Date: 2005-11-20T23:00:00+00:00
Keywords: Irodalom; Szórakoztató irodalom
Description: Maigret ezúttal a szokottnál is kínosabb helyzetbe kerül, gyilkossággal vádolják, ráadásul megakadályozzák, hogy összeszedje a védelméhez szükséges bizonyítékokat...
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET VÉDEKEZIK

Maigret főfelügyelő kínos helyzetbe kerül, s bizony nem tudja, hogy fog egyhamar kivergődni belőle. Ezúttal ugyanis ő maga a vádlott, a panaszosok pedig feltehetően igen magas állású személyek, mert még abban is akadályozzák a főfelügyelőt, hogy a védelméhez szükséges érveket, bizonyítékokat összeszedje. Milyen furcsa érzés, hogy ezúttal őt követik, aki idáig mások után szimatolt… Szerencsére szimata saját ügyében sem hagyja cserben. Számára szokatlan helyeken kénytelen megfordulni, egy fogorvos rendelőjében, holott minden foga ép, az aranyifjúság klubjában, holott soha életében nem táncolt. Persze, nem is lenne Maigret a neve, ha képtelen kombinációi nem vezetnének eredményre.

GEORGES SIMENON

MAIGRET VÉDEKEZIK

Maigret se défend

Fordította: Zsámboki Mária

Első fejezet

– Mondja csak, Maigret…

A főfelügyelő erre a mondatfoszlányra csak később emlékezett vissza, akkor, amikor elhangzott, nem lepte meg. Minden olyan otthonos volt: a környezet, az arcok, még a jelenlévők mozdulatai is annyira ismerősek, hogy nem is kellett külön odafigyelni rájuk. Pardonék-nál játszódott le ez a jelenet, a rue Popincourt-ban, néhány száz méterre a boulevard Richard-Lenoirtól. Már évek óta megszokott dolog volt, hogy Maigret-ék havonta egyszer Pardonéknál vacsoráznak.

S ugyanígy havonta egyszer a doktor és a felesége látogat el a főfelügyelőékhez. A két asszonynak ilyenkor aztán alkalma nyílik rá, hogy barátságos versengésben mérje össze konyhaművészetét.

Szokás szerint most is hosszasan üldögéltek az asztalnál, Pardonék leánya, Solange a második gyermekét várta, olyan volt, mint egy gömböc, s úgy tetszett, röstelli is az esetlenségét. Néhány napot tölt csak szüleinél, amíg férje – egyébként mérnök, a külvárosban dolgozik – Nizzában időzik, egy kongresszuson.

Június volt. Napközben fullasztó volt a hőség, estére pedig vihar készülődött. A nyitott ablakon át olykor megpillantották a holdat, amint feltűnt két fekete felhő között, s a felhőket egy másodpercre fehér szegéllyel vonta be.

Már az első vacsoránál kialakult, és azóta hagyománnyá vált, hogy a hölgyek, miután fölszolgálták a kávét, magára hagyták a két férfit, és a szalon távol eső sarkába vonultak vissza beszélgetni. A szalon valójában a doktor várószobája volt, egy kerek asztalkán régi képesújságok tornyosultak.

Egy apróság miatt ez az együttlét mégis különbözött a többitől. Amíg Maigret megtömte a pipáját, és rágyújtott, Pardon kis időre eltűnt a rendelőjében, majd egy csomag szivarral tért vissza.

– Nem is kínálom, Maigret…

– Köszönöm… Maga újabban szivarozik?

A főfelügyelő még sohasem látta, hogy az orvos cigarettán kívül egyebet is szívott volna. Pardon lopva a feleségére pillantott, majd ezt mormogta:

– Az asszony rendelkezett így.

– A tüdőrákról szóló cikkek miatt?

– Igen nagy hatással voltak rá.

– Maga is hisz nekik?

Pardon megvonta a vállát.

– Még ha hinnék is…

Halkan hozzátette:

– Bevallom, ha elmegyek hazulról…

Csalt. Otthon magára erőltette a szivart, pedig nem volt ínyére, de ha másutt járt, lopva-csalva, mint egy gimnazista, cigarettára gyújtott.

A doktor alacsony, elég vékony ember volt. Barna haját itt-ott már ezüstös szálak tarkították, arcára egy dolgos élet véste rá a nyomait. Az együtt töltött esték ritkán teltek el úgy, hogy ne telefonált volna valamelyik nyugtalan beteg, mire Pardon szabadkozva magára hagyta a vendégeit.

– Mondja csak, Maigret…

A doktor habozva és kissé elfogódottan kezdett a mondókájába…

– Maga körülbelül egykorú velem…

– Ötvenkét éves vagyok – felelte a főfelügyelő.

Ezt Pardon is tudta, hiszen Maigret háziorvosa volt, kellett hát ismernie a személyi adatait.

– Három év múlva itt a nyugdíj. Ha valaki betölti az ötvenötödik évét, a rendőrség nyomban szélnek ereszti…

Kicsit mélabús lett a hangulat. Az ablak közelében ültek, olykor hűvös fuvallat csapta meg őket, egy-egy villám cikázott át az égen, de mennydörgés nem hallatszott utána. A szemközti házban néhány ablakból világosság szűrődött ki, az egyik sötét szoba ablakpárkányára öregember könyökölt, és mintha merően nézte volna őket.

– Én meg negyvenkilenc éves vagyok – folytatta a doktor. – A középiskolában három év korkülönbség még sokat számít… A mi korunkban már semmit…

Maigret nem sejtette, hogy egy szép napon kénytelen lesz visszaemlékezni ennek a kényelmesen, lassan folyó beszélgetésnek minden apró részletére. Kedvelte Pardont. A doktor azon ritka emberek közé tartozott, akikkel a felügyelő szívesen töltött el egy-egy estét.

A körzeti orvos, még mindig a szavakat keresgélve, így folytatta:

– Nekünk, kettőnknek nagyjából hasonló tapasztalataink vannak az emberekkel kapcsolatban… Nem egy páciensem lehetne a magáé is…

Így igaz, hiszen ebben a zsúfolt kerületben a legjobbtól a legrosszabbig mindenféle ember előfordul.

– Szeretnék kérdezni magától valamit…

A doktor láthatóan zavarban volt. A főfelügyelő meg ő kétségtelenül barátok voltak, mint ahogy a két asszony is jóban volt egymással. Ennek ellenére szemérmesen kerülték, hogy bizonyos kérdéseket szóba hozzanak. Politikáról vagy vallásról például sohasem beszéltek.

– Találkozott-e pályafutása alatt – folytatta Pardon – olyan bűnözővel, aki valóban gonosz volt… úgy értem…

Még mindig kereste a szavakat, igyekezett pontosan kifejezni, mire gondol.

– Természetesen tudatos bűnözőre gondolok, olyanra, aki felelős a tetteiért, és tisztán gonoszságból cselekszik. Ne számítsuk ide a gyerekek meg-rontóit, ők szinte valamennyien csalódott, szeretethiányban szenvedő lények, szellemi színvonaluk alig haladja meg a tízévesekét, nem találják a helyüket a felnőttek világában, és általában ivásra is adják a fejüket…

– Egyszóval a tökéletes bűnözőről faggat? – kérdezte Maigret.

– Tökéletes vagy tökéletlen… Mondjuk inkább: a totális bűnözőről.

– A büntető törvénykönyv szerint?

– Nem. Maga szerint.

Maigret összehúzott szemmel nézett barátjára a pipafüstön át. Elsősorban a szivarra szögezte a tekintetét: Pardon ügyetlenül fogta, a hamu hosszúra nőtt már, majdnem lehullott a szőnyegre. Maigret végül elmosolyodott, mire a doktor maga is zavartan a szivarra nézett.

Megértették egymást.

A doktort nyugtalanította ez a história a szivarral meg a cigarettával, s ha tudatosan nem is, de valószínűleg ez indította arra, hogy fölvesse ezt a kérdést.

Az imént mondta, hogy negyvenkilenc éves. Több mint húsz éve mindennap tucatjával vizsgálja a betegeket, akik úgy néznek rá, mint a jóistenre, mindent tőle várnak: életet, egészséget, jó tanácsot, problémáik megoldását.

Férfiakat, asszonyokat, gyerekeket mentett meg. Másoknak segített abban, hogy sorsukba beletörődjenek. Minden áldott nap néhány perc alatt kell határozott döntéseket hoznia, amelyek vissza-vonhatatlanabbak, mint a törvényszéki bírák ítéletei.

A felesége elolvasta a tüdőrákról szóló tudósításokat, s kérlelni kezdte a doktort, hogy szokjék le a cigarettáról, az pedig nem érzett elég erőt magában, hogy a kérést megtagadja: nem akart nyugtalanságot és szomorúságot okozni a feleségének. Otthon tehát magára erőszakolta és ügyetlenül el is szívta a szivart, amely bizonyára nem ízlett neki.

De alig tette ki a lábát, alig ült be a kocsijába – valamelyik szenvedő betegéhez sietett –, s bűntudattól reszkető kézzel máris rágyújtott egy cigarettára.

Maigret nem felelt rögtön a barátjának. Kibúvót keresett, és csaknem visszadobta a kérdést:

„Hát maga szerint?”

De így túlságosan könnyű lett volna. Ezért, ha nehézkesen is, mégis ő fogott bele a válaszba.

– Ha valamilyen balszerencse folytán bírónak kellett volna mennem, vagy egy esküdtszéki perben esküdtnek jelöltek volna, vajon akkor?… Nem!… Biztos vagyok benne, nem bírnám magamra venni, hogy ítélkezzem egy ember fölött…

– Bármi legyen is a bűne?

– Nem a bűne számít… Hanem az, hogy mi történik, vagy mi történt azzal, aki elkövette…

– Tehát még nem találkozott olyan esettel, amelyben habozás nélkül ítélkezett volna?

– Most megint arra a bűnözőre gondol, akit az imént a tökéletes jelzővel illettem?… Első látásra már többször hittem azt, hogy ilyennel állok szemben. Volt, hogy nem tudtam visszafogni magam, és egyiket-másikat ott az irodámban arcul is ütöttem… De később, ahogy a nyomozásban előbbre haladtam…

A beszélgetés itt elakadt, mert az egyik asszony odalépett hozzájuk, Maigret elfelejtette már, hogy melyikük.

– Hozhatok maguknak egy kis armagnacot – kérdezte.

Most Pardonon volt a sor, hogy egy lapos pillantást vessen Maigret-re.

– Nem… Köszönjük… – mondta amaz.

– Tényleg, mikor is vizsgáltam meg utoljára?

– Körülbelül egy éve…

Megdördült az ég, a robajt mintha sorra visszhangozták volna a háztetők, de a napok óta várt eső most sem eredt el.

– Talán menjünk át a rendelőbe… – javasolta a doktor.

Pardon unokája aludt ott egy hordozható kis bölcsőben.

– Legyen egész nyugodt. A gyerek mélyen alszik. De sajnos csak hajnali öt óráig… Nos, lássuk a vérnyomását…

Maigret előbb ingujjra vetkezett, majd ott állt mezítelen felsőtesttel a doktor előtt. Pardon természetes módon öltötte fel a vizsgáló orvos komoly és kissé megközelíthetetlen arckifejezését.

– Szívja be a levegőt… Mélyebben… Lélegezzék a száján keresztül… Jó… Feküdjön le ide, és oldja ki a nadrágszíját… Gondolom, a tanácsomat úgysem fogadta meg, nem dolgozik sem higgadtabban, sem kevesebbel.

– Hát maga? – kérdezte vissza a főfelügyelő.

– Jól van, no… Diétázik?

Maigret megrázta a fejét.

– Hát a borral, sörrel, pálinkával hogy állunk? Kevesebbet iszik?

– Csak azt értem el, hogy szégyellem magam, ha felhajtok egy pohár sört vagy egy calvadost. Két nyomozás között hosszú napokig csak étkezéshez iszom egy kevéske bort. Azután bemegyek egy kávéházba, mert onnan kell megfigyelnem a szemközti házat. Megcsap a párizsi bisztrók csípős illata, és…

Akárcsak Pardon a dohányzással! De hiszen mindketten esendő emberek.

Mint rendesen, Maigret-ék a rue du Chemin-Vert-en át gyalog tértek haza.

– Mit mondott a doktor? – kérdezte az asszony.

– Rendben talált.

Persze hogy éppen ebben a pillanatban nyílnak meg a felhők, és egyszerre zúdul le Párizsra a kánikulában felgyűlt csapadék!

– Meghúzódhatnánk egy kapualjban – indítványozta egyikük.

Mindez régen történt. Tíz nap telt már el azóta, hogy Maigret-ék Pardonéknál vacsoráztak. Ismét hőség volt. Már sokan elutaztak szabadságra. A főfelügyelő ingujjban dolgozott az irodájában, az ablakot szélesre tárta. A Szajna kékeszöld tükre most olyan mozdulatlan volt, mint a tenger szélcsendes reggeleken.

Fél tizenegykor, épp amikor Maigret beosztottai jelentéseit futotta át, Joseph, az öreg hivatalsegéd kopogott be – ezt a jellegzetes kopogást mindenki azonnal fölismerte a házban.

A választ meg sem várva belépett, és egy borítékot tett a főfelügyelő asztalára.

Maigret összeráncolta a homlokát, amikor a borítékon a Rendőrprefektúra címjelzését pillantotta meg.

A borítékban egy kártyát talált, a következő szöveggel:

„Maigret kerületi főfelügyelő kéretik június 28-án 11 órakor a rendőrfőnök úrnál megjelenni.”

Maigret-nek az arcába szökött a vér, mint amikor gimnazista korában az igazgató hívatta. Június 28… Gépiesen megnézte a naptárát… Éppen szerda volt, június 28… és fél tizenegy. A behívó nem postán érkezett, küldönc hozta.

Több mint harminc éve van Maigret a bűnügyi rendőrségen, tíz áve a gyilkossági csoport vezetője, és még sohasem fordult elő, hogy ezenmód rendelték volna be őt. Megért már legalább egy tucat rendőrfőnököt, és többnyire zavartalan volt velük a kapcsolata: némelyikkel még csak nem is találkozott, olyan gyorsan váltották egymást a prefektusi hivatalban.

A mostani rendőrfőnök elődei telefonálni szoktak neki, és megkérték, fáradjon el hozzájuk, ilyenkor rendszerint valami kényes, jobbára kellemetlen megbízatást kapott. Valamelyik magas személyiség fiát vagy lányát kellett kihúznia a csávából, olykor magát a magas személyiséget.

Először azt gondolta, hogy megkérdezi a főnökét, a bűnügyi rendőrség főosztályvezetőjét. Őt nyilván tájékoztatták már. Reggel a jelentéstétel alatt mégsem mondott semmit Maigret-nek, éppen úgy viselkedett, mint máskor, arckifejezése szórakozott volt, feltett néhány kérdést, de láthatóan nem tartotta túl fontosnak őket.

Maigret emlékezett még azokra az időkre, amikor a bűnügyi rendőrség főosztályvezetőit a felügyelők közül választották. A kollégái cukkolták is egy időben, hogy végül ő ül majd a nagyfőnöki székbe.

Gondterhelt arccal ment át a másik szobába, és odaszólt a beosztottainak:

– Ha keresnek, a rendőrfőnöknél vagyok.

Ketten megdöbbenve néztek rá. Lucas és Janvier. Ők kiérezték Maigret hangjából a nyugtalanságot, megsejtették a rosszkedvét, hiszen jobban ismerték, mint a többiek.

A főfelügyelő, szájában a pipájával, lement a poros lépcsőkön, áthaladt a kapun, odaintett a szolgálatban lévő rendőrnek, végigment az Orfévres rakparton, majd kissé távolabb, a boulevard du Palais sarkán befordult.

Úgy érezte, okvetlenül be kell témie a szemközti bárba, mielőtt a nagyfőnökkel megmérkőzik, és innia kell valamit, sört, bort, pálinkát, mindegy. Ekkor jutott eszébe először a Pardonéknál elköltött vacsora, a doktor cigarettahistóriája és a vizsgálat a hordozható kis bölcső mellett.

A prefektúra előtt az őrök felismerték Maigret-t. Bement. Beszállt a liftbe.

– A rendőrfőnökhöz! – mondta.

– Van idézése?

Kelletlenül mutatta meg a papírt. Idézés nélkül nem lehet bejutni ide. Egy jól ismert váróterembe tessékelték.

– Legyen szíves, itt várakozzék…

Mintha lett volna más választása!

Ez a rendőrfőnök is új ember volt. Két éve vette át a szolgálatot. Egy ifjonc. Most ez a divat járja. Még nincs negyvenéves, de elvégezte az École Normal Supérieurt, s aztán megszerezte mindazokat a képesítéseket, amelyekkel bármelyik hivatal élére kerülhetett volna.

Első sajtókonferenciája után tisztogató rendőrfőnöknek nevezték el az újságok. Mert mostanában a rendőrfőnökök is sajtókonferenciát tartanak, mint a filmsztárok, és persze feltétlenül meghívják a Televíziót is.

A rendőrfőnök akkor valami ilyesmit mondott:

„Uraim, Párizst meg kell szabadítanunk a mocsoktól, ezért az alapos tisztogatás elengedhetetlenül szükséges. Az utóbbi években túl sok ember, túl sok személyes érdekeltség kapott szerepet a…”

Tizenegy óra öt perc… Tizenegy tíz… Negyed tizenkettő… Az altiszt ezüstzsinóros egyenruhájában el-elbóbiskolt a kis kerek asztal mögött. Közömbös pillantása olykor végigsiklott a főfelügyelőn. Pedig ő is majdnem olyan régóta volt a rendőrség alkalmazottja, mint Maigret.

Hirtelen megszólalt egy cérnahangú csengő. Az altiszt kelletlenül fölállt, kitárta az ajtót, és intett a főfelügyelőnek. Maigret végre belépett a zöld posztóval borított, empire stílusú bútorokkal pompázó hatalmas irodába…

– Foglaljon helyet, kerületi főfelügyelő úr…

Kellemes tónusú, lágy hang szólt hozzá, egy szőke, keskeny arcú, igen fiatal férfi fogadta. Mindenki tudta az újságokból, hogy a rendőrfőnök reggelente a Roland-Garros sportcsarnokba jár, egy-két teniszjátszmával formába hozza magát, és csak aztán megy be a hivatalába.

Egészséges, erőtől duzzadó férfi benyomását keltette, öltözéke kifogástalan volt: a ruháit nyilván Londonban csináltatja. Mosolygott. Minden fényképén mosolygott. De valójában egészen személytelenül, szerénykedő önelégültséggel önmagára mosolygott.

– Mondja csak… – kezdte.

Akárcsak Pardon doktor akkor este, azzal a különbséggel, hogy a rendőrfőnök nem szivart, hanem cigarettát szívott. Talán ő is csak azért, mert nem volt itt a felesége? Vajon az asszony társaságában is ugyanilyen elégedett mosoly ül az arcán?

– Úgy tudom, ön már fiatalon a rendőrséghez került…

– Huszonkét éves koromban… – felelte Maigret.

– Most mennyi idős?

– Ötvenkét éves vagyok.

A rendőrfőnök továbbra is hasonló kérdéseket tett fel, mint Pardon, de láthatóan egészen más szándékkal.

Maigret a lehető legmogorvább arckifejezését öltötte fel, üres pipáját tapogatta, de nem merte megtölteni. Aztán kissé kihívó hangsúllyal még hozzátette:

– Három évem van a nyugdíjig…

– Valóban… Nem találja hosszúnak ezt az időt?

A főfelügyelő megint érezte, amint arcába szökik a vér, és hogy haragját leplezze, az íróasztal lábára szögezte a tekintetét, a bronzdíszeket bámulta.

– Rögtön a bűnügyi rendőrségre került? – kérdezte a rendőrfőnök, még mindig személytelen vagy inkább a mesterkélt kedvesség hangján.

– Az én időmben egy kezdő nem kerülhetett rögtön a bűnügyi rendőrségre. Akkor mindannyian valamelyik kapitányságon kezdtük, én a IX. kerületben.

– Egyenruhás rendőr volt?

– Nem. A főfelügyelő titkára voltam. A gyakorlóévemet aztán utcai szolgálatban töltöttem.

A rendőrfőnök érdeklődéssel tanulmányozta Maigret-t, ám ez az érdeklődés nem volt sem jóindulatú, sem ellenséges.

– Aztán különféle szolgálati helyekre került? – kérdezte.

– Igen. Voltam a metrónál, nagyáruházakban, pályaudvarokon, az erkölcsrendészeten és a szerencsejáték osztályon.

– Úgy látom, kellemes emlékeket őriz ebből az időből…

– Akárcsak középiskolás koromból…

– Csak azért mondtam, mert olyan szívesen beszélt róla.

Maigret arca bíborvörös lett.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte.

– Bár meglehet, hogy mások még szívesebben beszélnek magáról… Igen ismert és népszerű ember ön, Monsieur Maigret…

A rendőrfőnök hangja továbbra is kedves volt, mintha csak azért hívatta volna magához a főfelügyelőt, hogy kifejezze elismerését.

– Tudjuk a sajtóból is, hogy a módszerei meglehetősen látványosak…

A nagyfőnök fölállt, az ablakhoz lépett, s rövid ideig az autókat és a buszokat nézegette az Igazságügyi Palota előtt. Amikor visszafordult, még erősebben érződött mosolyában az önelégültség.

– Most már a ranglétra tetejére ért, a gyilkossági csoport vezetője lett, és még mindig képtelen elhagyni azokat a szokásokat, amelyeket kezdő korában vett fel. Úgy hallottam, nem túl sok időt tölt az irodájában.

– Valóban nem túl sokat, rendőrfőnök úr.

– Előszeretettel végez olyan feladatokat, amelyek különben a beosztottjaira tartoznának…

Maigret hallgatott.

– Például azt is, amit maga bújócskának nevez…

Maigret végre rászánta magát, összeszorította a fogait, és megtömte a pipáját.

– Ezért tölt órákat kis bárokban, kávéházakban és olyan helyeken, ahol nem várná az ember, hogy ilyen magas rangú közhivatalnokkal találkozhat… – folytatta a rendőrfőnök.

Maigret azon tűnődött, rágyújtson-e vagy sem. Még nem merte rászánni magát. Ő továbbra is fotelban ült, míg a karcsú és elegáns rendőrfőnök fel s alá járkált a mahagóni íróasztal mögött.

– Ezek a módszerek manapság már elavultak. Lehet, hogy a maguk idejében valamelyest hasznosak voltak…

Gyufa sercent, a fiatalember felkapta a fejét, de nem tett megjegyzést. Arca elkomorult ugyan egy pillanatra, aztán ismét ugyanúgy mosolygott, mint előtte.

– Ennek a régi rendőri szemléletnek megvarrnak a maga hagyományai – folytatta. – Például az informátorok… Jó viszonyban kell lenni néhány alakkal, akiknek a tevékenysége a törvényesség határát súrolja, szemet kell hunyni a kisebb disznóságok fölött, és a viszonzás nem marad el… Ön is igényt tart a besúgók szolgálataira, Monsieur Maigret?

– Én is. Akárcsak a világ valamennyi rendőrsége.

– És maga is szemet huny bizonyos dolgok fölött?

– Ha feltétlenül szükséges, igen.

– Sohasem gondolkodott még el azon, hogy mennyi minden megváltozott, amióta maga erre a pályára lépett?

A főfelügyelő csak ennyit felelt:

– De. A bűnügyi rendőrségen kilenc főosztályvezetőt értem meg, valamint tizenegy rendőrfőnököt.

Most már mindegy. Kimondta. Hiszen becsületbeli kérdés volt, önmagának tartozott vele, és a kollégáinak is a bűnügyi rendőrségen. A régebbieknek mindenesetre, mert az új generáció már készséggel elfogadta azt az álláspontot, amelyet ez a teniszbajnok is képviselt.

Az ütés nyilván célba talált, de ez egyáltalán nem látszott meg a rendőrfőnökön. Igazán diplomatikusan viselkedett. Ki tudja, egy szép napon még nagykövet is lehet belőle.

– Ismeri Mademoiselle Prieurt? – kérdezte a főfelügyelőtől.

A valódi támadás csak most kezdődött. De vajon melyik vonalon? Maigret még nem tudott eleget ahhoz, hogy kitalálja.

– Ismernem kellene, rendőrfőnök úr?

– Feltétlenül.

– Ennek ellenére először hallom ezt a nevet.

– Mademoiselle Prieur – folytatta a rendőrfőnök. – Lehetséges, hogy Jean-Baptiste Prieur miniszteri tanácsos úrról sem hallott még?

– Nem, nem hallottam.

– A boulevard de Courcelles 42-ben lakik.

– Bizonyára így van.

– Monsieur Jean-Baptiste Prieur a nagybátyja Nicole-nek, a lány is vele lakik.

– Én hiszek önnek, rendőrfőnök úr.

– Én meg azt kérdezem öntől, kerületi főfelügyelő úr, hol volt ma éjjel egy óráig?

Most keményen beszélt. Arcáról eltűnt a mosoly.

– Várom a választ – tette még hozzá.

– Tekintsem ezt kihallgatásnak?

– Annak tekinti, aminek akarja. Világosan megmondtam, hogy mire vagyok kíváncsi.

– Szabad megtudnom, milyen jogon kérdezi ezt tőlem?

– A felettese vagyok, főfelügyelő.

– Rendben van – mondta Maigret.

Eltelt egy kis idő, míg az eredeti kérdésre válaszolni tudott. Még soha életében nem érezte, hogy így megalázták volna. Olyan görcsösen szorította kialudt pipáját, hogy az ujjai belefehéredtek.

– Fél tizenegykor feküdtem le, előtte televíziót néztem a feleségemmel.

– Otthon vacsoráztak?

– Igen.

– Hánykor ment el hazulról?

– Mindjárt rátérek, rendőrfőnök úr. Nem sokkal éjfél előtt megszólalt a telefon…

– A telefonszáma feltehetőleg benne van a telefonkönyvben.

– Igen. Benne van – felelte a főfelügyelő.

– Nem kellemetlen ez magának? Hiszen így akárki akármikor fölhívhatja, a telefonbetyárokról nem is szólva.

– Régebben én is így láttam a dolgot. A telefonszámom évekig titkos volt, de az emberek végül mégis megszerezték valahogy. Ötször-hatszor cseréltettem a számot, eredménytelenül, aztán beletetettem a telefonkönyvbe…

– Így az informátorainak is kényelmesebb… Ráadásul megvan a lehetőség arra, hogy a bűnügyi rendőrség helyett egyenesen magának telefonáljanak: a nagyközönség szemében így lesz Maigret-ből egy-egy bűntény kizárólagos hőse.

A főfelügyelő ezúttal megállta szó nélkül.

– Nos, tehát valamivel éjfél előtt felhívták. Pontosan mennyivel előtte?

– Amikor a kagylót felvettem, sötét volt a szobában. A beszélgetés hosszúra nyúlt. A feleségem éjfél előtt tíz perccel gyújtotta fel a lámpát.

– Ki volt a telefonáló? Valamelyik ismerőse?

– Nem. Egy idegen nő volt.

– A nevét megmondta?

– Akkor még nem.

– Tehát nem akkor mondta meg, amikor, állítása szerint, felhívta magát?

– Nem akkor, amikor állításom szerint felhívott.

– Nos, jó. Találkozót beszélt meg magával?

– Tulajdonképpen igen.

– Ezt hogy értsem?

Maigret lassan megértette, hogy az este túlságosan hiszékeny volt, de igen nehezére esett ez előtt az önelégülten mosolygó ifjonc előtt beismernie.

– A lány akkor érkezett Párizsba, azelőtt még soha nem járt itt – folytatta.

– Hogyan? – kérdezte a rendőrfőnök.

– Csak elismétlem, amit tőle hallottam. Elmondta, hogy tizenkilenc éves, az apja bíró La Rochelle-ben. Úgy érezte, otthon megfullad a zord családi légkörben. Az egyik iskolatársnője már egy éve Párizsban él, sokszor lefestette előtte a főváros varázsát, nagyszerű lehetőségeit…

– Eredeti, nemde?

– Nem egy őszinte vallomást hallottam már, amely ennél sokkal kevésbé volt eredeti. Tudja, hogy évente hány fiatal lány, sok közülük, ahogy mondják, jó családból…

A rendőrfőnök közbevágott:

– A statisztikákat én is olvasom.

– Egyébként igaza van, a történet nem volt valami új, mégis, ha eredetibb lett volna, valószínűleg nem törődöm vele. A lány nem mondta meg a szüleinek, hogy elutazik. Egyetlen bőröndöt hozott magával, amelyben a ruhái és a személyes holmijai voltak. Ezen kívül csak a megtakarított pénzét… A barátnője a Montparnasse pályaudvaron várta… Egy harminc év körüli férfi jött vele; a bemutatkozáskor a barátnője azt mondta róla, hogy a vőlegénye.

– Egy barna férfi lép a színre, akárcsak a kártyavetők jóslataiban.

Maigret folytatta.

– Beszálltak egy piros Lanciába, és jó tíz perc múlva megálltak egy szálloda előtt.

– Főfelügyelő úr tudja, hogy melyik volt ez a szálloda?

– Nem tudom.

– Netán azt sem tudja, melyik kerületben lehetett?

– Nem. Azt sem tudom, rendőrfőnök úr. De pályafutásom alatt hallottam már számtalan, ennél sokkal különösebb történetet is, amelyekről szintén bebizonyosodott, hogy megfelelnek a valóságnak. Ez a fiatal lány nem ismerte Párizst. Életében először jött ide. Egyik gyermekkori barátnője várta, és bemutatta neki a vőlegényét. Beültették egy autóba, és olyan utcákon, körutakon hajtottak végig, amelyeket ő még sohasem látott. Valószínűleg egy harmadosztályú szálloda előtt álltak meg, a lány otthagyta a csomagjait, ezután vacsorázni vitték… Leitatták…

Maigret fölidézte a lány megrendítő hangját, izgatott, de egyszerű és pontos szavait, mondatait: képtelenségnek érezte, hogy ezt a mesét csak úgy kitalálja valaki…

– Egy kicsit még most is részeg vagyok – mondta akkor a lány. – Még csak azt sem tudom, mit itattak velem.

– „Gyere el hozzám, nézd meg a lakásomat!” – mondta a barátnőm.

– Egy modem műteremfélébe vezettek. Amint beléptünk, borzasztóan megijedtem a falakat borító metszetek, de még jobban a fényképek miatt… A barátnőm csak nevetett…

– „Ettől félsz?… No, Marco, bizonyítsd be neki, hogy ez nem is olyan rossz dolog.”

– Hajói értem, mindezt telefonon mesélte el, maga az ágyban hallgatta végig. Madame Maigret oldalán – szúrta közbe a rendőrfőnök.

– Nagyjából így történt, de néhány részletet csak később tudtam meg.

– Később, azaz a dolognak volt folytatása is?

– A lány egy idő múlva jobbnak látta, ha elmenekül onnan, így esett, hogy ott találta magát egyedül Párizsban, az utcán, se csomag, se táska, se pénz nem volt nála…

– Erre csak úgy fogta magát, és felhívta Maigret-t telefonon. A nevét nyilván ismerte az újságokból… A kézitáskáját nem vitte magával, mégis volt pénze rá, hogy egy utcai fülkéből telefonáljon…

– Egy kávéházból hívott, nem az utcáról. Bement, rendelt valamit, és kért egy telefonérmét… A kávéházak nem szokták előre kérni a pénzt…

– Ezek után maga a segítségére sietett. Miért nem bízta a lány ügyét a kerületi rendőrkapitányságra?

Azért nem, mert akkor valami gyanúja támadt, de elhatározta, hogy ezt nem mondja el a rendőrfőnöknek. Egyébként is úgy döntött, hogy ezután már csak akkor beszél, ha elengedhetetlenül szükséges.

