Date: 1981-12-09T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; regény
Description: „-Úgy látszik, táláltak valamit! A hang irányába siettek, utat vágtak maguknak a bozótban, míg egy apró tisztásra jutottak, ahol az egyik rendőr a földre mutatott. Egy darabon a föld fel volt túrva, és csak ritkás fű nőtt rajta. Száraz gallyakat és leveleket is húztak fölé. – Itt kell ásni – mondta Fenner, és az árnyékba ült. Brennan parancsokat osztogatott. Két rendőr elment, és rövidesen ásókkal tértek vissza, amelyeket Johnny sufnijában találtak… Kemény munka volt, alaposan meg is izzadtak, míg megtalálták, amit kerestek. Hirtelen abbahagyták az ásást, egyikük lehajolt, és belenézett a gödö
Publisher: L:J:

JAMES HADLEY CHASE – MISS BLANDISH NEM KAP ORCHIDEÁT

„– Úgy látszik, találtak valamit! A hang irányába siettek, utat vágtak maguknak a bozótban, míg egy apró tisztásra jutottak, ahol az egyik rendőr a földre mutatott. Egy darabon a föld fel volt túrva, és csak ritkás fű nőtt rajta. Száraz gallyakat és leveleket is húztak fölé. – Itt kell ásni – mondta Fenner, és az árnyékba ült. Brennan parancsokat osztogatott. Két rendőr elment, és rövidesen ásókkal tértek vissza, amelyeket Johnny sufnijában találtak… Kemény munka volt, alaposan meg is izzadtak, míg megtalálták, amit kerestek. Hirtelen abbahagyták az ásást, egyikük lehajolt, és belenézett a gödörbe. Fenner odalépett. A rendőr kézzel kaparta el a földet.”

JAMES HADLEY CHASE

MISS BLANDISH NEM KAP ORCHIDEÁT

NO ORCHIDS FOR MISS BLANDISH

(=The Villain and the Virgin)

Fordította Rácz Lívia

Első fejezet

I.

Egy júliusi délután kezdődött, abban a forró hónapban, amikor errefelé sohasem jelennek meg esőfelhők az égen, és csak a perzselő port fújja a szél.

Ott, ahol a Pittsburgh-ből Kansas Citybe vezető 54-es autóutat a Fort Scottba és Nevadába haladó utak keresztezik, benzinkút áll, mellette kis falatozó. Szegényes faépület és mindössze egyetlen kút, amelyet egy idős özvegyasszony meg kövér, szőke lánya kezel.

Néhány perccel egy óra után poros Packard állt meg a falatozó előtt. A kocsiban két férfi ült. Egyikük aludt.

Bailey, aki a kocsit vezette, alacsony, zömök ember volt, húsos arcában nyugtalan fekete szem csillogott, az állán fehér sebhely futott végig. Kiszállt a kocsiból. Poros, viseltes öltönye megkopott, piszkos inge kirojtosodott. Pocsékul érezte magát: előző este jócskán beivott, és most a hőség is kínozta.

Egy pillantást vetett alvó társára, a Vén Samre, aztán vállat vonva otthagyta a horkoló öreget, és belépett a falatozóba.

A szőke lány áthajolt a pulton, és rámosolygott. Nagy, fehér fogai Baileyt zongora-billentyűkre emlékeztették. Túl kövér volt ahhoz, hogy felkeltse érdeklődését. Nem mosolygott vissza.

– Jó napot, uram – szólt a lány barátságosan. – Hű, micsoda meleg van. Egy szemhunyást sem aludtam az éjjel.

– Whiskyt – mondta a férfi kurtán. Hátratolta fején a kalapot, és arcát megtörölte koszos zsebkendőjével.

A lány üveget és poharat tett a pultra.

– Inkább sört kellene innia – jegyezte meg, és megrázta fürtjeit. – Ilyen melegben a whisky senkinek nem tesz jót.

– Fölöslegesen jártatja a száját – felelt Bailey. Megfogta az üveget és a poharat, a sarokban álló asztalhoz vitte és leült.

A lány elfintorította az arcát, olcsó regényt vett elő, és közömbös vállrándítással olvasni kezdett.

Bailey teletöltötte a poharat, aztán hátradőlt a széken. Pénzre volt szüksége. Ha Riley nem talál ki valamit sürgősen – gondolta –, legalább egy bankot kell majd kirabolniuk. Ehhez pedig semmi kedve nem volt. Túl sok a rendőr. Az ablakon át kipillantott a kocsiban alvó Vén Samre. Megvetően nézte. Attól eltekintve, hogy tud autót vezetni, a világon semmire sem használható. Amikor felébred, csak az érdekli, hogy mikor ehet legközelebb. Csak Riley meg ő képesek valahogy pénzt összekaparni – de hogyan?

A whiskytől megéhezett.

– Sonkás tojást, de gyorsan – szólt a szőke lánynak.

– Neki nem kell? – kérdezte a lány Vén Samre pillantva.

– Miért, úgy néz ki? Kapkodja magát, éhes vagyok.

Ekkor az ablakból egy öreg Fordot vett észre, amelyből kövér, öregedő férfi kászálódott ki.

Nicsak, Heinie – gondolta. – Vajon, mit keres ez itt?

A kövér becammogott a helyiségbe, és intett Baileynek.

– Hé, haver – mondta. – Rég nem láttalak. Hogy vagy?

– Rohadtul. Ez a meleg teljesen kikészít.

Heinie az asztalhoz lépett, széket húzott magának, és leült. Egy szennylap pletykarovatának munkatársa volt, amely mellesleg némi zsarolással is foglalkozott. Heinie folyton híreket csípett fel, aztán kellő mérlegelés után továbbadott minden olyasmit, ami a Kansas City környéki kis gangeket valamiféle keresethez juttathatta.

– Nekem mondod? – szólt Heinie, és beleszimatolt a sülő sonka illatába. – Múlt este Joplinban voltam egy hülye esküvőn. Majdnem megfőttem. Képzeld! Esküvő ilyen forróságban! – Észrevette, hogy Bailey nem figyel rá, és megkérdezte: – Hogy megy az üzlet? Mintha le lennél robbanva.

– Hetek óta sehol semmi – felelte, és a cigarettacsikket a földre dobta. – Még azok a dög lovak is cserbenhagytak.

– Akarsz egy isteni tippet? – hajolt közelebb Heinie. – Pontiac.

Bailey felhorkant.

– Az a lepra gebe, amely csak körhintahajtásra jó?

– Tévedsz. Abba a lóba tízezer dolcsit fektettek, és nagyon is jól néz ki.

– Én is jól néznék ki, ha annyit fektetnének belém.

A szőke előkerült a sonkás tojással. Heinie megszaglászta, amikor a lány letette az asztalra.

– Nekem is ugyanezt, szépségem. Meg sört.

A lány rácsapott nyúlkáló kezére, rámosolygott, és visszatért a pulthoz.

– Ilyen csaj az esetem. Ezek aztán megérik a pénzüket. Kettő egybegyúrva – nézett utána Heinie.

– Pénzre van szükségem, Heinie – szólt Bailey tele szájjal. – Van valami tipped?

– A világon semmi. Ha hallok valamit, szólok, de most semmi sincs a te súlycsoportodban. Nagy munkám van még. A Blandish-estélyről tudósítok. Csak húsz dolcsi, az igaz, de az ital ingyen van.

– Blandish? Az meg ki?

– Hát te meg hol élsz? Blandish az egyik leggazdagabb fickó az Államokban. Azt mondják, százmilliót ér.

Bailey villájával elkente a tojássárgáját.

– Én meg ötöt érek – szólt dühösen. – Ilyen az élet! És mi van vele?

– Nem vele, a lányával. Láttad már valaha? Micsoda formák! Tíz évet adnék az életemből, ha meghempergethetném.

Baileyt ez nem érdekelte.

– Ismerem ezeket a gazdag lányokat. Azt sem tudják, miért vannak a világon.

– Fogadok, hogy ez tudja – jegyezte meg Heinie, és sóhajtott. – Az örege estélyt ad a huszonnegyedik születésnapjára. Épp a legjobb kor. Átadja neki a családi gyémántokat. Micsoda nyakék! – forgatta a szemét. – Azt mondják, megér vagy ötvenezret.

A szőke lány meghozta az ételt, és vigyázott, hogy ne kerüljön elérhető közelbe. Amikor elment, Heinie közel húzta a széket, és hangosan csámcsogva evéshez látott. Bailey már befejezte, hátradőlt, és egy gyufaszállal a fogait piszkálgatta. Elgondolkodott, ötvenezer! Vajon meg lehet-e valahogy szerezni? Kíváncsi volt, Riley meg meri-e próbálni.

– Hol lesz az az estély? A házukban?

– Igen – felelt Heinie tele szájjal. – Aztán a fiújával. Jerry MacGowannel a Golden Slipper vendéglőbe megy.

– A nyakékkel? – kérdezte Bailey csak úgy mellékesen.

– Fogadok, hogy ha egyszer a nyakába akasztja, le nem teszi többé!

– De biztos nem vagy benne, mi?

– De, biztos, hogy rajta lesz. Jön a sajtó is!

– Mikor lesznek a vendéglőben?

– Éjféltájt. – Heinie elhallgatott, a villa is megállt a szája közelében. – Te, mi jár a fejedben?

– Semmi – meredt rá kifejezéstelenül Bailey. – Csak ők ketten lesznek, más senki?

– Senki. – Heinie hirtelen lecsapta a villát. Aggódott. – Ide figyelj! Ne is gondolj arra a nyakékre. Olyasmibe fognál, amit nem tudsz véghezvinni. Mondom, Riley meg te kicsik vagytok ilyen melóhoz. Légy türelemmel. Találok én neked olyasmit, ami nektek való. De nem a Blandish-gyémántok.

Bailey rávigyorgott. Heinie-t most vicsorító farkasra emlékeztette.

– Ne izgulj, tudom én, hogy mire vagyok képes. – Felállt. – Na, én megyek. Ne felejtsd: ha akad valami, értesíts. Viszlát, öreg fiú.

– De sürgős lett egyszerre – ráncolta a homlokát Heinie, Baileyre tekintve.

– Indulni akarok, mielőtt Vén Sam felébred. Az életben nem veszek neki több kaját. Viszlát.

A szőke lányhoz lépett, kifizette a számlát, aztán kisétált a Packardhoz. A forróság mintha ököllel csapta volna mellbe. A whiskytől is szédült kicsit. Beült a kocsiba, s elgondolkodva rágyújtott.

Amióta a nyakékről hallott, csak arra gondolt, hogyan ámulnak majd a környékbeli kis gangek, ha … Vajon Riley meg tudja-e szerezni ?

Könyökével oldalba bökve felébresztette Vén Samet.

– Mi van? – mordult rá durván. – Mi a fene van veled? Egész nap mást nem csinálsz, csak alszol mostanában.

A hosszú, csontos, hatvanas éveit taposó öreg pislogva egyenesedett ki.

– Eszünk? – kérdezte reménykedve.

– Én már ettem – felelte, és elindította a kocsit.

– És én?

– Hát csak rajta, ha van pénzed! Én nem fizetek.

Vén Sam szorosabbra húzta a nadrágszíját, s viharvert kalapját hosszú, vörös orrára tolta.

– Mi a fene van, Bailey – panaszkodott szemrehányón. – Mostanában soha nincs pénzünk. Egy időben egész jól mentek a dolgok. Aztán sehol semmi. Tudod, mi jutott eszembe? Azt hiszem, Riley túl sok időt veszteget arra a tyúkra. Nem foglalkozik eleget az üzlettel.

Bailey fékezett, és egy kávézó előtt megállt.

– Hallgass – mordult az öregre, és bement a helyiségbe. Bezárkózott a telefonfülkébe, és tárcsázott. Riley hosszú várakozás után vette csak fel a kagylót.

Bailey hallotta, hogy a rádió szól, és Anna torkaszakadtából énekel. Próbálta elmondani, amit Heinie-től hallott, de csakhamar feladta.

– Nem hallod, amit mondok? – üvöltötte. – Intézd el azt a rohadt zajt.

Riley alig állt a lábán. Mikor Bailey elment, épp Annával volt az ágyban. Még csoda, hogy egyáltalán felvette a kagylót.

– Maradj.

A rádió elhallgatott, és Anna dühösen kiabálni kezdett. Riley üvöltése hangzott, aztán csattanás. Bailey a fejét csóválta. Riley és Anna reggeltől estig veszekedtek. Ha velük volt, őt is teljesen meghülyítették.

Riley visszajött a telefonhoz.

– Ide figyelj, Frankie – szólt Bailey szemrehányón –, élve sülök meg ebben az átkozott telefonfülkében. Hallasz? Fontos!

A vonal túlsó végén Riley is átkozni kezdte a hőséget.

– Tudom, tudom – horkantott Bailey. – Figyelsz már? Megszerezhetnénk egy ötvenezres nyakéket. A Blandish lányon lesz ma este. A Golden Slipperbe megy a fiújával. Csak ők ketten. Heinie köpte el. Biztos. Mit szólsz hozzá?

– Mennyit ér a nyakék?

– Ötvenezret. Blandish… a milliomos. Na mit szólsz?

Úgy tűnt, hogy Riley hirtelen magához tér.

– Mire vársz? Gyere ide – mondta izgatottan. – Ezt meg kell beszélnünk. Gyere azonnal.

– Útban vagyok – közölte Bailey, és helyére tette a kagylót. Egy pillanatra megállt és rágyújtott. Keze remegett az izgalomtól. Riley nem is olyan gyáva – gondolta. – Ha jól csináljuk, miénk a pénz.

Gyors léptekkel tért vissza a Packardhoz. Vén Sam álmosan pillantott rá.

– Ébredj, öreg. Alakulnak a dolgok.

II.

Bailey elfogódottan járkált a Golden Slipper étterem nagytermének szélső asztalai között, örült a hangulatvilágításnak. Bár Anna kimosta az ingét, és kitisztította az öltönyét, pontosan tudta, csavargónak látszik, és aggódott: valakinek szemet szúr, és kihajítják innen.

A helyiség zsúfolt és zajos volt, a személyzet pedig túl elfoglalt, így nem vették észre. Behúzódott egy sötét sarokba, ahonnan mindent jól láthatott, és a falnak támaszkodott.

A zene és a zenét túlharsogó beszélgetés zaja teljesen megsüketítette. Folyton az óráját nézte. Tíz perc múlva éjfél. Körülnézett. A terem túlsó felén, a bejárat közelében három-négy fényképész álldogált gépével. Feltételezte, hogy a Blandish lányra várnak. Még soha nem látta, nem ismerné meg, így hát a fényképészeket figyelte.