– Nos, főfelügyelő úr – kezdte amaz –, az illető korántsem vidéki lányka, és az ő története semmiben sem hasonlít a magáéra. Ma reggel Monsieur Jean-Baptiste Prieurt nyugtalanította, hogy az unokahúga nem jelent meg a reggelinél. Kiderüli, hogy a szobájában sincs. Reggel fél kilenckor érkezett meg, feldúlt volt, szinte rémült. Amikor elbeszélte, mi történt vele, a miniszteri tanácsos úr úgy fölizgatta magát, hogy nyomban közvetlenül a belügyminiszternek telefonált. Ezek után engem is tájékoztattak az ügyről. Megbíztam egyik gyorsírónkat, hogy foglalja írásba Mademoiselle Prieur vallomását. Magának három éve van még a nyugdíjig, Maigret…

A főfelügyelőnek Pardon szavai jutottak az eszébe:

– Mondja csak… Találkozott-e pályafutása alatt…

Igen. Most megismeri a tökéletes gonoszságot. Amikor a rosszat kizárólag a rosszért teszik. És a gazságot az igazság teljes ismeretében követik el.

De vajon ki tette ezt vele?

– Mit vár most tőlem, rendőrfőnök úr? A lemondásomat?

– Kénytelen lennék elfogadni.

– Mi akadályozza meg benne?

A rendőrfőnök válasz helyett ezt mondta:

– Olvassa el Mademoiselle Nicole Prieur gépelt vallomását. Lesz szíves a legapróbb részletekig írásban elismételni a történetnek azt a változatát, amelyet nekem most elmondott. Természetesen megtiltom, hogy háborgassa Mademoiselle Prieurt, és bárkit is faggasson róla. Ha megkaptam a vallomását, majd hívatom.

Az ajtóhoz ment, kinyitotta, arcán még mindig ott ült egy halvány mosoly.

Második fejezet

Maigret nem szerette a liftet, gyalog indult el, három-négy lépést tehetett már lefelé a fehér márványlépcsőn, amikor ismét kinyílt mögötte az ajtó. A félkarú altiszt szólt utána, aki nem járhatott teniszezni reggelente, mint a főnöke.

– A rendőrfőnök úr kéri önt, főfelügyelő úr, hogy egy pillanatra menjen még vissza hozzá.

Maigret egy darabig nem mozdult, azon tűnődött, hogy megtegye-e azt a néhány lépést fölfelé, vagy inkább folytassa útját. Végül rászánta magát, újra átment az előszobán. A rendőrfőnök maga nyitott ajtót.

– Az imént elmulasztottam határozottan a tudomására hozni, hogy nem szeretném, ha a bűnügyi rendőrségen a legcsekélyebb mértékben is híre menne az ügynek. És még kevésbé, ha a sajtóban akár a leghalványabb visszhangja volna. Ezért maga a felelős személyesen.

Mivel a főfelügyelő nem mozdult, a rendőrfőnök egy elbocsátó gesztus kíséretében még hozzátette:

– Köszönöm, főfelügyelő.

– Én is köszönöm, rendőrfőnök úr.

Mondta volna ezt Maigret? Vagy nem is mondta? Nem tudott visszaemlékezni rá. Kiment. Megint találkozott az altiszttel, intett neki, s most már valóban lement a márványlépcsőn.

Amint kiért, szinte megdöbbent, hogy újra érzi a nyár melegét, viszontlátja a napfényt, a járókelőket, nőket és férfiakat, az autóáradatot, megint a mindennapi élet illata és színei veszik körül.

Hirtelen görcs szorította össze a mellkasát, gépiesen odatette a kezét, ahogy a szívbetegek szokták, és megállt egy pillanatra.

Pardon azt állítja, hogy nincs semmi különösebb baja, ezeket a görcsöket a légszomj idézi elő. Azért a rohamai eléggé aggasztóak voltak, különösen, ha szédülés is járt velük. A tárgyakat, a járókelőket mintha egy elmozdult vagy rosszul exponált fényképen látta volna: nem voltak egészen valóságosak.

A körút sarkán volt egy presszó, egyik oldalán az ablakok a rakpartra nyíltak, Maigret évek óta ide tért be, ha fel akart hajtani egy pohár italt. Most is bement.

– Sört, főfelügyelő úr?

Maigret nehezen lélegzett, homlokát ellepte az izzadtság, aggódva nézte magát a tükörben, a polcon sorakozó üvegek között.

– Nem, konyakot…

Már nem vörös az arca, inkább sápadt, a tekintete pedig merev.

– Kiskonyakot vagy féldecit hozzak?

– Féldecit! – vetette oda.

A hangja ironikus volt, mert megint Pardon jutott az eszébe. Furcsa, hogy az a látszólag közönséges, hétköznapi beszélgetés a barátjával most ilyen nagy jelentőségre tett szert. Az orvos azt tanácsolta neki, hogy igyék kevesebbet, ugyanakkor ő, a felesége megnyugtatására, otthon szivarozott ugyan, de alig tette ki a lábát, máris cigarettára gyújtott.

„Találkozott-e pályafutása alatt…”

Született bűnözővel. Gonoszsággal pusztán a gonoszságért. Erre a gondolatra eltűnt Maigret arcáról a gúnyos mosoly.

– Még egyet, Frangois… – kiáltotta a pincérnek.

Az óra tizenegy-negyvenet mutatott. Nem egészen fél óra alatt zajlott le minden, s mégis, mintha egy szakadék választaná el őt az eddigi életétől. Régen volt értelme az ilyenféle szavaknak: múlt, jelen, azelőtt, azután. És most mit jelent számára az „azután”?

A környezetét továbbra is homályos foltokban látta. És ha most itt esne össze, a presszó kőpadlóján, a pálinkát iszogató emberek között, akik ügyet sem vetnek rá?

Ugyan, Maigret! Csak semmi érzelgősség! Semmi gyerekesség! Hát azok a férfiak, akiket d hallgatott ki az irodájában? Vajon közülük hány érezte úgy, hogy a szíve gyorsan kalapál, vagy éppenséggel eláll a szívverése? Ilyenkor a főfelügyelő az illetőnek szintén konyakot adott, amelyet ott tartott a faliszekrényben.

– Mennyivel tartozom?… – kérdezte.

Fizetett. Melege volt. Hőség volt valójában is. Az emberek sűrűn törülgették a homlokukat zsebkendőjükkel. Miért nézett rá Frangois olyan furcsán, mintha legalábbis hirtelen megváltozott volna rajta valami?

Nem dülöngélt. Nem volt részeg. Két konyaktól nem lehet berúgni, még ha féldeci is. Maigret rendesen megvárta a zöld jelzést, és csak akkor ment át az úttesten, majd elindult az Orfeévres rakparton a 38-as szám irányába. Már nem haragudott arra a taknyos rendőrfőnökre sem, pedig az előbb még igencsak szerette volna közelebbről megismertetni őt az öklével. De a rendőrfőnök, ebben az ügyben, eszköz volt csupán.

Az igaz, hogy nem szerette a régi vágású rendőröket. A kerületi rendőrfelügyelők között Maigret volt az utolsó ebből a fajtából. Végignézte, amint a régiek egymás után nyugdíjba mennek, és hozzá kellett szoktatnia magát a fiatal arcokhoz, no meg mesterségének újmódi fölfogásához is.

A régiek közül már csak az öreg Barnacle maradt meg a bűnügyi rendőrségen, ő már abban az időben is felügyelő volt, amikor Maigret az Orfévres rakpartra került, beosztása azóta sem változott, mivel egyetlen vizsgát sem sikerült letennie.

Barnacle-ot Náthásnak hívták a társai, mert örökösen meg volt fázva. Nagylábúnak is becézték. Sohasem talált a méretének megfelelő cipőt. Komolyabb feladatokat nem lehetett rábízni, de kitűnően bevált, mondjuk, mint porszívóárus: minden ajtón bekopogtatott, kikérdezte a házmestereket, s az egész utca lakóit megfigyelte.

Szegény Barnacle! Maigret még sohasem érezte olyan közel magához, mint éppen most. Barnacle felügyelő három év múlva hagyja el a szolgálatot, s vajon Maigret?

Üdvözölte a kapunál őrt álló rendőröket. Lassan ment felfelé a lépcsőn, félúton meg is állt, mert megint úgy érezte, hogy a szíve rendetlenül kalapál.

Bement az irodájába, becsukta az ajtót, és úgy nézett körül, mintha még sohasem látta volna ezt a szobát. Pedig mindent nagyon is jól ismert benne a legapróbb részletekig. A körülötte levő tárgyak a hosszú évek során az állandóság és az örökkévalóság látszatát öltötték magukra. Maigret erős kísértést érzett, hogy kinyissa a faliszekrényt, amelyben nemcsak a mosdókagyló, hanem az a híres konyakosüveg is ott volt: az elbizonytalanodó ügyfelek bátorítója.

De csak megvonta a vállát, és benyitott a felügyelőkhöz.

– Nincs semmi újság, gyerekek?

Ugyanúgy néztek rá, mint az imént Frangois, a bárpincér. Lucas állt föl a székből.

– Megint betörtek az egyik ékszerüzletbe – mondta.

– Foglalkozz te az üggyel, jó? – felelte Maigret.

Csak állt ott, és közben úgy érezte, hogy álom és valóság között lebeg.

– Hívd fel a feleségemet, és mondd meg neki, hogy nem megyek haza ebédre… És mielőtt elmégy, rendelj néhány szendvicset meg sört…

Beosztottai nem tudták elképzelni, hogy mi lelte a főfelügyelőt. Ő meg mit is mondhatott volna nekik, hiszen még maga sem tudta, mi történt vele. Most őt támadták meg, életében először neki kellett vallomást tennie.

Levette a zakóját, kinyitotta a másik ablakszárnyat is, és belesüppedt a fotelba. Az asztalon hat pipa sorakozott, átnézetlen dossziék és minden bizonnyal aláírásra váró iratok hevertek.

Kiválasztotta a legvaskosabb pipáját, lassan megtömte, meggyújtotta, de nem ízlett neki. Azután ismét föl kellett állnia, hogy a zakója zsebéből elővehesse a rendőrfőnöktől kapott iratokat.

Monsieur Jean-Baptiste Prieurhöz kiküldtek egy gyorsírót a boulevard de Courcelles-ra, neki kellett a fiatal lány vallomását rögzítenie. A gyorsíró valószínűleg maga is felügyelő volt. Vajon melyik körzetből választották?

Miniszteri tanácsos! Maigret homályosan emlékezett egy feliratra a place du Palais-Royalon, egy hatalmas kapu fölött: „Miniszterelnökség”. Az intézmény meglehetősen előkelő helyen áll a kormányzati hierarchiában, működéséről a legtöbb franciának mégiscsak homályos elképzelései vannak.

Maigret-nek úgy rémlett, hogy a Miniszterelnökség hivatott őrködni a törvények és rendeletek alkotmányossága fölött, és bizonyára neki kell elbírálnia azokat a panaszokat is, amelyeket a különböző szervek vagy az egyes állampolgárok az állam intézkedései ellen nyújtanak be.

Ezek szerint annak a személynek, aki a miniszteri tanácsos címet viseli, feladata, hogy a kérdéses panaszokról szóló beadványokat tanulmányozza, részletes véleménnyel lássa el, és végül a Miniszterelnökség elé terjessze.

Mile Nicole Prieur, tizennyolc éves egyetemi hallgató vallomása. Fent nevezett a nagybátyjánál, Jean-Baptiste Prieur miniszteri tanácsos úrnál lakik, a boulevard de Courcelles 42. szám alatt. Kelt június 28-án, délelőtt fél tízkor.

Boulevard de Courcelles: szemben vele ott a Monceau park, az utcában hatalmas épületek vannak, széles, nagy kapuk, az udvarokban sofőrök mossák a kocsikat, és a házmesterek libériát viselnek, akár az altiszt a prefektúrán.

Hétfőn este a nagybátyámmal együtt megvacsoráztam, majd elmentem Martiné Bouet-hoz, a barátnőmhöz. A boulevard Saint-Germainen lakik, édesapja orvos. Metrón mentem, mivel a kocsira a nagybátyámnak szüksége volt.

Maigret jegyzeteket készített. Hétfőn este, vacsora után ő a televíziót nézte Madame Maigret társaságában, és sejtelme sem volt róla, hogy az elkövetkező percek milyen meglepetéseket tartogatnak számára.

Martiné szobájában tartózkodtunk. Csaknem egész este a lemezeket hallgattuk, amelyeket barátnőm a születésnapjára kapott. Martiné bolondul a zenéért. Én magam is, de talán nem annyira, mint ő.

Milyen naivnak, milyen ártatlannak látszott az egész! Két fiatal lány ül egy szobában, és zenét hallgat. Milyen zenét? Bachot? Divatos sanzonokat? Dzsesszt?

Fél tizenkettő körül jöttem el onnan, először úgy gondoltam, metróval megyek haza. De amint kiértem az utcára, kedvem támadt sétálni egy kicsit, mert a fullasztó hőség után kellemesen hűvös volt az éjszaka.

A főfelügyelő megpróbálta maga elé képzelni a szalont a boulevard de Courcelles-i lakásban, benne a fiatal lányt, amint fontoskodó arckifejezéssel diktálja a vallomását. A mondatokat mintha egy előre elkészített fogalmazványból idézte volna. Vajon a nagybátyja is ott volt, amikor diktált? Vagy esetleg utólag javított a szövegen?

Így jutottam a rue de la Seine-be, le akartam menni a rakpartra, mert imádok ott sétálni, különösen éjszaka… Ekkor vettem észre, hogy két lemezemet Martine-nál felejtettem, pedig csak meghallgatni vittem el őket.

Nagybátyám szokás szerint korán tér nyugovóra, mivel hajnalban kel. Tudtam, hogy csak egy órára ment el hazulról. Féltem, nehogy Martiné odatelefonáljon hozzánk az ottfelejtett lemezek miatt…

Lehetséges. Minden lehetséges. Maigret ezt most jobban tudta, mint valaha. De mintha ez a részlet mégsem lett volna olyan világos, mint a történet eleje.

Épp egy kis bisztró előtt voltam, a tulajdonos az ablak mellett ült, és újságot olvasott. Most is világosan látom a bejárat fölé festett betűket: D és íréhez.

Régimódi bisztró volt, pultját ónlemez borította, öt vagy hat lakkozott asztal volt benne, a helyiséget meglehetősen gyér fény világította meg. Beléptem…

Nemsokára Maigret-nek is meg kell jelennie, azon tűnődött, vajon hogyan léptetik majd színre? Hétfőn este ez idő tájt még mit sem sejtve feküdt a hitvesi ágyban Madame Maigret oldalán.

Kértem egy telefonérmét, a tulajdonos kelletlenül állt fel, mint aki bosszankodik, mert megzavarták. Mondtam, hogy hozzon egy kávét is, tegye le valamelyik asztalra, és beléptem a telefonfülkébe.

Martiné vette föl a kagylót, jó darabig beszélgettünk. Tudni akarta, hol vagyok. Mondtam, hogy egy tüneményes régi bisztróból telefonálok, ahol nincs egy lélek sem. Helyesebben egy lélek mégis van, egy nagy, csíkos macska a tulajdonos ölében… Még arról is szó volt, hogy Martiné utánam jön, de aztán mondtam neki, hogy nem maradok sokáig, mert még szeretnék sétálni egy kicsit, mielőtt fölszállok a metróra…

Maigret-ben most fölülkerekedett a nyomozó: Nicole bizonyára valóban telefonált a barátnőjének, hiszen ezt ellenőrizni lehet. Az is igaz, hogy a Désiréhez címzett bisztróban, mert később Maigret is itt találkozott vele. Kétszer telefonált tehát, egyszer Martine-nak, egyszer neki.

Nicole azonban csak egy telefonérméről beszélt. Maigret folytatta az olvasást, kíváncsi volt, vajon lesz-e még szó a másikról is.

Körülbelül tíz percig vagy még tovább is beszélgettünk Martinenal. Igaz, hogy nemrég váltunk el, de két fiatal lány mindig tud mit mesélni egymásnak… Már azt hisszük, hogy befejeztük a beszélgetést, és akkor megint valami új téma vetődik föl…

Mindebből következik, hogy Nicole nem Martine-t hívta elsőnek, hanem Maigret-t, tehát amíg a második beszélgetés folyt, addig kellett a főfelügyelőnek felöltöznie, taxiba szállnia, és odaérnie a rue de la Seine-i bárba.

Ezután leültem ahhoz az asztalhoz, amelyikre a kávémat tették. A tulajdonos ismét az ablak mellett ült le, macskáját továbbra is az ölében tartotta. Az egyik széken egy esti újság hevert, s mivel még nem láttam, gondoltam, átfutom, amíg kihűl egy kicsit a kávé.

Nem tudom, hogy ezzel mennyi időt töltöttem…

Nicole-nak itt megint számolnia kellett a bisztrótulajdonos esetleges vallomásával. Ezekben a percekben bizonyára azon tűnődött, hogy a telefonban lejátszott komédia hatására eljön-e a főfelügyelő vagy sem. Meg kell adni, a fogalmazvány tökéletes volt.

– Szabad! – kiáltotta Maigret.

A Dauphine söröző pincére érkezett meg a szendvicsekkel és két üveg sörrel.

– Tegye csak le… – mondta a főfelügyelő.

Sem éhes, sem szomjas nem volt. Homlokát ráncolva ment az ajtóhoz, és becsukta, mert a pincér nyitva hagyta, amikor elment.

Egy apróság azért igaz volt a vallomásban: a csésze kávé. És az újság, mert amikor Maigret belépett a Désirébe, a fiatal lány mellett az egyik széken tényleg látott egyet.

Én úgy éreztem, nem töltöttem el sok időt az olvasással, de hogy valójában mennyit, arra nem mernék megesküdni. A nagybátyám is gyakran szóvá teszi, hogy nincs semmi időérzékem…

Kivettem a pénztárcát a zsebemből… Könnyű kosztüm volt rajtam, két zsebbel, ezért nem vittem táskát magammal… Megvan az a rossz szokásom, hogy mindenhol ottfelejtem a táskámat… Ezért aztán, ha csak lehet, zsebes ruhákat viselek…

Ravasz! így az elveszett vagy ellopott kézitáska története is el van boronálva.

Ekkor egy férfi lépett be a bisztróba, meglehetősen magas volt, széles vállú, arcvonásai határozottak…

Köszönet a jellemzésért… – gondolta a főfelügyelő.

Lehet, hogy tévedek, de az volt az érzésem, hogy már jó ideje engem figyel az ablakon át… Ahogy visszagondolok erre, mintha magam előtt látnám az utcán föl-alá járkáló alakját…

Először azt hittem, oda akar jönni hozzám. De mégis a szomszéd asztalhoz ült le. Vagy inkább lehuppant egy székre, és megtörölte a homlokát…

Nem tudom, hogy ezelőtt is ivott-e már… Akkor ez csak úgy eszembe jutott…

Figyelem! Mostantól kezdve Nicole vallomása nyilván ellentétes lesz azzal, amit a bártulajdonos fog mondani.

A férfi arca ismerős volt, de nem sikerült rájönnöm, hogy hívják. Aztán eszembe jutott, hogy az újságban többször láttam a fényképét. A férfi, mintha csak kitalálta volna a gondolataimat, így szólt:

– Nem téved… Valóban Maigret főfelügyelő vagyok…

De ez már hiba volt! Ezt a mondatot Maigret soha ki nem ejtette volna a száján! A lánynak viszont föltétlenül meg kellett magyaráznia, mégpedig hihetően, hogy miért kezdtek rögtön beszélgetni egymással.

Mindazonáltal a Désiré tulajdonosa, aki mindvégig ott ült a közelben, kellemetlen tanú lehet.

Egyébként a tulajdonos még csak föl sem állt, amikor a főfelügyelő belépett, csupán egy pillanatra emelte föl a fejét az újságból. Vajon egyáltalán miért tartott nyitva? Talán csak megszokásból? Vagy azért, hogy egyedül, békességben elolvashassa az újságot, és ne kelljen a felesége mellett feküdnie?

Nem tartozom azok közé a lányok közé, akik futnak a hírességek és a sztárok után, autogramot kérnek tőlük. Nagybátyám épp elég hírességet fogad odahaza minden héten.

Most mégis elégedett voltam, hogy közelről láthatok egy nyomozót, méghozzá éppen azt, akiről a legtöbbet beszélnek… Nagyobbnak és főként kövérebbnek képzeltem… De már az első pillanatban az lepett meg legjobban, hogy milyen jókedvű, és már akkor arra gondoltam, talán ivott néhány pohárkával…

Hát már megint! Maigret-nek erről ismét eszébe jutott az a nevezetes este Pardonéknál, valósággal nevetséges, hogy az akkori beszélgetésük milyen jelentős lett számára. Azzal vádolják, hogy ivott! És ma is ivott. Két konyakot. Méghozzá féldecit. Tanú rá a kávéházi pincér. És most is itt van két üveg sör a tálcán. Csak azért is töltött magának egy pohárral, dühösen fölkapott egy szendvicset, beleharapott, de rögtön vissza is tette. Nem volt éhes. Ahogy mind jobban és jobban belemerült ebbe a valószínűtlen történetbe, egyre dühösebb lett: főszerepet kapott benne, de még nem látta világosan, mit is jelent ez a szerep.

Álmunkban pontosan tudjuk, hogy nem valóság, amit látunk. Még ha valóságnak hisszük is addig, amíg álmodjuk, az ébredés nyomban végét veti a bizonytalanságnak.

De most maga a valóság volt bizonytalan és összefüggéstelen. A főfelügyelő nem aludt. Nem álmodott. Nem valami ismeretlen személy történetét olvasta, nem is egy elmebeteg elbeszélését: ezt a vallomást személyesen a rendőrfőnök adta át neki, nagyon is hivatalos irat volt tehát.

Ráadásul a rendőrfőnök el is hitte ezt a vallomást. Lehet, hogy végül maga Maigret is elhiszi? Most felidézte mindazt, ami a bisztróbeli jelenet előtt történt. Újra hallotta a telefoncsörgést, azután a lány hangját, látta saját magát, amint a sötétben hallgatja ezt a hangot, s közben azon tűnődik, hogy letegye-e a kagylót. Végül Madame Maigret meggyújtotta a lámpát az ágy fejénél, és megkérdezte: – Ki az?

A főfelügyelő válasz helyett vállat vont, és tovább figyelt a szaggatott, könyörgő hangon előadott mesére.

Akkor még szilárd talajt érzett a lába alatt, otthon volt, abban a szobában, amelyben már több mint huszonöt esztendeje élt, ott volt mellette a felesége teljes valóságában.

Madame Maigret odaadta azt a pipát, amelyiket az este nem szívott végig a férfi, és meggyújtott egy szál gyufát. Az asszony tudta, ha a férjét fölverik álmából, szívesen szív néhány slukkot, hogy egészen magához térjen.

Ebben az irodában is régóta dolgozott. Ezt is valóságosnak hitte, de most már egyre kevésbé látja annak. Ki tudja, mi lesz majd, ha elküldi a rendőrfőnöknek a saját beszámolóját?

Mit is mondott ez a mindenható nagyfőnök, aki két évvel ezelőtt beígérte a tisztogatást Párizsnak, aki minden reggel ott teniszezik a Roland-Garros-ban, és korántsem haragszik, ha közben lefényképezik?

Mellesleg szólva a rendőrfőnök a főfelügyelő hírnevét vette célba. Maigret soha semmit nem tett azért, hogy híresség váljék belőle. És egyáltalán nem örült neki, hogy az lett. Hányszor, de hányszor nehezítette meg a nyomozást, hogy úton-útfélen fölismerték! Talán az is az ő hibája, hogy az újságírók egész legendát szőttek köré?

No, mindegy. Hol is tartott? Ja, igen… A rendőrfőnök valami ilyesmit mondott:

– Tehát egy ismeretlen nő elmesél egy megindító, de kevéssé valószínű történetet, maga erre az éjszaka kellős közepén fölkel az ágyból, és hanyatt-homlok rohan abba a bisztróba, amelyet az ismeretlen megnevez… Önnek, a gyilkossági csoport főnökének, nem jutott eszébe, hogy odaszóljon a legközelebbi rendőrkapitányságra, és valamelyik nyomozóra bízza az ügyet?…

Volt valami igazság abban, amit a rendőrfőnök mondott. Bizonyíték rá, hogy Madame Maigret is körülbelül ugyanezt kérdezte tőle.

– Miért nem valamelyik nyomozót küldöd oda?

Hát azért nem, mert az ügy nem volt egészen tiszta, mert volt valami összeférhetetlen azok között a tények között, amelyeket a vonal másik végén elmondtak neki.

Egy-null a rendőrfőnök javára. Egyébként Maigret már nem őrá haragudott. Már nem akarta megismertetni az öklével. Hiszen csak eszköz volt ebben a játékban, és őt is ugyanúgy átejtették.

Kiitta a sört, újra teletöltötte a poharát, és odatette maga mellé. Pipára gyújtott, és csak aztán folytatta az olvasást.

A főfelügyelő fehér bort rendelt. A tulajdonos megkérdezte, hogy palackosat hozzon-e. Maigret igennel felelt. Hoztak is neki egy kis üveg bort és egy poharat. Engem is kínált, de én visszautasítottam azzal, hogy éppen most ittam kávét. Már nem emlékszem pontosan, hogyan tért rá az ajánlatára. Valahogy így vezette be:

– A legtöbb embernek hamis elképzelései vannak a mi mesterségünkről… Le merném fogadni, hogy magának is…

– Én csak a kihallgatásairól hallottam, hogy végül mindig sikerül a vallomást kicsikarnia…

– Igen, de ez már a nyomozás végét jelenti… Valójában a rutinmunka a fontos… Most például egy veszélyes gonosztevő nyomában vagyok, és majdnem biztos, hogy valamelyik bárban fogom megtalálni, itt a környéken.

Nicole telefonmeséje a barátnőjéről és az aljas Marcóról fellengzős volt ugyan, de sokkal elfogadhatóbban hangzott, mint azok a mondatok, amelyeket ebben a történetben Maigret szájába adott.

– Ha kedvét leli az ilyesmiben, tartson velem…

A főfelügyelő felállt, biztos volt benne, hogy elfogadom az ajánlatát. Aprópénzt dobott az asztalra. Én is rendezni akartam a számlát, de a tulajdonos megnyugtatott, hogy már el van intézve.

A főfelügyelővel együtt léptem ki az utcára.

– Nem várják a szülei? – kérdezte.

– A nagybátyám nem nyugtalankodik, ha később megyek haza. Megbízik bennem…

– Hát akkor jöjjön…

Úrrá lett rajtam a kíváncsiság. Emlékszem, hogy végigmentünk a rue Jacobon, majd egy kis utcába értünk, a nevét elfelejtettem. Bementünk egy bárba, igen sokan voltak odabenn, ott szorongtak a pult körül.

Én főleg az arcokat vizsgálgattam, és találgattam, hogy vajon az a bűnöző, akit a főfelügyelő keres, a vendégek között van-e. Maigret egy poharat nyújtott felém, whisky volt benne. Egy darabig tétováztam, de mivel a kávét keserűen ittam, és ráadásul hagytam kihűlni is, most szomjas voltam, és elfogadtam az italt. Gyanítom, hogy amikor nem figyeltem oda, Maigret megint töltött nekem. így megittam a második pohárral is, abban a hitben, hogy még mindig az elsőt iszom. A bárban szorosan egymás mellett állt mindenki. Meleg volt, és a helyiséget ellepte a füst.

– Jöjjön… – mondta a főfelügyelő. – Itt csak két érdektelen strici volt… Azt az embert másutt kell keresnünk…

– Inkább hazamennék… – mondtam.

– Szánjon még rá egy félórát, és meglátja, hogy egy szenzációs letartóztatás szerencsés szemtanúja lehet, amelyről holnap első oldalon számolnak be az újságok…

A történet hihetősége érdekében az is szükséges volt, hogy a főfelügyelőnek legyen elég ideje leitatni a lányt. Ráadásul Nicole-nak itt homályosabban is kellett fogalmaznia, nehogy a leírás nyomán meg lehessen találni azokat a helyeket, ahová Maigret állítólag magával vitte őt. És a két történetet, bármennyire hamis volt egyik is, másik is, úgy kellett fölépíteni, hogy fedjék egymást: a valóságos támpontoknak többé-kevésbé meg kellett egyezniük.

A második szórakozóhely valami alagsorban volt. Dzsesszt játszottak… Sokan táncoltak is… Nem ismerem a Saint-Germain-des Prés pincemulatóit, de gondolom, ez is az lehetett… A főfelügyelő megint itallal kínált… Akkor már nem voltam a magam ura… Ereztem, hogy reszketek, és azt gondoltam, egy pohár ital majd rendbe hoz…

Ami ezután történt, egyre homályosabb, és bizonyos dolgokra egyáltalán nem emlékszem…

Az utcán a főfelügyelő karon fogott, később pedig, azzal az ürüggyel, hogy többször majdnem elestem, átfogta a derekamat… Igyekeztem eltolni magamtól… Akkor bementünk egy kapun, Maigret egy gyéren megvilágított folyosón vezetett végig… Egy borotválatlan, ősz hajú öregemberrel beszélt valami kisablakon keresztül…

Aztán egy szűk lépcsősorra emlékszem, piros plüssszőnyegre, számozott ajtókra, és arra, hogy a főfelügyelő kulccsal kinyitja az egyik ajtót…

Gépiesen tiltakoztam:

– Ne!… Ne!… Nem akarom…

– Ő nevetett… Akkor már bent voltunk az egyik szobában, ott álltunk az ágy mellett…

– Hagyjon!… Hagyjon vagy kiáltok!…

Esküdni mernék, hogy erre azt felelte:

– Elfelejti, hogy a rendőrség én vagyok!

Majdnem minden részlet igaz volt, az utolsó mondatot leszámítva. És persze a lány egyáltalán nem vergődött Maigret karjaiban. Na, meg az sem volt igaz, hogy Maigret bárról bárra vonszolta volna, és egyáltalán nem itatott vele semmit.

Igaz csak az volt, hogy Désirénél találkoztak, de egészen másféle beszélgetés zajlott le köztük. A lányt itt is Nicole-nak hívták, de azt állította, hogy a vezetékneve Carvet, és hogy az apja békebíró La Rochelle-ban. A barátnőjét, aki Marcóval együtt várta őt az állomáson, Laure Dubuissonnak hívták, és az apja halkereskedő volt, ugyancsak La Rochel-le-ban.

– Hajói értettem – mondta akkor a főfelügyelő –, nem tudja, hol lakik a barátnője, fogalma sincs, hogy hová vitték magát, nem emlékszik rá, hol hagyta a csomagjait. Ráadásul nem ismémé fel azt az épületet sem, ahonnan elfutott, és otthagyta a kézitáskáját a megtakarított pénzével együtt…

A lány még mindig részeg volt, a leheletén érződött az alkohol szaga.

– Mindenekelőtt valami szállásról kell gondoskodnunk magának ma éjszakára… Jöjjön…

Igaz, hogy Maigret aprópénzt dobott az asztalra. Az is igaz, hogy a boulevard Saint-Germainen karjánál fogva vezette a lányt, később pedig, amikor látta, hogy mennyire reszket, átfogta a derekát.

Maigret ismert egy tisztes, olcsó szállodát a rue des Écoles-on, a Savoie-1. Nem álltak meg útközben, holott Nicole vádaskodásából ez derül ki.

– Hogy levelezett a barátnőjével, ha egyszer nem tudta a címét?

A lány kásás hangon felelte:

– Azt hiszi, hogy hazudok, hogy össze-vissza beszélek? Hát poste restante írtam neki! Laure mindig szerette a titokzatos dolgokat… Amikor kicsi volt, az iskolában többször elhitette velünk…

De a főfelügyelő már nem emlékezett rá, hogy mit hitetett el velük Laure. Alig figyelt oda, szeretett volna már megszabadulni a lánytól.

Az is igaz, hogy a Savoie éjszakai portása borostás, ősz hajú férfi volt, és tényleg adott kulcsot Maigret-nek.

– Második emelet balra… – morogta közben.

Lift nem volt.

– Legyen szíves, segítsen a lépcsőn… – kérte Nicole. – Alig állok a lábamon…

Maigret föltámogatta a lányt. Ettől a ponttól kezdve már nehéz megkülönböztetni a valóságot a mesétől.

– Nem bírom tovább, főfelügyelő úr… Nagyon berúgtam, igaz… Szégyellem magam… Soha többé nem merek a szüleim szeme elé kerülni…

Fölértek a második emeletre, és Maigret valóban kulccsal nyitotta ki az ajtót.

– Aludjon, és ne gondoljon semmire. Holnap majd utánanézek ennek az ügynek.

A lány tett egy ügyetlen lépést, leroskadt a földre, és meg sem próbált fölállni. Ez már a szobában történt. Néhány pillanat alatt elaludt volna.

Maigret fölemelte, lehúzta a cipőjét, levette a kosztümkabátját. Már éppen ott akarta hagyni, amikor a lány elkezdett panaszosan nyöszörögni:

– Szomjas vagyok!

A főfelügyelő bement a csöpp kis mosdóba, kiöblítette a fogmosó poharat, s megtöltötte friss vízzel. Amikor visszatért, a lány az ágyon ült, és éppen a szoknyájától igyekezett megszabadulni.

– Szorít az övem… – mondta.

Ivott, és közben aggodalmas pillantást vetett a főfelügyelőre.

– Nem segítene? – kérdezte. – Ha tudná, milyen betegnek érzem magam… Félek, még hányni is fogok…

Maigret segített neki levetkőzni, a lányon végül csak egy kombiné maradt.

Nem hányt.

– Nos? – kérdezte Madame Magiret, amikor a férje hazaért.

– Érdekes történet… Majd holnap meglátjuk…

– Szép a lány?

– Bevallom, erre nem nagyon figyeltem… Halálosan részeg volt…

– Mihez kezdtél vele?

– Elvittem egy szállodába, és még az ágyba is nekem kellett befektetnem…

– Le is vetkőztetted?

– Nem tehettem mást…

– Nem félsz?

Madame Maigret-nek jók az előérzetei. De most a férje sem volt egészen nyugodt. Már reggel kilenckor, amint beért az irodájába, fölhívta a Savoie szállodát. Azt az információt kapta, hogy a 32-es szobából a hölgy eltávozott, és azt mondta, hogy Maigret főfelügyelő, aki tegnap odakísérte őt, kiegyenlíti majd a számlát.

Tíz perccel később a bűnügyi rendőrség telefonosától megtudta, hogy La Rochelle-ban nincs Carvet nevezetű békebíró, sőt Carvet egyáltalában nem is szerepel az ottani telefonkönyvben. És Dubuisson sem.

Harmadik fejezet

Elfelejti, hogy a rendőrség én vagyok!

Maigret a nyitott ablak előtt állt, mindkét kezét a zsebébe süllyesztette, pipáját a fogai között szorongatta. Nem merte még egyszer elolvasni Nicole Prieur vallomását. Még jó darabig ott ült a fotelban, csüggedten, összegörnyedve. El volt keseredve, és harci kedvnek nyoma sem volt benne. Sokáig ült, mintha idegen lenne a saját irodájában, a nyomozók szobájából átszűrődő beszédet, a jövés-menés zaját is csak homályosan érzékelte.

Három éve volt a nyugdíjig. Ezt még Pardon is hangsúlyozta. Vajon miért? Fáradtnak látta volna? Vagy talán a vizsgálat során fedezett föl valami rendellenességet, csak nem akart szólni?

Elrendelte, hogy ha már nem tud végleg lemondani az italról, legalább igyék kevesebbet. Legfeljebb egy kis bort az étkezésekhez. Ha ez így megy tovább, nemsokára diétára fogják, aztán majd tablettákat kell szednie, mégpedig naponta háromszor. Hamarosan ő is átlép az öregek világába. Olyanok ők, akár a régi autók, amelyekben örökösen ki kell cserélni valamit: csakhogy olyan alkatrészeket nem árusítanak, amelyekkel az öregek elerőtlenedő, megbízhatatlanná váló szerveit pótolni lehetne.

Maigret észre sem vette, hogy elszaladt az idő. Az irodába besütött a nap, a fény lassan továbbsiklott a falon, de ő erre sem figyelt fel.

Nem érzett harci kedvet és a legcsekélyebb vágyat sem arra, hogy megvédje magát. Belenyugodott a vereségbe. Egy darabig még megkönnyebbülést is érzett. Nincs többé felelősség. Vége a kimerítő estéknek és éjszakáknak, nem kell több vallomást kicsikarnia, hogy pontot tehessen egy-egy nyomozás végére.

– Elfelejti, hogy a rendőrség én vagyok!

Talán ez a kis mondat mentette meg a főfelügyelőt. Pedig már szinte ott látta magát a Meung-Sur-Loire-i házban, a házukban. A kertet ugyanúgy gondozza majd, mint a szomszédjai, hajnalban és alkonyatkor megöntözi a zöldséget és a virágokat. A horgászfelszerelését a fészerben tartja majd…

– Elfelejti, hogy a rendőrség…

Alkatától annyira távol állt, olyan hamisan csengett ez a mondat, hogy Maigret végre elmosolyodott. Lassan fölállt, rápillantott a szendvicsekre, de nem volt gusztusa rájuk. Végül mégis kivett egyet, és beleharapott. Aztán kinyitotta a másik sörösüveget is. Az ablak előtt állt, evett, a Szajnát nézte a parti fák lombjain keresztül.

Újra fölfedezte a külvilágot, elnézte a dolguk után siető járókelőket. Egy fiatal pár ballagott összeölelkezve a Saint-Michel-hídon, középen megálltak, a vizet figyelték meg az alattuk elhúzó uszályt, de talán mindegy is volt nekik, mit látnak, hiszen elsősorban az életnek örültek, életöröm járta át őket, amikor átölelték egymást.

A szomszéd szobában kopogtak az írógépek. Beosztottai nyilván többször fölnéztek a főnök ajtajára, és aggódó pillantásokat váltottak.

Maigret visszaült az íróasztalhoz, és elolvasta Nicole Prieur vallomásának utolsó mondatát.

A főfelügyelő végül mégsem élt vissza a helyzettel. Azt hiszem, az utolsó pillanatban megijedhetett…

Maigret megtömte a pipáját, és megint az ablakhoz ment. Arcvonásai megkeményedtek, szemében apró fények villództak. Aztán sóhajtott egyet, és átment a szomszéd szobába.

Lucas nem volt ott. A többiek is jobbára a városban jártak. A kis Lapointe szabadságon volt. Janvier éppen egy beszámolót gépelt. Tudták mind, hogy a főfelügyelő bejött a szobába, de tapintatból egyikük sem akart fölnézni a munkájából. Ismerték Maigret-t: ha ennyire bezárkózott, akkor súlyos dolognak kellett történnie.

A falióra hármat mutatott.

– Janvier, légy szíves, hozd a jegyzettömbödet, és gyere be hozzám!

Lapointe és Janvier volt a legjobb gyorsíró a csoportban. Utóbbi sietve át is ment Maigret-hez, és becsukta az ajtót. Ő maga nem mert megszólalni, de a tekintete csupa kérdés volt.

– Ülj le… Diktálni fogok – mondta a főfelügyelő.

Rövidebb ideig tartott, mint gondolta. Igaz, egy órával ezelőtt még magyarázkodni akart, meg hipotéziseket fölállítani. Most azonban csak a tényekre szorítkozott, s még a látszatát is elkerülte minden magyarázkodásnak.

Ahogy a főfelügyelő haladt előre az elbeszélésben, úgy lett Janvier egyre komorabb, összevonta a szemöldökét, és többször aggodalmasan nézett a főnökére.

Húsz perc alatt elkészültek.

– Gépeld le három példányban…

– Rendben, főnök…

Maigret habozott néhány másodpercig. Hiszen a rendőrfőnök kifejezetten azért hívatta vissza, hogy szigorúan meghagyja: senkinek ne beszéljen erről az ügyről.

-Olvasd…

Odadobta Janvier-nak a lány vallomását. Janvier alig olvasott el húsz sort, máris vörösödni kezdett, akárcsak Maigret, reggel a prefektúrán.

– Ki tehette ezt?…

Derék jó Janvier! Lucas-val együtt 6 volt Maigret legrégebbi munkatársa, a három férfi már szó nélkül is megértette egymást.

Janvier azonnal, gondolkodás nélkül tette fel azt a kérdést, amelyet Maigret – mivel őt közvetlenül érintette a dolog – csak később tudott megfogalmazni:

– Ki lehetett?

– Azt én is szeretném tudni…

Mindketten elég sok hisztérikát és nimfomán nőt ismertek, akik vissza-visszatértek hozzájuk, és kisebb jeleneteket rendeztek az Orfévres rakparton. Aztán számításba jöhettek még a meghatározott időközönként felbukkanó törzsvendégek, a „képzelgő gyilkosok”, akik csak az újságírókat szórakoztatják.

Maigret-nek is megfordult a fejében, hogy ilyes-valakivel áll szemben. Csakhogy egy háborodott elméjű ember nem játszhatta volna el ezt a kettős szerepet ilyen hibátlanul. Egyébként is a szerepet valaki nyilván betanította Nicole-nak.

– Amíg legépeled a jelentést, megpróbálok valamit kideríteni, persze sejtem, mi lesz az eredmény… – mondta Maigret.

Janvier kitalálta, mire gondol a főfelügyelő.

– Ne beszélj a kollégáiddal a dologról. A nagyfőnök úgy kezeli, mintha államtitok volna. Ha marad még időd, nézz utána egy kicsit Monsieur Jean-Baptiste Prieur miniszteri tanácsosnak. – Maigret már kifelé indult, amikor Janvier halkan megszólalt:

– Remélem, nem izgatja fel magát, főnök!

– Felajánlottam a lemondásomat.

– A rendőrfőnök elutasította?

– Nem. Azt mondta, kénytelen lesz elfogadni, csakhogy…

– Csakhogy?

– Maradok. Hacsak ki nem teszik a szűrömet. Úgy döntöttem, hogy védekezni fogok…

A főfelügyelő először a rue de la Seine-re vitette magát taxival. Hanyagul belökte a Désiré ajtaját. A tulajdonos a pult mögött állt, éppen vörös bort szolgált fel egy fehér inges gipszöntő társaságnak. Az egyik sarokban egy csésze kávé mellett meglett korú férfi ült, és levelet írt.

Désirének csak egy pillantást kellett vetnie Maigret-re, és rögtön fölismerte éjszakai vendégét, de igyekezett, hogy ez ne lássék meg rajta, félrefordult, és a poharaival meg a palackjaival babrált.

– Egy pohár fehérbort kérek… Ezúttal nem palackosat…

A férfinak dülledt szeme és mályvaszínű bőre volt, szemlátomást szenvedett a hőségtől. Odatett egy poharat a pultra, és egy üveggel játszadozott.

– Hatvan centime…

A gipszöntők nem törődtek Maigret-vel. A levélíró vendég sem, valami baj volt a golyóstollával.

– Mondja csak, tulaj…

Désiré kelletlenül fordult feléje.

– Nem felejtettem itt valamit tegnap este? Mondjuk, az esernyőmet?

– Senki sem hagyott itt esernyőt.

– Emlékszik arra a fiatal lányra, aki itt várt meg engem, miután felhívott telefonon? Egy érmét kért vagy kettőt?

A tulajdonos konok arccal hallgatott.

– Ez nem tartozik rám. Egyébként sem emlékszem rá, hogy mi történt tegnap este, és nincs semmi mondanivalóm…

– Ma reggel idejött valaki, és megparancsolta, hogy hallgasson?

A gipszöntők egyszeriben hegyezni kezdték a fülüket, tetőtől talpig végigmustrálták a főfelügyelőt.

– Hatvan centime-ot fizet… – ismételte az a vén hülye.

Maigret letett egy egyfrankost a pultra, és elindult az ajtó felé.

– Az apró visszajár… – hallotta a háta mögül – nem fogadok el borravalót…

Csaknem ugyanez a jelenet játszódott le a rue des Écoles-i Savoie szállóban is. A kövérkés, vörhenyes hajú tulajdonosnőben volt valami vonzó. Az irodájában ült, a kulcstábla előtt.

– Jő napot asszonyom…

Maigret az asszony pillantásából észrevette, hogy az is rögtön megismerte őt. Mégis eldarálta:

– Maigret főfelügyelő vagyok a bűnügyi rendőrségtől.

– Igen?…

– Tegnap éjjel egy fiatal lányt kísértem ide, szeretném rendezni a számláját, mivel nem volt nála pénz…

– Nem tartozik semmivel…

– Kifizette volna?

– Nem fontos. Maga nem tartozik semmivel.

– Szóval reggel idejött valaki, kifizette a számlát, és kifaggatta az éjszakai portást.

– Hallgasson ide, főfelügyelő úr, tudom, kicsoda ön, és nem akarok ártani magának, de saját magamnak sem kívánok kellemetlenséget. Semmit sem tudok arról a személyről, sem pedig arról, amit most maga mondott. Üzleti könyveim rendben vannak.

Eddig még soha semmi baja nem volt velünk sem az adóellenőrnek, sem a rendőrségnek…

– Köszönöm, asszonyom – mondta a főfelügyelő.

– Ne haragudjék, de nem mondhatok mást…

– Megértem.

Alapos munkát végeztek. Hiába hívná fel Mademoiselle Prieur barátnőjét, Martiné Bouet-t, akinél Nicole este lemezeket hallgatott. Ő sem mondana többet. Ráadásul Maigret majdnem biztosra vette, hogy a lány tényleg telefonált Désirétől a boulevard Saint-Germainre.

Ezt az ügyet, bizony, nem a rendőrfőnök főzte ki ellene. Igaz, nem szerette a régi iskolából való rendőröket, de hát ehhez joga volt. Maigret-t különösen nem szerette, mert túl sok jót írtak róla az újságok. Ehhez is joga volt.

A belügyminiszter reggel őrjöngve hívta fel a rendőrfőnököt, és egy olyan eseményről tájékoztatta, amely csaknem komoly hivatali kellemetlenségeket okozott mindkettőjüknek.

Egyikük sem volt hős, se szent. Különféle cselszövések árán kerültek mostani helyükre, aztán ezeket az előzményeket igyekeztek elfelejteni, de azért továbbra is kénytelenek voltak néhány békát lenyelni, ha meg akarták tartani az állásukat.

Maigret valami sötét ügybe, mondhatni, botrányba keveredett. Az ország egyik igen befolyásos személyisége emelt panaszt ellene, s fenyegetőzött, hogy magasabb körökben is szóvá teszi a dolgot.

Ezeket az embereket meg lehetett érteni, és ráadásul a tisztogató rendőrfőnöknek nagy elégtétel is volt, hogy maga elé citálhatott egy nála népszerűbb idősebb nyomozót, és szelíd hangon ugyan, de alaposan megmondhatta neki a magáét.

Párizs szinte sistergett a hőségben. Sok helyen becsukták a spalettákat, hogy legalább a szobák maradjanak valamennyire hűvösek. Itt is, ott is pecázók álltak a vízparton, és akár a Saint-Michel-hídon, itt is szerelmespárok sétálgattak. A főfelügyelőnek feltűnt egy fiú meg egy lány; levették a cipőjüket, a lábukat belelógatták a vízbe, és kacagva nézték viccesen ficánkoló lábujjaikat.

– Janvier!…

– Azonnal, főnök…

Janvier épp telefonon beszélt, majd megjelent Maigret-nél a legépelt vallomással. A főfelügyelő hozzáfogott, hogy átnézze az írást, de csak négy-öt sort olvasott el.

– Biztos, hogy nem hagytál ki semmit?

-Összeolvastam. Mégis szeretném, ha…

Nem! Maigret-nek semmi kedve nem volt hozzá, hogy viszontlássa a saját mondatait. Egy vastagon fogó tollal aláírta vallomását, kivett az íróasztalból egy hivatali borítékot, megcímezte, majd becsengette az altisztet.

– Most rögtön vigyék el ezt a prefektúrára.

– Nos, halljuk, Janvier, mit végeztél!

– Telefonáltam az egyik barátomnak, ügyvéd az illető, és magas rangú tisztviselők: között forog.

– Ezt a Prieurt ismeri?

– Igen, Prieur elsőrangú jogász, sőt, talán az egyik legjobb mostanság. Nős volt, de a feleségét tizenkét évvel ezelőtt halálos autóbaleset érte. Az apjának hajógyára volt.

– La Rochelle-ban?

– Eltalálta, főnök.

Mindketten elmosolyodtak. Ritkán fordul elő, hogy valaki teljes egészében kitalált elemekből rakja össze a hazugságát. Az a fiatal lány, aki azt a szívszorító történetet mesélte el a telefonban, La Rochelle-inek mondta magát. Az apját bírónak, a barátnőjét pedig egy halkereskedő lányának…

– Folytasd csak!

– Prieumek egy fivére is él La Rochelle-ban, hajókkal foglalkozik. Maga Prieur jelentős vagyonnal rendelkezik, és hatalmas lakása van a boulevard de Courcelles-on. A másik fivére, Christophe, Marokkóban élt, felesége és egy kislánya volt. Aztán öngyilkos lett A barátom nem tudja, hogyan és miért A felesége kivonta magát a forgalomból. Úgy hírlik, újra férjhez ment valami amerikaihoz, és most Texasban él. A kislány meg az a Nicole Prieur, akit maga is ismer…

– Ennyi az egész?

– Ez a Nicole tavaly érettségizett, most a Sorbonne-ra jár…

– Miféle lány?

– A barátom még sohasem találkozott vele, de úgy tudja, hogy a felesége már látta néhányszor. Amint hazamegy, beszél az asszonnyal.

J. B. Prieur miniszteri tanácsos és kiváló jogász. Semmi oka nem lehet rá, hogy gyűlöletet tápláljon Maigret iránt. Nyilván mostanáig még névről sem ismerte öt. Elég valószínűtlen továbbá, hogy úgy akarja eláztatni a főfelügyelőt, hogy közben az unokahúga jó hírnevét is veszélyezteti.

– Sokért nem adnám, ha négyszemközt beszélhetnék ezzel a csitrivel…

– Attól tartok, főnök, résen lesznek, hogy ne legyen rá alkalma.

– Neked van valami elképzelésed, Janvier? Szerinted ki lehet az, aki képes ezt az egész ügyet a nyakamba varrni, mert annyira fontos neki, hogy engem kivonjanak a forgalomból?

– Hát, ami azt illeti, elég sok embernek kényelmetlen, hogy maga itt van, főnök. Vegyük csak azokat, akik már két hónapja fényes nappal fosztogatják az ékszerüzleteket… Ma reggel betörtek az avenue Victor Hugón.

– Hagytak valami nyomot?

– Semmit.

– Lőttek?

– Azt sem. Szép nyugodtan elkocsikáztak, és senki sem állt az útjukba, még az ékszerész sem: úgy megdöbbent, hogy egy darabig csak állt a pultja mögött, míg végre megnyomta a vészcsengőt… Van valami ötlete, főnök?

– Talán… Hol is voltam én tegnap délelőtt tizenegy órakor?

Janvier tudta, hiszen ő vezette a kis fekete autót.

– Manuelnál.

– És tegnapelőtt, ugyanebben az órában?

– Manuelnál.

– És…

Maigret egyetlen héten háromszor látogatta meg Manuel Palmarit, a rue fontaine-i Clou Doré vendéglő volt tulajdonosát, aki ma visszavonultan él polgári módon berendezett otthonában, a rue des Acacias-ban.

– Lehet, hogy ostobaság, de megint kedvem támadt néhány dolgot megkérdezni tőle…

Ez bizony esztelenségnek látszott, de vajon mindaz, ami az éjszaka történt, nem volt-e merő esztelenség?

Palmari, akit közvetlen környezete csak Mamiéinak hívott, harminc évig uralkodott a Montmartre-on. Pályafutását selyemfiúként kezdte.

Maigret még ebből az időből ismerte, akkor még ő is fiatal volt. Palmari valószínűleg mással is foglalkozott. Maigret főfelügyelő, akkor még csak felügyelő, erősen gyanakodott rá, de soha semmin sem tudta rajtakapni.

Azóta eltelt harminc év, a régi csavargók nagy része eltűnt a Pigalle környékéről. Voltak, akiket kinyírt a riválisuk, voltak, akiknek a büntetésük letöltése után el kellett hagyniuk Párizst, mások meg kétes hírű vendéglőt nyitottak Marseille és Nizza környékén.

Manuel viszont nem fecsérelte el az idejét, hamar megszedte magát, megvásárolta a Clou Dóréi, amely akkor még egészen ócska kis lebuj volt, olyasmi, mint a Désiré, csakhogy ide általában az alvilág különböző figurái jártak.

A kis lebujból hamarosan modern bár lett, végül finom vendéglő néhány asztallal. Már nem a fiatalság látogatta; vendégei hatalmas amerikai kocsikon érkeztek.

Maigret néha ott ebédelt, megvárta, amíg a piros és arany színekben pompázó kis terem kiürült:

– Mondd csak, Manuel…

– Tessék, főfelügyelő úr!

– Ki az a fickó, aki ott ült annál az asztalnál, és egy sebhely volt a szeme sarkában?

– Tudja, hogy vagyok a vendégekkel! Csak azt látom, hogy bejönnek és kimennek, kihordom nekik a kaját meg az italt, beszedem tőlük a dohányt, de aztán mintha sohasem láttam volna őket.

Manuel született komédiás volt. Magamagának is éppúgy komédiázott, mint másoknak, s megesett, hogy még rá is kacsintott a hallgatójára, ha elégedett volt a saját műsorával.

– Elég régóta ismerjük egymást, igaz?

– Valaha mindketten karcsúbbak voltunk, főfelügyelő úr.

– És neked soha nem volt egy vasad sem.

– Hát, ami igaz, igaz, majd fölkopott az állam. Ez is bizonyítja, hogy nem keveredtem bele semmibe.

– Vagy azt bizonyítja, hogy elég agyafúrt voltál…

– Engem tart agyafúrtnak, főfelügyelő úr? Hiszen alig jártam iskolába, és még az újságot is nehezen olvasom el…

– Manuel!

– Tessék?

– Az a sebhelyes fickó…

– Rendben, rendben… Nos, hát nincs mit mondanom róla… Az a sebhely két hónapja még nem volt ott az arcán… Két hónap, az annyi, mint március… Nos, márciusban…

Márciusban, nem messze a Pigalle-tól, két banda összeverekedett, lövöldöztek is egymásra. Az összecsapás után egy holttest feküdt a járdán, két sebesült meg úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el őket.

A tisztogató rendőrfőnök, aki rendszeresen teniszezett, és fogadkozott, hogy megszabadítja Párizst a mocsoktól, nem szerette az informátorokat, és irtózott a régi rendőri módszerektől.

Pedig Maigret most éppen az egyik informátorhoz igyekezett. Ahhoz a Manuelhoz, akinek három évvel ezelőtt legalább fél tucat géppisztolygolyót eresztettek a hasába és a combjába. Hajnal volt, éppen kinyitotta a Clou Doré ajtaját, hogy a redőnyt leeressze.

A kórházból, ahová beszállították, sürgősen átvitette magát Neuilly egyik legkitűnőbb magánklinikájára. Mindenki meg volt győződve róla, még az orvosok is, hogy Manuel többé nem jön ki élve onnan.

Maigret Neuillyben is többször meglátogatta.

– Ez fáj nekem, főfelügyelő úr… – mondta akkor Manuel. – Látja, az egyetlen hibájuk maguknak, rendőröknek, hogy nem hisznek az embernek… Két pasas ült az autóban, ez nyilvánvaló, hiszen nem lehet gépfegyverrel lőni, meg a kormányt is fogni egyszerre. De szavamra, nem láttam őket, nem is láthattam, mert háttal álltam nekik… Amikor az ember a rolót húzza, hátat fordít az utcának, nem igaz?

– Nem húztad még le. Épp csak kinyitottad az ajtót – helyesbített Maigret.

– De akkor már a ház felé fordultam… Gondolkozzék, főfelügyelő úr, hiszen ön tanult ember… A fickók megpróbáltak kinyírni. Azt mondják, soha többé nem tudok járni, és ezt nekik köszönhetem… Hátralevő napjaimat tolókocsiban töltöm majd, mint egy bébi… Na! És maga még azzal gyanúsít, hogy nem akarom a sittre juttatni azokat a gazfickókat, akik ezt művelték velem…

Nem beszélt. Maigret nem is várt mást tőle. Néhány héttel később azonban Toulon környékén meggyilkoltak két fiatal csavargót, a két fiú közvetlenül a Manuel elleni fegyveres merénylet után tűnt el Párizsból.

Manuel erre csak ezt a megjegyzést tette:

– Az efféle fickók jönnek-mennek minden különösebb ok nélkül… Se szeri, se száma azoknak a gazembereknek, akiknek hirtelen forró lesz a talaj a lába alatt Párizsban…

Az autó felfelé ment a Champs-Élysées-n, megkerülte az Arc de Triomphe-ot, azután az avenue Mac-Mahonon haladt tovább, majd balra fordult a rue des Acacias-ba. Csöndes nagypolgári negyedben jártak, a bérházak között itt-ott maradt még egy-egy patinás homlokzatú kis magánpalota.

– Felmenjek én is, főnök?

– Ne gyere… Keresd meg a kollégát… nem is tudom, ki van ma errefelé szolgálatban…

– A kövér Lourtie…

– Biztos itt lesz valahol… Kérdezd meg tőle, mit csinált Aline ma reggel óta.

Akárcsak Manuel, Aline is egyéniség volt. Hajdanán felszolgált a Clou Dorébm. Sovány lány volt, mindig rendetlen, fekete hajjal, sötéten csillogó szemmel. Manuel az utcáról szedte fel, azóta a szeretője.

A férfi a klinikán is szerzett egy kis szobát a lánynak a magáé mellett. Aline, Manuel megbízásából, egy gondnokra bízta a vendéglő vezetését, de néha bement ő is, körülnézett, ellenőrizte a számlákat.

Három év alatt a lány alakja megtelt, szögletessége eltűnt. Nem volt már kócos, sem rendetlen; kacéran, de finoman öltözködött, úgy festett, mint egy valódi „kis hölgy”.

Az épület, amelyben laktak, elegáns és kényelmes volt, a lift tágas és hangtalanul közlekedett, az ajtók mahagónifából készültek. Maigret beszállt a liftbe, benyomta a IV. emelet jelzőgombját. Fölért, és becsengetett a bal oldali ajtón. Elég sokáig várt, míg végre meghallotta a lakás mélyéből lassan közeledő gumikerekes tolókocsi halk gördülését.

– Ki az? – kérdezte Manuel a csukott ajtón át.

– Maigret.

– Már megint!

Az ajtó kinyílt.

– Jöjjön be… Egyedül vagyok… Épp elszundítottam, amikor csöngetett…

Időközben Manuelnak szép selymes fehér lett; a haja, és ez némi méltóságot kölcsönzött az arcának. Makulátlan fehér inget viselt, selyempantallót és piros papucsot.

– Szóval már megint itt van. Maga, akit olyan régóta ismerek, és akinek annyi szívességet tettem… Ne maradjunk a szalonban… Nem is tudom, mire való ez a szalon, annyira nem az én stílusom, és különben sem fogadok senkit…

Manuel az egyik utcai szobából kis kuckót csinált magának. Itt volt a televízió, egy lemezjátszó, két vagy három különböző tranzisztoros rádió, újságok, magazinok és vagy száz detektívregény. A sarokban vörös dívány állott, mellette azonos színű huzattal bevont fotel.

Manuel soha életében nem dohányzott, és nem is ivott.

– Tudja, főfelügyelő úr, hogy nem szeretek a levegőbe beszélni, de figyelmeztetem, hogy előbb-utóbb nagyon mérges leszek. Szabad állampolgár vagyok, büntetlen előéletű. A rue fontaine-i vendéglőmért adót fizetek, mégpedig pontosan. Úgy élek itt, mint egy egér az egérlyukban… Beteg a lábam, nem tudok kimenni a lakásból, és akár egy csecsemőt, engem is öltöztetni, mosdatni kell. Nem tudok egyedül lefeküdni, sem pedig fölkelni…

Maigret jól ismerte az emberét, türelmesen várta a komédia végét. Manuel most éppen a zsörtölődő szerepét játszotta.

– És a telefonomra is, ott maga mellett, arra is rákapcsolták a lehallgatót… Ne is tiltakozzék!… Én se vagyok mai gyerek… Maga se… Hogy följegyzik a beszélgetéseimet, arra én fütyülök..-. De hogy Aline-t se hagyják békén, az már egészen más lapra tartozik…

– Zaklatta őt valaki?

– Ejnye, főfelügyelő úr, maga aztán nálamnál is ravaszabb…

– Ezt kétlem…

– Mi? Azt állítja, hogy én, aki alig tudok írni és olvasni…

Ez volt Manuel vesszőparipája, majdnem olyan büszke volt rá, mint mások a diplomájukra.

Maigret mosolyogva szívta a pipáját, és halkan ezt mormolta:

– Ha én is olyan ravasz lennék, mint maga, Manuel, akkor már rég a sitten lenne, s ezt maga is jól tudja…

– Na tessék! Örökké a régi nóta… De térjünk vissza Aline-ra. Ma valami kövér hólyag jár a nyomában… Tegnap egy kis barna követte… Holnap majd megint valaki más… Ha leszalad egy szelet húsért meg egy kis sajtért, a maga emberei máris a sarkában vannak… Korrektül viselkedik velem – folytatta Manuel –, ezt elismerem, kedvelem is magát. De ez még nem ok arra, hogy szinte mindennap meglátogasson, mint egy beteg rokont. Legközelebb hozhatna virágot meg édességet is… Ha legalább egyszer világosan megmondaná, hogy mit akar hallani tőlem…

– Ma személyes ügyben jöttem…

– És vajon kinek a személyes ügyében?

– Ismeri Nicole-t?

– Miféle Nicole-t? Párizs tele van Nicole-okkal… Ez a maga Nicole-ja mivel foglalkozik?

– Előadásokat hallgat a Sorbonne-on.

– Miféle előadásokat?

– Egyetemre jár, ha így jobban tetszik…

– Hát én meg honnan ismerjek olyan lányokat, akik egyetemre járnak?

– Csak megkérdeztem… Nicole Prieur-nek hívják…

– Sose hallottam róla…

– A nagybátyjánál lakik, itt a közelben, a boulevard de Courcelles-on. A nagybácsi bizonyos Jean-Baptiste Prieur, miniszteri tanácsos.

Manuel fölhördülése őszintének látszott, vagy lehet, hogy ő még Nicole-nál is nagyobb színész?

– Ezt nem gondolhatja komolyan, főfelügyelő úr. Te jó ég, hisz én még azt sem tudom, mi fán terem az a Miniszterelnökség. Csak nem képzeli, hogy ilyen nagyfejűeket ismerek?

– Désirét sem ismeri? Kis bisztrója van a rue de la Seine-en.

– Először hallom a nevét – felelte Manuel.

– És mi a helyzet azzal a két csirkefogóval, akik ma reggel az avenue Victor Hugón dolgoztak? – kérdezte a főfelügyelő.

– Hopplá! Megálljunk!… Azért kellett ez az egész halandzsa, hogy végül ide lyukadjunk ki, és jól összezavarjon engem. így nem játszom tovább!… Pedig én adtam már magának néhány jó tippet, ha úgy adódott. Persze, mert ha a Pigalle-on van mulatója az embernek, nem árt jó viszonyban lenni a rendőrséggel… Én is hallgatom a rádiót – folytatta Manuel –, onnan tudom, mi történt ma reggel azon a helyen, amelyről beszél. De hát mi közöm nekem ehhez a históriához? Már három éve ki sem mozdulok innen, és higgye el, hozzám se jön senki… Kíváncsi vagyok, hogy játszhatnám akkor én a bandavezér szerepét.. A múltkor a Saint-Martin ékszerüzlet kifosztása miatt látogatott meg, azelőtt meg…

– Aline hol van?

– Vásárol.

– A közelben?

– Nem tudom… Fehérneműt, melltartót vesz, persze úgyse hisz nekem. Az a nyomozó, akit ma ideküldött, majd megerősíti.

– Aline már reggel elment?

– Reggel fogorvoshoz ment… Ide szembe… Ha a rendelő ablaka nyitva lett volna, láthattam volna őt a fogorvosi székben.