Jellemző volt Rileyre, hogy megjátszottá a Nagyfőnököt, és őt menesztette a vendéglőbe, mialatt ő maga Vén Sammel a Packardban várakozik – gondolta. – Mindig neki jut a legrohadtabb munka. Rendben van, de majd ha osztozkodásra kerül sor, erre is kell gondolni! Torkig volt Rileyvel és Annával. Abból a pénzből, amit a nyakékből kap, csirkefarmot vásárol magának. Parasztcsaládból származott, és ha nem keveredett volna valamibe, ami aztán három év sittet jelentett, soha nem áll össze Rileyvel.

Elmélkedéseit a zenekar hirtelen elnémulása szakította félbe, amely aztán nagy hangerővel kezdett rá a „Sok Boldog Születésnapot”-ra.

Jön – gondolta Bailey, és felágaskodott, hogy az előtte állók feje fölött átlásson. Mindenki abbahagyta a táncot, és a bejárat felé nézett. A fényképészek egymást lökdösték, hogy kedvezőbb helyzetből fotózhassanak.

Vaku fénye villant, amikor Miss Blandish megjelent egy magas, jóképű, szmokingos férfi kíséretében.

De Bailey csak Miss Blandisht nézte, még a lélegzetét is visszafojtotta. Az erős fény megcsillant a lány aranyvörös haján, és visszaverődött fehér bőréről. Még soha életében nem látott ilyen szép teremtést. Más, mint bármelyik nő, akit ismert. Minden megvolt benne, ami azokban jó, és még sokkal több is. Figyelte, amint vidáman integet a körülötte összeverődött tömegnek. Bailey mereven állt mindaddig, amíg a zaj elcsöndesült, és a lány MacGowennel egy távoli asztalhoz telepedett.

Annyira elragadta a lány szépsége, hogy egészen elfeledkezett a nyakékről, de amikor kikerült a hatása alól, szemügyre vette az ékszert, és megint csak elakadt a lélegzete.

A csodálatos gyémántok láttán kiütött rajta a verejték. Felötlött benne, hogy mekkora felzúdulást okoz, ha ellopják. Ez lesz aztán a nagy tett! Az állam összes zsaruja őket fogja üldözni. Talán őrültség volt Rileyt felajzani – gondolta, miközben kezével letörölte az izzadságot. Blandishnek milliói vannak, és rájuk szabadíthatja a poklot. Ha megkaparintják a nyakéket, olyan forró lesz körülöttük a levegő, mint az izzó kemencében.

Bailey átpillantott Miss Blandish asztalához. Észrevette, hogy MacGowen arca kivörösödött. Megállás nélkül ihatott, és egyszer, amikor teletöltötte a poharát, Miss Blandish rátette a kezét az övére, mintegy megpróbálva viszatartani az ivástól. De MacGowan csak mosolygott rá, és felhajtotta az italt. Aztán felállt, és táncolni vitte a lányt.

Ez a pasas merev részeg – gondolta Bailey. – Ha így folytatja tovább, leesik a lábáról.

A tömeg egyre vadabb lett. Mindenki spiccesnek látszott. Bailey utálta őket. Van elég pénzük – állapította meg keserűen –, és úgy viselkednek, mint a disznók.

Észrevette, hogy Miss Blandish, akit körülzárt a tömeg, hirtelen otthagyja MacGowant a táncparketten, és az asztalok felé indul. MacGowan tiltakozva követte. Leültek, és a férfi folytatta az ivást.

Bailey közelében az egyik asztalnál szőke lány veszekedett kísérőjével, egy kövér, öregedő férfival, aki tökrészegnek tűnt. A szőke hirtelen felállt, felkapott egy üveg pezsgőt a vödörből, és tartalmát kísérőjének a fejére öntötte. A férfi csak ült, nézett rá, és a pezsgő összetapadt hajáról fehér szmokingjára folyt.

A szőke visszatette a pezsgősüveget a vödörbe, és leült. Csókot fújt a kövér felé. A körülöttük ülők mind feléjük fordultak, és rájuk bámultak. Néhány férfi nevetett. A kövér ember felállt, vörös arca merev volt a dühtől, amikor levesét a lány arcába csapta., mire az hisztérikusan sikoltozni kezdett. Egy fiatalember felugrott, a kövér gyomrába bokszolt, aki hátrazuhant, és egy mögötte álló asztalon kötött ki, lesodorva üveget és porcelánt. Az asztalnál ülő két nő visítva felugrott.

Disznók – gondolta Bailey. Látta, hogy a terem túlsó felében álló Miss Blandish türelmetlenül rázza MacGowan karját. A férfi bizonytalanul állt a lábán, de aztán követte a lányt a kijárathoz.

A szőke nő, akinek a levest az arcába löttyintették, még mindig sikított. Két részeg összeverekedett a harcias fiatalemberrel, aki Bailey felé futott, és elállta az útját. Először mozdulni sem tudott, de aztán könyökével utat tört magának, és ő is a kijárat felé sietett.

Elhaladt az előcsarnok falánál várakozó MacGowan mellett, és kirohant a Packardhoz. Vén Sam ült a volánnál, mellette Riley.

– Egy perc múlva kint lesznek – lihegte, és beült Riley mögé. – Biztosan a lány fog vezetni, a fiúja hülyére itta magát.

– Indulj – szólt Riley az öregnek –, aztán annál a tanyánál állj meg, amely mellett eljöttünk. Ha elhajt mellettünk, utánaeredünk, megelőzzük, és leszorítjuk az útról.

Vén Sam elindította a kocsit. Bailey rágyújtott, elővette zakója alól a fegyverét, és maga mellé tette az ülésre.

– Rajta vannak a gyémántok?

– Ühmm.

Riley magasabb és soványabb volt Baileynél, és vagy hat évvel fiatalabb. Eltekintve kancsalságától, nem is lett volna rosszképű, de bandzsasága valami hamis, ravasz kifejezést adott arcának.

Vén Sam sebesen hajtott egy fél mérföldet, aztán a tanyához érve lelassított, kihajtott az útszéli fűre, és megállt.

– Szállj ki, és figyelj – utasította Riley.

Bailey fogta a fegyvert, eldobta a cigarettát, és kiállt az útra. Távolból még látta a vendéglő fényeit, és fülét megütötték a zene hangjának foszlányai. Percekig várt, míg megpillantotta a közeledő kocsi reflektorait.

Visszarohant a Packardhoz.

– Jönnek!!!

Beült a kocsiba, Vén Sam indított. Kétüléses, nyitható tetejű Jaguar húzott el mellettük. Miss Blandish vezette, MacGowan, úgy látszik, aludt.

A Packard a Jaguar után viharzott.

Sötét éjszaka volt. Vén Sam felgyújtotta a reflektorokat: megvilágították a Jaguart. Látták, amint MacGowan feje a kocsi mozgását követve hol jobbra, hol balra gurul.

– Ez aztán nem sok vizet zavar – jegyezte meg Bailey. – Alaposan beszívott.

Riley csak morgott.

A következő kanyarnál erdős vidékre értek. Ebben az időpontban az út teljesen kihalt volt.

– Oké – szólt Riley –, most előzz!

A sebességmérő mutatója először 65-re, aztán 68-ra ugrott. A Packard nyílegyenesen haladt előre. A szél süvöltöttt, a fák elrobogtak mellettük, de a két kocsi közötti távolság csak nem változott.

– Mit szórakozol? – mondta Riley, és Vén Samre meredt. – Azt mondtam, előzd meg.

Vén Sam beletaposott a gázpedálba. A Packard behozott néhány yardot, de a Jaguar nekilendült, és a távolság csak nőtt.

– A lány túl gyorsan vezet ehhez a tragacshoz képest – mondta Vén Sam. – Nem érem utol.

Most a kocsik már több mint 80 mérföldes sebességgel száguldottak, de a Jaguar lassan növelte a távolságot.

Vén Sam észrevette, hogy az elágazásnál vannak esélyei.

– Kapaszkodjatok – nyögte, és rálépett a fékre, a kormánykereket pedig átlendítette. A kerekek megcsikordultak, a Packard megperdült; és lecsúszott az útról. Bailey lehuppant az ülésről. Érezte, hogy a kocsi fara felfelé lendül, a hátsó kerekek a levegőbe emelkednek, aztán lecsapódnak. A kocsi megremegett, amikor Vén Sam lelépett a fékről, és megnyomta a gázpedált. Az autó átvágódott a füves útszélen, s őrült módon rázkódva a hepehupás szántóföldön, újra kiért az útra.

Levágták a kanyart, és a Jaguar elé kerültek.

Bailey átkozódva mászott vissza az ülésre, és a fegyvere után nyúlt.

– Szép munka volt – ismerte el Riley, és az ablakon kihajolva hátranézett.

Vén Sam a visszapillantó, tükörben figyelt; cikcakkban haladt az úton, lassított, lassításra kényszerítve a Jaguart is. Végül a két autó megállt. Míg Bailey kiugrott, Miss Blandish visszafordult a Jaguarral. Bailey még éppen elérte. Behajolt a kocsiba, kihúzta a slusszkulcsot, és fegyverével megfenyegette a lányt.

– Kiszállni! – kiáltotta. – Rablótámadás!

Miss Blandish rámeredt. Nagy szeme tele volt döbbenettel. MacGowan kinyitotta a szemét, és lassan felült.

Riley a Packardból figyelt; izzadt kezében pisztollyal kihajolt az ablakon. Vén Sam idegesen kinyitotta az ajtót, készen arra, hogy bármikor kiszállhasson.

– Rajta, rajta – sziszegte Bailey. – Kiszállni!

Miss Blandish kiszállt. Nem látszott ijedtnek, csak nagyon csodálkozott.

– Mi az, mi van? – morogta MacGowan. Reszketve, fejét fogva szállt ki a kocsiból.

– Nyugi – szólt Bailey, és pisztolyával fenyegette a férfit. – Rablótámadás.

MacGowan józanodott. Közelebb lépett Miss Blandishhez.

– Ide a nyakéket, kisanyám – szólt Bailey –, de gyorsan.

Miss Blandish keze a nyakához rebbent, aztán hátrálni kezdett.

Bailey átkozódott. Közel állt önuralmának elvesztéséhez: bármely pillanatban arra jöhet egy autó, és akkor aztán bajba kerülnek.

– Add már, vagy megjárod – sziszegte. Ahogyan a lány hátrált, úgy lendült utána. Három gyors lépéssel. MacGowan mellett kellett elhaladnia, aki hirtelen felélénkült, és Bailey fejére csapott. Bailey megbotlott, elvesztette egyensúlyát, és elvágódott. A pisztoly kicsúszott kezéből. Miss Blandish felsikoltott. Riley nem mozdult. Azt gondolta, Bailey maga is el tudja intézni. Nem akarta, hogy akár Miss Blandish, akár MacGowan felismerje, ha a dolog balul üt ki. Szólt Vén Samnek, hogy figyelje a lányt.

Sam a lányhoz cammogott, de az nem látszott őt észrevenni. Baileyt nézte, aki átkozódva, fejét rázva térdre emelkedett. Vén Sam jámborán álldogált a lány mellett, de készen arra, hogy megragadja, ha menekülni próbál.

MacGowan bizonytalanul, még mindig részegen, de harciasán közeledett.

Bailey készen állt az összecsapásra, és nyakon ütötte. Nem volt erős ütés, nem akadályozta meg MacGowant abban, hogy egyenesen Bailey gyomrába csapjon, aki felnyögött, és újra térdre esett. A pasas kétségkívül tud bokszolni! Hol marad Riley? Mielőtt feltápászkodhatott volna, MacGowan fejbe verte, és Bailey belehemperedett a fűbe.

Riley káromkodva szállt ki a kocsiból.

Bailey keze hozzáért a pisztolyhoz. Aztán megragadta, és mikor MacGowan feléje közeledett, felemelte, és meghúzta a ravaszt.

A pisztolylövés hangjára Miss Blandish felsikoltott, szemét eltakarta.

MacGowan a melléhez kapott, aztán az útra bukott. Fehér ingén vérfolt jelent meg. Bailey már felkelt, mire Riley odaért.

– Te hülye ganéj – sziszegte Riley. MacGowan fölé hajolt, aztán Baileyre nézett, aki közelebb lépett, és rémült arccal meredt a földön fekvő testre. – Meghalt, te barom. Miért ölted meg? Most aztán kezdődik!

Bailey ujját a gallérjába dugta, és vadul rángatta.

– Miért nem segítettél? – motyogta. – Mi mást tehettem volna? Nem az én hibám!

– Mondd ezt majd a bírónak – ijedt meg szörnyen Riley. „Ez most rablógyilkosság – gondolta. – Mindnyájunknak vége. Ha elfognak, befellegzett.”

Bailey Miss Blandishre pillantott, aki MacGowan holttestére meredt.

– Végeznünk kell vele is – suttogta. – Túl sokat látott.

– Ne pofázz! – Rileynek hirtelen ötlete támadt. Itt a lehetőség, hogy igazán nagy pénzhez jussanak. A lány apjának milliói vannak. Bármit megadna, hogy visszakapja. – Ő velünk jön.

Miss Blandish hirtelen elszabadult Vén Samtől, megfordult, és az úton visszafelé kezdett futni. Riley átkozódva iramodott utána. A lány hallotta, hogy jön, és kiabálni kezdett. A férfi utolérte, megragadta a karját, és amikor a lány megfordult, alaposan állon vágta. Estében elkapta, felemelte, és a Packardhoz vitte. Begyömöszölte a hátsó ülésre.

Bailey odaért.

– Várj egy pillanatra…

Riley dühösen fordult felé. Ingénél fogva megragadta.

– Vigyázz! – ordított vadul. – Rablógyilkosságba sodortál mindnyájunkat. Ha elfognak, végünk! Mostantól kezdve azt teszed, amit én mondok. Tüntesd el ezt a hullát meg a kocsit szem elől. Hallod? Hangjának keménysége megdöbbentette Baileyt. Habozott, és amikor Riley elengedte, visszament Vén Samhez, aki úgy állt ott, mint egy kipányvázott bika.

Az öreg segítségével betette MacGowan holttestét a Jaguarba, aztán a kocsit az útról az erdőbe vezette.

Futva igyekeztek vissza a Packardhoz.

– Marhák vagytok, hogy elviszitek a lányt – mondta Bailey, amikor Vén Sam mellé ült. -; Az egész rendőrség minket fog üldözni. Mit gondoltok, meddig bírjuk?

– Hallgass – szólt Riley hevesen. – Most, hogy megölted a pofát, nem merjük eladni a nyakéket. Mit gondolsz, kitől kapunk pénzt, ha nem Blandishtől? Milliói vannak. Mindent megad a lányáért. Ez az egyetlen esélyünk. Most aztán pofa be. – Vén Samhez fordult. – Indulj. Johnnyhoz megyünk. Ő majd elrejt.

– Biztos, hogy tudod, mit csinálsz? – kérdezte Vén Sam indítás közben.

– Hála ennek a rohadt baromnak, nincs vesztenivalónk – felelte Riley. – Tudom, mit csinálok. Menj tovább.