A szemközti épület nem bérház volt, hanem egy egyemeletes magánpalota, manzárddal. Falait az idő sötétszürkére festette. A palatető kékes és rózsaszínes sugarakban verte vissza a napfényt, akárcsak némelykor a Szajna.

– Aline-nak régóta fáj a foga?

– Három napja…

Ha Aline valóban a fogorvoshoz ment volna, Maigret tudna róla, hiszen már három hete figyelteti a lányt.

– Hogy hívják? – kérdezte.

– Kit?

– A fogorvost.

– Innen is látni a névtábláját, de ilyen messziről nem tudom elolvasni. Aline azt mondta, van itt szemben egy fogorvos, a neve nem érdekelt… Annyit tudok csak, hogy az asszisztensnője vagy ápolónője, ahogy tetszik, egy csúf égimeszelő: nem szívesen találnám az ágyamban… Tessék! Már jön is Aline.

Manuelnak igen érzékeny hallása volt. A bejárati ajtó és az ő szobája között ott volt még a szalon meg az előszoba, mégis meghallotta a kulcscsörgést a zárban.

Negyedik fejezet

Kinyílt a szalon ajtaja, megjelent Aline. Gyors, határozott léptekkel jött végig a lakáson tűsarkú cipőjében, narancsszínű lenvászonból készült kosztümöt viselt, fekete haját szorosan lefésülte. Egyik kezében a kézitáskáját fogta, amely ugyanolyan fekete volt, mint a haja. A másikban papírtasakok voltak, egyiken a Lido valamelyik fehérneműüzletének védjegye, másikon egy Marbeuf utcai áruházé. A szempillája se rezdült, pedig már messziről észrevette Maigret-t, úgy tett, mintha nem ismerné meg. Amikor belépett a szobába, úgy ment el a főfelügyelő előtt, mintha az ott se volna. Lehajolt, és egy csókot lehelt Manuel homlokára.

– Hát ez már megint itt van, papa?

Aline huszonkét éves volt, Palmari hatvan felé járt. De ez a „papa” csöppet sem úgy hangzott, mint mikor egy gyerek mondja az apjának. Aline szájából olyan volt, mint egy kedves, gyöngéd becenév, amire a Clou Doré extulaja olyanformán mosolyodott el, mintha ezt mondta volna:

– Na, látja, micsoda kis nő ez!

Tény az, hogy ezt a kölyöklányt, aki a boulevard Sebastopol sarkán kezdte a pályafutását tizenhat éves korában, most az egész utca elegáns polgárasszonynak tartotta, mintha legalábbis egy orvosnak, mérnöknek vagy ügyvédnek lett volna a felesége.

– Előbb-utóbb magával hozza a pizsamáját, a papucsát, a fogkeféjét és a borotváját is…

Igen magas hangon beszélt, erősen külvárosias hanghordozással, és közben rá sem nézett a főfelügyelőre. Manuel komédiázni szeretett, ő meg efféle túlzásokkal szórakozott. Olyanok voltak, mint két színész, mintha előre betanulták volna a szöveget, és szerepük a kisujjukban van.

Furcsa lány volt ez az Aline! Mindene barna, a szeme is mogyorószínű, a bőre napsütött, pedig nem délről származott, hanem egy Morbihan nevű kis faluban született, onnan jött Párizsba gyermek-pesztonkának.

Körülbelül hat hónapig dolgozott Neuillyben, egy igen gazdag családnál. Egy csecsemőt meg egy hároméves kislányt bíztak rá, pedig akkor már elkezdte űzni az ipart a Gravilliers-n és a rue de Lappe-on.

A két papírzacskót a heverőre hajította, s továbbra is a külvárosias hanghordozást erőltetve folytatta:

– Mi a csodát akar megint a főfelügyelő?

– Ne gonoszkodj vele, Aline! Tudod jól, hogy a barátom.

– Lehet, hogy neked a barátod, de én halálosan unom, torkig vagyok a mocskos pipafüstjével.

Maigret nem zavartatta magát, lassan megszívta a pipáját, közben a lányt nézte. Úgy sejtette, hogy Aline akart ilyen kényelmes, nagypolgári otthont, talán régi gazdái lakására emlékezve. Annak idején Manuel beérte a vendéglő alatti sötét szuterénnal.

A lány bizonyára arra vágyott, hogy némi tisztelet vegye körül.

– Nem ismersz véletlenül valakit, aki a Miniszterelnökségen dolgozik? – kérdezte a nyomorék gunyoros hangsúllyal.

– Ha a főfelügyelő kérdezte, akkor mondd meg neki, hogy fogalmam sincs róla, mi az a Miniszterelnökség… No nézd csak, már a csomagjaim felé sandít. Fogadjunk, hogy mindjárt megkér, mutassam meg, mi van bennük… Lehet, hogy ferde hajlamú, és felizgatja, ha női fehérneműket tapogat?

Megszólalt a telefon. A tolókocsiban Manuel összevonta a szemöldökét, előbb a készülékre nézett, aztán Maigret-re.

– Halló… Tessék… Igen, itt van… Magát keresik, főfelügyelő úr.

– Na mit mondtam! Legközelebb már a postáját is ide küldeti.

– Halló… Igen… Hallgatlak.

Janvier telefonált egy közeli kávéházból.

– Találomra hívtam itt, főnök… Itt áll mellettem Lourtie… A lány lerázta… Hazulról egyenesen a temes-i metróállomáshoz ment. Jegyet váltott az első osztályra, majd lement a peronra, az Étoile felé induló szerelvényhez. Lourtie követte… Mikor a lány beért a kocsi belsejébe, ő is beszállt a másik ajtón… Amikor már majdnem becsukták az ajtókat, Aline újra a peronra ugrott, Lourtie azonban már nem tudott keresztültörni a tömegen. Visszajött ide, és látta, amikor Aline taxin megérkezett…

– Köszönöm.

– Jól halad az ügy?

– Nem – felelte Maigret.

Aline a díványon ült, mellette a két csomag, egyik lábát átvetette a másikon. Kizárólag Mamiéira nézett, a vendégre soha, mintha csak megesküdött volna rá, hogy nem áll szóba vele. De Manuelnak ezt mondta:

– Ez a szolgálatos zsaru volt… Hiába váltogatják egymást, már kezdem ismerni őket… A mai egy dagadt hólyag, folyton a gutaütés környékezi.

– Mondd csak, kicsikém… – kezdte a főfelügyelő.

– Nem őriztünk együtt disznót, igaz-e, papa… Te engedted meg neki, hogy tegezzen?

– Azt kívánja, hogy kisasszonynak szólítsam? – kérdezte Maigret.

– Úgy volna illendő, ha asszonyomnak szólítana.

Most mindketten mulattak Maigret-n, Manuel büszke volt erre a kis csibészlányra, akit ő formált ilyenné, és végtelen gyöngédséggel pillantott rá.

– Nyugodj meg, Aline, a főfelügyelő nem akar nekünk semmi rosszat.

– Miért rázta le azt a felügyelőt? – fordult Maigret újra a lányhoz.

– Vele, mármint a főfelügyelővel, úgy látszik, sohase fordult elő, hogy az utolsó pillanatban megváltoztatta a szándékát.

Aline rendületlenül csak Manuelhoz beszélt.

– Először a Lafayette áruházba akartam menni. Aztán, épp amikor fölszálltam a metróra, arra gondoltam, hogy biztos megtalálok itt a közelben is mindent, amire szükségem van. Meg is nézheti, mit vettem… Meg is foghatja… Legfeljebb kénytelen leszek kimosni az új fehérneműt, mielőtt hordani kezdeném.

Ez a háborúskodás Palmari és Maigret között jóval azelőtt kezdődött, hogy Aline föltűnt a színen. Akkor, amikor a fiatal, keszeg és koldusszegény selyemfiú megvette a me fontaine-i bárt, és készpénzzel fizetett. S mintegy véletlenül, néhány héttel azután történt a dolog, hogy egy ékszerüzletet kiraboltak.

A betörök roppant eredményes módszerrel dolgoztak, de örült kockázattal is. Két férfi egyetlen kalapácsütéssel betörte a kirakat üvegét, felkapta az ékszereket. Ügyet sem vetettek az üzletben hadonászó tulajdonosra, sem a járókelőkre, akik amúgy is túlságosan meg voltak döbbenve ahhoz, hogy bármit csináljanak. Beugrottak egy autóba, amelyben a bűntársuk várta őket, majd elvegyültek a forgalomban.

Soha többé nem kerültek elő sem az ékszerek, sem azok, akik elvitték őket. Akkoriban két év alatt vagy egy tucat ehhez hasonló rablás történt, míg végre az egyik betörőt sikerült nyakon csípni. Génarónak hívták, büntetlen előéletű fiatalember volt. Nem vallott, öt évet kapott.

Palmari közben egyre tehetősebb lett, a kocsmáját elegáns bárrá alakította át, majd drága vendéglőt csinált belőle.

– Jól megy az üzlet – mondta Manuel, amikor Maigret ártatlan arccal faggatta.

– Meg aztán a lóversenyen sem hagy el a szerencse…

Vasárnaponként Manuel valóban bezárta az éttermet, és kiment a lóversenyre, Auteuilba, Long-champ-ba vagy Vincennes-be, az évszaknak megfelelően.

Az ékszerrablók közül csupán három alkalommal sikerült néhányat letartóztatni. Csaknem valamennyien a Clou Doré törzsvendégei közé tartoztak. Egyikük sem vallott. Azt sem árulták el, hogyan akarták értékesíteni az árut.

Aztán két, három, négy évig nem történt semmi. Majd újra kezdődött az egész, egymást követték az ékszerrablások. A módszer ugyanaz volt, csak a betörők személyleírása változott. Úgy látszik, a vezér új bandát szervezett.

– Figyeljen ide, kicsikém – fordult megint Aline-hoz a főfelügyelő.

– Talán együtt háltunk, hogy már megint azt mondja, kicsikém? Kérdezd meg tőle, papa.

– Na, elég volt – mondta a főfelügyelő –, elmehetek letartóztatási parancsért, vagy mindjárt magammal is vihetem, ha az irodámban szívesebben válaszolna a kérdéseimre… Ismer egy bizonyos Nicole Prieurt?

A lány egy kicsit gondolkodott, majd ismét Mamiéihoz fordult:

– Te talán ismered? Mert nekem nem mond semmit ez a név.

– Fiatal lány az illető, a boulevard de Courcelles-on lakik, a nagybátyja valami fontos személyiség.

– Papa, te ismersz a főfelügyelőn kívül fontos személyiségeket? – kérdezte Aline.

– így is jó! De visszajövök… Még csak annyit: Párizsban valaki vagy valakik elhatározták, hogy megszabadulnak tőlem… Ha nem is mindketten, de Manuel bizonyára érti, hogy miért említem ezt…

Aline is újból tréfálkozni készült, már nyitotta is a száját, de a szeretője komolyan nézett rá, tekintete hallgatást parancsolt. Hirtelen érdekelni kezdte a dolog.

– El akarják tenni láb alól?

– Nem. Csak a lemondásomra, pontosabban a nyugdíjazásomra pályáznak…

– Ezzel bizonyára sok minden megoldódna…

Aline nem tudta megállni, hogy csípős hangon oda ne vesse:

– Na, hallod! Mindenekelőtt az én dolgom…

– Folytassa, főfelügyelő úr – mondta Manuel.

– Csaléteknek egy lányt küldtek a nyakamra.

– És maga ráharapott?

– Nem.

– Mert az meglepett volna. Emlékszem, annak idején én is próbálkoztam ilyesmivel.

– Az eredményen ez mit sem változtat. Meglehetősen ügyes komédiát eszeltek ki, aprólékosan kidolgozták. És engem úgy állítanak be, mintha félre nem érthető helyzetben megkörnyékeztem volna azt a lányt.

– Azt a nem tudom, milyen Nicole-t?

– Igen.

Maigret igen komolyan nézett Manuel szemébe.

– Vagy nagyon útjában állok valakinek, mert már a sarkában vagyok, vagy legalábbis ő azt hiszi…

Jelentőségteljes szünetet tartott, Manuel pedig, maga is komoly arccal, újra így szólt:

– Folytassa!

– Csak olyasvalaki lehet, aki ismeri a szokásaimat, a rendőrség módszereit, és nagyon intelligens… Valaki, aki úgy érzi, hogy sarokba szorították, és azt gondolja, csak akkor lesz nyugta, ha tőlem megszabadul. Nem jut eszébe erről senki, Manuel?

Aline hallgatott, érezte, hogy most nem szólhat bele a férfiak beszélgetésébe.

– Bűnöző is lehet az illető – kezdte Manuel.

– Erre is gondoltam. Még az is fölmerült bennem, hogy bosszúról van szó. Átnéztem azokat az eseteket, amelyekkel mostanában, sőt az utóbbi években foglalkoztam. A szóban forgó személyek között egyetlen olyan sincs, akinek egyszerre oka és lehetősége is lett volna, hogy ezt a rossz viccet véghezvigye…

– És tőlem kér tanácsot, főfelügyelő úr?

– Manuel, maga nagyon jól tudja, hogy a rendőrség egy idő óta a sarkában van…

– Igen, és Aline-t is figyelteti… Csak azt tudnám, miért?

– Talán egyszer ezt is megtudja…

– Hacsak önt le nem váltják, hajói értettem…

– Pontosan.

– Éppen ezért engem gyanúsít, hogy kimódoltam ezt a trükköt azzal a fiatal lánnyal, aki, nem tudom már, miféle nagykutyának az unokahúga.

– Csak úgy találomra jöttem el magához – tért ki a főfelügyelő.

Meglehetősen beszédes csend kísérte a szavait.

– Ismer olyan embereket, Manuel, akik képesek volnának efféle trükkökre?

– Ismerek olyanokat, akik szívesen eresztenének golyót magába, de soha nem jutna eszükbe, hogy holmi erkölcsbotrányba keverjék.

Megköszörülte a torkát, és hozzátette: Ami pedig engem illet, igaz, hogy nem vagyok szent, de Aline életére esküszöm, hogy mielőtt meglátogatott, semmit sem tudtam erről a históriáról.

Meglepő volt, hogy Aline viselkedése mennyire megváltozott. Már nem Manuelhoz fordult, hangja sem volt olyan magas és kellemetlen, mint az imént, akcentusát is alig lehetett érezni.

– Lehet, hogy eszembe jut valaki, ha elmeséli, mi történt. Ha nő van a dologban, gyakran a legjobb egy másik nőhöz fordulni…

A tisztogató rendőrfőnöknek nyilván még a lélegzete is elállt volna a méltatlankodástól, ha megtudja, hogy egy kerületi főfelügyelő, a gyilkossági csoport főnöke, bizalmas beszélgetést folytat egy volt prostituálttal és egy olyan férfival, akit okkal vagy ok nélkül, de az alvilág egyik fejedelmének tartanak.

Maigret röviden elmondta kalandját. Aline nem mosolygott. Minél többet tudott meg, annál jobban ráncolta a homlokát. Továbbra is keresztbe tett lábbal, mozdulatlanul ült a dívány szélén, állát a tenyerébe támasztotta.

– Nincs fényképe a lányról? – kérdezte a főfelügyelőt.

– Nincs.

– Miért nem megy el a boulevard de Courcelles-ra, és miért nem beszél vele négyszemközt?

– Nincs jogom hozzá…

– Hát, öregem… Az a lány igencsak belehabarodott valakibe!

Maigret hirtelen Aline felé fordult, meglepte ez a felkiáltás.

– Hogyhogy belehabarodott?

– Képzelje csak magát az ő helyébe… Adva van egy gazdag, jó családból való fiatal lány, a nagybátyjával él, aki valami fontos ember, és így tovább, és így tovább… Magát sohase látta, bizonyára a nevét is csak az újságokból ismeri, és képes volt eljátszani egy olyan komédiát, ami rosszul is végződhetett volna. Reggel ment haza, pedig tudta, hogy a nagybátyja várja, dühös lesz, és kellemetlen kérdéseket fog föltenni… Mit is mondott, hány éves a csitri?

– Tizennyolc.

– Éppen abban a korban van. Ha kíváncsi a véleményemre, főfelügyelő úr, ez a lány bolondul egy férfiért, aki azt csinálhat vele, amit csak akar. Ez a fickó dolgozta ki az egész forgatókönyvet, lediktálta neki, hogy mit kell mondania. Ha majd ezt a férfit megtalálja…

Aztán némi csodálattal a hangjában még hozzátette:

– Ezek a kisasszonykák, ha beszállnak egy ilyen buliba, talán még vakmerőbbek, mint az utcalányok. Nem igaz, papa?

– Igazad lehet. Ez a történet nem tetszik nekem.

Vajon összenevettek-e Maigret háta mögött, amikor már a lépcsőházban volt? A főfelügyelő esküdni mert volna rá, hogy nem. Inkább gondterheltnek látszottak, amikor magukra hagyta őket.

Maigret nem tudott meg semmi érdekeset, és egyáltalán nem érezte magát a helyzet magaslatán, mialatt azt a bisztrót kereste, ahol két felügyelője várta. Hamar megtalálta, épp a fogorvos villája mellett volt.

– Egy pohár sört kérek!

Szomjas volt. Vigye el az ördög Pardon intelmeit! Már csaknem haragudott a doktorra a legutóbbi beszélgetés miatt. Pardon azt mondta, vigyáznia kell magára. Éreztette vele, hogy szép lassan megöregedett, és nemsokára már csak arra lesz jó, hogy a Loire-ban pecázzon. A rendőrfőnök el lett volna ragadtatva, ha hallja.

– Ne haragudjék, főnök – makogta Lourtie a bárpultra könyökölve. – Nem tudhattam előre, hogy az a lány…

– Jól van…

– Itt maradjak?

– Várd meg a váltást – felelte a főfelügyelő. – Gyerünk, Janvier!

Az autóban azt mondta:

– A boulevard de Courcelles-on menjünk…

Maigret a házszámokat nézte. A 42-es számú ház éppen szemben volt a Monceau park főbejáratával, a kerítésrácsokat aranyozott nyilak díszítették. A parkból kihallatszott a gyerekek kiáltozása, kék egyenruhás őr vigyázott rájuk. Az épület meglehetősen nagy volt. A széles, magas kapu mellett két férfi állt. Szinte maga előtt látta az ember a személyzetet, a fürge lovakat és hintókat, amint hajdanában behajtottak ebbe az udvarba: az istállók helyén ma már garázsok állnak.

Valóságos erőd. Maigret így nevezte magában az efféle házakat. A kapusfülkében nem házmester ült, hanem libériás inas, bizonyára nem bűzlött a pörköltszagtól. A lépcső nyilván márványból van, a lakosztályok tágasak és magasak, a padlón finom szőnyegek, amelyek elnyelik a léptek zaját.

Az előkelő negyed épületei már akkor mély benyomást tettek a főfelügyelőre, amikor először érkezett Párizsba. Errefelé az inasok csíkos mellényt viseltek, a szobalányok csipkefőkötőt, a parkban gyerekkocsikat tologató nevelőnők meg angol egyenruhát.

Azóta egy-egy nyomozás során nemegyszer fordult meg ilyen helyeken, de mindig ugyanolyan zavarba jött, talán egy kis agresszivitás is volt benne, de korántsem irigységből. Hosszú gyakorlata alatt megtanulta, hogy e házak lakói, bizonyos értelemben, szinte valamennyien érinthetetlenek. Nem mindegyik befolyásos személy, de igen magas rangú barátaik vannak, elég tehát, ha szólnak nekik, mint ahogy most Prieur is egyenesen a belügyminiszternél tett panaszt.

Janvier lassított, a kocsi szinte megállt. A főfelügyelő a foga között morogta:

– A kis ringyója!

Tudatában volt a tehetetlenségének, keserű, lemondó hangon mondta:

– Menjünk az Orfévres rakpartra!

Ott megteheti, hogy huszonnégy órán át vagy két-három napon keresztül is faggasson valakit, közben csak néhány pohár sört és egy-két szendvicset fogyaszt, és egy szalmazsákon tart rövid pihenőket. Akárkivel megteheti, csak épp ezekkel az emberekkel nem, Mademosielle Nicole Prieurrel nem.

Janvier hallgatott, megértette, hogy ez a pillanat nem a legalkalmasabb holmi fecsegésre.

– Az ilyen előkelő úrilányok biztosan külföldre is utaznak – jutott hirtelen Maigret eszébe. – Tehát bizonyára Nicole Prieurnek is van útlevele. Következésképp a rendőrprefektúrán is található egy karton a fényképével…

Ismerte jól azt az irodát, amelyikben zöld fémszekrényekben őrizték a betűrendbe rakott útlevél-kartonokat. Valahányszor szüksége volt valamire, a szolgálatos tisztviselő mindig készségesen kinyitotta neki a fiókokat.

De most aligha tenné meg, hiszen mademoiselle Prieurről van szó. Más módon kell fényképet szerezni róla. Igaza volt Aline-nak, a lehető legsürgősebben szüksége van a lány fényképére.

– Megvan még Barnacle Leicája? – kérdezte a főfelügyelő.

– Barnacle előbb válna meg a feleségétől, mint a fényképezőgépétől…

– Nős?

Különös, Maigret már több mint harminc éve ismeri Barnacle felügyelőt, de soha semmit se hallott a magánéletéről.

Agglegénynek gondolta. Lötyögős, fekete öltönyt viselt, amelynek fényes volt a könyöke, kirojtosodott a mandzsettája, és állandóan hiányzott róla egy gomb. Évek óta ebben járt mindig, olyan arckifejezéssel, mint akinek a vállát örökös balszerencse súlya nyomja. Mint aki most özvegyült meg, és fájdalmát még nem enyhítette az idő.

Barnacle már akkor is a bűnügyi rendőrségen dolgozott, amikor Maigret először tette be oda a lábát. A főfelügyelő akkor monsieur-nek szólította őt, és meg is maradt ennél a szokásánál. Mindenki így szólította, talán egy cseppet gunyoros hangsúllyal, mintha a monsieur a keresztneve vagy a beceneve lett volna.

Maigret, amint beért az irodájába, becsöngette az öreg altisztet:

– Kérem, ha Monsieur Barnacle itt van, küldje be hozzám.

Csökkent a forgalom az irodákban és a folyosókon. Hat óra felé járt már az idő. De a nap még magasan állt az égen, még nem támadt föl a szél, a függönyök mozdulatlanul lógtak az ablak két oldalán.

– Hívatott, főfelügyelő úr.

– Foglaljon helyet, Monsieur Barnacle – mondta Maigret.

A felügyelő mindössze két és fél évvel volt idősebb Maigret-nél. Vajon két és fél év múlva Maigret-nek is ilyen csüggedt lesz az arca, örömtelen és közönyös a tekintete, petyhüdt a bőre, görnyedt a válla?

Vajon Barnacle sem volt mindig ilyen? Megnősült. Következésképp legalább egy kicsit szerelmes is volt valaha. Udvarolt egy fiatal lánynak, virágot vett neki, karonfogva sétált vele, s olykor megállt, hogy megcsókolja. Ez szinte elképzelhetetlennek látszott. Janvier elmondta az imént, hogy ráadásul a feleségét még ma is könnyűvérű nőnek tartják a környéken. Gyakran tér haza későn, olykor nem is tölti otthon az éjszakát, úgyhogy a szolgálat után Barnacle készíti el a vacsorát, ő takarítja a lakást.

Barnacle nem volt valami nagy koponya, annyi szent, de ha egyszer valami nyomra bukkant, a világ minden kincséért nem veszítette szem elől. Ráadásul szinte ugyanolyan észrevétlen maradt az utcán, mint Párizs tépett hirdetésekkel teleaggatott szürke falai.

– Szeretném megbízni valamivel, Monsieur Barnacle – mondta neki a főfelügyelő –, de a megbízatás veszélyes, ha odafönt megneszelik, még kényszernyugdíjazhatják is.

– Ami csak annyit jelent, hogy három hónappal rövidebb ideig koslatnék az utcán.

Semmi szemrehányás nem érződött a hangjából. Barnacle nem volt megkeseredett ember, nem haragudott senkire, nyilván még a feleségére sem.

– Vállalom a megbízatását, főfelügyelő úr.

– Egy fiatal lányt kellene lefényképeznie, hogy hol, mikor és hogyan, fogalmam sincs. Ezt is magának kell kitalálnia…

– Van gyakorlatom az ilyesmiben.

Hát ez igaz. Sokszor volt szükség Barnacle kopott, észrevétlen figurájára és fényképésztehetségére. Ha arra kérték, hogy készítsen fényképet egy gyanúsítottról, akkor lehorgonyzott valami olyan helyen, ahol az illető minden valószínűség szerint előfordul majd, és Leicájával a nyakában utcai fényképészt játszott. Egyre több ilyen fényképész volt ugyanis a Champs-Élysées-n, a nagy körutakon, sőt Párizs-szerte mindenfelé.

Barnacle még névjegykártyát is nyomatott, kitalált névvel, címmel, telefonszámmal, akár a hivatásosok, és a járókelők kezébe nyomta.

– A lány a boulevard de Courcelles-on lakik, és a Sorbonne-ra jár. Van egy barátnője a boulevard Saint-Germainen, Bouet doktor lánya, a házszámukat megtalálja a telefonkönyvben. Ezenkívül fogalmam sincs, hogy kihez jár még, hol tölti a napjait.

– Van kocsija a lánynak?

– Ha van, nem lehet régi, mivel még csak tizennyolc éves. A nagybátyja miniszteri tanácsos, igen fontos ember. Minden bizonnyal van kocsija és sofőrje is. Felhívom a figyelmét, ha a házmesterhez fordul felvilágosításért, az rögtön értesíti a rendőrséget. A rendőrfőnök szigorúan megtiltotta, hogy ezzel a lánnyal foglalkozzunk… Nos, hát ez a helyzet!

– így talán egy kicsit hosszabb ideig fog tartani a dolog. Le tudná írni nagyjából a lány külsejét?

Maigret megadta Nicole Prieur személyleírását.

– Ilyen jó időben, mint ez a mai – monologizált Barnacle van esély rá, hogy nem töltötte odahaza a délutánt. Efféle körökben későn vacsoráznak… Talán még lesz annyi idő…

Az ajtóból visszafordult, szürke arcán valami olyan fintorral, amit mosolynak is lehetett volna nevezni.

– És ha valami kellemetlenség támadna, ne szóljon az érdekemben… Már úgyis régóta szeretném bemondani az unalmast…

Maigret nem tért magához a meglepetéstől. Barnacle, aki mindig egy mindenbe beletörődő birka benyomását keltette, most, három hónappal a nyugdíjazása előtt, mintha átváltozott volna bikává. Gúnyosan nevetve még ezt is hozzátette:

– Nincs rá joguk, hogy előbb küldjenek nyugdíjba, tartoznak nekem, érti?… Tartoznak a pénzemmel, a jó Isten tudja, hány éve ki nem fizetett pénzemmel…

Maigret aláírta az íróasztalán sorakozó aktákat. A fénykép megszerzéséig most nem volt semmi más teendője. Üresnek, fölöslegesnek érezte magát.

Megszokásból mégis benyitott a nyomozók szobájába, mint minden délután, mielőtt hazaindul a bűnügyi rendőrségtől. Lucas volt ott. Amikor beosztották a főfelügyelőhöz, még nem volt ennyire tar a koponyája.

– Gyere csak egy pillanatra – mondta neki Maigret.

Haragudott magára, hogy Lucas-t nem avatta be az ügybe. No nem azért, mert a rendőrfőnök úgy rendelte, hiszen már Janvier-nak elmondta a dolgot, hanem mert úgy érezte, képtelen még egyszer elmesélni ezt a megalázó történetet.

– Gyere, ülj le.

– Valami baj van, főnök?

– Nem veszélyes… Nem fontos… Nem ismersz véletlenül valakit, aki a Sorbonne-ra jár?

– Milyen szakra?

– Azt nem tudom.

– Tudja, rengeteg egyetemista fiú meg lány van…

Lucas a szőnyeget nézte, és gondolkodott.

– Jól ismerem az egyik portást, a feleségemnek távoli rokona. De hát ő csak portás.

– Jó viszonyban vagy vele?

– Három-négy évenként szoktam látni, családi összejöveteleken, ha esküvő vagy temetés van…

– Telefonálnál neki? Beszélj meg vele egy találkozót valahol, mondjuk, egy kávéházban.

– Megtudom, hogy szolgálatban van-e.

– Innen hívd!

Oscar Couzant-nak hívták a férfit, Madame Lucas-nak szegről-végről unokatestvére volt. Sikerült elérni telefonon.

– Igen, itt Lucas. Hogy vagy? Nem… Ő is nagyon jól van. Kért, hogy adjam át üdvözletét… Emma néni?… Több, mint három hónapja nem láttuk… Igen, még mindig ugyanolyan süket… Figyelj csak! Szeretnék találkozni veled, egy fölvilágosításra volna szükségem. Semmi lényeges. Jobb szeretném, ha nem ott találkoznánk. Tessék? Fél hétkor? Addig odaérek. Az első utca balra, a boulevard Saint-Michelről? Ott leszek…

Lucas kérdő pillantást vetett Maigret-re.

– Nos, rendben… Hát, akkor viszlát, öregem.

A főfelügyelőnek meg ezt mondta:

– Épp az utolsó pillanatban csíptük el, már indult volna haza. Egy bárban vár, a rue Monsieur-le-Prince-en, ide szokott betérni egy-egy pohárkára… Mivel ez esik útjába. Mit kérdezzek tőle?

– Jobb lesz, ha veled megyek, hívj gyorsan egy taxit!

– „Legföljebb egy pohár bor étkezés után”, rendelte Pardon. Hányadik bár volt ez, ahova Maigret-nek az utolsó huszonnégy órában be kellett térnie? Persze rendelhetett volna gyümölcslét is.

Oscar Couzant kövérkés férfi volt, mint általában azok, akik egész nap ülnek, és ráadásul nem vetik meg a röviditalt. Látszott rajta, hogy büszke az állására, bizonyára méltósággal, sőt ünnepélyesen látja el tisztét. A Sorbonne-on dolgozik. Jártukban-keltükben híres professzorok ráznak kezet vele. A hallgatók, akiket alkalomadtán még meg is leckéztet, neves családok sarjai, és egy szép napon bankárok, miniszterek lesznek belőlük.

– Bemutatom neked Maigret főfelügyelőt, a főnökömet.

– Örvendek… Még sohasem láttam minálunk…

Természetesen nem az otthonáról, hanem a Sorbonne-ról beszélt.

– Szolgálatára, főfelügyelő úr… Az ember mindig szívesen találkozik hírességekkel. Márpedig maga aztán igazán híres! Testesebbnek képzeltem, ha nem veszi rossz néven… Testesebbnek meg magasabbnak… Körülbelül egy magasak lehetünk, és én nyolcvan kilót nyomok… Mit iszik? Egy pohárka ánizslikőrt? Jules! Nekem még egyszer ugyanazt, az uraknak egy-egy ánizslikőrt! Nos tehát valamelyik porontyunk felől érdeklődnek?

– Nem tudom, ismer-e egy Nicole Prieur nevű hallgatót?

– Unokahúga a…

– Igen.

– Az étoile-i bandához tartozik, ezek a kölykök sok gondot okoznak nekünk, szigorúan kell bánnunk velük… Vagy húszan vannak, fiúk és lányok vegyesen, nagy sportautókkal járnak – Jaguár, Ferrari, vagy tudom is én, hogy hívják ezeket és a professzoroknak fönntartott helyen parkolnak. Még szerencse, hogy nincs minden professzornak kocsija, legtöbbjük metrón közlekedik.

– Milyen szakra jár a lány?

– Várjon egy kicsit, föl kell idéznem a táblázatot… Természetesen mindent fejben tartunk, de lássa, olyan sok nevet kell megjegyeznünk.

Ahogy hallgatta az ember, azt hihette volna, hogy a Sorbonne minden gondja-baja az ő vállára nehezedik.

– Nos, már eszembe is jutott… Művészettörténetet hallgat, a barátnőjével, Bouet doktor lányával együtt…

– Kik vannak még ebben az étoile-i bandában?

– Azért nevezzük így őket, mert szinte mindannyian az Arc de Triomphe környékén laknak, az avenue Hoche-on, az avenue Marceau-n meg az avenue Foch-on. Az egyik dél-amerikai nagykövet fia a legvadabb közöttük, egy felhajtható tetejű, kék színű Ferrarija van… Martineznak hívják, és mindig egész lánykoszorú veszi körül… Aztán van egy nagy, szőke fiú, Dariman vegyszergyáros fia… Tudja, a banda változó összetételű… Összekülönböznek, aztán új fiúk, új lányok jelennek meg köztük… Esténként összejönnek, és az éjszaka nagy részét egy klubban töltik…

– Tudja, hol van az a klub?

– Az újságokban is benne volt… Természetesen én nem járok ilyen helyekre, így aztán nem is tudok túl sokat róla… A klub az avenue de la Grande Armée-n vagy a környékén lehet… A földszintjén van egy étterem, ott bárki étkezhet, aki meg tudja fizetni. Maga a klub az alagsorban van, és úgy tudom, csak klubtagok járhatnak oda. Várjunk csak…

Nem jut eszembe, hogy hívják… Pedig itt van a nyelvemen…

– A Száz Kulcs klub? – kérdezte Lucas.

– Ez az… Honnan tudod?

– Mert én is olvastam róla az újságban, akárcsak te. Ha valaki belép a klubba, kap egy kis aranykulcsot, amely jelképesen a klub valamennyi ajtaját nyitja…

Maigret fölállt. Jókor, mert Lucas rokona már rendelte is a következő rundót, és kezdett nagyon belemerülni a Sorbonne-ra vonatkozó számtalan észrevételének fölsorolásába.

– Nagyon köszönöm, és elnézését kérem, hogy háborgattam…

Nem sokkal ezután Maigret beleroskadt egy taxiba a boulevard Saint-Germainen, s odaszólt s sofőrnek:

– Boulevard Richard-Lenoir.

– Értettem, főfelügyelő úr.

Már csak az hiányzik, hogy a rendőrfőnök megtiltsa a taxisofőröknek, hogy felismerjék!

Maigret ritkán kívánta ennyire, hogy már otthon legyen, és viszontlássa felesége gyöngéd és vidám tekintetét.

Ötödik fejezet

Madame Maigret fölismerte a férje lépteit a lépcsőházban, és már nyitotta is az ajtót. Világos pongyolát viselt, a lábán papucs volt.

– Ne haragudj, nem öltöztem föl, mert amikor üzentél, hogy nem jössz meg ebédre, arra gondoltam, bizonyára valami új ügybe fogtál. Kihasználtam az időt, és nekiláttam parkettát fényesíteni. De mi van veled? Olyan gondterheltnek látszol…

– Jól mondtad, új üggyel foglalkozom. A Maigret-üggyel.

Mosolygott, de azért sápadt volt egy kicsit: nem valami kellemes, ha az ember érzi, hogy pályafutása vége felé elveszti főnökei bizalmát, különösen, ha az egyik főnök egy becsvágytól reszkető gőgös kis kakas.

Ha Maigret délelőtti fölháborodása csendesült is, azért jó adag keserűség maradt benne, de ezt igyekezett munkatársai, a derék Janvier és különösen Lucas elől elrejteni.

– Lehetséges, hogy előbb leszünk Meung-sur-Loire-ban, mint terveztük.

– Miről beszélsz?

– A tegnap éjszakáról… Az a lány, aki telefonált, és akit aztán megkerestem a rue de la Seine-en…

– Csak azt ne mondd, hogy holtan találtad…

– Az én szempontomból talán még rosszabb, ami történt… A lány reggel nyolckor tért haza. A boulevard de Courcelles-on lakik, a nagybátyja fontos állami pozícióban van…

– Különös, egész nap erre a lányra gondoltam, meg arra, amit mesélt neked. Valami nem stimmelt nekem…

– Azzal vádol, hogy leszólítottam egy kávéházban, ahonnan a barátnőjének telefonált, megígértem neki, hogy jelen lehet egy letartóztatásnál, és aztán megpróbáltam elcsábítani. Kihasználtam a tudatlanságát, leitattam, bárról bárra hurcoltam, míg végül öntudatlan állapotban egy szállodai szobába vittem, és ott, akarata ellenére levetkőztettem…

– És ezt ki hitte el?

– Úgy látszik, az urak valamennyien, kezdve a belügyminisztertől egészen a rendőrfőnökig…

– Benyújtottad a lemondásodat?

– Még nem

– Remélem, védekezni fogsz!

– Ezen igyekszem délelőtt tizenegy óta… Egy kicsit ezért is hívlak most el vacsorázni.

– Jól számítottál! Mivel nem tudtam, hány órakor jössz haza, csak hideg vacsorát adhatnék… Melyik ruhámat vegyem föl?

– A legszebbet…

Néhány perccel később Maigret már a zuhany alatt állt, hegyezte a fülét, hogy megértse, mit mond a felesége. Nagyon hangosan kellett beszélniük, ha hallani akarták egymást.

– Kihallgattad azt a lányt?

– Megtiltották. A közelébe sem mehetek, de még a háza tájékára se.

– Vajon miért tette ezt? Van valami elképzelésed?

– Még semmi… Talán ma este támad valami ötletem…

Öltözködés közben bizalmas beszélgetésbe merültek. Madame Maigret nem esett kétségbe, a lemondás szót ő mondta ki elsőnek. Egyetlen másodpercig sem kételkedett a férjében, és semmit sem veszített derűjéből.

– Hová megyünk? – kérdezte.

– Egy olyan étterembe, amelyet két csillaggal jelölnek a Michelin útikalauzban, az avenue de la Grande Armée-ra.

Ezek voltak az év leghosszabb napjai, még mindig sütött a nap, és Párizs minden ablaka megnyílt a friss esti levegő előtt. A férfiak ingujjban pipáztak, és a járókelőket nézegették, az asszonyok, már pongyolában, átszóltak egymásnak egyik ablakból a másikba. Az utcára kihallatszott a különböző rádióállomások hangzavara.

Maigret-ék lementek a metróba. A főfelügyelőt sokszor bosszantották ezzel a kollégái. Azon ritka példányok egyike volt a bűnügyi rendőrségen, akiknek nem volt kocsija. Maigret leginkább azért nem vett autót, mert akkor, amikor még szívesen tanult volna meg vezetni, nem volt rá pénze.

Most már elkésett. Félő, hogy a kocsiból is a fa-lombok közt játszadozó napfényt bámulná, hogy megfordulna egyik-másik járókelő után, vagy különösen nyomozás közben mogorva gondolataiba temetkeznék.

Gúnyosan gondolt minderre, miközben ott ült a metrón, hol előre, hol hátra, hol jobbra, hol balra dülöngélt, akár a felesége meg a többi utas.

De Madame Maigret vezethetett volna. Hiszen nem egy férfi bízza az asszonyra a vezetést.

– El tudnád képzelni, hogy vállalnám a felelősséget egy tonna vasért, amely száz kilométeres sebességgel száguld? Annyira félnék, hogy kárt teszek valakiben! Különösen most, amikor a rendőrök egyre jobban hajszolják az autósokat.

Janvier-nak egy 6-CV-je volt. Lucas is tervezte, hogy vesz egyet. Kocsi nélkül Maigret-ék úgy fognak élni Meung-sur-Loire-ban, mint egy vidéki házaspár a század elején. Vidéken talán mégis megszokná az autót, nem kellene félnie, hogy a piros lámpát luftballonnak nézi. De talán megúszhatja a dolgot, és éppúgy, mint régen, vonatra száll, ha Párizsba akar utazni.

– Mire gondolsz?

– Semmire…

Semmire és mindenre, az életére, a karrierjére, a reggeli kihallgatásra a rendőrfőnöknél, Manuel -ra a tolókocsijában és Aline-ra, erre a különös lányra.

A vendéglő majdnem a sugárút végén volt, ablakait finom tüllfüggönyök takarták. Kényelmes volt és elegáns, félig üres, mert törzsvendégeinek a fele már vagy vidéken, vagy a tengerparton nyaralt. A bejárattól jobbra lépcső vezetett az alagsorba, melyet vörös függöny takart.

– Ablak mellé parancsolnak?

– Itt jó lesz.

Maigret rámutatott az egyik asztalra a lépcsővel szemközt, odavezette a feleségét, majd az étlap tanulmányozásába merült.

– Szívesen ennél narancsos kacsát?

– Mi van még?

– Egy egész oldalra való.

Végül vichyi ásványvizet rendeltek és narancsos kacsát, ez volt a vendéglő aznapi ajánlata. A főpincér maga köré gyűjtötte a pincéreket, és súgott nekik valamit, valószínűleg ezt:

– Az ott Maigret főfelügyelő.

Mindannyian kíváncsian néztek rá. Ehhez már hozzá volt szokva, de a rendőrfőnök elképzeléseivel ellentétben, egyáltalán nem érezte kellemesnek.

– Valamilyen szándékkal választottad épp ezt a vendéglőt? Még sohasem voltunk itt.

– Én voltam, régen, már nem is tudom, melyik nyomozás során… Azt hiszem, valami nemzetközi szélhámost kerestem, aki itt szokott ebédelni.

– Tisztes helynek látszik…

– A nemzetközi szélhámosok csak tisztes helyeken étkeznek, és kizárólag a legjobb szállodákban szállnak meg…

Kilenc óra volt. Egy fiatal nő lépett be, és lement a lépcsőn. Nem látszott vendégnek, inkább alkalmazottnak, talán a ruhatárban vagy a mosdóban.

Tíz perccel később egy fáradt arcú férfi érkezett. Ő sem az aranyifjúsághoz tartozott, a sorompó másik oldalán állt, azok között, akik kiszolgálják a többieket.

A klubot nyilván később nyitják ki, jelenleg csak az előkészületeket végzik, akár a kisebb bisztrók és kávéházak reggelente.

Halk zene szűrődött ki a vörös függöny mögül, néhány taktus különböző számokból: bizonyára a lemezeket próbálgatták, hogy beállítsák az erősítőket.

– Jobban ízlik, mint az én főztöm?

– Nem, vendéglőben semmi sem jobb, mint otthon.

Az asszony a kacsáról beszélt. Semmiségekről fecsegtek. Madame Maigret, amikor úgy érezte, hogy férje nem veszi észre, aggódva nézett rá, megpróbálta kitalálni, mennyire kavarták fel a férjét az események. Maigret rendelt egy üveg ó-Saint-Émi-liont, de az asszony alig ivott belőle.

Ő is gondolt már arra, hogy a férje talán túl sokat iszik, és ez is szerepet játszik a fáradtságában, mert mostanában sokszor látszott fáradtnak. Az asszony négyszemközt, suttogva beszélt erről Pardonnal. Maigret mégis tudott róla. Vajon mit mondott az orvos a feleségének?

– Kérsz sajtot? Ez a szelet brie nagyon csábítónak látszik.

– Kérek egy darabkát…

– Mondja csak, főúr… Az a klub, ott az alagsorban… – kezdte Maigret.

– Igen uram… A Száz Kulcs klub.

– Miért van a nevében száz?

– Nem az én területem. Én csak az étteremmel foglalkozom, a klubbal nem.

– Bárki bemehet a klubba?

– Nem. Szigorúan zártkörű. Csak tagok léphetnek be.

– És hogy lehet beiratkozni?

– Valóban klubtag óhajt lenni, uram?

A főúr meglepettnek látszott, hol a főfelügyelőre, hol a feleségére nézett: Madame Maigret belepirult a vizsgálódásba.

– Talán meglepi?

– Nem… Azaz hogy, igen… Ez elsősorban a fiatalok klubja, táncolni járnak ide… Nemsokára itt is lesznek… Kívánja, hogy idehívjam a klub szervezőjét?

Már ment is az alagsor felé. Sokáig maradt lenn, majd egy szmokingos fiatalember társaságában tűnt föl, akit Maigret felismerni vélt.

– Ez Landry úr – mondta a főpincér –, minden szükséges fölvilágosítást megad önnek.

A fiatalember a kezét nyújtotta.

– Jó estét, főfelügyelő úr…

Meghajolt Madame Maigret előtt.

– Nagyon örvendek, asszonyom. Kevés ember olyan szerencsés Párizsban, hogy megismerheti önt. Férje nem szívesen viszi társaságba… Megengedi?

Megragadta az egyik szék támláját, leült, a zsebéből ezüst cigarettatárcát húzott elő.

– Gondolom, nem zavarja a füst – fordult megint az asszonyhoz.

Harmincöt év körüli lehetett. Tökéletesen szabott szmokingját hanyag eleganciával viselte, mint, általában azok, akik megszokták, hogy minden este „felöltöznek”.

Szép fiú volt, csak talán túlságosan magabiztos, és volt valami kihívó, ha nem agresszív a tekintetében. Kedvesen, sőt elbűvölően mosolygott, de érződött rajta, hogy a legkisebb veszély esetén is azonnal kiereszti a körmeit.

– Úgy hallottam, hogy érdeklődik a klubunk iránt, főfelügyelő úr.

– Megkísértett a gondolat, hogy beiratkozzam… Hacsak nincs korhatárhoz kötve…

– Eleinte úgy látszott… Harmincéves korhatárról volt szó, de akkor nagyon sok kiváló jelentkezőt kellett volna elutasítanunk… Hallott már a Száz Kulcsról, főfelügyelő úr?

– Csak futólag, és kicsit meg is lep, hogy magát itt találom. Maga a klub szervezője, ha jól értettem.

– Titkár, szervező és afféle mindenes vagyok… a szervező szó nagyon divatos mostanában.

Landry még alig volt tizennyolc éves, amikor Maigret megismerte. Vidékről jött. Az édesapja postaigazgató volt Angers-ban vagy Tours-ban, mindenesetre valamelyik Loire menti nagyvárosban. A fiatalember elszántan igyekezett, hogy karriert csináljon Párizsban. Újságokba írt kis híreket, ügyesen befurakodott fogadásokra, koktélpartikra, ahol híres emberek közelébe férkőzhetett.

Egyszer Maigret-hez is elment, az Orfévres rakpartra. Rendkívül magabiztos volt. Valamelyik botránykrónikákat közlő hetilap igazolványát mutatta fel.

Marcel Landry nem kételkedett semmiben, különösen önmagában nem.

– Tudja, főfelügyelő úr, a mi olvasóinkat nem a bűnügyi rendőrség szervezete érdekli, hiszen erről a napi sajtó gyakran beszámolt már, hanem annak a háznak a kulisszatitkai, amelyben, ha szabad így kifejeznem magam, Párizs valamennyi mocskos alakja lebukik. Remélem, nem botránkoztatja meg ez a fogalmazás… Természetesen neveket nem közlünk. És hozzátenném, hogy lapunk kész meglehetősen magas összeget fizetni.

Landry akkor még túl fiatal volt ahhoz, hogy a főfelügyelőt dühbe gurítsa. Maigret elég gyöngéden telte ki a szűrét. Két vagy három évvel később a rádióban hallotta újra, a kereskedelmi hírek bemondójaként.

Azután fehér folt következett. Landry azok közé tartozott, akiket egy időben mindenütt látni lehet, az ember megszokja, hogy kezet rázzon velük, anélkül hogy pontosan tudná, kik is valójában. Az ilyen alakok aztán látszólag ok nélkül, hirtelen eltűnnek, majd új alakban bukkannak megint a felszínre.

Milyen sötét mesterségekből élt vajon Landry éveken át? Ha áthágta is a törvényt, a híre nem jutott a rendőrség fülébe. Később egy sanzonénekesnő titkáraként tűnt föl: a sztár állandó lovagja volt.

Két-három év múlva Landry otthagyta a nőt, és megírta visszaemlékezéseit: kiteregette a sztár magánéletének legapróbb részleteit is, úgyhogy az pert indított ellene.

Maigret nem tudta, hogy a sanzonénekesnő megnyerte-e a pert. És most megint itt ül előtte a hajdani fiatalember, mosolyog, bár ideges, idősebb ugyan tizenhat vagy tizenhét évvel, de még mindig elismerésre méltóan friss.

– Tudja, főfelügyelő úr, a Száz Kulcs valódi klub, ez különbözteti meg a többi klubtól, melyekből szinte hetenként nyílik egy Párizsban. Valóban klubtagnak kell lennie annak, aki az alagsorba, a vörös függöny túloldalára kívánkozik. A százas szám azért szerepel a nevében, mert ez a taglétszám felső határa, bár pillanatnyilag csak 85-en vagy 86-an vagyunk.

– Gondolom, gazdag családból való lányok és fiúk.

– A szelektálás úgy történt, hogy hatszáz frank-ban állapítottuk meg a tagdíjat, viszont az étel- és italárak az átlagnál alig valamivel magasabbak… Táncol, főfelügyelő úr?

– Tessék? – Maigret annyira meglepődött, hogy nem is fogta föl azonnal a szavak értelmét.

– Azt kérdem, hogy szeret-e táncolni, természetesen modern táncokat, mert ne várja, hogy itt keringőt vagy polkát járjanak… Ön is táncol, Madame Maigret?

Az asszony nem tudta, mit feleljen, segélykérőn férjére nézett.

– Persze. Mindketten szeretünk táncolni. Talán csodálkozik? – kérdezte Maigret.

– Egy kicsit igen… Még sohasem láttam a táncparketten, és úgy hírlik…

– …hogy nagydarab, esetlen fickó vagyok, aki zsémbes képpel örökösen a pipáját szopogatja – fejezte be a főfelügyelő.

– Ezt nem mondtam… Komolyan be akar iratkozni?

– Komolyan.

– Ismer legalább két klubtagot, akik az ajánlói lehetnek? Ebből is láthatja, hogy ez igazi klub. Minden jelöltet két ajánlónak kell bemutatnia, és tizenkét tagú bizottság szavazattal dönt a fölvételről…

– Ha vethetnék egy pillantást a tagok névsorára, minden bizonnyal több ismerőst is találnék, aki támogatna…

Marcel Landry nem esett ki a szerepéből. Mindketten tudták ugyanis, hogy komédiáznak. A fiatalember éles pillantást vetett a főfelügyelőre, azután újra visszatért arcára a mosoly, s inkább kíváncsian, mint nyugtalanul indult lefelé a lépcsőn. Kisvártatva egy vörös bőrbe kötött regiszterrel tért vissza.

– Ez a füzet mindig a tagok rendelkezésére áll, egy kis asztalon tartjuk, közvetlenül a függöny mögött. Amint látni fogja, nemcsak a klubtagok neve és címe van föltüntetve benne, hanem két ajánlója is… Meglepne, ha megtalálná köztük, akiket keres…

– Lássuk az A betűt például – folytatta Landry: – Aboucher, Aboucher szenátor fia… d’Aceau vikomt… Nálunk nem viseli a címét… Az apja a Jockey Club tagja, és ő is az lesz majd, ha eljön az ideje, mint ahogy a nagyapja és a nagyapjának az apja is az volt… Vagy: Barillard, az olajmágnás Barillard-ok családjából… Mademoiselle Barillard a jövő hónapban hozzámegy Eric Cornalhoz, a kétszersültgyáros Cornal család fiához, akivel itt ismerkedett meg… Ezt a regiszteres füzetet akár a mondén fiatalság címjegyzékének is tekinthetjük…

– Néhányan tanulmányaikat végzik, mostanában ritkán látjuk őket, mert épp vizsgaidőszakban vagyunk. Mások dolgoznak… Házaspárok is vannak közöttük…

Valamennyi cím úgynevezett „jó cím” volt, olyan embereké, akiket a kiválóságok között tartanak számon.

Maigret lassan csúsztatta végig az ujját az egyik oldalon, ajka hangtalanul mozgott. A mutatóujja a következő névnél állapodott meg:

„Frangois Mélán, sztomatológus, harmincnyolc éves, rue des Acacias 32.”

– Ez az a fogorvos, aki egy kis magánvillában lakik?

– Bevallom, még sohasem jártam nála – mondta Landry. – Gyakran jön ide, pedig nemigen táncol. Meglehetősen intelligens embernek látszik.

A mutatóujj újra elindult, majd megint megállt: Maigret erőt vett magán, hogy ne mutasson túl nagy érdeklődést:

„Nicole Prieur, tizenhét éves, boulevard de Cour-celles.”

De a legérdekesebb később következett, az ajánlók névsorában. Nicole ajánlói ugyanis a következők voltak: Francois Mélán doktor és Martiné Bouet.

– Ez a Mademoiselle Bouet nem egy magas szőke lány?

– Látom, ismeri. Ő az egyik legjobb táncos a klubban, nagyon jó barátnője Mademoiselle Prieur-nek.

– Mademoiselle Prieur gyakran jár ide?

Landry ujjaival dobolt az asztalon. Lehet, hogy nem volt semmi titkolnivalója, de ha valakinek olyan bizonytalan az állása, és olyan nagy a becsvágya, mint neki, annak semmiképp sem megnyugtató, ha a rendőrség rászáll.

A rendőrfőnök utasításai még nem érkeztek meg az avenue de la Grande Année-ra. Madame Maigret, a maga részéről, érdeklődéssel figyelte férje munkáját. Ez volt az első eset, hogy alkalma volt közelről látni, hogyan dolgozik. Minden erejével igyekezett kitalálni, mi rejlik a banálisnak látszó mondatok mögött, amelyeket a két férfi vált egymással.

– Mademoiselle Prieur az egyik törzsvendégünk… Hetenként kétszer-háromszor is látjuk.

– Egyedül?

– Hol egyedül, hol társasággal.

– Záróráig marad?

– Igen, elég gyakran.

– Hánykor zárnak?

– Ez a hangulattól függ. Klubtagjaink olykor elhoznak egy színészt vagy filmcsillagot, egy énekest, énekesnőt vagy valamilyen hírességet… Ilyenkor megesik, hogy reggel hatkor zárunk, de legtöbbször már kettőkor vagy háromkor kiürül a klub…

– Mademoiselle Prieur volt már itt a nagybátyja társaságában is?

– Egyszer, amikor először jött. A fiatal lányok többségénél ez már hagyomány. Első este a szülők személyesen akarnak meggyőződni… Monsieur Prieur meglepetés volt mindannyiunknak. Holmi ünnepélyes, komoly személyiséget vártunk… Ismeri?

– Nem.

– Miniszteri tanácsos. Azt mondják, hogy az egyik legtudósabb jogászunk. Nos, képzeljen el egy ötven-ötvenöt éves, széles vállú férfit, akinek az arca olyan barázdált, mint egy paraszté, a szakálla rövid és sűrű, befedi az egész arcát, a szemöldöke bozontos… akár egy szelíd vadkan… Dupla whiskyt rendelt… Alig negyedórával később már a táncparketten volt, és az unokahúgával táncolt… Két óra hosszat maradt, távozóban gratulált nekem, és még azt is mondta, hogyha nem szokott volna hozzá a korai keléshez, tovább maradna…

– Gyakran alkotunk hamis képet bizonyos emberekről… Többször nem jött el?

– Nem.

– Tegnap éjjel sem?

– Tegnap sem.

– Mademoiselle Prieur kivel volt itt az elmúlt éjjel?

– Az elmúlt éjjel? Várjon csak, hadd gondoljak vissza, hogy ültek az asztaloknál… Tegnap éjjel nem is láttam…

– A barátnőjét sem?

– Martiné Bouet-t? Nem… Őt sem tudom sehol elhelyezni…

– Köszönöm a felvilágosítást.

– Továbbra is be kíván lépni? Talált a listán olyanokat, akik az ajánlói lehetnének?

– Vannak néhányan… Majd meggondolom… Úgy látom, már szállingóznak is a klubtagok…

– Tényleg, ideje, hogy lemenjek…

– Várjon csak, ismeri Manuelt?

– A színészt?

– Manuel Palmarit…

– Mi a foglalkozása?

– Nincs foglalkozása…

– Nem… Nem ismerős… Ismernem kellene?

– Jobb, ha nem ismeri… Még egyszer köszönöm, Monsieur Landry…

– Nem akar kicsit körülnézni odalent? Vagy ön, asszonyom? Ha igen, engedje meg…

Madame Maigret türelmesen megvárta, amíg a férje kifizeti a számlát, és csak akkor kérdezte meg, amikor már odakinn voltak:

– Megtudtad, amit akartál?

– Sok mindent megtudtam, csak azt nem, mi mennyire fontos… Ha már itt vagyunk a környéken, menjünk végig a rue des Acacias-n!…

Menet közben Maigret fölsőhajtott:

– Bárcsak ma este ne volna kedve Nicole Prieur-nek táncolni, és ne menne el a klubba!

– Gondolod, hogy Landry fecsegni fog?

– Egész biztosan tájékoztatni fogja a lányt, elmondja neki, hogy milyen kitartóan faggattam róla. Aztán, ha a lány beszámol a nagybátyjának, holnap szedhetjük a sátorfánkat…

Maigret olyan könnyed hangon beszélt, hogy a felesége megszorította a karját, és megkérdezte:

– Szomorú vagy, és megpróbálod eltitkolni előlem?

– Nem. Tudod, ha belegondolok, hogy állnak a dolgaim, nem is tudom, mit szeretnék jobban: menni, vagy maradni…

– Túlságosan brutális volt a ma reggeli támadás?

– Meglehetősen… Életemben először fordult elő velem, hogy a másik oldalon álltam… Vajon lesz-e bátorságom ezután valaha is egy kihallgatást végigcsinálni?

– Miért nem védekeztél?

– Mert nem mentem volna vele semmire, és esetleg még dühbe is gurultam volna.

– Gondolod, hogy ez a lány…

– Ő nem érdekes… Kis pont csupán ebben a históriában… Túlságosan is jól ki volt számítva minden… az időpontok, a két szóba jövő tanú… Először is Martiné Bouet… A telefonérme… Egyetlenegy… Aztán Désiré… A lány őelőtte nyilván nem dülöngélt, és nem úgy beszélt vele, ahogy részeg nők szoktak… Velem meg halkan beszélt, úgyhogy Désiré nem hallhatta… Aztán azok a bárok, amelyekben én állítólag leitattam őt…

– A leírás, amit adott róluk – folytatta Maigret –, vagy ötven bárra és pincemulatóra ráillik a Saint-Germain-des-Prés-n. És ezek közül legalább egy tucat helyen mindig akkora a tömeg, hogy könnyen észrevétlenek maradhattunk volna.

– Végül itt van a hotel: valóban fölmentem a lánnyal a második emeletre, és ő volt olyan ügyes, hogy még vagy tíz percig ott tartott a szobájában…

– Van valami elképzelésed? – kérdezte a felesége.

– Csak ötletfoszlányok… Sok-sok ötletfoszlány… Sajnos, ezek közül csak egyetlenegy lehet helyes, nagyon fontos hát, hogy jól válasszak.

A rue des Acacias szinte teljesen néptelen volt. Az ablakok még világosak; a fogorvosnál két ablak mögött is égett a lámpa. Maigret odalépett a névtáblához, amelyet eddig még csak messziről látott, mikor meglátogatta Manuelt. „Dr. Francois Mélán, sztomatológus.”

– Miért írja úgy: sztomatológus? – kérdezte az asszony.

– Mert ez előkelőbb, mint a fogorvos.

A főfelügyelő fölnézett Manuel ablakára, és meglátta Aline-t, a lány az ablakban könyökölt, és cigarettázott.

Néhány méterrel arrébb egy férfi bújt meg az egyik sarok mögött, most halkan odaköszönt Maigret-nek és feleségének.

– Jó éjszakát, főfelügyelő úr.

Jacquemain volt, Maigret egyik beosztottja, ma éjjel ő az ügyeletes.

– Jó éjt, öregem – viszonozta a köszönést a főfelügyelő.

A házaspár Ternes-nél szállt föl a metróra. Ez a nap lehangoló volt, de hála Madame Maigret-nek, viszonylag mégis derűsen fejeződött be. Amint a boulevard Richard-Lenoiron kart karba öltve hazafelé mentek, lesütött rájuk a rózsaszínbe játszó telihold.

Azt az autóbuszt, amelyen Maigret ült, egy közlekedési baleset tartóztatta föl. Így csak kilenc óra tíz perckor érkezett meg az Oriévres rakpartra.

– Nem keresett senki? – kérdezte.

– Nem, főfelügyelő úr… Csak Lourtie felügyelő…

– No, majd a jelentéstétel után megkeresem…

Fölvette a dossziéit az asztalról, és a főosztályvezető szobájába sietett. A többi kerületi főfelügyelő már mind ott volt…

– Elnézést kérek, főosztályvezető úr…

– Mit mond, Bemard?

A szerencsejáték-osztály főnöke monoton hangon folytatta beszámolóját.

– Rendben… És maga, Maigret? Tegnap megint egy ékszerrablás…

Maigret kínos jelenetre volt fölkészülve, kutató és rosszalló tekintetekre számított, de látszólag még semmi sem szivárgott ki abból, ami tegnap a rendőrfőnöknél történt.

Mint minden reggel, ma is a megszokott rutinbeszélgetés zajlott. Az ablakok nyitva voltak. Odakint énekeltek a madarak. A Szajna-parton egy csavargó nagy odaadással mosta a fehérneműjét.

Egy negyedórával később Barnacle osont be Maigret irodájába, természetesen most is fekete ruhát viselt.

– Három is van – jelentette, s közben odanyújtotta a kinagyított fotókat a főfelügyelőnek –, csak azt nem tudom, melyik a jó…

Azt akarta mondani, melyik az igazi a három fiatal lány közül, azaz melyikük Nicole Prieur. Az első egy pufók, ártatlan szemű lányt ábrázolt, aki semmiben sem emlékeztetett Nicole-ra. A másik alig volt tizenhat esztendős, ebből arra lehetett következtetni, hogy szegény Barnacle ismeretei a fiatal lányok tekintetében meglehetősen csökevényesek.

De a harmadik Nicole Prieur volt. Világos ruhát viselt, hóna alatt fehér kézitáskát tartott.

– Van róla még egy képem, egy egész alakos felvétel…

Barnacle olyan mozdulattal húzta elő bő zakója zsebéből a képet, mint valami bűvész. A felvétel a Monceau park rácsos kerítése előtt készült, a képen a lány pórázon tart egy dakszlit, az állat éppen a szükségét végzi.

– Erre gondolt?

– Pontosan erre, Barnacle.

– Kíván másolatokat?

– Ha lehet, igen… Kettőt vagy hármat…

De mindennek most már nem volt olyan nagy jelentősége. Oscar, Lucas, pontosabban Madame Lucas unokatestvére nélkül a fotók sokkal nagyobb szerepet játszhattak volna. De talán még szükség lesz rájuk, feltéve, ha a főfelügyelő úgy érzi majd, jó nyomon jár.

– Kívánja, hogy most rögtön lemásoljam a képeket?

Maigret majdnem megfeledkezett arról, hogy Barnaele felügyelő az állását tette kockára ezekért a titokban készített fényképekért.

– Nem volt semmi kellemetlensége? – kérdezte tőle.

– Nemigen… Tudja, az utcán én észrevétlen vagyok. Beleolvadok a környezetbe. A sétányokon és a parkokban szinte mindig akad egy-két olyan pasas, mint én, úgyhogy az emberek nem is figyelnek oda…

Ezt minden keserűség és irónia nélkül mondta.

– A lány nem vett észre semmit – folytatta –, teljesen elfoglalta a kutyája, ugyanis nem akart átmenni az úton, így hát a karjára kellett vennie. Van a lányról egy negatívom, kutyával a karján, de homályos, ezért nem is hívtam elő…

– Köszönöm, Barnacle… Maga nagyon rendes tag…

– Inkább maga volt mindig rendes hozzám…

Barnacle elment, Janvier jött be utána.

– Ez az a lány? – kérdezte a fényképre pillantva.

– Igen. Szeretném, ha elmennél a rue Fontaine-ba – mondta a főfelügyelő.

– A Clou Dóréba!

– Igen. Mutasd meg a fényképet a pincéreknek. Próbáld megtudni, hogy látták-e már a lányt az étteremben.

– Maga itt marad, főnök?

– Nem. A rue des Acacias-ra megyek.

– Nem akarja, hogy kocsin odavigyem?