Amikor a kocsi felgyorsult, Riley Miss Blandish felé fordult. A lány a kocsi sarkában feküdt összekuporodva. Riley levette a nyakéket a nyakáról.

– Van lámpád? – kérdezte Baileytől. Bailey zseblámpát vett elő, és felkattintotta. Riley szemügyre vette a gyémántokat a zseblámpa fényében.

– Hát ez már valami, nem vitás – jelentette ki. – De nem szabad eladni. Ha Blandish vissza akarja kapni, ezért is fizetni fog. Így biztosabb.

Bailey a zseblámpa fényét a lányra villantotta. Még mindig eszméletlen volt. A Riley ütötte sötét sebhely ellenére még mindig a legszebb lány volt, akit valaha életében látott.

– Micsoda falat – gondolkodott hangosan. – Jól van?

Riley az eszméletlen lányra pillantott. Tekintete megkeményedett.

– Igen, jól van, és a biztonság kedvéért közlöm, hogy úgy is marad, így hát ne is támadjanak ötleteid vele kapcsolatban.

Bailey eloltotta a lámpát.

A kocsi tovasiklott a sötét éjszakában.

III.

Vagy egy mérföldre La Cygne-től Vén Sam megszólalt: – Benzin kell.

– Mi a fenének nem tankoltál, mielőtt elindultunk? – dühüngött Riley.

– Honnan tudhattam volna, hogy Johnnyhoz megyünk? – panaszkodott az öreg.

Riley ismét Miss Blandishre világított: még mindig nem tért magához.

– Ez rendben lesz – állapította meg –, a benzinkút nincs messze.

A következő útkanyarulatban megpillantották a benzinkút fényeit. Vén Sam lassított, megállt. Az irodából szemét dörzsölő, álmos fiú jött ki, és kezdte feltölteni a tankot, Riley előrehajolt, hogy eltakarja előle a lányt, de ez fölösleges óvatosság volt: a fiú félhülyén az álmosságtól egyetlenegyszer sem pillantott a kocsi belsejébe.

A kanyarban hirtelen autóreflektorok fényei tűntek fel, és egy fekete Buick siklott a Packard mellé. Érkezése megijesztette a három férfit. Bailey megragadta a pisztolyt.

Két férfi ült a kocsiban. A vezető mellett ülő kiszállt; magas, nehézkes fickó volt, fekete karimás kalapját mélyen a szemébe húzta, élénk érdeklődéssel szemlélte a Packardot. Észrevette Bailey hirtelen mozdulatát, és közelebb lépett.

– Mi a fene, de ideges vagy – szólt, és mereven Baileyre bámult.

Sötét volt, egyikük sem látta tisztán a másikat.

Riley megszólalt:

– Tünés, apám, semmi dolgod itt.

A magas ember a hang irányába nézett.

– Nini, hisz ez Frankie – nevetett. – Már egy pillanatra azt hittem, hogy valami nagymenő dumál.

A Packardban ülő három ember megmerevedett. A Buickra néztek, amelynek vezetője meggyújtotta a belső világítást, láthatták hát, hogy fegyverrel fedezi a másikat.

– Te vagy az, Eddie? – kérdezte Riley kiszáradt torokkal.

– Igen, én, és az ott Flynn, aki az ágyút dajkálja, ne kezdj hát olyasmibe, aminek nem jutsz a végére.

– Nem kezdünk mi semmibe – nyugtatta meg Riley sietve. Átkozta szerencséjét, hogy éppen a Grisson-gangbe kellett botlaniuk. – Csak nem ismertelek meg rögtön.

Eddie kihúzott egy cigarettát a dobozból, és gyufát gyújtott. Riley hirtelen előredőlt, hogy eltakarja testével Miss Blandisht, de későn: Eddie már megpillantotta.

– Nicsak, egy pipi – állapította meg és rágyújtott.

– Mennünk kell – szólt Riley sietve. – Viszlát nemsokára. Indulj, Sam.

Eddie kezét a kocsi ajtaján nyugtatta.

– Ki ez a lány, Riley?

– Valaki, akit úgysem ismersz. Barátnőm.

– Igazán? Túl nyugodtnak látszik.

– Be van rúgva – szuszogta Riley, és az izzadság csorogni kezdett a homlokáról.

– Na ne mondd – színlelt csodálkozást Eddie. – Fogadok, hogy tudom, ki itatta le. Nézzük csak meg közelebbről!

Riley habozott, de aztán szeme sarkából észrevette, hogy Flynn kiszáll a kocsiból, és fegyverének csöve egyenesen rámered. Eddie erős fényű zseblámpát vett elő, és rávilágította sugarát az eszméletlen lányra.

– Fene csini – állapította meg elismeréssel. – Szégyellheted magad, hogy egy ilyen helyes lányt kicsinálsz. Tudja ez egyáltalában, hogy hol van? – Hátralépett, és a cigarettafüstöt egyenesen Riley arcába fújta. – Hová viszed?

– Haza – mondta Riley. – Kopj le, Eddie, mennünk kell!

– Na persze – lépett hátra Eddie. Nem szeretnék ennek a lánynak a bőrében lenni, amikor felébred, és együtt találja magát három ilyen majommal, mint ti. Kotródhattok!

Vén Sam benyomta a gázt, és a Packard kiugrott az útra. Egyre fokozódó sebességgel robogott tovább.

Eddie utánuk nézett, levette a kalapját, és megvakarta a feje búbját. Flynn visszarakta a fegyvert a kocsiba, és hozzálépett. Alacsony emberke volt, hegyes arca dühös patkánnyá tette hasonlóvá.

– Hát ezt te mire veszed? – kérdezte csodálkozva Eddie. – Itt valami bűzlik!

Flynn vállat vont.

– Hagyjuk a fenébe!

– Úgy érted, hogy te hagyod a fenébe. De neked nincs annyi sütnivalód, mint nekem. Mit kezdenek ezek az olcsó csavargók egy ilyen babával? Ki volt ez?

Flynn rágyújtott. Nem érdekelte az ügy. Pittsburgből jöttek, elfáradt, aludni akart.

– Állón csapták – állapította meg Eddie. – Ne mondd nekem, hogy ez az ócska pasas, Riley levette a lábáról. Nem hiszem, hogy lenne hozzá szusza. Megyek, és szólok a Muternak.

– Ó, az isten szerelmére – morogta Flynn. – Szeretnék ma éjjel egy kicsit aludni, ha neked nincs is kedved.

Eddie rá se figyelt. A fiúhoz lépett, aki kerek, rémült szemmel bámult rájuk.

– Hol a telefon?

A fiú az irodába vezette.

– Oké, fiú, a füledet kint hagyhatod – szólt Eddie, és az asztalra telepedett. Amikor a fiú kiment, tárcsázott és várt. Egy pillanat múlva Doki hangja hallatszott a telefonban.

– A La Cygne előtti benzinkúttól telefonálok – közölte Eddie halk hangon. – Riley és bandája most hajtottak el. Egy lány volt velük; első osztályú csaj, mondhatom. Kilóg közülük. Riley azt mondta, hogy részeg, de inkább olyan volt, mint akit állon vertek. Fogadok, hogy Riley tette. Mondd meg a Muternak.

– Maradj – szólt Doki, és csak hosszú szünet után tért vissza. – Muter tudni akarja, hogy milyen volt a lány, és mi volt rajta.

– Vörös hajú, több, mint csinos. Szebb, mint a legtöbb filmsztár. Soha nem láttam ennél jobb képű csajt. Olyan keskeny, arisztokratikus orrú és magas homlokú. Fehér estélyi ruha volt rajta, meg fekete kepp. Csupa drága cucc.

Hallotta, hogy a Doki a Muterral beszél, és türelmetlenül várta vissza.

– A Muter szerint a Blandish lány lehet – jött vissza a hírrel Doki. – Ma este a Golden Slipperben volt, és a Blandish-gyémántokat viselte. Nem tudom elképzelni Rileyt ekkora melóban. És te?

Eddie agya gyorsan dolgozott.

– Igen, lehet, hogy Muternak igaza van. Volt valami ismerős abban a lányban. Láttam már róla fényképeket, és most jut eszembe, hogy ő lehetett. Ha Riley megkaparintotta őt is meg a gyémántokat is, hát sokat kaparintott.

Hirtelen Muter harsány hangja szólalt meg: – Te vagy az, Eddie? Küldöm a fiúkat. Várjátok meg őket a Lone Tree-i elágazásnál. Ha Riley megszerezte a Blandish lányt, csak Johnnyhoz viheti. Más helye nincs. Ha az a lány, akkor hozd ide.

– Amit csak akarsz, Muter. És mi legyen a Riley-ganggel?

– Hát mindent nekem kell megmondani?- horkantott Muter. – Használd a fejedet, és lódulj.

A vonal megszakadt.

Eddie kisietett a Buickhoz. Adott egy dollárt a fiúnak, és visszaült Flynn mellé a kocsiba.

– Menjünk – szólt izgatottan. – Muter küldi a bandát. Azt hiszi, Riley a Blandish lányt kapta el.

Flynn morgott.

– Megőrült. Ilyen piti alakok még egy pénztárcát sem mernének kajmolni, nemhogy egy Blandish hölgyet. De hová is megyünk?

– Először a Lone Tree-i elágazáshoz, aztán Johnnyhoz.

– Lőttek az alvásnak – mérgelődött Flynn.- Az majdnem száz rohadt mérföld.

– Felhajtott az autópályára.

Eddie nevetett.

– Aludni lehet bármikor. Még egyszer meg akarom nézni azt a kis csajt. Mozdulj.

Flynn beletaposott a gázba.

– Te is csak egy dologra tudsz gondolni – a nőkre.

– Lehet jobb dologra gondolni? A nők és a pénz mozgatják a világot.

IV.

Már hajnalodott a dombok felett, amikor a Packard felmászott azon a meredek domboldali úton, amely Johnny rejtekhelyére vezetett.

Vén Sam óvatosan vezetett. Fáradt volt, de nem akarta bevallani. Állandóan attól félt, hogy Riley meg akar szabadulni tőle, mert túl öreg. Bailey és Riley folyton kinéztek a hátsó ablakon: nem követi-e őket valaki. Mindketten idegesek és ingerültek voltak.

Miss Blandish olyan távol húzódott Rileytől, amilyen távol csak tudott. Fogalma sem volt, hogy hová viszik. A három férfi egyike sem szólt hozzá, mióta magához tért. Félt, hogy ha bármit kérdez, felhívja magára a figyelmet. Biztos volt benne, hogy apja mostanra már riasztotta a rendőrséget, és keresik. Csak idő kérdése – nyugtatgatta magát –, és megtalálják. De addig… mi történik vele? Ez a gondolat motoszkált a fejében, és rémülettel töltötte el. Semmiféle illúziókat nem táplált a három férfival kapcsolatban. Látta, hogy félnek. A két fiatalabb az, gondolta, akitől tartania kell.

A hosszú autóút alatt Riley csak a Grisson-gang fenyegetésére tudott gondolni. Biztosra vette, hogy Eddie szól Grisson Muternak a lányról. Muter volt a legravaszabb és legveszedelmesebb tagja a bandának. Alighanem rájön a lány kilétére. És a gyémántokról is tudni fog… Mit tesz majd? Könnyen lehet, hogy utánuk küldi a ganget. Kitalálja-e, hogy Johnnyhoz mennek? Ezt azért nem hitte. Johnny csak kis bandákkal dolgozott. Akkora gang, mint a Grisson, nem áll kapcsolatban Johnnyhoz hasonló pitiánerekkel.

Gyorsan kell cselekedni – bizonygatta magának. Mihelyt biztonságba helyezte a lányt, kapcsolatba kell lépnie Blandishsel. Minél előbb kapja meg a pénzt és adja vissza a lányt az apjának, annál jobb.

Vén Sam a Packardot arra a keskeny föld-útra vezette, amely egyenesen Johnny házához vezetett. Vagy fél mérföld után lelassított, mikor meglátták Johnny vityillóját, egy emeletes faházat, melyet fák vettek körül, és amelyhez csupán egy kitaposott ösvény vezetett.

Vén Sam megállt, Bailey kiugrott.

– Nézz körül, hogy itthon van-e – utasította Riley helyén maradva, és idegesen játszott pisztolyával, míg a vityillót nézte.

Bailey a házhoz sietett, és dörömbölni kezdett az ajtón.

– Hé, Johnny – kiabált.

Egy idő múlva Johnny kinyitotta az ajtót. Gyanakodva nézett rá. Johnny a hetvenes éveiben járt. Hórihorgas, csontos öregember volt, arca dagadt a sok italtól, a szeme vizenyős. Valamikor ő volt a legstabilabb ember a szakmában, de az ital tönkretette.

Először Baileyre, aztán az autóra pillantott. Szeme megakadt Miss Blandishen.

– Mi az – kérdezte –, bajban vagytok, fiúk? Te csináltad, Bailey, mi?

Bailey be akart menni a házba, de Johnny határozottan elállta az útját.

– Pár napig itt akarunk maradni, Johnny – kérte Bailey. – Engedj már be!

– Az a lány ki? – kérdezte Johnny, és továbbra sem mozdult.

Riley kituszkolta Miss Blandisht a kocsiból, és Vén Sam is utánuk cammogott.

– Ugyan, Johnny, ne játszd meg magad – mondta Riley –, engedj be. Van itt dohány elég, jut neked is. De most menj már, ne hagyj minket itt ácsorogni.

Johnny hátralépett, és RiJey bevezette Miss Blandisht a szobába. A vityilló egy lenti nappaliból és két emeleti szobácskából állt. A szobák előtt fagaléria húzódott a nappali fölött.

A helyiség leírhatatlanul piszkos volt. Egy asztal állt benne meg négy székül szolgáló láda, egy öreg tűzhely, a falon viharlámpa függött, a polcon rádió állt, ennél több nemigen.

Vén Sam lépett be utolsónak. Becsukta maga mögött az ajtót, és nekitámaszkodott.

Miss Blandish odarohant Johnnyhoz, és megragadta a karját.

– Kérem, segítsen – szólt elfúló hangon. A férfiból áradó ital- és istállószag kis híján felkavarta a gyomrát. – Ezek az emberek elraboltak engem. Az apám – Riley elrángatta.

– Pofa be! – mordult rá. – Még egy szó, és megkapja a magáét.

Johnny gyanakodva pillantott Rileyre.

– Nem keveredek emberrablásba – szólt erőtlenül.

– Kérem, telefonáljon az apámnak … – kezdte Miss Blandish, de Riley mellé ugrott, és pofon vágta. A lány rémült kiáltással hátrált.

– Mondtam vagy nem? – üvöltötte. – Kuss!!!

A lány arcára szorította a kezét, a szeme villogott.

– Maga állat – kiabálta –, hogy mer hozzám nyúlni?

– Még többet is teszek, ha nem fogja be azonnal a száját – sziszegte Riley. – Leülni, és pofa be, vagy jön a következő pofon.

Vén Sam aggódva hozzálépett. Felemelt egy ládát, és odatolta Miss Blandishnek.

– Nyugi, kisasszony, ne bosszantsa a fiút – kérte.

Miss Blandish leroskadt a ládára. Arcát kezébe temette.

– Ki ő? – kérdezte Johnny ismét.

– A Blandish lány – felelte Riley. – Milliókat ér. Egyenlően fogjuk elosztani mindnyájunk között. Csak három vagy négy napig maradunk itt.

Johnny rákacsintott.

– Blandish? Az nagyon gazdag, ugye?

– Milliói vannak. Mit szólsz hozzá, Johnny?

– Hát… – vakarta koszos fejét az öreg – gondolom, mehet a dolog, de nem tovább, mint négy napig.

– Hová tehetem a lányt? – kérdezte Riley. – Van valami szobád?

Johnny a galériára nyúló egyik szoba ajtajára mutatott.

– Ott fenn.

– Föl oda – fordult Riley a lányhoz.

– Csinálja, amit mond, kisasszony – kérte Vén Sam. – Ugye nem akar zűrt.

A lány felállt, felment a lépcsőn. Riley követte. A szoba előtt húzódó galériáról a lány lenézett a három férfira, akik őt bámulták.

Johnny odasétált a bejárati ajtó mellett álló fegyverállványhoz, amelyen két puska állt.

Riley kirúgta annak a szobának az ajtaját, amelyre Johnny mutatott.

– Befelé.

A lány belépett a kicsiny, sötét szobába, mögötte Riley. Meggyújtotta a mennyezetről lógó petróleumlámpát, és körülnézett.

A szobában piszkos matracos, ágynemü nélküli ágy állt, a földön vizeskancsó, a víz tetején finom porréteg lebegett. Egy kis csomagolóládán bádoglavór állt. A szoba ablakát vastag zsákkal szögezték be. A helyiségben nedves rothadás szaga uralkodott.

– Egy kis változatosság – morogta Riley. – Ez majd egy kicsit meglágyítja. Maradjon itt, de nyugton ám, vagy feljövök és lecsillapítom.

Miss Blandish a falon mászó óriási pókot nézte. Szeme tágra nyílt a rémülettől.

– Fél tőle? – kérdezte a férfi, és leszedte a pókot a falról. A rovar szőrös lábai vadul rángatóztak. – Akarja, hogy bedugjam abba a csinos ruhájába?

Misa Blandish reszketve hátrált.

– Ha rendesen viselkedik, nem lesz baja – vigyorgott rá Riley –, de ha bajt csinál, maga bánja meg. – Beszéd közben ujjai között sodorgatta a pókot, így bánok el magával is, ha nem fér a bőrébe. Most pedig tartsa a száját.

Kiment, és bezárta maga mögött az ajtót. Bailey és Vén Sam a ládákon ülve cigarettáztak. Riley lejött a lépcsőn.

– Johnny, van valami kajád? – kérdezte, aztán megdermedt.

Johnny puskát tartott a kezében, és a három emberre szegezte. Riley a pisztolya után nyúlt, de Johnny ködös szemének pillantása megállította.

– Hagyd, Riley – szólt Johnny. – Ez a puska darabokra tépi a melledet.

– Mi a fene van? – kérdezte Riley zsibbadt ajkakkal.

– Ez az egész nem tetszik nekem. Ülj le, beszélni akarok veled.

Riley leült Bailey közelében.

– Félórája, hogy ideértetek, bemondta a rádió. Ki ölte meg azt a fickót?

– Ő – bökött Riley hüvelykujjával Baileyre. – A hülye állat elveszítette a fejét.

– A franc vesztette el a fejét – ordított Bailey. – Meg kellett ölnöm. Ez a patkány rám hagyta …

– Kuss – szólt Riley hevesen. – Mi a baj? A pasas halott, gyilkosságért köröznek, de a lány nálunk van. Ha pénzt kaphatunk az öregétől, semmiért sem kell aggódnunk.

Johnny a fejét rázta. Rövid habozás után leeresztette a fegyvert.

– Ismerlek benneteket kölyökkorotok óta – mondta. – Sohasem gondoltam, hogy gyilkosokká lesztek. Nem tetszik ez nekem. Gyilkosság és emberrablás. A rendőrség a nyakatokon lesz. Büdössé válik körülöttetek a levegő. Közellenségek lesztek. Kihulltok a brancsból.

– 250 darab ezres lesz a te részesedésed – szólt Riley nyugodtan. – Nagy pénz az, Johnny!

– Gondold meg, hogy mennyi piát vásárolhatsz ennyi dohányon – szólalt meg Bailey hevesen. – Úszhatsz majd a whiskyben.

– Annyi pénz nincs is a világon – pislogott Johnny.

– Kétszázötvenezer, Johnny, mind a tied!

Johnny lassan visszatette a fegyvert az állványra. A három ember megkönnyebbült. Figyelték, amint előszed néhány bádogpoharat és egy nagy agyagkancsót.

– Isztok valamit, fiúk?

– Mi ez? – kérdezte Riley gyanakodva.

– Saját kotyvalékod?

– Jó pia ez, a legjobb.

Johnny poharakba töltötte az almapálinkát, és körbeadta.

Óvatosan fogtak az iváshoz. Bailey émelygett, de Riley és Vén Sam valahogy legyűrték az égető italt a torkukon.

– Van valami kaja, Johnny? – kérdezte Vén Sam, miután megtörölte száját a kabátja ujjában.

– Szolgáld ki magad – mondta Johnny. – Ott a fazék a tűzhelyen.

Miközben Sam a tűzhelyhez igyekezett, Bailey Rileyhez fordult.

– Marhaság volt, hogy elhoztad a lányt. Ki kellett volna rabolni. Most Eddie megmondja Muternak, ő meg majd ránk szabadítja Slimet.

– Hallgass! – üvöltött Riley dühösen.

Johnny megmerevedett.

– Mi…? Csak nincs benne Slim is? – kérdezte.

– Azt sem tudja, mit beszél – mondta Riley.

– Igen? – mondta Bailey, és Johnnyra nézett. – Összefutottunk az úton Eddie Schultzcal. Látta a lányt. Megmondja Grisson Muternak.

– Ha Slim beszáll, én kiszállok – mondta Johnny, és a fegyverállvány felé hátrált.

Riley kihúzta a 38-asát.

– El a fegyvertől! Nem félek én Slim Grissontól. Nem fog ő bennünket zavarni.

– Slim gonosz – nyugtalankodott Johnny – Az összes fiút ismerem, tudom, ha valakiben van valami jó, de Slim Grissonban semmi sincs. A velejéig rohadt.

– Lyukas a feje – köpött Riley a tűzhelyre. – Csak egy hülye.

– Lehet, hogy hülye, de gyilkos is! Késsel öl. Nem szeretem azokat, akik kést használnak.

– Ugyan, hagyjátok – szólt Riley –, együnk.

Vén Sam ragut tálalt a bádogtányérokra.

– Ennek az ételnek rohadtmacska-szaga van – morogta. Néhány kanállal kimert egy tányérra az undorító ételből. – Felviszem a lánynak. Kell valamit ennie.

– Aligha felel meg a kényes ízlésének – jegyezte meg Riley vigyorogva.

– Jobb, mint semmi – felelte Vén Sam. Felvitte a tányér ételt, és belépett a gyengén megvilágított szobába.

Miss Blandish az ágy szélén ült és sírt. Felnézett, amikor Sam belépett.

– Itt van, lökje magába – szólt ügyetlenül az öreg. – Egy kis kajától jobban lesz.

Az undorító szagtól a lány majdnem rosszul lett.

– Nem… köszönöm.. nem bírom…

– Kicsit büdös, az igaz – mentegetőzött Vén Sam –, de ennie kell. – Letette a tányért, ránézett a piszkos matracokra, és a fejét csóválta. – Fogadok, hogy nem ilyenhez van szokva. Utánanézek valami pokrócnak vagy hasonlónak.

– Köszönöm, maga igazán kedves. – Habozott, aztán lehalkította a hangját: – Segítene nekem? Ha telefonál az apámnak, és megmondja, hogy hol vagyok, bőségesen meg fogja jutalmazni. Kérem, segítsen rajtam.

– Nem lehet, kisasszony. – hátrált Vén Sam az ajtó felé. – Túl öreg vagyok én már ahhoz, hogy bajt keverjek. Az a kettő ott lent rohadt alak. Nem tehetek én magáért semmit. – Ezzel kiment, és bezárta maga mögött az ajtót.

Riley és Bailey ettek, Sam csatlakozott hozzájuk. Utána Riley felállt.

– Ez volt a legpocsékabb étel, amit valaha ettem – jelentette ki, és az órájára pillantott. Öt perccel múlt kilenc. – Felhívom Annát. Fogalma sincs, hogy mi történt velem.

– Te meg a te Annád! Azt hiszed, törődik azzal, hogy hol jársz? – mondta Bailey, és az ablakhoz lépett.

Riley megadta a központnak Anna számát. Egy idő múlva kapcsolták.

– Hello, bébi, itt Frankie!

– Frankie? – Anna hangja fenyegető volt. A három férfi tisztán hallhatta. – Hol a fenében voltál, te rohadt patkány? Mit gondolsz, csak úgy leléphetsz? Mit gondolsz, milyen volt múlt éjjel egyedül aludni? Hol vagy? Mit csinálsz? Ha más nővel töltötted az éjszakát, megöllek!

Riley vigyorgott. Jólesett újra Anna hangját hallani.

– Csak nyugalom, drágám – mondta. – Nagy melóba fogtam, a legnagyobba életemben, sok pénzt hoz ez majd nekünk. Csak nercben fogsz járni. Annyi dohányt adok neked, hogy a Hutton milliomosnő koldusnak látszik majd melletted. Figyelj! Itt vagyunk Johnnynál, a Lone Tree-i elágazás másik oldalán…

– Rilley – Bailey hangja reszketett a félelemtől. – Jönnek! Két kocsival… A Grisson-gang.

Riley lecsapta a kagylót, és az ablakhoz ugrott.

Két autó állt meg a Packard közelében. Egy csomó ember ugrott ki belőlük. A ház felé indultak. Riley felismerte a magas, nehézkes Eddie Schultzot.

Riley megfordult.

– Menj fel, és maradj vele – mondta Johnnynak. – Egy hangot se adjon ki. Be kell húznunk a csőbe a pasasokat.

Feltuszkolta az öreget a lépcsőn, és mindketten beléptek Miss Blandish szobájába. A lány az ágyon feküdt, és jöttükre felült.

– Jött egy fickó, aki magának a véget jelentené – mondta Riley, és arca csillogott a félelem verejtékétől. – Ha jót akar magának, maradjon nyugton. Megpróbálom átverni, de ha mégis rájön, hogy maga itt van, akár mondhatja is az utolsó imáját, mást nem tehet.

Nem a kimondott szavak szorították el jeges kézként a lány szívét, hanem mert meglátta azt a fehér foltot a férfi szája körül, amelyet a rettegés rajzolt oda, és amely megcsillant a szemében is.

V.

Riley a galérián állt, és lenézett egy csoport férfira, azok meg vissza rá. Ott volt Eddie, mindkét keze a zsebében, zsíros, fekete kalapját a szemébe húzta. Flynn a csoport legszélén állt, keze szintén rejtve, szeme hideg, figyelő. Woppy és Williams Doki az ajtónál álltak, mindketten dohányoztak.

De Slim Grisson volt az, aki Riley figyelmét lekötötte. Slim az asztal végén ült, üres szemmel nézte piszkos cipőjét. Hórihórgas volt, mozgékony arca egészségtelenül sápadt. Nyitott szája, lefittyedő ajka, üres tekintete miatt idiótának látszott, de az idióta külső mögött könyörtelen, embertelen lélek rejtőzött.

Slim Grisson múltja tipikusan a patologikus gyilkosé volt. Az iskolában mindig lusta volt, képtelen bármilyen szellemi erőfeszítésre. Korán kezdett érdeklődni a pénz iránt. Szadista volt, többször rajtakapták állatkínzáson. Tizennyolc éves korára kezdtek kifejlődni gyilkos indulatai; ugyanakkor szellemi képességei elkorcsosultak. Volt ugyan, hogy egészen normálisnak, sőt kifejezetten gyors eszűnek tűnt, többnyire azonban úgy viselkedett, mint egy hülye… Anyja, Grisson Muter soha nem akarta beismerni, hogy valami baj van vele. Állást talált neki: egy játékteremben mosogatott. Itt aztán egy csempészbandához csapódott. Figyelte, hogyan kezelik a fegyvert, és kötegelik a bankjegyeket. Aztán fegyvert szerzett. Ezek után az első gyilkosság szinte magától következett. Majd két évre eltűnt; anyja szem elől veszítette. Aztán visszajött, eldicsekedett, hogy hány embert gyilkolt meg ez alatt az idő alatt. Grisson Muter elhatározta, hogy gangvezérnek kell lennie. Maga vette kezébe a nevelését. Mielőtt valami munkába fogott, úgy gyakorolt vele, mint a tréner a sportolóval; minden részletet újra és újra átvettek. Mintha egy majmot idomított volna. De ha egyszer aztán valamit beleültetett a fejébe, Slim nem felejtette el. Muter összetoborzott több elkeseredett embert. Ott volt Flynn, aki nemrég került ki a börtönből négy év után, amelyet bankrablásért kapott. Aztán Eddie Schultz, a Gyilkosok Cége egyik vezérének egykori testőre, meg Woppy, a széfszakértő és Williams Doki, akit kizártak az Orvosi Kamarából, és boldog volt, hogy befogadták valahová.

Ezeknek az embereknek az élére helyezte a fiát. Elfogadták vezérüknek, de Muter volt a hatalom a trón mögött. Nélküle tanácstalanok lettek volna.

Riley megrémült ettől a vékony alaktól. Kezét megadása jeléül kabátja hajtókáján nyugtatta. Mozdulatlanul állt, úgy nézett le az alatta álló férfiakra.

– Hello, Frankie – szólt Eddie. – Fogadok, meglepődtél, hogy újra látsz!

Riley lassan lépkedett lefelé a lépcsőn. Szemét egy pillanatra sem vette le a rá várakozó csoportról.

– Halló – szólt mélyre torzult hangon. – Hát azt tényleg nem vártam, hogy ilyen hamar találkozunk.

Megállt Bailey mellett, aki nem nézett rá.

– Hol az a remek csaj, aki veletek volt? – kérdezte Eddie.

Rileynek óriási megerőltetésébe került, hogy összeszedje magát valahogy. Ha meg akarják úszni szárazon, blöffölni kell.

– Csak nem azért tettél meg ilyen hosszú utat, hogy újra lásd? – igyekezett könnyednek látszani. – Talán randevúzni akartál vele? Peched van. Meguntuk a társaságát, és kirúgtuk.

– Igen? Na ne mondd! Még egyszer meg akartam nézni. Ki volt az a pipi, Frankie?