– Jobb szerelném, ha elmennél a Montmartre-ra, mielőtt kitör a vihar. Mondd meg Lucas-nak, hogy várjon rám odalent egy kocsival…

A levegő forró és párás volt, akárcsak a tenger fölött, a Champes-Élysées aranyos fényben vibrált.

– Köszönet, öregem, az unokafivéredért! – mondta Maigret Lucas-nak.

– Nem tesz semmit, főnök. Csak meglehetősen másnapos vagyok. A fiú olyan büszke volt rá, hogy találkozott és együtt ivott magával, hogy egymás után rendelte az ánizspálinkákat. Mától fogva úgy beszél majd magáról, mintha legalábbis egy padban ültek volna az iskolában; kizárólag „az én Maigret barátom”-nak titulálja… Hol álljak meg? Manuelék előtt?

Manuelék előtt megállni már szinte hagyomány volt.

– Ahogy akarod – felelte a főfelügyelő. – De én a szemközti házba megyek.

– Megváljam?

– Igen. Valószínűleg nagyon hamar visszajövök.

Maigret becsöngetett.

Egy hosszúkás arcú, spanyolos külsejű nő nyitott ajtót, csöppet sem nyájasan ránézett, és megkérdezte:

– Mit óhajt?

– A doktorhoz jöttem.

– Be van jelentve?

– Igen.

– Akkor menjen föl… Jobb oldali ajtó…

Az asszony a tekintetével követte a főfelügyelőt, amíg az fölment a foltos, zöld plüssszőnyeggel félig beborított öreg tölgyfa lépcsőn. A szobalány köténye is foltos volt. Madame Maigret-nek meg lett volna a véleménye, ha látja, milyen háztartást vezetnek itt.

Hatodik fejezet

Nem sietett, hadd ácsorogjon a szobalány a földszinti folyosón, amíg fölér. Fölfelé mentében megpróbálta azonosítani az egész házat átjáró illatot. Ismerős volt, nem is kellemetlen, és a régmúlt gyermekkort idézte: ódon házak, nedves faburkolatok illata, amelybe a kerti föld dohos szaga keveredett. Biztos volt egy kis kertje is a villának, mint Párizsban sok helyen. A kertben minden bizonnyal állt egy fa, az illatáról Maigret hársfának gondolta.

A főfelügyelő még sehová sem ment ilyen találomra. Minden jogcím nélkül jött el a fogorvoshoz, s ha Mélán a legkisebb panaszt emeli is ellene, megróhatják eljárásáért, és magyarázattal kell szolgálnia.

Mintha csak kedvét lelné benne, hogy gyorsan elkövesse mindazokat a vétségeket, amelyeket a rendőrfőnök a szemére vetett! Alig jött szóba, hogy előszeretettel veszi igénybe az informátorok szolgálatait, ő máris sietett az informátorához, Mamiéihoz.

Megtiltották, hogy Nicole Prieurről beszéljen, erre beült egy bisztróba, és kifaggatta a Sorbonne egyik alkalmazottját a lányról.

Megtiltották továbbá, hogy a bűnügyi rendőrségen akár a legkisebb célzást is tegye az ügyre, mire ő gyorsan beavatta Janvier-t, azután Lucas-t is, azt a szerencsétlen Barnacle-ot meg elküldte, hogy fényképezze le titokban a lányt.

Aztán egy meglehetősen átlátszó ürüggyel, amelyet Landry egy pillanatra sem vett be, elkérte egy magánklub tagnévsorát: a miniszteri tanácsos unokahúga történetesen tagja ennek a klubnak.

És ezt a sok szabálysértést mind ugyanazon a napon követte el. Most már úgyis olyan messzire merészkedett, hogy nem lett volna érdemes megállni. Vagy sikerül megvédenie magát, vagy elbukik, és az egész világ szemében siralmasan fejezi be pályafutását.

Talált legalább valamit? Igen. Nem mérte még le az információ értékét, de mindenesetre talált valami kapcsolatot két egészen különböző és nagyon más környezetből való nő között: Nicole Prieur és Aline, Manuel szeretője között. Nicole Száz Kulcs klubbeli ajánlója Mélán doktor volt. És tegnap, tehát legalább egyszer, Aline ugyanehhez az orvoshoz fordult a fájó fogával.

Az egészet néhány másodperc alatt gondolta végig, amíg fölért az emeletre. Nem a jobb oldali ajtóhoz ment, ahogy a spanyol nő meghagyta, hanem a bal oldalihoz. Szívesen vizsgálta azoknak az embereknek a környezetét, akikkel foglalkozott, különösen azokra a helyiségekre volt kíváncsi, amelyekbe nem invitálták.

Ez az ajtó be volt zárva, retesszel vagy kulccsal. Lentről egy hang szólt föl a főfelügyelőnek.

– Nem tudja, melyik a jobb keze?

A szobalány feljött néhány lépcsőfokon. Nagy, fekete szeme nem volt sokkal kifejezőbb, mint egy tehéné a legelőn, de azért nagyszerű nősténynek látszott.

A másik ajtó zománctábláján a következő fölirat állott: Csengessen, és lépjen be!

Maigret csöngetett, elfordította az ajtó gombját, és egy várószobában találta magát, amely egy vidéki szalonhoz hasonlított. Csupán egy személy ült benne. Még elég fiatal nő volt, látszott rajta, hogy szorong, és hogy valószínűleg fáj a foga. Nem érdekelte a halom képes újság az aranyozott kisasztalon: mozdulatlanul ült, mindkét kezét a táskáján pihentette, tekintetét a virágos tapétára szögezte. Épp csak egy közömbös pillantást vetett a főfelügyelőre, majd újra visszazuhant mélabús szemlélődésébe.

A főfelügyelővel szemben kinyílt egy ajtó, és az a nagy orrú titkárnő vagy asszisztensnő, akiről Aline már mesélt, a kedvesség legcsekélyebb jelét sem mutatva, őt szólította. A hangja száraz volt, a tekintete zord. Azok közé a nagyon csúnya nők közé tartozott, akik külsejük miatt nem ismerhetik sem a serdülőkor, sem az ifjúság örömeit, és ezért az egész világot teszik felelőssé.

– Mit óhajt?

– Mélán doktorhoz jöttem.

– Vizsgálatra?

– Igen.

– Be van jelentve?

– Nem vagyok.

– A doktor csak bejelentett betegeket fogad.

– A kaputól jobbra van egy névtábla, azon épp az ellenkezője áll: tíz órától délig szabad rendelés van, délután pedig csak a bejelentett betegek jöhetnek.

– Az a tábla már elavult.

– Az éjszaka iszonyú fogfájás kínozott. Nem segített a fájdalomcsillapító. Szeretném, ha a doktor.

– Volt már itt?

– Nem.

– Itt lakik a kerületben?

– Nem.

– Akkor hogy lehet, hogy éppen Mélán doktort választotta?

– Itt jártam az utcában, és megláttam a névtáblát.

– Jöjjön…

Apró irodába vezette Maigret-t. A falak itt fehérek voltak, de fehérségük éppoly kétségbevonható, akár az egész ház tisztasága. Az asszisztensnő az íróasztalhoz ült:

– Foglaljon helyet – mondta. – Nem ígérhetem, hogy a doktor fogadni tudja két bejelentett beteg között, de azért kiállítom a kartonját.

– Neve?

– Maigret… Jules Maigret…

– Foglalkozása?

– Tisztviselő.

– Kora, lakása?

– Ötvenkét éves vagyok… Richard-Lenoir körút…

Az asszisztensnő nem akadt fönn azon, amit hallott. Igaz, mélyen a papír fölé hajolt, a főfelügyelő nem láthatta a szemét.

– Melyik foga fáj?

– Az egyik zápfogam a jobb oldalon. Nem tudom, melyik, talán a második lesz…

– Várakozzék odakint… Nem ígérhetek semmit… Ha siet, azt tanácsolom, keressen egy másik fogorvost.

– Várok… – felelte Maigret.

A várószoba ablaka tényleg kertre nézett, és a hőségben hervadozó pázsit közepén a főfelügyelő, ahogy előre elképzelte, megpillantotta a hársfát.

Az egyik nagyon magas fal tövében egy rozoga kis kamrát látott, aztán kerti szerszámokat meg elhanyagolt virágágyásokat.

A túloldalon egy hat- vagy hétemeletes ház állott. Innen a hátsó frontját lehetett látni, egy sereg ablakban, köteleken fehérnemű száradt.

Maigret leült, kitapogatta a pipáját a zsebében. Talán rá is gyújtott volna, ha nem ül ott vele szemben az a szomorú tekintetű fiatal nő. Falióra ketyegése hallatszott. A számlapját fekete márványba foglalták, olyan volt, mint a bűnügyi rendőrség faliórái. Tíz óra húszat mutatott. Maigret azon tűnődött, itt lesz-e még, amikor majd delet mutat.

Megpróbált nem gondolkodni, nem bajlódni hipotézisek fölállításával. Igyekezett felfrissíteni az agyát, s hogy mégis eltöltse valamivel az időt, a berendezés apró részleteit kezdte tanulmányozni: a tükröt a kandalló fölött, amelyen hosszú évek óta gyúlt a barna légypiszok, a második császárság korabeli kandallórácsot, a párjavesztett fotelokat. Önmagában semmi sem volt csúnya. A ház sem, amely az utca bérházainál jóval korábban, 1870-1880 körül épült.

Nemsokára el fog tűnni ez is. Érezni lehetett a közeli véget, és talán ezért nem szánták rá magukat a lakók a festésre-mázolásra.

Érezhető volt az is, hogy a házban nincs asszony, nincsenek gyerekek.

A helyiségből nyíló harmadik ajtót kárpit borította, ilyet már csak néhány öreg közjegyzőnél és egyes hivatalokban lehetett látni. Az ajtón túlról semmi nem szivárgott ki.

Egyébként is az egész házban csend honolt, és a bezárt ablakokon keresztül épp csak egy-egy hang szűrődött be a hársfán tanyázó madarak énekéből.

Odakünn meleg volt. Idebenn hűvösség járta át az embert.

– A doktor úr elnézését kéri, kisasszony… Néhány perc múlva fogadja…

A fiatal nő beletörődő pillantással válaszolt az asszisztensnő szavaira.

– Kérem, kövessen, Monsieur Maigret…

Az asszisztensnő benyitott a párnás ajtón, azután egy szürkére mázolt ajtó következett. Az árnyékból hirtelen napfénybe léptek. Egy fehér köpenyes férfi ült a Lajos-Fülöp korabeli íróasztalnál, kezében a nemrég kiállított karton, a főfelügyelő adataival.

Az asszisztensnő eltűnt. Francois Mélán húzta az időt, előbb végigolvasta a kartont, a főfelügyelő közben két-három lépéssel közelebb ment hozzá.

– Foglaljon helyet – mondta az orvos.

Mélán egészen másként festett, mint ahogy Marcel Landry beszámolója alapján elképzelte, és még Nicole nagybátyjánál is kevésbé illett a Száz Kulcs klub zenétől vibráló alagsorába.

Igazi vörös típus volt, lángvörös, az a fajta, akit már gyermekkorában sárgarépának csúfolnak a pajtásai. Amikor fölemelte a fejét, a felügyelő két vastag, keret nélküli szemüveglencsét pillantott meg, mögöttük csillogó kék szempárt.

A doktor nagyon fiatalnak látszott, bár már harmincnyolc éves volt, egyetemistának hihette volna az ember.

– Ez az erős fogfájás váratlanul jelentkezett? – kérdezte.

Nem tett megjegyzést Maigret foglalkozására, és a tekintete sem árult el érdeklődést.

– Igen, tegnap este, éppen amikor lefeküdtem…

– Már régebben is fájt ez a foga? Mondjuk, az elmúlt hetekben?

– Nem. Azt mondhatom, hogy általában igen jók a fogaim. Legfeljebb ha tízszer voltam életemben fogorvosnál.

– Nos, lássuk azt a fogat…

Az orvos fölállt, és Maigret újabb fölfedezést tehetett: Mélán óriási volt, csaknem egy egész fejjel magasabb nála. A köpenye még a térdét sem takarta el, s nem volt sokkal tisztább, mint az asszisztensnőé, a nadrágjára meg ráfért volna egy kis vasalás.

A fogorvosi szék a helyiség közepén állott, fölötte a teliholdra emlékeztető nagy lámpa korongja. A szék és az ablak között egy keskeny asztalkán orvosi műszerek sorakoztak.

Maigret habozva ült be a székbe. Az orvos, egy kis lánccal, szalvétát erősített a nyakába, aztán rátaposott egy pedálra, mire a szék lassan följebb emelkedett.

Mindez egészen hétköznapi volt. Ebben a pillanatban vagy száz párizsi fogorvos rendelőjében ugyanezekkel a mozdulatokkal játszódik le ugyanez a jelenet.

– Hajtsa hátra a fejét… Jó… Nyissa ki a száját… Itt nem volt olyan sűrű a csönd, mint a ház többi részében. A rendelő az utcára nézett. Az ablakok nem tejüvegből készültek, csupán tüllfüggöny takarta őket, amelyen keresztül ki lehetett venni a szemközti ház krémszínű homlokzatát, nyitott ablakait és egy asszonyt, amint a konyhában tesz-vesz.

Fölhallatszott az utcazaj, valami bizonytalan morajlás, amelyből olykor egy-egy élesebb hang vált ki.

Mélán közömbös arccal tartotta bele a lángba a kicsiny tükröt, majd egy csillogó műszert vett a kezébe.

– Kérem, nyissa ki jobban a száját…

Amikor előrehajolt, Maigret nagyon közelről látta az arcát, mintha nagyítólencsén keresztül nézné. A bőre durva volt és vöröses, szemcsés, mint a vörös hajú embereknek általában, és néhány szeplő tarkította.

Az orvos hallgatott. Amióta a főfelügyelő belépett, csak a legszükségesebb szavakat ejtette ki, amikor fölállt, akkor is a félszeg emberek sutaságával húzta ki magát.

Egy hegyes szerszámmal megkaparta a zápfogak felületét.

– Érez most valamit?

– Nem… – próbált meg nyitott szájjal artikulálni Maigret.

– És most?

– Nem…

– Itt?

Továbbra sem érzett semmit. Igazat mondott, mert szinte sose fájt a foga. Az orvos az éles szerszámot egy kis kalapácsra cserélte föl.

– Fáj, amit csinálok?

– Kellemetlen…

– De éles fájdalmat nem érez?

Miért, miért nem, a főfelügyelő hirtelen elhatározta, semmi esetre sem engedi, hogy injekciót adjanak neki. Félni kezdett. Nem heves félelemmel, inkább csak homályosan, bizonytalanul. Pillanatnyilag egy fogorvosi szék foglya volt; csaknem fekvő helyzetben, hátrahajtott fejjel, nyitott szájjal ült benne.

Miért is jött ebbe a házba? Mert meg akarja találni azt az embert, aki gonosz módon megtámadta őt. Ezt a szót használta Pardon is, amikor lényegében ezt kérdezte tőle:

– Találkozott-e már pályafutása alatt valóban gonosz, valóban született bűnözővel…

Azt az embert kereste, aki annyira meg akart szabadulni tőle, vagy pedig oly heves gyűlöletet táplált személye iránt, hogy a legapróbb részletekig kidolgozott egy bonyolult tervet az ő becsületének be-mocskolására, és egy jó családból való fiatal lányt használt fel eszközül.

Tulajdonképpen miért is mondják így: „jó családból való”? Talán a többi rossz család?

Nos hát, most azért van itt, mert bizonyos, jóllehet homályos megfontolások alapján, a vörös hajú sztomatológust gyanúsítja.

A szemüvegtől fölnagyított kék szempárból eddig még semmit sem sikerült kiolvasnia. A férfi arca merev volt, akár a beton, a lehelete hideg dohányfüstöt árasztott.

Minden emberből lehet gyilkos, föltéve, ha elégséges indítóoka van rá.

Maigret vagy Pardonnak, vagy egy újságírónak válaszolt egyszer ezzel a mondattal.

Most valaki megpróbálta kikezdeni a főfelügyelő becsületét, hogy ezzel egyik napról a másikra eltávolítsa a helyéről.

Tegyük föl, hogy Mélán az illető… Csaknem huszonnégy óra telt el a rendőrfőnökkel folytatott beszélgetés óta, és Maigret nemcsak hogy a helyén van, hanem ráadásul szinte első útja a fogorvoshoz vezetett…

De azért nem helyénvaló ez az okoskodás… Ezek csupán összefüggéstelen gondolatok… Ha… és megint ha…

Tegyük fel mégis, hogy Mélán az, akinek megvolt az elégséges oka, hogy Nicole-t is felhasználva beindítsa a gépezetet a főfelügyelő ellen. Akkor most, hogy Maigret itt ül nála, nincs-e lehetősége rá, hogy más módon szabaduljon meg tőle?

– Öblítse ki a száját, és köpje ki a vizet!

Maigret engedelmeskedett, közben magán érezte a mozdulatlanul mellette álló és továbbra is közömbösnek látszó orvos tekintetét.

– A fogai tökéletesen egészségesek, nem tőlük szenvedhetett… Ha az elmúlt éjjel fájdalmai voltak, ha valóban nyilallást érzett a jobb oldali állkapcsában, akkor az talán egy kezdődő arcüreggyulladás jele.

– És azzal mi a teendő?

– Az már a háziorvosára tartozik.

Hátat fordított, és helyére rakta a műszereit. A főfelügyelőnek nem kis fáradságába került, míg kikászálódott a székből, mert az orvos elmulasztotta lejjebb ereszteni.

Maigret egy lépést tett előre, alig két méter választotta el az ablaktól; a tüllfüggönyön át megpillantotta Aline-t, a lány pongyolában volt, cigarettázott, és az utcát nézegette.

Ismerte a szemközti lakás beosztását: Manuel kis barátnője annak az odúnak az ablakában állt, amelyben a nyomorék napjainak nagy részét töltötte.

Kissé elsápadt, mert ez a fölismerés visszamenőleg is félelemmel töltötte el, de a félelme most sokkal határozottabb volt, mint az imént.

– Mennyivel tartozom? – mormolta.

– Majd rendezze az asszisztensnőmmel…

Az orvos látszólag még mindig nyugodt, még mindig éppolyan suta volt, mint eddig, arca mozdulatlan, szeme kifejezéstelen. Kinyitotta a főfelügyelő előtt a kis iroda ajtaját, ahol a kartonját töltötték ki, majd szó nélkül ismét becsukta mögötte.

Az asszisztensnő egy székre mutatott, Maigret helyet foglalt.

– Várjon egy pillanatig…

Bizonyára a szomorú arcú fiatal nőt kísérte be az orvoshoz.

Az íróasztalon egy hosszú, keskeny fadoboz feküdt, a kitöltött kartonok olyanformán sorakoztak benne, mint a bakkara játékhoz előkészített kártyák. A kísértés nagyon erős volt. De hátha csapdát állítottak neki? Maigret nem mozdult.

– Van betegbiztosítása? Mutassa, kérem, az igazolványát!

Maigret előkereste az irattárcájából, amely mindig tömve volt fölösleges papírokkal, és odanyújtotta a csúnya nőnek. Az följegyzete a számát.

– Húsz frank egy vizit… A biztosító megtéríti az összeg nyolcvan százalékát…

Visszaadta az igazolványt. Akár a gazdája, ő sem vitte túlzásba a nyájasságot. Megvárta, míg a főfelügyelő elindul az ajtó felé, megnyomott egy gombot, mire megszólalt egy erőtlen hangú csengő a földszinten.

– Most már lemehet.

– Köszönöm…

Maigret viszontlátta a falépcsőket, újra érezte az illatot, amely bejövet is megcsapta. A spanyol nő a lépcső aljában várta, és egészen a kijáratig kísérte, majd betette mögötte az ajtót. Lucas csodálatos módon talált egy szabad helyet az árnyékban, ott ült a kormány mellett, és olvasott.

Maigret fölnézett, de az ablakban már nem látta Aline-t, átment hát a szemközti házba.

A harmadik emeletre érve becsöngetett. Porszívó bugását hallotta, és ugyanaz az idős házvezetőnő nyitott ajtót, akit előző látogatásaiból már ismert.

– Monsieur Palmadhoz?

– Igen. És Mademosielle Aline-hoz is.

– Azt hiszem, az asszonyom éppen fürdik. Azért csak jöjjön…

A főfelügyelő megint ott volt a szalonban. Manuel odújának ajtaja nyitva állt, a férfi selyempizsamában ült egy fotelban, rádiót hallgatott, kelletlenül csavargatta a keresőgombokat.

– Már megint!

Maigret beljebb ment, a porszívó újra fölbúgott mögötte a szalon plüssszőnyegén.

– Elsősorban Aline-nal szeretnék beszélni.

– Néhány perce még itt volt – mondta Palmari.

– Tudom, láttam az ablakban.

– Fürdik. Mit akar tőle?

– Az igazat megvallva, még magam sem tudom…

– Hallgasson ide, főfelügyelő úr… Én mindig rendes voltam magával. Alkalomadtán néhány apró szolgálatot is tettem, pedig ha ez akkor kiderült volna, nemcsak azok a golyók találnak el, amelyekkel három éve lőttek rám! De most már túlzásba viszi. Én meg egy szép napon arra ébredek, hogy Párizs minden ocsmánysága a nyakamba szakad. Maga talán el tudná viselni, hogy valaki folyton gyanakvó arccal figyelje, ostoba kérdésekkel ostromolja, és még csak meg se mondja, mire megy ki a játék?

– Körülbelül ilyen helyzetben vagyok most én is.

– Eggyel több ok rá, hogy ne maceráljon másokat! Aline látta magát az előbb, amikor kiszállt a kocsiból, és becsöngetett a fogorvoshoz. Azért ment hozzá, mert Aline tegnap odaát járt a foga miatt?

– Nem.

– Hanem miért? Már semmit sem értek. Csak nem akarja elhitetni velem, hogy magának is ő a fogorvosa?

– Megvárom Aline-t, hogy ne kelljen kétszer elmondanom…

A főfelügyelő mindkét kezét zsebre vágta, és az ablakhoz sétált. Különösen a tüllfüggönyös ablakot vette szemügyre, amely mögött Mélán doktor a betegét kezelte.

A függöny mögött semmit sem lehetett látni. Épp csak sejthetett olykor egy-egy világosabb foltot, leginkább az orvos fehér köpenyét, amikor az ablak közelébe ment a műszereiért.

– Hetenként hányszor jövök ide, Manuel? – kérdezte a főfelügyelő.

– Háromszor… De a látogatásai olyan tömények, hogy szívesebben mondanék tízet. Amikor még a rue Fontaine-ben voltam, nem volt ilyen terhes.

Egy bárban jönnek-mennek az emberek. Mindenkinek joga van meginni egy pohárkával, és sok vendég szeret beszélgetni… Az meg a tulajdonos baja, ha zavarják. Ez a mestersége. De ez itt a lakásunk – folytatta a nyomorék Aline-é meg az enyém. Az otthon szent, nem igaz? Még a rendőrség is csak engedéllyel lépheti át a küszöbét… Igazam van?

Maigret nem figyelt oda, csak egy bizonytalan intéssel válaszolt.

– Amikor magával beszélgettem ebben a szobában – kérdezte a főfelügyelő hányszor álltam meg hosszabb időre az ablak előtt?

Manuel vállat vont. A kérdést ostobának találta.

– Csak annyit mondhatok, hogy maga ritkán marad sokáig ülve.

Maigret az irodájában is, otthon is igen gyakran sétál oda az ablakhoz, sokáig ott marad, és nézelődik. Nézi a szemközti ablakokat, a fákat, a Szajnát vagy a járókelőket. Talán a klausztrofóbia jele ez nála? Mindenütt ösztönösen keresi a kapcsolatot a külvilággal.

Aline lépett be kanárisárga fürdőköpenyben, borzas haján apró vízcseppekkel.

– Na, mit mondtam tegnap? Elhozta a pizsamáját is?

De amikor látta, hogy Maigret sokkal komolyabb, mint máskor, abbahagyta a viccelődést.

– Hallgasson ide, Aline, nem azért vagyok itt, hogy magát molesztáljam, és szavamat adom, hogy ennek a nyomozásnak nincs köze se magához, se Manuelhoz. Legalábbis a dolgok jelenlegi állása szerint…

A lány sandán nézett rá, még mindig gyanakodott.

– Feleljen őszintén! Mindannyiunknak ez volna a legjobb, higgye el. Tényleg tegnap ment át először a szemközti házba?

– Hát persze! Életemben először fájt a fogam…

– Az előbb láttam magát, az ablakban könyökölt, és cigarettázott.

– Maga odaát volt?

Aline a tüllfüggönyös ablakra mutatott.

– Ugyanabban a székben ültem, amelyben tegnap maga – felelte a főfelügyelő. – Felteszem, hogy gyakran kikönyököl az ablakba?

– Mint mindenki… Kell az a kis levegőzés…

– Kit ismer a villa lakói közül?

– Sokan vannak? Azt hittem…

– Mit hitt?

– Hogy csak a doktor, Carola és az asszisztensnő…

– Carola a szobalány?

– Szobalány, szakácsnő, takarítónő, házmester, minden, amit akar. Egyedül tartja rendben a viskót.

Olykor találkozom vele a környékbeli üzletekben. Furcsa kiejtése miatt megkérdeztem tőle, nem spanyol-e, mire azt mondta, hogy az. Nem valami beszédes lány, de azért köszönünk egymásnak…

– És az asszisztensnő?

– Mademosielle Motte…

– Carola mondta meg a nevét?

– Igen. Az asszisztensnő nem marad ott éjszakára. Minden délben egy kis vendéglőben ebédel, itt az utca végén, és két órakor folytatja a munkáját. A délutánjai nem alakulnak mindig egyformán. Előfordul, hogy hétig, sőt nyolcig is dolgozik.

– Nem tudja, hol lakik?

– Még sohasem mertem vele szóba elegyedni. Közelről még félelmetesebb, mint messziről.

– A maga kartonját is kitöltötte?

– Akár egy útlevelet.

– Nem tett fel indiszkrét kérdéseket?

– Megkérdezte, hogy kitől kaptam a doktor címét. Mondtam, hogy itt lakom. De azért volt-egy furcsa kérdése: „Hányadik emeleten?”

– Ennyi az egész?

Aline gondolkozott.

– Nagyjából… Nem jut eszembe más… Hacsak… Előtte álltam… Szigorú és gonosz kis szemével tetőtől talpig végigmustrált.

– „Más baja nincs” – kérdezte.

– Azt feleltem, hogy nincs, s erre nem erőltette tovább a dolgot. Az ember nem visz magával oltási bizonyítványt a fogorvoshoz. Nem igaz?

Manuel elég jól ismerte már Maigret-t, hogy észrevegye: a főfelügyelő helyes nyomon van. Mintha csak jobbra-balra szaglászott volna, mindenfelé. Odanyújtotta Aline-nak Nicole Prieur fényképét.

– Látta valaha ezt a lányt a rue Fontaine-ban?

– Ő az, akiről tegnap beszélt? A főfelügyelő bólintott.

– A rue Fontaine-ban nem… De láttam őt a mi utcánkban, a túloldalon…

– A fogorvoshoz ment?

– Bizony. Csak éppen soha nem a fogadóórák alatt.

– Késő este?

– Nem nagyon későn… Kilenc, fél tíz felé…

– Világos volt ilyenkor a rendelőben?

– Amikor ő jött, nem…

– Azt akarja ezzel mondani, hogy más estéken igen?

– Igen, elég gyakran…

– Átlát a tüllfüggönyön?

– Nem. Olyankor még a zsalukat is becsukják. De azért a réseken át kiszivárog a fény.

– Ezek szerint Nicole Prieur nem, mint beteg kereste föl Mélán doktort…

A főfelügyelő ezt már tegnap este óta tudta…

– Az orvos tehát a rendelési időn túl is fogad. Férfiakat vagy nőket?

Aline kerekre nyitotta a szemét.

– No, nézd csak! Hát nem megdolgoztatja az emlékezetemet!? Napközben előfordul, hogy férfiakat is látok bemenni hozzá, de jóval kevesebbet, mint amennyi nő jár oda.

– Fiatal nők?

– Vannak közöttük fiatalok, de kevésbé fiatalok is… Hallja, nem vagyok én házmester, hogy azt kémleljem, ki megy be, ki jön ki… Az igaz, hogy elég gyakran nézegetek ki az ablakon…

– Épp elégszer rá is szóltam emiatt – zsörtölődött Manuel. – Már arra is gondoltam, talán valami ifjú szerető van a dologban, hogy Aline esetleg már unatkozik mellettem…

– Ugyan már, bolond!

– Bolond vagy nem bolond, tudom, hány éves vagyok, és ez az átkozott lábam is itt van ráadásnak…

– Ezek az ifjoncok, akikről beszélsz, a nyomodba se érhetnek.

A hízelgés teljesen nyílt volt, Manuel mosolya büszkeségről árulkodott. Valóban úgy festett, szerelmesek egymásba.

– Este is járnak férfiak a fogorvoshoz?

– Ugyan mit forgat a fejében!

– Egyelőre semmilyen határozott gondolatom nincs. Tapogatózom.

– Úgy látom, különös tájak felé tapogatózik…

– Mit akar ezzel mondani?

– Hát, ami az esti nővendégeket illeti. Arra gondol, hogy nem a rossz fogaikat kezeltetik, mi? Viszont az orvos a rendelőjében fogadja őket, tehát nem is azért jönnek, hogy elcicázgassanak vele… Az efféle játékokra minden bizonnyal vannak kényelmesebb helyek is a házban, és ráadásul a doktornak nincs féltékeny felesége, aki jeleneteket rendezhetne. Maga tehát arra következtet mindebből, hogy ezek a hölgyek nem a fogaikat, hanem egyebüket gyógyíttatják itt…

– Aline, maga volt már terhes?

A lány Manuelra nézett, a férfi megvonta a vállát.

– Hát persze, mint minden nő!

– Gyermekeik nincsenek?

– Ne is beszéljen róla! A sors igazságtalan. Amikor az ember nem akar gyereket, elég, ha ránéz egy férfi, s máris gömbölyödni kezd a hasa. Aztán később, mint például most, amikor már szeretnék egy kölyköt a házban… Nem igaz, papa? Hát akkor ne adj isten!… Nincs mit tenni…

– Orvos segített magán, amikor terhes volt?

– Akkoriban én nem tudtam volna megfizetni egy dokit. Aki ilyesmivel foglalkozik, őrült összegeket kér a kockázat miatt. Én egy bábaasszonyhoz fordultam.

– Valami vécésnénihez?

– Ugyan, ne beszéljen, hiszen fogalma sincs az egészről! Legalább tíz ilyen asszony lakik a Montmartre-on, mindig kaphatók rá, hogy viszonylag olcsón segítsenek a pácba jutott lányokon.

A semmibe bámult: egy emlék merülhetett föl benne.

– Nahát, ha maga jól okoskodik, akkor már értem, hogy az a vén tyúk miért mustrált végig tetőtől talpig úgy, mintha legalábbis anatómiai tanulmányokat végezne rajtam. Sőt arra is megvan a magyarázat, miért kérdezte, hogy a fogamon kívül nincs-e más panaszom is.

– Maga a fogorvos nem mondott semmi különöset?

– Alig nyitotta ki a száját. Ha közelről nézi az ember, olyan, mintha ki akarna ugrani a szeme abból a narancsfejéből. Nyissa ki a száját… Öblítsen, köpje ki a vizet… Nyissa ki…

– Vissza kell még mennie hozzá?

– Holnap reggel. Próbatömést tett a fogamba, ettől aztán rossz ízű a szám, és nem ízlik a cigaretta sem…

– Ha megkérném, hogy…

De Manuel közbeszólt…

– Azt már nem, főfelügyelő úr! Kisebb szolgálatokat még megteszünk önnek, rendben van… Az persze más kérdés, hogy maga még így is rám akarja húzni a vizeslepedőt… Fölösleges tiltakoznia… Tudom, amit tudok. De ez a história, akárcsak Aline próbatömése: bűzlik. Ebben a dologban nekem is van szavam, és én azt mondom: nem! Még azt is megtiltom Aline-nak, hogy visszamenjen abba a házba… próbatömés ide, próbatömés oda, majd elmegy egy másik fogorvoshoz…

Hetedik fejezet

Maigret fél tizenkettőre ért vissza az irodájába, a kalapját az egyik fotelba hajította. Még annyi ideje sem volt, hogy új pipát válasszon, máris kopogtak az ajtón: a vén Joseph lépett a szobába.