– Egy szimpla tyúk – felelt Riley. – Nem ismered.

Tudta, hogy az egész gang – Slimet kivéve – sötét, figyelő szemmel mered rá. Érezte: tudják, hogy hazudik. Az egyetlen, aki nem ügyelt rá, Slim volt.

– Csak nem a Golden Slipper vendéglőben csíptétek fel?

Riley gyomrát jeges kéz szorította össze.

– Egy ilyen piti csajt? Be nem merné az tenni a lábát egy ilyen helyre. Az Izzy bár előtt szedtük fel. El volt ázva, hát elvittük kicsit kocsikázni meg szórakozni vele. – Riley mosollyal kísérletezett, ami azonban torz fintorba fordult. – De nem akart, így aztán hagytuk, hogy hazasétáljon.

Eddie nevetett. Nagyon élvezte.

– Valóban? Filmsztorikat kellene írnod, Frankie. Fantáziád, az aztán van.

Slim lassan felemelte a fejét. Egyenesen a pislogó Rileyre nézett.

– Hol van Johnny? – kérdezte.

– Fenn – felelt Riley, és érezte, hogy az izzadság végigcsorog a hátán.

Slim lassan Eddie felé fordult. Minden mozdulata kiszámított volt.

– Hozd le – mondta.

Fenn kinyílt az ajtó, és Johnny megjelent a galérián, a korlátra támaszkodott. A lent álló férfiak rábámultak.

Johnny nem volt senki ellensége, és nem is állt senki oldalán. Szigorúan semleges volt.

Riley hosszú, jelentőségteljes pillantással parancsolt neki hallgatást, de Johnny nem nézett rá, Slimre nézett.

Slim a hosszú orrát vakargatta.

– Hello, Johnny – szólalt meg.

– Hello, Slim – felelt Johnny, és kezét jól láthatóan a korláton nyugtatta.

– Régen nem láttalak – vigyorgott öntelten Slim. Keze állandóan mozgott. Hol a combján járt fel-alá, hol madzagszerű nyakkendőjét ráncigálta, hol meg kopott zakóját dörzsölgette. Nyugtalan, csontos keze, félelmetes keze volt. – Új késem van, Johnny!

Johnny egyik lábáról a másikra állt.

– Ügyes fickó vagy – mondta, és idegesen Eddie-re pillantott.

Slim gyors mozdulatot tett, de túl gyorsat ahhoz, hogy Johnny követni tudja. Egyszerre csak. kés volt a kezében. Vékony, körülbelül hathüvelyknyi, éles pengéjű, fekete nyelű kés.

– Nézd, Johnny – mondta a kést forgatva.

– Szerencsés fickó vagy, hogy ilyen késed van – mondta Johnny merev arccal.

– Igen, tudom. Nézd, hogy csillog. – A piszkos ablakon betűző nap fénye megcsillant a kés pengéjén, és fényét a mennyezetre vetítette. A folt táncolt odafenn. – És milyen éles, Johnny!

Williams Doki, aki Eddie háta mögött idegesen rágta a szivarját, előrelépett: – Nyugi, Slim – szólt megnyugtató hangon, mert észrevette a közelgő veszély jeleit.

– Hallgass! – horkant rá Slim, és kifejezéstelen arca egyszerre gonosszá változott. Pillantása a mozdulatlanul álló Johnnyra vándorolt. – Gyere csak ide, Johnny.

– Mit akarsz? – kérdezte Johnny hangosan, és nem mozdult.

Slim késével az asztalt kezdte faragni.

– Gyere le ide – mondta alig emelt hangon.

Doki jelt adott Eddie-nek, aki megszólalt.

– Hagyd békén, Slim. Johnny a haverunk. Jó fiú.

Slim Rileyre pillantott.

– De ő nem olyan jó fiú, ugye?

Riley térde remegett, arcáról csörgött a veríték.

– Hagyd békén – förmedt rá Eddie. – Tedd el azt a henteskést. Beszélni akarok Johnnyval.

Eddie volt az egyetlen a gangben, aki Slimet veszedelmes pillanataiban kezelni tudta. De ő is elég ravasz volt ahhoz, hogy tudja: veszedelmes robbanóanyaggal dolgozik. Egy szép napon majd nem hat már rá.

Slim fintorgott, a kés eltűnt. Oldalvást Eddie-re pillantott, s az orrát kezdte piszkálni.

– Johnny, bennünket Riley barátnője érdekel – szólt Eddie. – Találkoztál vele?

Johnny nyalogatni kezdte kiszáradt ajkát. Inni akart. És azt akarta, hogy ezek az emberek mielőbb eltűnjenek a házából.

– Nem tudom, a barátnője-e vagy sem, de ott van benn.

Nem mozdult senki. Riley hirtelen lélegzetet vett, Bailey arca hamuszürkévé vált.

– Hadd lássuk őt, Johnny – mondta Eddie.

Johnny megfordult, kinyitotta az ajtót, beszólt, aztán félreállt. Miss Blandish megjelent a galérián. A férfiak rámeredtek. Amikor a lány megpillantotta őket, hátrált, és a falnak dőlt.

Woppy, Eddie és Flynn egyszerre kaptak fegyvereikhez.

– Motozzátok meg őket – adta ki az utasítást Slim, és nem vette le a szemét Miss Blandishről.

– Rajta, Doki – mondta Eddie –, mi majd fedezünk.

Doki Baileyhez lépett, és zakója alól kivette a fegyverét. Bailey csak állt, és az ajkát harapdálta. Aztán Riley pisztolyát vette el. Mikor megfordult, Vén Sam a pisztolyáért nyúlt. Meglepően gyors volt; a nehéz fegyver nagyot koppant a földön, mikor Woppy átlőtte a fejét. Dokit megcsapta a süvöltő golyó szele. Meglepett kiáltással hátrált, amikor Sam teste kinyúlt a földön.

Riley és Bailey magához tért. Egy pillanatra elállt a lélegzetük.

Slim először rájuk nézett, aztán Vén Sam holttestére esett a pillantása. Kiéhezett farkas kifejezés jelent meg az arcán. Johnny a hisztérikusan sikoltozó Miss Blandisht visszatuszkolta a szobába.

– Vidd ki ezt innen – mondta Slim. Doki és Woppy kivonszolták Vén Sam holttestét a házból, és gyorsan visszatértek.

Eddie Rileyhez sétált, és pisztolyával mellbe lökte.

– Oké, pancser, vége a komédiának – minden egyes szót külön hangsúlyozott. – Benn vagy a slamasztikában. Ki ez a lány?

– Nem tudom – reszketett Riley.

– Hát ha te nem tudod, én tudom. – Eddie megragadta Riley mellén az inget, és előre-hátra rázta. – A Blandish lány. Leütötted, hogy megszerezd a gyémántokat. Rajtad a szemünk, te szemétláda. Most is nálad vannak a gyémántok. – Benyúlt Riley kabátzsebébe, és kihalászta a nyakéket.

Hosszú csend lett, mindnyájan az ékszerre bámultak. Eddie elengedte Rileyt.

– Sajnállak, gennygóc – mondta, és érzett is némi szánalmat. – Semmiféle jövőt nem jósolok neked.

Slimhez lépve átadta a nyakéket, aki a nap fényéhez tartotta. El volt bűvölve.

– Nézd, Doki, hát nem csinos? Nézd, hogy csillognak. Mint a csillagok a sötét éjben.

– Megér egy vagyont – mondta Doki. Slim szeme a felső szoba ajtajára szegeződött.

– Hozd le a lányt, Eddie. Beszélni akarok vele.

Eddie Dokira nézett, az a fejét rázta.

– Mi legyen ezekkel a szemetekkel, Slim? – kérdezte Eddie. – Vissza kell mennünk Muterhoz, vár bennünket.

Slim még mindig a nyakéket bámulta.

– Hozd ide a lányt, Eddie – mondta. Eddie vállat vonva felment a lépcsőn.

Johnny nem látta a tekintetét, amikor elhaladt mellette, és a hálószoba felé indult. Miss Blandish a falnak támaszkodott és reszketett. Amikor Eddie a szobába lépett, Miss Blandish kezét az ajkához emelte, és vadul körülnézett, keresve a menekülés útját.

Eddie megsajnálta. Még így, rettegve is a legszebb lány, akit valaha látott – gondolta.

– Tőlem nem kell félnie. Slim akarja magát látni. Ide figyeljen, gyermek, Slim nemcsak gonosz, de a fejével is baj van. Ha pontosan megcsinálja, amit mond, nem bántja. De ne dühítse fel. Olyan veszedelmes, mint egy kígyó, hát jól vigyázzon. Na, jöjjön.

Miss Blandish hátrált. Szemét elsötétítette a rémület.

– Ne kényszerítsen, hogy lemenjek – könyörgött. – Nem bírom tovább. Kérem, engedje, hogy itt maradjak.

Eddie szelíden megfogta a karját.

– Magával leszek. Jönnie kell. Nem lesz semmi baja. Ha Slim csinál valamit, én elintézem. Na jöjjön, gyermek.

Levezette a lépcsőn.

Slim figyelte a lány lépteit.

– Mintha egy mesekönyvből lépne ki – morogta Dokinak. – Nézd, milyen szép a haja.

Doki aggódott. Még sohasem látta Slimet ilyennek. Általában utálta a nőket.

Eddie Miss Blandisht Slim elé állította.

Hátralépett és figyelt. Mindnyájan merően figyeltek.

Miss Blandish rettegve meredt Slimre, aki félrehajtott fejjel mosolygott. Sárga szeme csillogott.

– Grisson vagyok – mondta. – Hívhat Slimnek. – Hüvelykujjával az orrát dörzsölte. – Ez itt a magáé? – tartotta oda a nyakéket.

Miss Blandish bólintott. Volt valami annyira félelmetes és visszataszító ebben az alakban, hogy őrült módon sikoltozni szeretetett volna, sikoltozni, szünet nélkül.

Slim megtapogatta a köveket.

– Szép, olyan szép, mint maga.

Maga elé tartotta. Mozdulatára Miss Blandish reszketve hátrahőkölt.

– Nem bántom – csóválta fejét Slim. – Maga tetszik nekem. Itt van, vegye el, a magáé. Vegye fel, látni akarom, hogy fest magán.

Eddie közbevágott:

– Fejezd be, Slim. A nyakék a miénk, mindnyájunké.

Slim kuncogott, integetett Miss Blandishnek.

– Hallja, miket beszél? De elvenni tőlem nem lenne bátorsága. Fél tőlem … mindnyájan félnek. – Itt van, vegye csak fel. Hadd lássam, hogy áll magán.

Lassan, mintha hipnotikus álomban cselekedne, Miss Blandish elvette a nyakéket. A gyémántok érintése mintha égette volna. Sikoltva elejtette az ékszert, és vakon felrohant a lépcsőn oda, ahol Johnny állt.

– Engedjen ki innen – kiáltotta kétségbeesve. – Nem bírom tovább. Ne engedje a közelembe. – Slimre meredt, aki mozdulatlanul állt, kezében a. kés. A gyengeelméjűből hirtelen gonosz gyilkossá változott. Félig meghajolva nézett szembe a többiekkel.

– Mi a fenére vártok – kiáltotta. – Vigyétek ki… Gyorsan… Vigyétek ki őket.

Woppy és Flynn Riley és Bailey mellé léptek. A házból kituszkolták őket a szabadba.

– Kötözd őket egy fához – fordult Slim Dokihoz.

Doki sápadtan szedegetett össze néhány méter kötelet a sarokból. Követte Woppyt és Flynnt.

Slim Eddie-re pillantott. Sárga szeme úgy égett, mint a tűz.

– Vigyázz a lányra, ne engedd elmenni. – Felvette a nyakéket, zsebre vágta, és kiment a forró napsütésbe. Reszketett az izgalomtól: erőt vett rajta a gyilkolási kényszer.

Hallotta Riley hisztérikus nyöszörgését; látta félelemtől eltorzult arcát.

A csoport egy kis tisztáshoz ért, mindnyájan tudták, hogy ez a kivégzőhely. Megálltak.

Slim rábökött egy fára.

– Kössétek oda.

Míg Flynn Baileyre vigyázott, Woppy a fához kötözte Rileyt azzal a kötéllel, amelyet Doki lökött oda neki. Riley meg sem kísérelte a védekezést. A fa mellett állt, tehetetlen félelmében reszketett. Woppy Baileyhez fordult.

– Állj a fához – szólt vadul.

Bailey önként lépett a fához, hátát nekitámasztotta. De amikor Woppy közeledett, úgy védekezett, mint egy harcoló kígyó. Lába Woppy lágyékába mélyedt, s Bailey máris a fa mögött termett, a vékony fatörzs pedig közé és Flynn pisztolya közé került.

Slimen izgalom vett erőt.

– Ne lőj – kiáltotta –, élve akarom!

Woppy a füvön fetrengve próbálta lélegzetét visszanyerni. Senki sem törődött vele. Doki a bokrok közé húzódott. Sápadt volt, és a rosszullét környékezte. Ki akart maradni ebből.

Flynn lassan a fa felé ment, míg Slim mozdulatlanul állt, kezében a csillogó késsel.

Bailey körülnézett, hogy merre menekülhetne. Mögötte a bozót sűrű volt, szemből Flynn közeledett lassan, balra Slim állt a késsel. Csak jobbra próbálkozhatott a szabadulással. Hirtelen megmozdult, de Flynn közelebb állt, mint gondolta. Öklével Flynn felé csapott, de az kitért az ütés elől. Bailey ökle Flynn fölé sújtott, és Bailey megtántorodott. Egymásba kapaszkodtak.

Egy darabig összekapaszkodva birkóztak. Aztán Bailey, aki erősebb volt, hátralépett, és állon ütötte Flynnt. Flynn összeesett.

Bailey elugrott.

Slim nem mozdult. Csak állt, sovány teste elernyedt, szája kinyílt, ujjai közt lazán tartotta a kést. Woppy még mindig nem tért magához. Bailey hirtelen megváltoztatta tervét. Csak Slimmel kellett elbánnia. Doki nem számított. Ha Slimmel végezni tudna, ő meg Riley meglephetnék Eddie-t. Érdemes volt kockáztatni. Slim felé indult, aki tágra nyílt, sárga szemmel várta.

Aztán Bailey hirtelen látta, hogy Slim vigyorog. Gyilkossal állt szemben. Bailey tudta, hogy csak egy-két szívverés választja el a haláltól. Még soha életében nem rettegett ennyire. Ügy állt ott, mint egy hipnotizált nyúl.

A kés áthasított a levegőn. A penge a torkába állt bele.

Slim ott állt felette, míg haldokolt. Figyelte, és elfogta az a különös gyönyörűség, amelyet mindig érzett, amikor ölt.

Woppy hamuszürke arccal ült fel. Halkan átkozódott. Flynn még mindig hanyatt feküdt, nehezen mozdult, álla feldagadt. Doki elfordult. Nem volt olyan érzéketlen, mint a többiek.

Slim Rileyre nézett, aki behunyta a szemét. Rémes, csuklásszerű hang tört elő belőle. Slim a fűben megtörölte a kést. Aztán kiegyenesedett.

– Riley – szólt lágyan.

– Ne ölj meg, Slim – könyörgött. – Engedj el. Ne ölj meg.

Slim vigyorgott. Aztán a napfényben lassan elindult a halálra rémült férfi felé.

Második fejezet

I.

Miss Blandisht a mennyezeten függő lámpa éles fénye alá tuszkolták. Szemére ragtapasszal két vattadarab volt ragasztva. Eddie támogatta. A lány erősen rátámaszkodott. A férfi kezét erősnek és melegnek érezte a karján. Ez jelentette számára az egyetlen kapcsolatot a világgal a körülötte tátongó sötétségben.

Grisson Muter karosszékében ülve mereven figyelte. Mielőtt elhagyták Johnny házát, Eddie felhívta, és bejelentette, hogy jönnek. Volt hát ideje végiggondolni, hogy mit jelent ez az emberrablás számára és az egész gang számára. Óvatosan és némi szerencsével, a hét vége előtt egymillióhoz jutnak. Az elmúlt három évben megalapította a gang hírnevét. Nem nagy pénzt hoztak össze, de nem is álltak rosszul. A többi gang szemében jó harmadosztályú bandának számítottak. Most aztán – hála ennek a vörös hajú, karcsú lánynak – ők lesznek Kansas City leggazdagabb, leghatalmasabb és legfélelmetesebb közellenségei.

Grisson Muter óriási volt és kövér. Álla két oldalán zacskókban lógott a hús. Aprón göndörödő haját éjfeketére festette, kis szeme üveges közönnyel csillogott. Hatalmas mellén olcsó ékszerek fityegtek. Piszkos, krémszínű csipkeruhát viselt, amelynek mintázatán úgy nyomult ki vastag, kidagadó erekkel átszőtt karja, mint kelt tészta a szitán. Fizikailag olyan erős volt, akár egy férfi. Az egész gang – beleértve Slimet – félt tőle. Förtelmes öregasszony volt.

Eddie letépte a ragtapaszt Miss Blandish szeméről. A székben ülő öregasszony láttára rémület fogta el. Lélegzete elakadt és hátra-tántorodott.

Eddie megnyugtatóan tette karjára a kezét.

– Na, Muter – mondta –, hát itt van, leszállítottam utasítása szerint. Bemutatom Miss Blandisht.

Muter előrehajolt. Dülledten bámuló szeme megrettentette Miss Blandisht.

Muter éppen annyira utált beszélni, mint ahogyan a fecsegőket utálta. Egyet szólt, míg mások tízet, de ez most olyan alkalom volt, amely rövid szónoklatot igényelt.

– Ide figyeljen, lehet maga a Blandish lány, de nekem nulla. Itt marad, ameddig az örege vissza nem vásárolja. Tőle függ, meddig marad. Amíg itt van, tisztességesen kell viselkednie. Ameddig tisztességesen viselkedik, békében hagyjuk, de ha balhézik, velem gyűlik meg a baja, ezt megígérem. Maga sajnálja majd a legjobban, ha magára haragít. Érti?

Miss Blandish úgy nézett rá, mint aki el sem tudja hinni, hogy létezik egyáltalán ilyen félelmetes öregasszony.

– Érti? – ismételte. Eddie intett a lánynak.

– Igen – felelte.

– Vidd fel az utcai szobába – szólt Eddie-nek. – Minden kész van a számára. Zárd be, aztán gyere vissza. Beszélni akarok veled.

Eddie kivezette a lányt a szobából. A lépcsőn felfelé menet megszólalt.

– Az öreglány nem viccelt. Gonoszabb még Slimnél is. Úgy vigyázzon!

Miss Blandish hallgatott. Riadt és összetört volt.

Néhány perccel később Eddie csatlakozott Dokihoz és Flynnhez Muter szobájában. Woppyt leküldték a városba, hogy hírek után szaglásszon.

Eddie whiskyt töltött magának, és beült egy karosszékbe.

– Hol van Slim, Muter?

– Lefeküdt – mondta Muter –, de ne törődjetek vele. Veled és Flynn-nel akarok beszélni. Hallottátok, amit a lánynak mondtam? Ez rátok is vonatkozik. Sem ti, sem Woppy nem fogtok nekem itt balhézni azért, mert egy jóképű csaj van a házban. Ha bármelyikőtöket rajtakapom, hogy a lánnyal foglalkozik, nagyon megbánjátok. Több ganget buktattak le nők, mint zsaruk. Ti nem fogtok rajta összeveszni. A lány békében kell hagyni. Értettétek?

– Vonatkozik ez Slimre is? – mosolygott Eddie gúnyosan.

– Slimet nem érdeklik a nők – nézett Muter Eddie-re. – Több esze van annál. Ha többet törődnétek a munkával, mint az ócska cafatjaitokkal, akkor sokkal jobban állnátok. Ez Woppyra is áll. – Flynnre nézett, aki kényelmetlenül fészkelődött. – Megértetted? – Békén kell hagynod a lányt.

– Nem vagyok süket – felelt Flynn.

– És te, Eddie?

– Hallottam már, amikor először mondtad.

– Oké – nyúlt a cigaretta után Muter, és rágyújtott. – Ez a lány nekünk egymilliót ér. Éjfél óta tűnt el. Mostanra Blandish már riasztotta a rendőrséget, azok meg a nyomozókat. Fel kell vennünk a kapcsolatot Blandishsel és megmondani neki, hogy fújja le a nyomozókat, és készítsen elő egymillió dollárt használt bankjegyekben. Nem hiszem, hogy bajunk lesz vele. Pénze van, a lányát meg vissza akarja kapni. Menj le a városba, és telefonálj Blandishnek – fordult Eddie-hez. – Mondd meg, hogy a pénzátadásra majd kap utasítást. Figyelmeztesd, ha ki akar minket játszani, a lánya issza meg a levét. Nem kell magyaráznom, hogy mit mondj. Légy nyers és kegyetlen.

– Noná – ígérte Eddie.

– Akkor indulj.

Eddie indulóban megkérdezte: – Hogyan fogunk osztozkodni, Muter? Én szúrtam ki a lányt. Nekem több jár, mint a többieknek.

– Még egy büdös grandot sem kaptunk. Majd ha megvan, beszélünk.

– És én? – vágott közbe Flynn. – Én is ott voltam!

– Mi? – felelt Eddie. – Ha én nem vagyok, te lefekszel aludni.

– Kuss – förmedt rá Muter –, indulj!

Eddie habozott, de amikor pillantása találkozott az apró, kemény nézésű szemekkel, vállat vont, és kiment a szobából. Hallották, ahogy a Buick indul, és aztán elmegy.

– Most te jössz – szólt Muter Flynnhez. – Ki tudja, hogy találkoztunk Rileyvel és gangjével meg azt, hogy mi történt az éjjel?

Flynn a fejét vakarta.

– Hát itt van Johnny. Látta, mi történt, és tudja, hogy elvittük a lányt, de vele nem lesz baj. Elássa a három kinyúlt pasast, és eltünteti a kocsit. Kell neki valamit adni. Riley egynegyedet ígért neki. Az öreg fiú elvárja, hogy megkapja a magáét.

– Meg fogja kapni a magáét. És még ki van?

Flynn gondolkodott.

– Az a fiú a benzinkútnál. Látta, hogy Eddie beszél Rileyvel. Azt hiszem, észrevette a fegyvert is nálam. Talán még a lányt is látta.

– Más senki?

– Senki.

– Nem kockáztathatok. Intézd el a fiút. Köphet. Indulj.

Flynn távozása után Muter kényelmesebben helyezkedett el a karosszékben. Észrevette, hogy Doki a szobában matat, nyugtalanul jár-kel. Kérdően nézett rá. Vele való kapcsolata különbözött a gang többi tagjaihoz fűződő kapcsolatától. Doki tanult ember volt, s ezt tisztelte benne.

Tudta, hogy pár évvel ezelőtt Doki jónevű sebészként praktizált. Felesége húsz évvel volt fiatalabb nála, és egy szép napon meglépett a sofőrjével. Doki meg rákapott az italra. Pár hónapra rá részegen agyműtétet végzett: a páciens meghalt. Emberölésért öt évre ítélték, és törölték az Orvosi Kamarából. Flynn a börtönben találkozott vele, és amikor kiszabadultak, elhozta Muterhoz, aki elég ravasz volt ahhoz, hogy tudja, milyen előnyökkel jár egy remek sebész a bandában. Ettől kezdve nem kellett aggódnia, hogyan találjon orvost, ha a fiúk egyikét vagy másikát golyó éri. Ellátta Dokit alkohollal, ő meg viszonzásul a fiúkkal törődött.

– Minden rendben – mondta Muter –, biztonságban vagyunk. Elhíresztelem, hogy Riley rabolta el a lányt. Előbb-utóbb úgyis eljut a zsarukhoz. Riley után kajtatnak majd, és ha nem találják, biztosak lesznek benne, hogy ő volt. – Vigyorgott, nagy, sárga műfogsora kivillant. – Míg ki nem ássák őket, azt hiszik, hogy ők rabolták el, és mi biztonságban vagyunk.

Doki leült, szivarra gyújtott. Mozdulatai lassúak voltak, italtól vörös arca aggodalmas.

– Nem szeretem az emberrablást – jelentette ki. – Kegyetlen, rémes üzlet. Sajnálom a lányt és az apját. Nem tetszik a dolog.

Muter mosolygott. Doki volt az egyetlen a gangben, aki megmondhatta a véleményét, vagy tanácsot adhatott. Muter ugyan a legritkább esetben fogadta meg, de szívesen meghallgatta. Legalább volt valaki, akivel magányos óráiban elbeszélgethetett, és aki néha egészen értelmes tanácsokat adott.

– Maga egy lágy szívű öreg bolond – mondta Muter megvetően. – Ennek a lánynak eddig mindene megvolt. Most hadd szenvedjen. Az öregének milliói vannak, ő is megengedhet magának egy kis szenvedést. Én is szenvedtem, maga is. Jót tesz az az embereknek.

– Igen – töltött magának Doki. – De a lány olyan fiatal és olyan szép. Kár ezért a fiatal életért. Gondolom, nem akarja visszaküldeni az apjához?

– Nem, nem megy vissza. Ha megvan a pénz, meg kell tőle szabadulnunk. Túl sokat tud.

– Nem tetszik nekem ez a dolog, de gondolom, semmi közöm hozzá. – Kiürítette a poharát, aztán újra töltött. – Kemény dió ez, Muter. Egyáltalán nincs ínyemre.

– A pénz majd tetszeni fog, ha megkapja a részét – mondta cinikusan az öregasszony.

Doki a poharára bámult.

– Már régóta nem érdekel a pénz. De van valami, amit meg akarok mondani magának. Slim nagyon furcsán viselkedett a lánnyal, igazán nagyon furcsán.

– Ezt meg hogy érti? – kapta fel a fejét Muter.

– Eddig az volt a benyomásom, hogy Slim nem tud mit kezdeni a nőkkel. Maga mondta nekem?

– Igen, és nagyon örülök is ennek. Volt nekem vele enélkül is elég bajom.

– Hát pedig ez a lány érdekli – jelentette ki Doki csendesen. – Még soha nem láttam olyannak, mint mikor azt a lányt megpillantotta. El volt bűvölve, mint ahogyan a kölykök el vannak bűvölve az első szerelemtől. Sajnálom, Muter, de azt hiszem, most ez a baja is meglesz vele.

Muter arca megmerevedett, sűrűn pislogni kezdett.

– Viccel, ugye?

– Nem. Ha majd maga is látja őket együtt, megtudja, hogy igazam van. Mindenáron vissza akarta adni neki a gyémántokat. Nála vannak. Megfeledkezett róla?

– Nem feledkeztem meg – felelte az öregasszony határozottan. – Ha kérem a gyémántokat, Slim ideadja nekem. Szóval maga igazán azt hiszi, hogy beleesett a lányba?

– Biztos vagyok benne.

– Na, ennek rövidesen véget vetek. Az én házamban nem lesznek nődolgok.

– Csak ne legyen ebben olyan biztos. Slim veszélyes. Maga ellen fordulhat. Az a baja magának, Muter, hogy nem hajlandó beismerni, hogy Slim nem normális…

– Hallgasson – sziszegte Muter. Ez tiltott téma volt. – Nem hallgatok erre a fecsegésre. Slimnek a világon semmi baja. Tudom én kezelni. Hagyjuk ezt.

Doki a vállát vonogatta. Ivott. Égni kezdett az arca. Kevés ital kellett ahhoz, hogy berúgjon.

– Csak azt ne mondja, hogy nem figyelmeztettem!

– Azt akarom, hogy írjon egy levelet Blandishnek – terelte más témára Muter a beszélgetést. – Holnap kézbesítjük. Közölni kell vele, hogy tegye a pénzt egy fehér kofferba. Fel kell adnia egy hirdetést a Tribune-ban azzal a szöveggel, hogy fehér festéket kínál eladásra. Ebből fogjuk tudni, hogy a pénz megvan. Figyelmeztetnie kell, hogy mi történik a lánnyal, ha megpróbál bennünket kijátszani.

– Rendben, Muter – mondta Doki, és poharával együtt távozott.

Az öregasszony egy darabig ült és gondolkodott. Nyugtalanította, amit Dokitól hallott. Ha Slim valóban beleesett a lányba, jobb tőle mielőbb megszabadulni. Próbálta meggyőzni magát arról, hogy Doki túlzott. Slim mindig is félt a lányoktól. Szemmel tartotta a fia fejlődését. Biztos volt benne, hogy még soha nem volt nemi kapcsolata senkivel.

Felállt a székből.

„Jobb, ha beszélek vele – gondolta. – Megszerzem tőle a nyakéket. Nagyon kell vigyázni az eladással. Talán jobb is, ha égy ideig még magamnál tartom. Hónapokig égetni fogja a kezemet.”

Felment Slim szobájába.

Slim felöltözve feküdt az ágyon. Csontos ujjai közt a nyakéket csavargatta. Mikor Muter a szobába lépett, ugyanazzal a hihetetlen gyorsasággal tüntette el, mint amivel a kését szokta elővenni.

Bármily gyors volt is, Muter meglátta az ékszert, de nem szólt róla.

– Miért fekszel? – kérdezte, és az ágyhoz közeledett. – Fáradt vagy talán?

– Ühm, fáradt vagyok, és nem akarom hallani azt a sok dumát lenn.

– Hálásnak kéne lenned, hogy tudok beszélni. Gazdagok leszünk, Slim! Az a lány egy halom pénzt ér.

Slim arca kigyúlt, duzzogása elpárolgott.

– Hol van a lány, Muter?