– A főosztályvezető hívatja önt, főfelügyelő úr… Már harmadszor küldött ide…

Tényleg, igaz is, hát nem a nagy lábú, búsképű Barnacle a legöregebb bútordarab a házban, hanem ez a Joseph, az ezüststráfos altiszt, akinek a bőre lassanként elefántcsontszínt öltött, mivel egész napját az előszobában töltötte, ahová soha nem hatol be a napfény.

A főfelügyelő utánament. Aznap délelőtt másodszor lépett a főosztályvezetői irodába: hosszú szolgálata alatt legalább tízmilliószor lépte már át ezt a küszöböt.

– Üljön le, Maigret…

Egy félárnyékban álló fotelra mutatott. Odakintről minden zaj behallatszott a három nyitott ablakon át, a főosztályvezető fölállt, és becsukta őket, ezzel is hangsúlyozni kívánta a beszélgetés bizalmas jellegét.

Hogy nagy zavarban volt, az enyhe kifejezés. Roland Blutet-nek hívták. Mikor a bűnügyi rendőrség élére állították, rögtön látszott rajta, hogy nem érzi egészen jól magát a helyén. Akkoriban ugyanis a bűnügyi rendőrség több osztályát még a Maigret-hez hasonló, veterán nyomozók vezették.

A főosztályvezető minden erejével igyekezett átvenni a házban uralkodó beszédmodort, azt a nehezen meghatározható stílust, amely minden fölösleges udvariaskodástól mentes, nyers és családias volt egyszerre, s alapja az egymás iránti kölcsönös bizalom volt.

Nem is olyan régen a legtöbb osztályt még nem diplomások vezették, hanem inkább az emberi dolgokban szinte mindig tökéletesen eligazodni tudó személyek. Semmin sem döbbentek meg, és semmi sem botránkoztatta meg őket.

Az ember itt a legveszedelmesebb bűnözőkkel találkozott, és nem ritkán sírni is láthatta őket. S akadtak olyan emberek, akik az életüket kockáztatták, hogy letartóztassanak egyszer már szabadlábra helyezett bűnözőket, akik odakinn újra kezdenék az ipart.

– Már harmadszor hívatom ma délelőtt, Maigret – mondta a főosztályvezető.

– Csak most tudtam meg…

– Nem volt az irodájában…

A főosztályvezető azt sem tudta, hová nézzen, a keze remegett, amikor cigarettára gyújtott.

– Azt hittem, hogy maga és az emberei elsősorban az ékszertolvajokkal foglalkoznak, azzal a rablással, amely a Victor Hugo sugárúton történt legutóbb…

– így is van – felelte a főfelügyelő.

– Már fél tizenkettő…

Blutet mellényt viselt, zsebében láncon függő lapos zsebórával…

– Engedje meg, hogy megkérdezzem, hol töltötte a délelőttjét?

Ez a jelenet még kellemetlenebb volt, mint a rendőrfőnöknél. Először azért is, mert az Orfévres rakparton játszódott, és nem egy Maigret számára csaknem idegen helyen. Ebbe az irodába ingujjban szokott bemenni egy kis beszélgetésre az éppen soros főosztályvezetőkkel, akik régóta kollégái vagy a barátai voltak.

Blutet ráadásul még rosszul is játszotta a szerepét.

– Fogorvosnál voltam – felelte Maigret.

– Gondolom, a saját kerületében?…

– Köteles vagyok felelni, főosztályvezető úr? Számtalan kihallgatáson vettem már részt, a tegnapit leszámítva mindeddig egyiknek sem én voltam a szenvedő alanya. Nem tudtam, hogy a bűnügyi rendőrségen az embernek be kell diktálnia a fogorvosa, az orvosa, talán még a szabója címét is.

– Megértem magát…

– Valóban? – vetette oda gúnyosan a főfelügyelő.

– Higgye el, megpróbálom beleélni magam az ön helyzetébe… És pillanatnyilag igen kínosan érzem magam a saját posztomon… Felsőbb utasításra teszem, amit teszek… Mit szólna hozzá, ha megkérném, számoljon be óráról órára, mit csinált tegnap délután óta?

– Benyújtanám a lemondásomat.

– Próbálja megértem a helyzetemet! Tudja, micsoda hűhót csap a sajtó az ismétlődő ékszerlopások körül, amelyek meglehetősen arcátlan módon folynak már hónapok óta…

– A rablásoknak több mint a felét a Côte d’Azure-ön és Deauville-ban követték el, a mi hatáskörünkön kívül…

– De ugyanaz a banda követte el. Vagy legalábbis ugyanazokkal a módszerekkel dolgoztak. A legutolsó rablás tegnap reggel történt… Kiszállt a helyszínre, ahogy szokta?

– Nem.

– Elolvasta a nyomozói jelentéseket?

– Nem.

– Talált valami nyomot?

– Ugyanazt a nyomot követem, amióta a rablások újrakezdődtek.

– Eredmény nélkül?

– Valójában még semmiféle bizonyítékom sincs… Valami elővigyázatlanságra vagy hibára, egy látszólag apró dologra várok, ami lehetővé tenné, hogy akcióba lépjek…

– Igazság szerint ma reggel nem a saját fogorvosához ment, hanem egy bizonyos fogorvoshoz a rue des Acacias-n. Ráadásul a maga fogai tökéletesen egészségesek. Gyanúja szerint ez a fogorvos benne van valamilyen módon az ékszerrablásban?

– Nincs.

– A második látogatása a szemközti házba vezetett…

– Ott lakik az egyik informátorom…

– Az ékszerrablásról beszélt vele?

– Nem…

– Hallgasson ide, Maigret! Tudja, hogy amikor ide kerültem, a legnagyobb csodálattal adóztam annak az embernek és annak a nyomozónak, akit magában tisztelhetek. Ez mit sem változott. Mondtam már, hogy olyan szerepet kényszerítettek rám, amely egy csöppet sem tetszik nekem.

– Magát tegnap berendelték a rendőrfőnökhöz – folytatta a főosztályvezető. – A rendőrfőnökkel valami olyan ügyről beszélt, amely nem rám tartozik, csak nagy vonalakban ismerem, és nem is akarok többet tudni róla. Mielőtt eljött onnan, a rendőrfőnök nyomatékosan megkérte, hogy se távolról, se közelről ne foglalkozzék ezzel az üggyel, ne beszéljen róla senkinek, még a kollégáinak, a beosztottainak sem… így volt?

– Így.

A főosztályvezető az előtte fekvő iratba pillantott.

– Nos, ezek után tegnap körülbelül három óráig maradt az irodájában. Azután a rue de la Seine-re ment, egy Désiréhez címzett kis kávéházba. Valamivel később a rue des Écoles-on tűnik fel, egy kis szállodában, ahol néhány percig beszélget a tulajdonosnővel. Ennek a két helynek van valami kapcsolata azzal az üggyel, amellyel tilos foglalkoznia?

– Van.

– Ezután Janvier felügyelő társaságában elment a rue des Acacias-ra, ott meglehetősen hosszú időt töltött egy Manuel Palmar nevezetű gyanús személynél, akinek informátori szolgálatait igénybe szokta venni.

– Feltételezem, főosztályvezető úr, hogy azzal a módszerrel figyeltettek, amit az újságírók párhuzamos nyomozásnak hívnak.

Nem szólította főnöknek, mint máskor. El volt keseredve. Ráadásul a nap éppen az arcába sütött, csorgott róla a verejték. Roland Blutet úgy tett, mintha nem hallotta volna Maigret megjegyzését.

– Akkor visszament az Orfévres rakpartra, magához hívatott egy Barnacle nevű idős nyomozót, és megbízta egy feladattal… Azzal, hogy észrevétlenül fényképezzen le egy bizonyos személyt, akivel pedig a rendőrfőnök utasítása szerint…

– …nem volt szabad foglalkoznom… – fejezte be Maigret a mondatot.

– Valamivel később egy rue monsieur-leprince-i kis bárba ment, Lucas felügyelő, valamint a Sorbonne egyik portása társaságában. Az ékszerrablásról folyt a szó?

– Nem.

– Arról a fiatal lányról, akiről beszéltem?

– Igen.

– Véletlen volt, hogy Madame Maigret-t éppen egy avenue de la grande-armée-i étterembe vitte vacsorázni?

– Nem.

– Ahol is kikérdezett egy Landry nevezetű egyént, és az ő segítségével átnézte egy klub tagnévsorát.

– Minden pontosan így történt, főosztályvezető úr. Bevallom, eszembe se jutott utánanézni, vajon követnek-e… Mostanáig én is a sorompó másik oldalán voltam…

– Ha érdekli, biztosíthatom róla, hogy nekem semmi közöm ehhez a figyeltetéshez, és ami keveset tudok az ügyről, azt is csak ma reggel közölték velem… Hivatalnok vagyok… Végig kell csinálnom azt, amivel megbíztak…

– Írásos vallomást kíván?

– Ne tegye még nehezebbé a dolgomat, Maigret!… Higgye el, én sem érzem magam a helyzet magaslatán.

– Készséggel elhiszem…

– Hátravan még az, hogy huszonnégy óra alatt legalább három nyomozója kapott magától hatáskörébe nem tartozó megbízást. Más szóval: a maga személyes ügyében jártak el. Remélem, hogy nem részesítik megrovásban őket, mivel a rendőrfőnökkel folytatott beszélgetésről nem tudhattak…

– Tájékoztatnom kell még… – folytatta a főosztályvezető.

Neki is melege volt, megtörölte a homlokát.

– Tájékoztatnom kell arról is, milyen megoldást sugalmaztak nekem… Magának pihenésre van szüksége… Az utóbbi időben nagyon sokat dolgozott, s egyetlen napig sem volt szabadságon… Betegszabadságra megy tehát, amely addig fog tartani, amíg ügyének kivizsgálása tart…

A főosztályvezetői csak nagy keservesen ért a mondanivalója végére. Nem mert a vele szemközt ülő férfira pillantani. Olyasféle zavarban volt, amit akkor érezhet az ember, ha egy vadat le akart teríteni, de csak megsebeznie sikerült…

– Előreláthatóan csupán néhány napról lenne szó. A szabályzatok értelmében lehetősége van a védekezésre… Úgy tudom, hogy leírta már saját vallomását az eseményekről.

Maigret nehézkesen állt föl.

– Köszönöm, főosztályvezető úr.

Aztán a másik legnagyobb megdöbbenésére odament az ablakhoz.

– Gondolom, most már ki lehet nyitni?

Egymás után kinyitotta az ablakokat, nagyokat szippantott a betóduló meleg levegőből, aztán egy darabig nézte az embereket, akik jöttek-mentek a jó öreg Párizs díszletei között.

– Betegszabadsága a mai nappal kezdődik, rendben?

Maigret bólintott, majd kiment a szobából. A főosztályvezető nem adott kezet neki, de a karját készenlétbe tartotta, hogy megrázhassa a főfelügyelő kezét, ha az felé nyújtaná.

De Maigret nem nyújtotta. Visszament az irodájába; most nem roskadt le a fotelba, mint előző nap, hanem egyenesen a nyomozók szobájába ment.

– Lucas, Janvier!

Barnacle-ot nem látta.

– Gyertek be, gyerekek!… Egy darabig nélkülem fogtok dolgozni…

Janvier elsápadt, és a száját erősen összeszorította, mert tudta, hogy most egy szót sem szabad szólnia.

– Fáradt vagyok, talán beteg is… A főosztály, akár egy jó édesanya, gondol az egészségemre, és lehetőséget ad a pihenésre.

Le-föl járkált a szobában, legközelebbi munkatársai előtt így akarta leplezni, hogy könnyes a szeme.

– Továbbra is az ékszerüggyel foglalkozzatok… Mindketten ismeritek az elgondolásomat… Azt is tudjátok, hogy makacs vagyok…

Kialudt pipáját a nagy üveghamutartóba tette, és megtömött egy másikat.

– Legfelsőbb helyen mindenről tudnak, amit tegnap óta csináltatok… Természetesen arról is, amit én csináltam… Ezt meg kell mondani Bamacle-nak is, mihelyt megérkezik… Valószínű, hogy benneteket is követni fognak, mint ahogy engem is követtek és követnek… Nekem semmit sem tudtok segíteni, sőt a végén még megrovásban részesítenek benneteket… Tehát felejtsetek el mindent, amit az én ügyemről tudtok…

Rájuk mosolygott.

– Nos, befejeztem… Nekem azért könnyebb dolgom volt, mint egy perccel ezelőtt a főosztályvezetőnek.

Odament ahhoz a fotelhoz, amelyikben a kalapját hagyta.

– Viszontlátásra, gyerekek!

Elsőnek Janvier szólalt meg újra:

– Tudja, főnök…

– Nos?

– Voltam a Clou Doréban… Megmutattam ott a fényképet… Senki sem ismerte fel a lányt…

– Ennek nincs már jelentősége…

– Abbahagyja?

Maigret előbb az egyikre, majd a másikra nézett.

– Hát ilyennek ismertek?

– Azt akarja mondani, hogy egyedül, segítség nélkül folytatja, miközben figyelik minden mozdulatát?

– Meg fogom próbálni…

Erre mind a ketten meghatottan rámosolyogtak; nem tudtak mit mondani, nem tudták, hogyan fejezzék ki magukat.

– Ugyan, ugyan… Csak semmi érzelgősség… Hamarosan találkozunk…

Sietve megszorította a feléje nyújtott kezeket, majd az ajtó felé fordult, és néhány pillanattal később már ment is lefelé a bűnügyi rendőrség hatalmas lépcsőin.

Amikor kilépett a kapun, a két szolgálatos rendőr tisztelgett neki. Ő egy csepp iróniával viszonozta az üdvözlést. Furcsa volt ilyen hirtelen más szemmel nézni a világot: a szabad ember szemével.

Nem volt semmi dolga, teljesen mindegy volt, jobbra vagy balra fordul-e.

Talán az egyik horgász fogja otthagyni a botját a vízparton, hogy a nyomába szegődjék. Vagy annak a szürke kocsinak a sofőrje, amely úgy száz méterrel arrébb parkol?

Jobbra fordult. Amikor a Dauphine sörözőbe belépett, minden éppen olyan volt, mint máskor. Mint rendesen, a tulajdonos most is elébe sietett, és kezet fogott vele.

– Jól van, főfelügyelő úr?

– De még mennyire!

– Mit iszik?

– Azon gondolkozom…

Valami más italra vágyott, nem a megszokott aperitifekre. Fölmerült benne egy emlék párizsi tartózkodásának kezdeti szakaszából. Akkor dobtak piacra egy új italt, egy-két évig az volt a kedvence.

– Létezik még a mandarin-kuraszao likőr?

– Hogyne. Ritkán keresik, a fiatalok nem is tudják, hogy mi az, de mi azért mindig tartunk egy üveggel a polcon. Kér egy szelet citromot bele?

Maigret két pohárral is ivott az italból, de nem talált rá maradéktalanul a hajdani ízre. Aztán lassan elment a Chatelet-ig, és megvárta az autóbuszt. Nem kellett sietnie.

– Nagyon szomorú vagy? – kérdezte tőle Madame Maigret, miközben megterítette az asztalt. Meglepte, hogy a férje ilyen korán jött haza.

– Nem. Nagyon nehéz volt, fájdalmasabb, mint a rendőrfőnöknél. Nem tudom, miért, talán mert ott történt a házban… De most már nincs megkötve a kezem, így inkább megkönnyebbülést érzek…

– Nem félsz?

– Nem kockáztatok semmit. Legfeljebb hoznak valami adminisztratív intézkedést ellenem, a legsúlyosabbat, amit tehetnek, már úgyis kilátásba helyezték: a nyugdíjazásomat…

– Nem erre gondoltam. Azoktól nem félsz-e, akiket le akarsz leplezni?

– Már semmit sem tehetnek anélkül, hogy az én malmomra ne hajtanák a vizet… A főnök ma reggel egy kicsivel többet mondott a kelleténél… Azt mondta: „A fogai tökéletesen egészségesek…” Ha ezt nem mondta volna, azt gondolom, hogy a megfigyelésemmel megbízott nyomozóktól szerezte az értesüléseit. De azok nem láthatnak bele a számba… Még a mi fogorvosunk, Ajoupa sem állíthatná, hogy ma reggel egészségesek voltak a fogaim, hiszen több mint egy éve nem látott… Ez pedig azt jelenti, hogy mihelyt eljöttem Mélantól, ő nyilván rögtön fölhívta Nicole Prieurt… A lány meg újra panaszkodott a nagybátyjának… Ugyanaz a cirkusz, mint előző nap: belügyminiszter, rendőrfőnök, végül a bűnügyi rendőrség főosztályvezetője… Ha kellő távolságból szemléli az ember, meglehetősen szórakoztató a dolog…

– Mihez kezdesz most az időddel?

– Folytatom…

– Egyedül?

– Soha nem vagyunk egészen egyedül… Erről jut eszembe! Először is fölhívom a derék öreg Pardont… Már biztosan hazaért beteglátogató körútjáról…

Valamivel később Pardon doktor azt mondta a telefonba:

– Most értem haza, és éppen asztalhoz ültem…

– Hallgasson csak ide, Pardon, megint szükségem lenne a segítségére…

Igen gyakran megesett, hogy orvosi véleményt kért Pardontól, vagy fölvilágosítást egyik-másik orvoskollégájáról.

Anélkül hogy személyesen ismerné a másikat, egy orvos elég könnyen szerezhet információt a kollégájáról. Mivel mind ugyanarra az egyetemre jártak, feltétlenül akad egy-egy barátjuk, aki évfolyamtársa volt egy bizonyos másiknak, mindig akad egy ismerős professzor a hajdani kórházi gyakorlat idejéből…

Az orvosok viszonylag zárt körben élnek, ráadásul találkoznak kongresszusokon is…

– Most egy fogorvosról lenne szó, pontosabban, ahogy a réztáblája hirdeti, egy sztomatológusról…

– Kevés fogorvost ismerek személyesen…

– Az illetőt Frangois Mélannak hívják, harmincnyolc éves, a rue des Acacias egyik villájában lakik, ott van a rendelője is…

A vonal másik végén csend lett.

– Ismeri? – kérdezte Maigret.

– Nem… Számolok… Mindig az életkor a leglényegesebb… Harmincnyolc éves, akkor már egy újabb generációhoz tartozik… Egyszerűbb lesz, ha a professzorok között keresek valakit, aki ismeri…

– Meg tudná gyorsan oldani?

– Ha szerencsénk van, igen. Lebonyolítok néhány telefont. Lehet, hogy már az első sikeres lesz, lehet, hogy csak az utolsó. Meg kell néznem a telefonkönyveket is… Fontos az ügy?

– Nagyon fontos. Nekem, személy szerint… Van valami programja ma estére?

Maigret hallotta, hogy a doktor megkérdezi a feleségét:

– Van valami terved ma estére?

Aztán a háttérből odahallatszott az asszony válasza is:

– Tegnap azt mondtad, elviszel moziba…

– Nem, nincs programunk – szólt bele Pardon a telefonba.

– És a mozi?

– Hát hallotta?… Nem rajongok az ötletért.

– Jöjjenek vacsorára! Hozzák el a lányukat is, ha még ott van…

– Ő már hazament, megjött a férje.

– Akkor hát ma este?

– Rendben. Este találkozunk. Ha addig sikerül valamit kiderítenem, az irodájában hívjam?

– Nincs többé irodám…

– Hogyan? Komolyan beszél?

– Mondjuk inkább úgy, hogy újabb rendelkezésig egyszerű polgárrá változtam vissza, akinek nincsenek előjogai, és nem terheli semmiféle felelősség…

Mintha csak vasárnap délután lett volna! Azzal a különbséggel, hogy közben Párizs a maga hétköznapi életét élte, a fény, a zajok, az illatok nem árasztottak vasárnapi hangulatot.

Ebéd után Maigret észre sem vette, hogy elbóbiskolt a fotelban. Amikor kinyitotta a szemét, az órára nézett, és megdöbbent, hogy már fél négy van.

– Nahát, elaludtam… – állapította meg kásás hangon.

– Még horkoltál is. Akarsz egy csésze kávét?

– Szívesen innék.

Rendbe kellett szednie a gondolatait, de nem akart az ügyével foglalkozni, úgy vélte, jobb, ha az egészet hagyja leülepedni magában.

Mit tehet? Majdnem semmit. Minden valószínűség szerint valaki őrt áll a boulevard Richard-Le-noir-on, készen arra, hogy kövesse, akárhová menne is.

Nem látogathat el a boulevard de Courcelles-ra, még kevésbé várhatja meg Nicole Prieurt az egyetemen. A lány még képes lenne segítségért kiáltani, ő pedig nevetséges helyzetbe kerülne. Becsöngethetne talán újra Mélán doktorhoz? Nem valószínű. Még abban sem volt biztos, hogy Manuélákhoz fölmehetne. És még csak telefonálni sem tud neki, hiszen ő maga intézkedett, hogy hallgassák le a Clou Doré tulajdonosának telefonját.

– Tettem bele cukrot… Vigyázz, forró!…

Az asszony kicsit aggódva pillantott férjére, és bátortalanul rámosolygott.

– Ne nyugtalankodj, Madame Maigret!… A te öreg férjed tartani fogja a frontot…

Csak derűs pillanatokban szólította az asszonyt Madame Maigret-nek, úgyhogy az alaposan meg is lepődött.

– Nyugodtnak látszol.

– Az is vagyok.

– Ha rád néz az ember, nem gondolná, hogy bármi problémád is van.

– Mert a problémáim szükségszerűen meg fognak oldódni…

– Elmégy?

– Járok egy kicsit…

– Biztos vagy benne, hogy nem fenyeget veszély?

– Legfeljebb egy autó vagy autóbusz, mint bárki mást…

De azért látszott rajta, hogy elfojtja, amit érez. Apró kortyokban megitta a kávéját.

– A vacsorához már bevásároltál?

– Telefonon mindent megrendeltem… Akarod tudni, mit eszünk?

– Jobb szeretem a meglepetést…

Alig ment száz lépést az utcán, amikor hátrafordult, és fölfedezte, hogy követik. Ketten voltak; mikor Maigret rájuk nézett, hirtelen ügyetlenül hadonászni és beszélgetni kezdtek, mintha szenvedélyes vitába bonyolódtak volna.

Maigret nem ismerte őket. Nyilván közvetlenül a Belügyminisztériumhoz tartoztak.

Így jutott el a Bastille-ig, tűnődött, ne hagyja-e faképnél a két férfit, szívesen járatta volna a bolondját velük, de végül mégsem tette, csak megvonta a vállát.

Csaknem egy órán át egy teraszon üldögélt, akár egy nyugdíjas, és az újságosnál korábban vásárolt esti lapokat olvasta.

A boulevard Beaumarchais-n és a rue du Chemin-Vert-en át tért haza. Mivel még mindig maradt elég ideje, lezuhanyozott, és rendbe hozta magát.

Pardon nem telefonált. A házaspár nyolc órakor érkezett meg, és nyomban asztalhoz is ültek, mivel előételnek felfújt volt, azután meg borban párolt kakas.

– Jó sok időbe telt, mire rám köszöntött a szerencse, és találtam valakit, aki ismeri a maga emberét… Majd később elmondom…

– Emlékszik, Pardon, miről beszélgettünk legutóbbi vacsoránkon? A született bűnözőről, aki a rosszat magáért a rosszért cselekszi… Akkor azt mondtam, semmi okom rá, hogy higgyek az ilyesmi létezésében… Ma este viszont azon tűnődöm, nem tévedtem-e…

Az asztalnál nem akart hosszasabban beszélni a dologról. A kávét Madame Maigret a szalonba hozta, a két férfi a magáét átvitte abba a szobába, amelyet Maigret dolgozószobának rendezett be.

– Megengedik, hölgyeim?

– Szilvapálinkát vagy málnalikőrt parancsolnak?

Pardon mindkettőjük nevében felelte:

– Sem egyiket, sem másikat…

Az ablakok nyitva voltak, lassan kezdett besötétedni, éppen úgy, mint legutolsó beszélgetésük során, azzal a különbséggel, hogy a levegő most mozdulatlan volt, az égbolt derült, nem fenyegetett vihar.

– Csak az ötödik vagy hatodik telefonbeszélgetésben juttatott eszembe valaki egy férfit, akit annak idején elég jól ismertem, különösen a nővérét. Azt hiszem, tizennyolc éves korom táján volt valami homályos szándékom, hogy feleségül veszem… Azóta teljesen elvesztettük egymást szem elől. Most kiderült, hogy ez a Vivier a boulevard Voltaire-en lakik, néhány lépésre tőlünk. Egy percre, két beteg között, beugrottam hozzá. Vivier sztomatológus professzor, és nagyon jól ismeri Frango is Mélant, csak úgy emlegeti, hogy az ifjú Mélán, mivel a tanítványa volt…

Pardon hosszasan figyelte Maigret-t, mielőtt megkérdezte:

– Nagyon érdekli magát ez a Mélán? Bűncselekményről van szó?

A főfelügyelő lassan válaszolt:

– Vagy tévedek, s akkor egy hét múlva már Meungsur-Loire-ban tölthetem nyugdíjas napjaimat, vagy igazam van, s akkor viszont egész pályafutásom legérdekesebb esetével állok szemben…

– Mélán áll az ügy középpontjában?

– Igen.

– Ez különös…

– Miért?

– Mert Vivier véleménye mintha valahogyan alátámasztaná ezt a feltevést. Volt már Mélannál?

– Igen, ma reggel, azzal az ürüggyel, hogy fáj a fogam.

– Magas, vörös, erősen rövidlátó, kék szemű, hosszú karú férfi?

– Nem figyeltem meg, milyen hosszú a karja.

– Mit mondott?

– Azt, hogy a fogaim egészségesek.

– Először is azt kell tudnia róla, hogy nagyon egyszerű, nagyon szegény családból származik. Az apja napszámos volt egy Somme megyei faluban… A család a lehető legnyomorúságosabban élt, ráadásul az apa minden szombaton leitta magát… Öten voltak testvérek… Frangois Mélannak volt egy nála két-három évvel idősebb nővére is… Vivier mindezt csak nagyon lassan tudta meg, amikor már többször volt együtt a tanítványával… Két évig úgyszólván semmit sem tudott róla. Mélán nem egykönnyen nyílik meg. Barátai se voltak. És arról sem tudott senki, hogy nőkkel lett volna kapcsolata… Az egyetemen senki sem tudta, hogy Mélán éjszaka dolgozik, és ebből fedezi tanulmányai költségeit. Vivier még most sem tudja elképzelni, hol és milyen körülmények között végezhette a középiskoláit. Megpróbálom szó szerint idézni a professzor néhány mondatát:

– „Nagyon tehetséges, ragyogó eszű fiú, zárkózott és minden bizonnyal kiegyensúlyozatlan karakter…”

Maigret-n látszott, hogy miközben barátját hallgatja, agyában minden szót a helyére tesz.

– Vivier végül maga mellé vette asszisztensnek, nemcsak azért, hogy segítsen rajta, hanem azért is, mert a legjobb hallgatója volt…

– „Eleinte szenvedtem tőle” – vallotta be nekem. Kellemetlen az olyan asszisztens, aki a kötelező érintkezésen túl egyetlen szót sem ejt ki a száján, és a magánéletéről semmit sem tud az ember… Egyik este meghívtam magamhoz, szinte erőszakoskodnom kellett, hogy a meghívást elfogadja. Vacsora után bevezettem a dolgozószobámba, és kicsikartam belőle a vallomást… Bort ittunk… Aztán konyakkal kínáltam… Láthatóan nagy ellenállást kellett legyőznie, hogy igyon belőle… Aztán lassanként mégis megoldódott a nyelve, és így tudtam meg múltjának apró részleteit…

Pardon szivarra gyújtott, és ismét Maigret-t figyelte:

– Illik ez a leírás a személyiségére?

– Türelmetlenül várom a folytatást…

– A folytatás egyszerű és egyúttal tragikus… Mélant az egyetemen a kollégái Szűznek keresztelték el… Még az a hír is lábra kapott, hogy homoszexuális hajlamai vannak… De az a történet, amelyet Viviernek elmesélt, megmagyarázza a viselkedését. Hajói emlékszem, tizennégy éves volt a német megszállás idején… A családja még ahhoz is szegény volt, hogy elmeneküljön, mint a többiek. Egyik este Mélán és a nővére az út szélén álltak, amikor két motorkerékpáros tűnt föl… Ezek voltak az első német katonák, és megkérdezték tőlük, hogy merre van a nem tudom, melyik falu… Aztán nevetgélve tovább fecsegtek németül… Végül intettek a fiatal lánynak, hogy feküdjön le az árokpartra, s amikor az vonakodott, erőszakkal lenyomták a földre… Mielőtt továbbálltak volna, mind a ketten megbecstelenítették, és jót mulattak a srácon, aki mozdulni sem tudott… Nagyon is lehetséges, hogy a szexuális aktusnak ilyen körülmények között való fölfedezése egy érzékeny gyermekben traumát idéz elő…

– „Emiatt van, hogy sohasem látják magát lányokkal?” – kérdezte tőle akkor Vivier.

Az asszisztens zavartan válaszolt:

– „Nem tudom… Talán egyszer én is megnősülök, mint a többiek… De vajon merhetek-e, képes volnék-e boldoggá tenni egy asszonyt, nem tudom…”

Csend lett. Maigret olyan komor volt, hogy Pardon szólalt meg elsőnek.

– Úgy gondolja, hogy bűntényt követett el?

A főfelügyelő nem válaszolt azonnal.

– Mostanáig nem gondoltam valóságos bűntényre. Most már csaknem bizonyos vagyok benne… A professzor semmi többet nem árult el önnek?

– Mélanról nem mondott mást. De beszélt az asszisztensnőjéről, aki szintén ott dolgozott nála egy darabig. Őt is látta, nem?

– Igen.

– Igaz, hogy annyira csúnya?

– Még annál is csúnyább.

– Azt mondják, gonosz, mint az ördög. Vivier ezt a kifejezést használta. Pedig valójában a legérzékenyebb és a legkészségesebb lány a kerületében: mindig hozzá csöngetnek be, ha beteg vagy haldokló mellett kell virrasztani…

– Melyik kerületben lakik?

– Azt nem tudom. De telefonálhatok Viviernek, és megkérdezhetem a címét.

Nyolcadik fejezet

Maigret elismerésre méltóan nyugodt volt. A felszínen semmi sem látszott abból, ami zajlik benne, hacsak az nem, hogy egész alakja mintha súlyosabbá, tömörebbé vált volna. Pardon most látta először a főfelügyelőt olyan pillanatban, amikor a nyomozás szálai már kezdenek egy pontban összefutni, és lassan-lassan kibontakozik az igazság: úgy vizsgálgatta a barátját, mintha azt a működésben levő mechanizmust akarta volna fölfedezni, amelyet ez a zárt és kifejezéstelen arc eltakart.

– Vivier milyen ember? Elég széles látókörű?

– Igen, kivéve, ha az orvosi szervezetekbe való állami beleszólásról van szó. Ő az egyik legvadabb ellenzője a dolognak, fanatikus individualista.

A főfelügyelő lassan szívta a pipáját, sokszor elhallgatott, de nem keltett olyan benyomást, mintha gondolkodott volna.

Olyan volt, mintha nem is lenne ott, és az ember meglepődött, hogy hosszú hallgatás után mindig éppen ott folytatta a beszélgetést, ahol abbahagyta.

– Van valami reményünk arra, hogy most otthon találjuk?

– Mostanában valami nagyszabású sztomatológiai értekezésen dolgozik. Ez lesz élete főműve, erre áldozza éjszakáinak egy részét is.

– Lenne olyan szíves felhívni telefonon, és megkérni, hogy néhány szót beszélhessek vele?

Egy pillanattal később már ott is volt Vivier a vonalban.