Muter csak bámult rá. Még soha nem látott hasonló kifejezést az arcán. Ügy látszik, Dokinak mégis igaza volt. Ez a szegény bolond beleesett a lányba. Sohasem hitte volna.

– Az utcai szobába van bezárva – felelte kurtán.

Slim a hátára gurult, és felnézett a mennyezetre.

– Ugye milyen szép, Muter? – mondta mosolyogva. – Még soha nem láttam ilyen lányt. Láttad a haját?

– Szép? Mit bánom én! Pont olyan, mint a többi lány!

Slim ránézett. Meglepettnek látszott.

– Igazán azt gondolod? Hát nincs szemed? Mi történt veled? Mindig azt hittem, hogy van sütnivalód. Ez a lány gyönyörű. Ha nem látod, akkor vak vagy. – Végigsimított hosszú, zsíros haján. – Olyan, mintha egy mesekönyvből lépett volna ki. Meg akarom tartani, Muter. Ugye nem kell visszaküldeni? Megkapjuk a pénzt, és megtartjuk a lányt. Még soha nem volt nőm. Ő lesz a nőm.

– Igen? – sziszegte Muter. – És azt hiszed, hogy te kellesz neki? Nézz a kezedre meg az ingedre. Koszos. Gondolod, hogy egy ilyen elkényeztetett kis dög rád néz?

– Azt hiszem, megmosakodhatnék – mondta úgy, mint akinek ez a gondolat még sohasem fordult meg a fejében. – És felvehetnék tiszta inget is!

– Nem érek rá ilyen marhaságokról fecsegni – mondta Muter nyersen. – A nyakéket akarom.

Slim félrehajtott fejjel nézett rá. Aztán elővette az ékszert, és olyan arckifejezéssel, ami az öregasszonynak egyáltalában nem tetszett, meglobogtatta az orra előtt.

– Csinos, mi? – mondta. – De nem kapod meg. Megtartom. Ismerlek, ha megkapod, eladod. Csak a pénzre gondolsz folyton. Visszaadom neki. Az övé.

Muter igyekezett uralkodni feltörő haragján.

– Add ide a nyakéket – mondta fogcsikorgatva, és kinyújtotta a kezét.

Slim lecsúszott az ágyról, és villogó szemmel nézett rá.

– Megtartom.

Ez még soha nem történt meg Muterral. Egy pillanatra annyira meglepődött, hogy nem tudta, mit tegyen, aztán haragja kitört, és öklét rázva közeledett Slim felé.

– Átkozott! Add ide, mielőtt megverlek! – kiáltotta dühös, kivörösödött arccal.

– Vissza! – A kés hirtelen Slim kezében termett, összehúzta magát, és az anyjára meredt. – Vissza!

Muter megtorpant. Doki szavai jutottak eszébe, amikor erre a gonosz arcra és a villogó, sárga szemekbe pillantott. A hideg végigfutott a hátán.

– Tedd el azt a kést, Slim – mondta nyugodtan. – Tudod te, hogy mit csinálsz?

Slim ránézett és elvigyorodott.

– Most megijedtél, mi? Látom, hogy félsz. Olyan vagy, mint a többiek. Még te is félsz tőlem.

– Ne beszélj hülyeségeket. A fiam vagy. Mért félnék én tőled? Most pedig add ide szépen a nyakéket.

– Majd én megmondom, hogy mit csinálunk. Te a nyakéket akarod, én a lányt. Üzletet kötünk. Te elintézed, hogy szeressen engem, én meg odaadom a gyémántokat. Ehhez mit szólsz?

– Te szerencsétlen bolond, miért… – kezdte, de amikor Slim a nyakéket a zsebébe süllyesztette, elhallgatott.

– Addig nem kapod meg, míg a lány nem lesz kedves hozzám – mondta. – Beszélj vele. Mondd meg, hogy nem bántom. Azt akarom, hogy szórakoztasson. Azok a rohadtak lenn nem szeretnek engem. Neked ott van Doki, akivel beszélgethetsz. Nekem senkim sincsen, őt akarom.

Mialatt beszélt, Muter gondolkodott. Még ha nála van is a nyakék, egy ideig úgysem tudja eladni. Hónapokba telhet, amíg rászánja magát, hogy túlad rajta. Nem számít, ha a fiánál van egy ideig. Ami számít, az ez a lázadás és tekintélyének elvesztése. Látta a kést fia kezében, ismét eszébe jutott Doki figyelmeztetése. Igaz: Slim nem normális. Slim veszedelmes. Nem kockáztathatja, hogy bekapjon egy késszúrást. Inkább megteszi, amit akar. Úgysem tart soká. Ha a váltságdíjat kifizetik, a lány eltűnik; Slim elfelejti és megnyugszik. Talán még jó is, ha egy kicsit elszórakozik a lánnyal. Ha egyszer ez a lány tetszik neki, miért ne kaphatná meg? Doki folyton elfojtásokról meg elnyomásokról beszél. Igen, lehet, hogy jó ötlet: kapja meg Slim a lányt. Talán jót tesz majd neki, ha legalább lesz mire gondolnia, és nemcsak ebben a szobában üldögél.

– Tedd el azt a kést, Slim – mondta, és elhúzódott a fiától. – Nem tudom, miért ne szórakozhatnál a lánnyal. Majd meglátom, mit tehetek. Tedd el a kést. Szégyellhetned magad, hogy az anyádat késsel ijesztgeted.

Slim hirtelen rájött, hogy győzött. Kuncogott.

– Most végre értelmesen beszélsz – szólt, és eltette a kést. – Te elintézed, Muter, és odaadom a nyakéket. De jól kell elintézned!

– Beszélek vele – mondta Muter, és lassan kiment a szobából.

Ez volt az első alkalom, hogy ő húzta a rövidebbet Slimmel szemben, és ennek egyáltalában nem örült.

„Dokinak igaza van – gondolta, míg lefelé csoszogott a lépcsőn. – Slim veszélyes. Még rosszabb is lehet. A fenébe, öregszem. Nemsokára képtelen leszek kezelni a fiamat.”

II.

Amint Eddie beért a városba, leparkolt a Buickkal, és újságot vett.

Miss Blandish elrablása és Jerry MacGowan meggyilkolása betöltötte az újság címoldalát. Gyorsan végigfutott a beszámolón. Nem talált benne semmi újdonságot. A rendőrkapitány úgy nyilatkozott, hogy fontos nyomot követnek, de nem említette, hogy mi az. Eddie biztos volt benne, hogy blöfföl.

A sarki trafikba igyekezett, bólintott a pult mögött ülő kövér embernek, és az elfüggönyzött ajtón keresztül belépett a játékterembe.

A játékterem tele volt füsttel és emberekkel, akik ittak, és szerencsejátékokat játszottak. Eddie körülnézett, és megpillantotta Woppyt egy üveg whisky társaságában.

– Hello – lépett oda Eddie, és leült. – Mi újság?

Woppy intett a pincérnek, hogy hozzon még egy poharat.

– Sok minden – felelt Woppy. – Láttad a lapokat?

– Üresek – mondta Eddie, és bólintott a pincérnek, aki letette a poharat az asztalra. Töltött magának.

– Várd csak meg az esti kiadást. Emlékszel arra a pletykafészekre, aki mindig a szennyesben turkál? Heinie-re? Tágra nyitotta a pofáját a zsaruknak.

– Mi a fene? Mióta lett spicli?

– A biztosítós pacákok pénzjutalmat ajánlottak annak, aki az ékszer nyomára vezeti őket. Azt hiszem, Heinie akarja felcsípni a dohányt. Elköpte, hogy Bailey nagyon érdeklődött a nyakék iránt. Felforgatták a várost, nem találták, így hát azt mondják, hogy Bailey meg Riley szajrézták el. Ez jó nekünk, mi?

Eddie vigyorgott.

– Az hát.

– Bűnügyiek vették át az ügyet. Beszéltek Blandishsel. A város dugig van zsarukkal. Jó lesz, ha vigyázol, mert még elkapnak a stukkeroddal.

– Otthon hagytam. Most telefonálok Blandishnek, aztán lelécelek. Jobb, ha velem jössz.

– Oké. – Mikor Eddie felállt, megkérdezte: – Hogy van a vörös hajú csaj? Öregem, nem szeretnék a közelébe kerülni.

– Jobb is – felelt Eddie. – Muter megfújta a vészriadót. Azt mondja, ne nyúljunk a lányhoz. Teljesen begőzölt.

Woppy elfintorította az arcát.

– Van, hogy Muter az idegeimre megy. Mire jó egy ilyen csinibabát tartani a házban, ha egyszer semmire se lehet használni?

– Erre a millió ficcs a felelet – vigyorgott Eddie. A telefonfülkéhez lépett, de ki volt írva, hogy nem működik. A vegyesboltban a túloldalon volt egy telefon. Távozott a trafikból, és a járdán várakozott, hogy átmehessen, amikor az autóbuszmegállónál megpillantott egy lányt. Rögtön felfigyelt rá; minden jóképű lányra felfigyelt. Ez magas, hűvösszőke lány volt, olyan alakkal, amire nem elég csak egyszer ránézni. Volt valami hetyke csinosság benne, ami nagy hatással volt Eddie-re. Egy pillanatig tanulmányozta az arcát. Jól volt kikészítve. A szája ugyan kicsit széles, de ez Eddie-t nem zavarta. Tetszett a szexi külseje és az az elegancia, ahogyan sárga nyári ruháját viselte.

Jó csaj, gondolta, és nem bánta volna, ha egy lakatlan szigetre kerül vele.

Átment az úttesten; a vegyesboltban bezárkózott a telefonfülkébe. A kagylóra zsebkendőt terített, hogy hangját elváltoztassa, és feltárcsázta a Blandish lánytól kapott számot. Nem sokáig kellett várnia.

– Halló – szólt bele egy hang. – Itt John Blandish. Ki beszél, kérem?

– Nagyon figyeljen, öregem – szólt Eddie durván. – Nálunk van a lány. Ha vissza akarja kapni, koptassa le a zsarukat. Egymilliót akarunk érte. Gyűjtse össze a pénzt használt bankjegyekben, százas lehet a legnagyobb, és tegye egy fehér kofferba. Az átadási feltételeket holnap megkapja. Érti?

– Igen. – Blandish hangja riadt, aggodalmas volt. – Jól van a lányom?

– Rendben van, és úgy is marad, ameddig azt teszi, amit mondunk. Ha valami trükkel próbálkozik, rossz idők következnek a lányára, és ha azt mondom, rossz, úgy is értem. Nem akarom az ördögöt a falra festeni, de elképzelheti, hogy mi lesz vele, mielőtt kinyírjuk. Magától függ, öregem. De addig nem lesz bántódása, ameddig maga engedelmeskedik. De ha nem, hát nagyon használtan és nagyon holtan kapja vissza. – Lecsapta a kagylót, és vigyorogva kisietett a vegyesboltból.

Az úttest túlsó oldalán ismét meglátta az autóbuszmegállónál várakozó szőke lányt. Az rápillantott, aztán félrenézett. Eddie megigazította nyakkendőjét. Sajnálta, hogy vissza kell mennie Muterhoz. Átment a túloldalra, mosolyra készen ismét a lányra szegeződött pillantása, de az nem figyelt rá. A trafikhoz ment, megállt és visszafordult. A lány közeledett A férfi várt, a szőke ismét csak nem nézett rá, de amikor a közelébe került, kezében fehér papírdarab jelent meg, és Eddie lábához ejtette, de nem állt meg közben, és nem is nézett rá. A férfi utánabámult, figyelte csípőjének izgató ringását, aztán felemelte a cédulát. 243 Palace Hotel, West állt rajta.

Meglepve lökte hátra a kalapját. A lány nem látszott utcanőnek. Kicsit csalódott volt. Utánanézett, és látta még, hogy taxiba száll. A taxi elhajtott. A cédulát óraszíja alá dugta. Ha majd lesz egy kis ideje, gondolta, miközben belépett a trafikba, felkeresi.

– Minden oké – szólt oda Woppynak –, menjünk innen.

Woppy felhajtotta az italát, fizetett, azzal mindketten a kocsihoz mentek. A túloldali parkolóba éppen akkor hajtott be egy Ford. Két megtermett férfi ült benne, akik Eddie-re és Woppyra meredtek.

– Zsaruk – suttogta Woppy anélkül, hogy ajkait mozgatta volna.

Eddie kinyitotta a Buick ajtaját. Érezte arcán a verejtéket. Beültek a kocsiba, és mindketten iszonyúan erőlködtek közönyösnek látszani. A Fordban ülők még mindig figyelték őket. Eddie elindította a kocsit, és behajtott a forgalom áradatába.

– Ne nézz vissza – intette Woppyt.

Pár perc múlva megkönnyebbültek.

– Ezektől a dögöktől libabőrös leszek – szólt Eddie –, minél kevesebb dolgunk velük, annál jobb a vérnyomásomnak.

– Ezt mostanában többször is elmondhatod – jegyezte meg Woppy. – Tele van velük a város.

Épp akkor értek haza, amikor Flynn egy viharvert Dodge-ból kászálódott ki. Együtt mentek Muter szobájába.

– Oké? – kérdezte Muter Flynnt.

– Ühüm. Semmi zűr. Senki nem volt ott. Még a kocsiból sem kellett kiszállnom. Kijött, hogy megtöltse a kocsimat, és amikor kész volt, megkapta a magáét. Minden rendben.

Muter bólintott, aztán Eddie-re pillantott.

– Megmondtam neki – jelentette. – Nem hagytam időt, hogy feleljen, de értésére adtam, milyen következményekkel jár, ha balhét kezd. A város tele van nyomozókkal, Muter. Forró a levegő. – Az újságot az asztalra lökte. – Semmi új nincs benne, amit ne tudnánk. Heinie járt a zsaruknál. Elmondta, hogy Bailey érdeklődött a nyakék felől. A zsaruk rá és Rileyre vadásznak.

– Tudtam, hogy ez lesz – mosolygott Muter farkasvigyorral. – Ameddig ki nem ássák őket, mi tiszták maradunk. Jól megy a dolog.

– Ha a lányt visszaadjuk – szólt Eddie komolyan –, bajban leszünk. Beszélni fog.

– Honnan szeded, hogy visszaadjuk? – meredt rá Muter.

Eddie a fejét csóválta, ránézett a fintorgó Woppyra.

– Nagy kár egy ilyen jó csajért.

– A fene egye meg őt – tört ki Flynn vadul. – Magunkra kell gondolnunk!

– És ki csinálja meg? – kérdezte Eddie. – Én ugyan biztos nem!

– Én sem – jelentette ki Woppy.

– Majd Doki ad egy injekciót a karjába, amikor alszik – közölte Muter. – Vagy ha ő nem, akkor majd én.

– Mikor?

– Amikor nekem úgy tetszik – horkantott Muter. – Ezt hagyjátok rám.

Eddie leült, és töltött magának.