– Itt Pardon… Maigret barátomtól hívom önt, és elnézést kérek, amiért munkájában zavarom. A főfelügyelő szeretne néhány szót váltani önnel…

Á válasz furcsa lehetett, mert a doktor elmosolyodott.

– De igen… Akkor adom őt…

Átnyújtotta Maigret-nek a kagylót.

– Én is elnézését kérem, professzor úr… Ha volna szíves két-három kérdésemre válaszolni, igen nagy mértékben megkönnyítené a munkámat. Igen, Pardon beszámolt a beszélgetésükről, s ez számomra döntő fontosságú… Tisztában kell lennie azzal, hogy most csak magánemberként fordulok önhöz… Bizonytalan ideig betegszabadságon vagyok… Nem… Nem vagyok beteg, vagy ha igen, akkor nagyon súlyos lehet, mert állandó orvosom, Pardon barátom azt állítja, hogy tökéletesen egészséges vagyok… Az igazság az, hogy az egyik nyomozás során olyanokkal kellett foglalkoznom, akiknek messzire ér el a keze, és mivel a végére szoktam járni annak, amit elkezdek, sürgősen azt a tanácsot kaptam, hogy pihenjek néhány napig… Az első kérdésem ez volna, professzor úr: Nagyon meglepné-e, ha azt hallaná, hogy volt asszisztense, Mélán doktor elkövetett egy vagy esetleg több bűntényt?

A vonal másik végén valami ugatásféle hangzott, ami feltehetően nevetés akart lenni. Mikor Vivier ismét megszólalt, már annak az embernek a hangján beszélt, akinek megvan a maga véleménye, s azt erőteljesen kifejezésre is juttatja.

– Kedves főfelügyelőm, nem volnék jobban meglepve, mintha magamról, magáról vagy a házmesterről tudnám meg ugyanezt. Elégséges külső vagy belső kényszer nyomására bárkiről feltételezhető, hogy olyan cselekedeteket hajt végre, amelyeket a törvény és az erkölcs elítél…

– Ebben az esetben inkább belső vagy inkább külső kényszerre gyanakodna?

– Maga találkozott már Mélannal?

– Ma reggel, néhány percre.

– Pardon elmesélte, amit Mélanról mondtam?

– Éppen most fejezte be.

– A maga véleménye szerint?…

– Jobb szeretném a magáét ismerni – felelte Maigret.

– Vitán felül belső kényszerről lehetne inkább szó. Mélán a klasszikusan introvertált típus, nem engedi, hogy érzelmei viselkedésében is kifejeződjenek. Valószínűleg még sohasem volt bizalmas senkivel, leszámítva azt a néhány beszélgetést, melynek során nem kis fáradsággal elértem, hogy meséljen magáról.

– Ha feltételezzük, hogy bűntényt követett el, mindegy, milyet, kétségbe vonná beszámíthatóságát?

– Ezt az orvostól vagy az embertől kérdezi? Mint orvosnak nem ez a szakterületem. A pszichiáterekre hagyom, hogy ebben a dologban ítélkezzenek, az ő véleményük meg úgyis a körülményektől függ majd…

Aztán gúnyosan hozzátette:

– Na, meg a pszichiáterek életkorától és attól, hogy melyik iskolához tartoznak…

– És mint magánember hogy vélekedik?

– Mivel olyannak ismerem, amilyennek mégis—mertem, személy szerint készséggel tanúskodnék a felmentése mellett…

– Másik kérdésemet nehezebb megfogalmazni; és attól tartok, meg is döbbentem önt… Az olyan ember, mint Mélán, ha úgy érzi, sarokba szorítják, egyszerű vagy bonyolult módját választja-e a védekezésnek?

– Ejnye, Monsieur Maigret! Hiszen majdnem olyan jól ismeri Mélant, mint én… Természetesen bonyolult módját. És a bonyolult kifejezés még nem is elég erős… Amikor Mélán mellettem dolgozott, mindenben, még a vizsgákon is a válaszadás legösszetettebb módját választotta… Egy téma minden lehetséges elágazását, minden lehetőségét megragadja, és makacsul arra törekszik, hogy semmit se hagyjon feltáratlanul,..

– Köszönöm a válaszait, professzor úr. Még egy szívességre szeretném megkérni, feltéve, ha úgy gondolja, hogy megteheti, és ha megajándékoz a bizalmával… Meglehet, hogy tévedek, hogy azok a feltételezések, amelyeket épp most tákoltam össze, ma éjjel hamisnak bizonyulnak… Viszont, ha a tények megerősítik őket, akkor több ember súlyos veszélyben forog. Egyetlen beszélgetés Mademoiselle Motte-tal bizonyára elég volna ahhoz, hogy fény derüljön erre a kérdésre… Gondolom, van telefonja… Ha rábírná, hogy még ma este fogadjon, akár a lakásán, akár valahol másutt, valószínűleg elkerülhetnénk néhány újabb tragédiát…

– Hát maga is fél ettől a szerencsétlen Motte-tól? Ha elgondolom, hogy ha nem volna ilyen előnytelen a külseje, mindenki úgy nézne rá, mint egy angyalra! Telefonálok neki… Magát milyen számon hívhatom vissza?…

Maigret fölállt, átment a szalonba, ahol a két asszony suttogva beszélgetett, hogy ne zavarja őket…

– Mégis innék egy korty szilvapálinkát… Feltéve, hogy Pardon nem tépi ki a poharat a kezemből…

Pardon nem szólt semmit. Még mindig csodálattal vegyes érdeklődéssel tanulmányozta a barátját: érdeklődésében volt egy csipetnyi félelem is. Azon töprengett, hogyan jutott el Maigret odáig, hogy már föl tudta vázolni feltételezését, nagyon szerette volna rekonstruálni a gondolatmenetét.

– Halló… Igen, én vagyok, professzor úr… Beleegyezett, hogy most rögtön fogad? Nem volt nagyon nehéz elintézni?… Egy kicsit? Megmondaná akkor a lakáscímét?… Rue des Francs-Bourgeois, igen, igen… igen. Ismerem az épületet… Egy időben arrafelé laktam, a place des Vosges-on… Nagyon hálás vagyok önnek. Igen… Én is boldog lennék, ha találkoznánk…

Amikor ismét fölállt, még mindig ugyanolyan nyugodt volt, de azért egy kis fény, amely az imént még nem volt benne, most ott bujkált a szemében.

– Nem haragszik, Pardon, ha magára hagyom a hölgyekkel? Persze lehetséges, hogy a telefonomra rákapcsolták a lehallgatót, s akkor előbb lesznek ott, mint én. A házunk előtt nyilván egy-két nyomozó sétál a speciális osztályról…

– Miért ne vihetném el én? Itt a kocsim. Néhány perc múlva vissza is érek.

Átmentek a szalonon.

– Elmégy? Sokáig maradsz?

– Fogalmam sincs, hány órakor jövök vissza…

– Nem túl nagy a kockázat?

– Nem nagyobb, mint amennyit már úgyis kockáztattam, Pardon elvisz kocsin, aztán ő rögtön visszajön.

Útközben Maigret egy szót sem szólt. Kocsi nem követte őket. Talán mert együtt tudták Pardonékkal, felfüggesztették a megfigyelést?

A rue des Francs-Bourgeois a Marais negyedben van, még áll benne néhány történelmi nevezetességű kis palota, amelyek ma már szerényen élő kis családoknak nyújtanak otthont. Többnyire kisiparosok lakják, sokan Lengyelországból, Magyarországról vagy az egykori Litvániából származnak.

– Jó éjt, Pardon, és köszönök mindent… Ha sikerül a dolog, nagy részben magának köszönhetem…

– Sok szerencsét…

Maigret becsöngetett. A láthatatlan házmesternő gombnyomással nyitotta ki a nagykapuba vágott ajtót, a főfelügyelő átment azon a térségen, amely valaha egy nagyúr díszudvara volt.

– Kérem, Mademoiselle Motte merre lakik?

Egy hang válaszolt egy kisablakon át.

– Második emelet, balra az első ajtó.

Belépett, a lépcsőház rögtön kivilágosodott, és Maigret megpillantotta Mélán doktor asszisztensnőjét, amint a korláton áthajol… Amikor fölért hozzá, az asszony ezt mormogta:

– Gondoltam, netán eltéveszti az utat… A ház beosztása elég bonyolult.

Egészen másként festett sötét ruhájában, mint uniformisban, mintha sebezhetőbb lett volna. A szemüveg mögött megbújó szempárból nyugtalanságot lehetett kiolvasni. Túlságosan fehér bőrén az izgalomtól vörös foltok jelentek meg.

– Erre tessék… Siessen… A világító automata mindjárt kikapcsol…

Egy nagyon tiszta, csaknem vidám helyiségbe vezette a főfelügyelőt, amely szalon és ebédlő volt egyben. A patinás vidéki bútorok nyugodt és biztonságos légkört árasztottak.

– Foglaljon helyet… Gyújtson rá nyugodtan…

– Remélem, a professzor nem álmából ébresztette fel?

– Keveset alszom…

Nem volt a szobában se rádió, se televízió, de a polcokon számtalan könyv sorakozott, az egyik fotelban ott hevert egy kinyitva.

– Otthon felejtette a pipáját?

Nem próbálkozott barátságos mosollyal, elfogódottságát sem rejtette el a felügyelő elől.

– Már akkor megértettem, hogy rosszra fordultak a dolgok, amikor ma reggel a váróban megláttam magát. Most csak az lepett meg, hogy éppen ide jött…

– Amint Vivier professzornak is mondtam, kisasszony, magánemberként vagyok itt… Nincs rá semmi jogom, hogy zaklassam magát… A feletteseim betegszabadságra küldtek, hogy elkerüljenek minden kellemetlenséget, amely bizonyos fontos személyiségeket érhetne… Maga nyugodtan az orromra csaphatta volna az ajtót, ezért kértem Vivier professzor közbenjárását, akiben ön megbízik… Még most is joga van megtagadni a kérdésekre a választ…

Lassan, halk hangon beszélt, és úgy festett, mintha nem bízna magában.

– Tegnapelőtt egy alaposan kidolgozott cselszövés áldozata lettem – folytatta Maigret –, valaki csapdát állított nekem, és éppen elég ügyesen álcázta ahhoz, hogy csaknem biztosan beleessem…

Alig két nap telt el! Mindaz, ami azóta történt, most egyszerre ott tolongott Maigret emlékezetében, fontosabb és kevésbé fontos események egyaránt: Manuel tolószéke, a foltok a szemközti palota falán, a fogorvos szobalányának fekete haja és a doktor kék szeme, amelyet a szemüveglencse aránytalanul nagynak mutatott, amikor a főfelügyelő néhány centiméter távolságból látta…

Egy adott pillanatban minden részletnek meglesz a maga helye, akkor, amikor meglesz a jelentése, a súlya is.

– „Csak egyetlen igazság létezik” – ismételgette előszeretettel Maigret. A nehézség abban rejlik, hogy fölismerjük, hogy kibogozzuk…

– Kér egy csésze kávét?

– Köszönöm… Bizonyára szorongva várja, hogy megtudja látogatásom pontos célját… Most már eléggé megismertem Mélán doktor múltját, hogy a viselkedésére megtaláljam a magyarázatot…

Az asszony két kezét összekulcsolta az ölében, és még nagyobb figyelemmel hallgatta őt, mint az imént Pardon.

– Az az ember, aki nekem csapdát állított, kétségbeesett helyzetben volt… Az illető olyan, hogy ha szembekerül egy problémával, hajlamos a legárnyaltabb, a legösszetettebb megoldást keresni… Érdekes módon a véletlen körülmények szinte csodálatos összejátszásából adódott, hogy érdeklődni kezdtem iránta…

Mademoiselle Motte tágra nyílt szemmel, elképedve dadogta:

– Hát nem figyeltette már hetek óta a doktort?

– Nem, kisasszony… Egy csavargót figyeltettem, aki a szemközti épületben lakik. Az embereimnek, akiket önök bizonyára észrevettek az utcán, az volt a feladatuk, hogy megfigyeljék, kik járnak ehhez a csavargóhoz, hogy hová megy a szeretője, ha elhagyja a lakást…

– Nem tudok…

– …hinni nekem. Pedig ez az igazság. Az utóbbi időben magam is többször meglátogattam ezt az embert, Manuel Palmarit. Van egy régi szokásom, gyakran előfordul, hogy lecövekelek egy-egy ablaknál…

– Így hát nem azért volt ott…

– …hogy Mélán doktort figyeljem? Még a nevét se tudtam, és magánvillája iránt is csak azért mutattam érdeklődést, mert kedvelem a régi épületeket… Mint már mondtam, cselszövés áldozata lettem… Valaki el akart távolítani a helyemről… Olyan valaki, aki nem nyílt eszközökhöz folyamodott, hanem egy bonyolult, csaknem ördögi tervet eszelt ki, mégpedig tökéletesen hibátlanul… Mivel Manuelt bizonyos bűncselekményekkel gyanúsítom, és régóta szemmel tartom, őrá kezdtem gyanakodni, így még gyakrabban mentem el hozzá… Mellesleg megtudtam, hogy Mademoiselle Prieur, aki fontos szerepet játszott ebben az ügyben, tagja egy bizonyos klubnak, amely az avenue de la Grande-Ar-mée-n található… A klubtagok névsorában rábukkantam a maga főnökének a nevére, Mademoiselle Prieur ajánlójaként volt bejegyezve, akkor támadt az az ötletem, hogy közelebbről megnézzem magamnak…

– Hát ez hihetetlen…

Mademoiselle Motte nem Maigret szavait vonta kétségbe, csak az képesztette el, hogy mennyire kifürkészhetetlenek a sors útjai.

– Mélán doktor eljátszhatta volna a szerepét, kihúzhatta vagy betömhette volna valamelyik egészséges fogamat… De e helyett tisztességgel megmondta, hogy a fogaim épek, és kikísért az ajtóig, anélkül, hogy egy szót szólt, vagy bármit is kérdezett volna…

– Meg volt félemlítve… Hetek óta folytonos rettegésben él…

– Beszélt magának róla?

– Nem, de elég jól ismerem ahhoz, hogy a nélkül is tudjam… Carola is…

– A szobalány? A doktor szeretője?

– A doktornak nincs szeretője… Carola a ház másik végében alszik, a manzárdban, pedig jócskán akad még szoba a házban, amivel nem tudnak mit kezdeni…

– Érti már, kisasszony, hogy miért vagyok itt?

– Hogy engem kikérdezzen.

– Nem egészen, hiszen még azt sem tudom, milyen kérdéseket tegyek fel magának. Nyílt, kártyákkal játszom. Amint már mondtam is, pillanatnyilag nincs semmihez sem jogom. Semmiben sem vagyok egészen biztos, és a föltevéseim is eléggé bizonytalanok… Senki nem lett volna képes ezt a cselszövést kigondolni ellenem, hacsak nem létfontosságú érdeke, vagy hacsak nem a személyemet gyűlöli. Márpedig Mélán doktor legföljebb névről ismert, ma reggelig még csak nem is találkoztunk… Jelenlétem a szemközti házban, no meg a nyomozók az utcán, mégis megfélemlítették őt… Miért? És milyen nyomós érdekből határozta el, hogy félreállít engem? Ebből a kérdésből indultam ki. De mennyi reményem lehetett arra, hogy rájövök a viselkedését megmagyarázó súlyos indítóokra? S akkor megint a véletlen lépett színre. Manuel szeretőjének, Aline-nak megfájdult a foga, és mivel ez életében először fordult elő, magától értetődik, hogy a szemközti házban lakó fogorvoshoz ment el. Nem túlságosan intelligens lány, de nem mindennapi intuíciós képességekkel rendelkezik. Igazi nőstény, a szó szoros értelmében. Mélán többek között két furcsa kérdést is föltett neki. Vagy ha jól emlékszem, az elsőt maga:

– „Ki küldte ide?”

– Egy fogorvos vagy az asszisztense ritkán kérdez ilyesmit egy betegtől… A második pedig így hangzott:

– „Ezen kívül más panasza nincs?”

– A ház légköre fölkeltette Aline érdeklődését, ezért agya dolgozni kezdett. Eszébe jutott, hogy gyakran lát fényt esténként a rendelőben. Amikor erről kérdeztem, elmondta, hogy sötétedés után kizárólag asszonyok csöngetnek be a doktorhoz, férfiak soha…

– Esténként én nem vagyok ott… – mondta az asszisztensnő.

– De azért nyilván tudomása volt ezekről a látogatásokról…

– Hallgasson ide, főfelügyelő úr! Vivier doktor kedvéért beleegyeztem, hogy fogadom magát. De kijelentem, a világon mindent meg fogok tenni, hogy ne árthasson Mélán doktornak… Ez az ember egész életében csak szenvedett, most úgy szenved, mint még soha, és mindig is szenvedni fog… Borzalmas gyermekkora volt…

– Tudom, milyen balesetre céloz…

– Balesetre? Sohasem beszélt nekem balesetről… Egyébként nem bízik meg senkiben…

– A nővérével történt, a háború elején…

– Még azt sem tudtam, hogy nővére van…

Maigret elmesélte neki a megbecstelenítés történetét, és Mademoiselle Motte újra csak tágra nyitotta a szemét.

– Ez talán sok dolgot megmagyaráz. Elárulhatom, hogy bármi történjék is, Vivier professzor szerint a pszichiáterek azt fogják megállapítani, hogy nem egészen „beszámítható”. Vivier maga is előre föliratkozott az emellett tanúskodók listájára… és talán még én is Mélán mellett teszek…

– Maga?

– Én. De szükségem van a maga segítségére. Elismeri, hogy a doktor félelemben él. A bűntények igen jelentős hányadát félelem hatására követik el…

– Mindenképpen börtönbe fogják csukni… És ő nem az az ember, aki ezt el tudná viselni.

– Mindenkiről ezt mondták, akit eddig letartóztattam… Maga éppolyan jól tudja, mint én, hogy a doktor művi vetéléseket hajt végre… Nem igaz?

– Akkor jöttem rá, amikor az egyik fiókban találtam egy szondát és más olyan műszereket, amelyekre egy fogorvosnak nincs szüksége – felelte az asszisztensnő.

– Más gyanúsat nem észlelt?

– Képtelen vagyok terhelő dolgokat mondani…

– Akaija tudni a véleményemet, kisasszony?… De előbb mondja meg, keresztény-e Mélán doktor!

– Semmilyen vallást nem gyakorol.

– Ebben az esetben az ő szemében az abortusz nem számít föltétlenül súlyos vétségnek. Ez erkölcsi kérdés, földrészek és országok szerint változik. Egyes helyeken megengedett dolog, másutt tilos. Tudja, azt gondolom, hogy egyedül emiatt a maga főnöke nem lett volna annyira beijedve, hogy megtegye, amit néhány napja tett… Erre maga nem gondolt?

– De…

– És miért?

Elfordította a fejét, és hosszas hallgatás után ezt dadogta:

– Rettenetes, amit tőlem kíván… Mélán doktornak senkije sincs rajtam kívül…

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy mindig egyedül volt… Teljesen egyedül… Tudom jól, hogy néha elmegy hazulról, ellátogat abba a klubba, amelyről maga is beszélt… Talán azért, hogy erőt merítsen… Meg talán azért is, hogy…

– …hogy klienseket toborozzon?

– Igen, erre gondoltam.

– És Nicole Prieur?

– Azt hiszem, először azért jött, amiért a többiek…

– A többi esti látogató?

– Igen… Nincs az ő nevére kiállított kartonom…

A lány egy kis hisztérika, aki a doktor nyakába akaszkodott… és biztos vagyok benne, hogy ő jár utána…

– A szeretője?

Ismét csönd volt a válasz.

– Akarja, hogy feleljek maga helyett? – kérdezte Maigret. – Maga meg van győződve róla, hogy Mélannak soha nem volt szeretője, sem most, sem pedig egyetemista korában, amikor a társai Szűznek csúfolták…

– Nem ismertem ezt a csúfnevét…

– De igazam van?

– Hát csak úgy fölmerült bennem…

– És maga, akárcsak én, valami másra gyanakodott…

Az asszisztensnő fölugrott, idegei pattanásig feszültek, nagy léptekkel mérte végig a szobát.

– Valósággal meggyötör!

– Jobban szeretné, ha újabb bűntények történnének?

Mademoiselle Motte hirtelen egészen vadul nézett Maigret szemébe:

– Honnan tudta meg az egészet? Carola beszélt?

– Carola tudja?

– Rendben van! Most már végig kell csinálnom. Nem tudom tovább megőrizni a titkot. Már amikor elszegődtem Mélán doktorhoz, megdöbbentett, hogy távol tart a rendelőtől, amikor beteget fogad…

– A nappali betegről beszél?

– Nyilvánvalóan, hiszen este sohasem vagyok ott.

– Minden beteg esetében így volt?

– Nem. Néhány férfibetegnél, egyébként nem voltak sokan, a szokásos asszisztensi szerepet játszottam: odaadtam a doktornak azokat a műszereket, amelyekre szüksége volt, elkészítettem a röntgenfelvételeket stb.

– De egyes nőbetegeknél a doktor visszaküldte magát az irodába?

– Igen.

– Minden magyarázat nélkül?

– Mélán doktor sohasem szolgál magyarázattal.

– Akkor kezdett gyanakodni?

– Egy újságcikk miatt… Az Egyesült Államokban, Connecticutban, azt hiszem, volt egy fogorvos, aki, ha kívánatosnak találta valamelyik nőbetegét, az altatás alatt megerőszakolta.

– Valószínűleg az is egy félénk férfi volt, akinek nem volt se felesége, sem szeretője, igaz?

– Igen…

– Mi történt a közelmúltban, aminek a hatására megbizonyosodott a dologról?

– Az egyik nőbeteg bejött, és aztán nem távozott el… Meg voltam döbbenve, mert a betegek mindig az én irodámon mennek keresztül… A doktor azt mondta, hogy a hátsó lépcsőn kísérte le…

– Carola pedig azt állította, hogy nem így volt?

– Igen. A konyha arra a lépcsőházra néz, és az ajtaja mindig nyitva van. Ezenkívül…

– Hallgatom…

– Semmi… Nem vagyok képes…

– Akkor megint segítek… Van a doktornak kertésze?

– Nincs.

– Ő maga gondozza a kertet?

– Csak ritkán… Több benne a gaz, mint a virág…

– Megkérdezte Carolától, hogy azon az éjszakán vajon…

– Nem kérdeztem… Ő hozta szóba…

– És maga nem mondta el senkinek?

– Nem… A doktor olyan egyedül van… Rútnak képzeli magát…

Mademoiselle Motte is egyedül volt, ő is csúnya volt…

– Ez az egyetlen baleset történt?

– Tudomásom szerint igen…

– De hiszen maga nincs ott, amikor a doktor az esti betegeket fogadja… Carola mindig otthon van?

– Néha moziba megy…

– Talán más balesetek is előfordultak…

– Nincs kizárva…

– Továbbra is előfordulhatnak?

– Mit akar még tőlem?

– Azt, hogy segítsen nekem. Nincs jogom elmenni a rue des Acacias-ba, a rendőrség megakadályozná, hogy belépjek a házba. Ráadásul az sincs kizárva, hogy ha odamennék, Mélán golyót röpítene a fejébe. Van fegyvere?

-Igen… Egy régi katonai revolver…

– Magának kell fölhívnia, bejelenti neki, hogy van valami komoly és sürgős közlendője, amelyet óvatosságból nem beszélhetnek meg telefonon… Megkérné, hogy jöjjön ide. Gondolom, van kocsija… Magában megbízik…

– És ha elhozza a revolverét?

– Ha magához jön, nem hozza…

– Így hát nem marad senkije, már én sem…

– Gondoljon arra vagy azokra, akinek vagy, akiknek a földi maradványait minden bizonnyal megtaláljuk majd a kertben!

– Értem… De mégis nehéz… Miért éppen nekem kell ezt megtennem? Ha maga katolikus, akkor erről eszébe jut valami, nem?

Előbb fölemelte, majd ismét lehajtotta a fejét:

– Júdás!

Aztán lassan a telefonhoz ment. Hosszú ujjai a számtárcsán babráltak. Arcából kiszökött a vér, szemét félig lezárta.

– Maga az, doktor?… Itt Motte beszél…

Attól a pillanattól fogva, hogy a kagylót a helyére tette, egy szót sem szólt többé. Maigret sem beszélt. Egymással szemben ültek, de nem néztek egymásra. Vártak. A főfelügyelő kétszer is meggyújtotta a pipáját, mert időközben megfeledkezett róla.

Mindkettőjüknek nagyon erősen vissza kellett fognia magát, hogy ne járkáljon, és ne árulja el a türelmetlenségét.

Maigret időnként megnézte a karóráját. Mademoiselle Motte látta a faliórát a nyomozó feje fölött, hallották a ketyegését.

A várakozást hosszúnak érezték. Vajon eljön-e Mélán? Ha rájött, hogy mindennek vége, talán már golyót is röpített a fejébe. De ezt Carolának hallania kell; és akkor az első reakciója biztos az lenne, hogy mielőtt értesíti a rendőrséget, amelyhez egyébként láthatóan nem vonzódott valami nagyon, az asszisztensnőnek telefonál.

De Carola esetleg moziba ment. És ha ma este éppen Nicole Prieur… A maga részéről nyilván Mademoiselle Motte is ugyanezekkel a kérdésekkel viaskodott. A nyitott ablakon át olykor fölhallatszottak az utca zajai, egy fék csikorgása, járókelők léptei, egy szerelmespár beszélgetése.

Örökkévalóságnak tetszett ez a várakozás, holott valójában alig húsz perc telt el, húsz néma és mozdulatlan perc.

Megállt egy autó. Hallották a fék könnyed csikordulását. Lépések a járdán, majd távoli, halk csöngetés. Lépések az udvar hepehupás kőkockáin, aztán kinyílik az üvegajtó, már a lépcsőházban van…

Mademoiselle Motte a keblére szorította a kezét, és ezt dadogta, mintegy saját magának:

– Nem bírom…

Amikor Maigret látta, hogy az asszony föláll, azt gondolta, hogy ki fog rohanni a konyhába, elrejtőzik, vagy talán elmenekül a másik lépcsőházon keresztül. De csak fölállt, és mozdulatlanul várt. Akkor a főfelügyelő is fölkelt a fotelból, ő is épp úgy meg volt illetődve, akár az asszisztensnő.

Olyan teljes volt a csönd, hogy hallani lehetett a világító automata kikapcsolódásának halk neszét a folyosóról. A lámpák elaludtak. Egy kéz tapogatózott az ajtón. Mademoiselle Motte három lépést előrelépett, hogy kinyissa az ajtót.

Mélán szürke öltönyt viselt, kalapját a kezében tartotta. Egyméternyit előrejött, majd visszafordult, anélkül, hogy Maigret-t észrevette volna. Már éppen szólásra nyitotta a száját, amikor hátrafordulván fölfedezte a főfelügyelőt.

Nem szólalt meg azonnal. De menekülni sem próbált. Meglepetése és feldúltsága ellenére is látni lehetett rajta, erőlködik, hogy megértse a dolgot, agya sebesen dolgozik.

Úgy látszott, nehezen tudja a problémát megoldani. Egy pillanat múlva megrázta a fejét, mintha egy számítást törölt volna le a tábláról, hogy újra elölről kezdje az egészet. Minden idegszála pattanásig feszült.

Aztán homlokát ráncolva hol az egyikre, hol a másikra nézett, majd a fotelokat vette szemügyre, melyekben azok az imént ültek, a hamutartót a pipával, a felügyelő keze ügyében.

– Már régóta itt van? – kérdezte végül Maigret-t csaknem békés hangon.

– Elég régóta…

Kék szeme az ápolónő fájdalmas arcán állapodott meg. Tekintetében nem volt se harag, se méltatlankodás. Meglepetés igen, de fóleg és elsősorban egy kérdés… egy kérdés…

Meg kellett valahogyan értenie… Meg akarta érteni… Rendkívüli szellemi képességei voltak… Mindig azt mondták neki, hogy különleges agya van… Be is bizonyította… Hiszen lenn kezdte… Egészen lenn, és…

– Nem árulta el, doktor – mondta Maigret, hogy véget vessen ennek a kínos jelenetnek. – Már mindent tudtam, amikor ide beléptem, vagy nagyjából mindent… Csak megerősítésre volt szükségem…

Mélán mereven nézte a főfelügyelőt, tekintetében nem volt gyűlölet. Mit is kérdezett akkor Pardon a legutolsó rue popin-court-i vacsora alatt? Hogy van-e igazi bűntény, amelyet teljesen tudatosan követnek el… Van-e rossz, magáért a rosszért?

Maigret egy rövid ideig azt hitte, hogy pályafutása során most először, ilyesmivel találkozott…

De Mélán nem gyűlölte őt. Mélán nem gyűlölt senkit. Félt.

Talán egész életében örökösen félt…

– Beszéltem telefonon Vivier professzorral…

A fogorvos még jobban megdöbbent, de nem szólt egy szót sem, csak a szeme beszélt a szemüveglencse sokszoros nagyításában…

– A felmentés mellett fog tanúskodni… Talán magam is ezt teszem majd…

Epilógus

Húsz perccel később Mélán kocsija megállt a rue Perrén, a III. kerületi rendőrkapitányság előtt. Maigret szállt ki belőle elsőnek.

De a folyosón már a fogorvosnak kellett előremennie.

– Kicsit tovább… Balra a második ajtó…

Az egyik nyomozó, lábát az asztalon pihentetve, pipázott és újságot olvasott, a másik jelentést írt egy ócska írógépen.

Mindketten fölálltak, amikor felismerték a főfelügyelőt.

– Jó estét, uraim… Elnézést a zavarásért… Nem vagyok szolgálatban… Csupán elkísértem Mélán doktort, aki vallomást kíván tenni… Azt hiszem, neked kell leírnod, igaz, Bassin?

Húsz éve ismerte őket.

– Meglehet, hogy miután aláírta a vallomását, be kell kísérnetek őt… De rendesen bánjatok vele… Semmi erőszak… Jó éjt, doktor…

Mire Maigret hazaért, Pardonék már elmentek. Madame Maigret azonban még nem feküdt le.

– Nos?

– Éppen most tesz vallomást…

– Miről?

– Mindenről. Mindarról, ami a szívét nyomja… Holnap meglátjuk az újságokban… Az esti lapokban, mert a reggeliekbe már nem kerülhet be…

– Ő kellemetlenkedett?

– Félt, mert meglátott engem egy ablakban, és a fejébe vette, hogy őt figyelem…

– Mit teszel most?

– Várok…

Délelőtt tízkor érkezett meg a behívó, egy kerékpáros rendőr hozta. Nem a rendőrfőnökhöz hívták, hanem a bűnügyi rendőrség főosztályvezetőjéhez.

– Tessék…

Maigret pipával a szájában nyitott be az ajtón, évek óta minden reggel így ment be ebbe az irodába, akárki volt is az éppen soros főosztályvezető.

– Maga az, Maigret… Foglaljon helyet! Hát most mit mondjak magának?

– Semmit, főosztályvezető úr.

– Főosztályvezető úr?

– Főnök, ha így jobban szereti.

– Jobban szeretem… Haragszik rám?

– Nem…

– Telefonáltam a rendőrfőnöknek, ő meg telefonált a belügyminiszternek…

– Az meg fölhívta a barátját, Jean-Baptiste Prieurt…

– Valószínűleg… Janvier az irodájában várja… Ő volt az ügyeletes ma éjszaka… Őt hívták a III. kerületből… Egy földmunkással együtt már kora reggel kiment a rue des Acacias-ba, a kertben három nő földi maradványait találták meg…

Az elsőt körülbelül öt éve temették el… A másodikat illetően az orvos szakértő két és három év között ingadozik… A harmadik alig egy hónapja halott…

A főosztályvezető egyre azon rágódott: hogyan jött rá minderre Maigret? De nem merte megkérdezni.

– A nyomozást természetesen maga folytatja…

És őrá vár még az is, hogy bebizonyítsa: az ékszerrablókat Manuel mozgatja a háttérből.

Maigret főfelügyelőt még sokszor fogják látni a rue des Acacias-n.

Tartalom

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Epilógus