– Nocsak, Muter, vessünk egy pillantást a nyakékre. Még nem is láttam igazán.

– A széfben van – hazudta az öregasszony –, majd máskor. – És hogy elterelje a beszélgetést, megkérdezte: – Ti lusta dögök, nem csináltok vacsorát?

Woppy felállt.

– A fenébe! Megint spagetti – méltatlankodott Eddie. – Hé, Flynn, tudsz te főzni?

Flynn vigyorgott.

– Úgy, ahogy te.

Eddie reményt vesztve vonta fel a vállát.

– Nő kellene ide!

– És ez az, amit nem kaptok – jelentette ki Muter jegesen. – Eredj, Woppy, vacsorázni akarok.

Eddie elővette óraszíja alól az utcán felszedett cédulát. Ismét elolvasta a címet, és a lányra gondolt. Elhatározta, hogy este meglátogatja. Aztán megfordította a papírt, és csak akkor vette észre, hogy a hátára is írtak valamit.

Elolvasta az üzenetet, és meglepett káromkodással ugrott talpra. Női kézírással a következő állt ott: . MIT TETTÉL FRANKIE RILEYVEL?

III.

Az utcai óra tizenegyet mutatott, amikor a Buick nem messze a Palace Hoteltől megállt. Eddie és Flynn kiszálltak, és otthagyták Woppyt a kormánynál.

– Maradj a közelben – utasította Eddie. – Ha zsarut látsz, tűnj el, de maradj elérhető távolságban. Lehet, hogy hirtelen szükségünk lesz rád.

– Ti vagytok a fontosabbak – dugott szájába egy cigarettát Woppy.

Eddie és Flynn végigsiettek az utcán a szálloda bejáratához. Nem valami előkelő hely volt. Beléptek az üres hallba, ahol a portánál öregedő, ingujjas, kövér férfi szunyókált. Felpillantott, amikor Eddie hozzálépett.

– Szobát óhajt? – kérdezte reménykedve, és föltápászkodott.

– Nem. Ki lakik a 243-asban? – kérdezte Eddie kurtán.

– Azt nem mondhatom meg. Jöjjön el holnap reggel, és kérdezze meg az irodában.

Flynn előhúzta pisztolyát, és a férfi arcához emelte.

– Hallottad, hogy mit mondott a fickó, vagy nem? – sziszegte.

A férfi a pisztoly láttára elsápadt. Reszkető kézzel szaladt végig a könyvön. Eddie segített. Ujja gyorsan siklott a számokon.

– Anna Borg – mondta, amikor a 243-hoz ért. – Ki az? – Megjegyezte, hogy a 243-as melletti szobákban senki sem lakik.

Flynn lejjebb csúsztatta kezében a pisztolyt, és az agyánál fogva megragadta. Előrehajolt, és fejbe verte a férfit, aki lecsúszott a pult alá. Eddie lehajtott fejjel nézte.

– Nem kellett volna ilyen erőset ütnöd – rosszallta. – Családos embernek látszik. Kötözd meg.

Flynn a háta mögé került, és nyakkendőjével összekötötte a férfi kezét. Ott hagyták a pult mögött, átsétáltak a lifthez, és felmentek a második emeletre.

– Te maradj itt – szólt Eddie Flynn-nek –, és figyeld a lépcsőt. Én bemegyek a hölgyhöz.

A 243-as szobát keresve elindult a folyósón. A legvégén találta meg. Fülét az ajtóra szorítva hallgatózott. Aztán elővette pisztolyát, és belépett a sötét szobába. Becsukta az ajtót, a kapcsoló után nyúlt, és felgyújtotta a villanyt.

Körülnézett. A kicsiny szoba üres volt és rendetlen. Az ágyon és a székeken szanaszét ruhák hevertek. Egy szék hátán megismerte azt a sárga ruhát, amelyet a lány aznap viselt. Az öltözőasztal tele volt különböző kozmetikai szerek tégelyeivel és üvegeivel. A púderdoboz tartalma a szőnyegre ömlött. Amikor megállapította, hogy a szobában senki nincs, és nem akad olyan hely, ahová bárki elrejtőzhetett, kinyitotta a fiókokat, de semmi érdekeset nem talált. Vajon hol lehet a lány? Aztán elhagyta a szobát, becsukta az ajtót, és a lépcső tetején ácsorgó Flynnhez lépett.

– Nincs itt.

– Menjünk innen – mondta Flynn.

– A szomszédos szoba üres, majd ott várjuk meg. Lehet, hogy visszajön.

– És a lenti fickó? Mi van, ha valaki megtalálja?

– Majd ha megtalálják, aggódom miatta – szólt Eddie. – Gyere.

Halkan osontak végig a folyosón a 241-es szobáig. Kinyitották az ajtót, beléptek, de Eddie pár hüvelykre nyitva hagyta, és a réshez állt, míg Flynn végigdőlt az ágyon.

Teltek a percek. És amikor már azt hitte, hogy csak az idejét vesztegeti, Eddie olyan hangot hallott, amely megriasztotta, Flynnt pedig kiugrasztotta az ágyból. Mindketten kilestek az ajtónyíláson.

A 243-assal pontosan szemben levő szoba ajtaja lassan kinyílt. Egy lány jelent meg, és végigpillantott a folyosón. Eddie azonnal megismerte, a szőke lány volt. Mielőtt bármire is elhatározhatta magát, a lány kilépett, becsukta az ajtót, és átszaladt a folyosón a 243-as szobáig. Ajtócsukódást hallottak, és a kulcs megfordult a zárban.

– Ez az a nő? – kérdezte Flynn Eddie nyakába szuszogva.

– Eeeegen.

– Csinos! Vajon miben sántikál?

Eddie kitárta az ajtót, és a folyosóra lépett.

– Nem tudom, de rögtön utánajárok. Te mész a lépcsőhöz.

Flynn végigment a folyosón.

Eddie a szemben levő ajtóhoz lépett, s lenyomta a kilincset. Az ajtó kinyílt, benézett a sötétségbe, de semmit sem hallott. Belépett.

Felgyújtotta a lámpát, és azonnal visszafojtotta a lélegzetét. Alacsony, kövér ember feküdt a földön, a fején lőtt sebből folyt a vér. Eddie-nek közelebb sem kellett lépnie ahhoz, hogy lássa: halott.

IV.

Grisson Muter egy ideje gondterheltnek látszott. Olyan kifejezés ült az arcán, amelynek láttára Williams Doki jobbnak látta, ha nem zavarja. Pasziánszozott, és néha-néha az öregasszonyra pillantott. Találgatta: mi járhat a fejében? Egy idő múlva azonban a némaság az idegeire ment, letette a kártyákat, és megkérdezte: – Bántja valami, Muter?

– Pasziánszozzon csak, és hagyjon engem békén.

Doki vállat vont. Felkelt, a bejárati ajtóhoz ment, kinyitotta, és kinézett az éjszakába Szivarra gyújtott, majd leült a lépcső tetejére.

Muter egyszerre úgy pattant fel, mint aki elhatározásra jutott: a szekrényhez lépett, és gumicsövet vett elő.

Doki meghallotta a mozgást, és hátranézett. Látta, hogy az asszony felmászik a lépcsőn, és a gumicsövet is látta a kezében. Kicsit aggódott, hogy mit akarhat vele.

Grisson Muter végigment a folyosón, az utcai szobáig. Kinyitotta a kulcsra zárt ajtót, és belépett. A kicsiny, bedeszkázott ablakú szobában az ágyon kívül egyetlen szék, kis asztal és falitükör állt. A szőnyeg koszos volt.

Muter becsukta az ajtót, és Miss Blandishre nézett, aki a rémülettől tágra nyílt szemmel ült fel az ágyban. Hálóing helyett kivágott kombinéját viselte. Muter az ágyra ült. A rugók megreccsentek hatalmas súlya alatt.

– Valamit akarok kérdezni. Verték már magát ilyesmivel? – vette elő a gumicsövet.

Miss Blandish a fejét rázta. Most riadt csak fel nyugtalan álmából. Ez a látogatás is, mintha lidérces álmai folytatása lett volna.

– Fáj – mondta az öregasszony, és a lány térdére ütött. Bár a takaró némileg felfogta az ütést, azért fájdalmat okozott. Miss Blandish megmerevedett. Az álmos pillantás kiröppent a szeméből; felemelkedett az ágyban, összeszorította öklét, és arca lángolt a dühtől.

– Ne merjen újra hozzám érni – szólt elakadó lélegzettel.

Grisson Muter csak vigyorgott. Nagy sárga fogai, mint a farkasé. Furcsán hasonlított a fiához.

– Mert akkor mit csinál?

Hatalmas kezével megragadta Miss Blandish csuklóját, és vigyorgott, amikor a lány húzta, csavarta hiábavaló erőfeszítésében, hogy megszabaduljon a szorításból.

– Na, ne vicceljen – mondta a Muter. – Lehet, hogy öreg vagyok, de sokkal erősebb, mint maga. Most egy kicsit megpuhítom, aztán beszélgetünk.

Lent Doki még mindig a lépcsőn ült, látta a hazaérkező Woppyt kiszállni a kocsiból.

– Eddie itthon van már? – kérdezte Woppy.

– Nem, mi történt?

Woppy elhaladt mellette, és a nappaliba lépett. Doki követte. Woppy felkapott egy üveget, a világosság felé tartotta, aztán undorral hajította át a szobán.

– Nincs egy korty pia sem ebben a rohadt házban!

Doki a szekrényhez lépett, és kinyitott egy üveg whiskyt.

– Mi történt Eddie-vel? – kérdezte, és jócskán töltött a két pohárba.

– Nem tudom. A szállodához értünk, ő meg Flynn bementek. Én a környéken lógtam, aztán zsarukat láttam, egy darabig a háztömb körül köröztem, és amikor visszaértem, lövést hallottam. Még jött egy csomó zsaru, mire elhúztam a csíkot.

– Úgy hangzik, mintha Eddie bajba került volna.

– Tud az vigyázni magára – vonogatta a vállát Woppy, és felhajtotta az italt. – Nem aggódom. – Elhallgatott, és fejét figyelően félrehajtotta. – Mi ez?

Doki megmerevedett, és zavartan bámult a mennyezetre.

– Mintha sikoltozna a lány!

– Felmegyek és megnézem – mondta Woppy, és az ajtó felé indult.

– Inkább ne – szólt Doki. – A Muter van vele.

A két férfi vagy egy percig hallgatta az éles sikolyokat, aztán Woppy fintorogva a rádióhoz ment és kinyitotta. A hirtelen felcsendülő tánczene minden egyéb hangot elnyomott.

– Talán kezdek elpuhulni – jelentette ki Woppy, és megtörölte arcát zsebkendőjével –, de van, amikor a vén dög felkavarja a gyomromat.

Doki kiürítette a poharát, aztán újra megtöltötte.

– Jobb, ha ezt úgy mondod, hogy ne hallja.

Fenn az emeleten Grisson Muter már ismét az ágyon ült, és orrán keresztül nehezen szedte a levegőt. Figyelte az ágyon forgolódó Miss Blandisht, akinek arcán végigcsurogtak a könnyek, keze a lepedőt markolászta.

– Na, akkor most azt hiszem, beszélgethetünk – jelentette ki Muter.

Beszélni kezdett. Amit mondott, az elfelejtette Miss Blandishsel minden fájdalmát. Úgy meredt az öregasszonyra, mint aki kételkedik abban, hogy jól hall. Egyszerre felkiáltott: „Nem!” Muter folytatta. Miss Blandish felült, felhúzódott az ágy végébe, és újból nemet kiáltott.

Muter végül is elveszítette a türelmét.

– Nem tehet mást, maga hülye – horkantotta. – Azt teszi, amit mondok. Ha nem, megint megverem.

– Nem! Nem! Nem!

Muter felállt, ismét kezébe vette a gumicsövet. De aztán meggondolta magát.

– Tönkreteszem azt a szép bőrét – mondta –, és az nem lesz jó. Van ennek más módja is. Felküldöm Dokit, ő majd elintézi magát. Előbb is gondolhattam volna erre. Igen. Doki tudni fogja, hogyan kell magát megnyugtatni.

Kiment a szobából, otthagyta Miss Blandisht, aki párnába temetve fejét kétségbeesetten zokogott.

V.

Eddie Heinie holttestére meredt, és érezte, hogy veríték üt ki a homlokán. Ha most besétálnak a zsaruk, alaposan benne van a slamasztikában, gondolta. Sietve körülpillantott a szobában. Küzdelemnek semmi nyoma. A fejen levő apró sebből arra következtetett, hogy 28-assal, női fegyverrel intézték el.

Megérintette Heinie kezét. Még meleg volt, legfeljebb félórája lehetett halott.

Eddie kinézett a folyosóra. Flynn még mindig a lépcsőt vigyázta. Kiment a szobából, még arra is volt gondja, hogy zsebkendőjével gondosan letörölje a kilincset. Aztán átment a 243-as szobához, és lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Dörömbölt. Flynn a folyosó végéről ránézett. Eddie ismét dörömbölt. Semmi válasz. Fülét az ajtóra szorította, és hallotta, hogy az ablakot kinyitják.

– Hé, maga ott benn – szólt halkan. – Nyissa már ki, no.

Ekkor az éjszaka csöndjét velőtrázó női sikoltás törte meg. A hangról ítélve a 243-as szoba lakója kihajolt az ablakon, és sikoltott.

Eddie elugrott az ajtótól.

– Gyere, haver – kiabált Flynn –, ki kell jutnunk innen.

Elindultak lefelé a lépcsőn.

– Várj – sziszegte Flynn, és megragadta Eddie karját. Lenézett a hallba. Eddie a vállán keresztül pillantott le. Két zsaru állt a hallban, kezükben pisztoly. Hirtelen elindultak a lépcsőn felfelé.

Eddie és Flynn megfordult, és a következő lépcsőfordulóhoz rohant. Kiáltások, ajtónyitások hangzottak.

– A tetőre – lihegte Eddie.

Felértek a legfelső emeletre, hallották az üldöző rendőröket. Amikor visszanéztek a hosszú folyosón, kinyílt egy közeli ajtó: ijedt arcú ember dugta ki rajta a fejét. Flynn ráhúzott, a férfi elesett, és a szoba belsejéből női kiáltás hallatszott.

A folyosó végéről nyílt a tetőre vezető ajtó, de be volt zárva. Flynn két lövést menesztett a zárba, aztán kirúgta az ajtót. A lövések hangja a szűk helyiségben egy pillanatra megsüketítette a két férfit, de aztán lélegzetért kapkodva kinyomultak a lapos tetőre a hűvös éjszakában.

A tető széléről a körülbelül tizenöt lábbal mélyebben fekvő szomszédos tetőre ereszkedtek. A felhők mögött bujkáló hold éppen csak annyira világította meg útjukat, hogy lássák, merre mennek.

Megálltak egy pillanatra, hogy eldöntsék, merre induljanak.

– Jobb, ha elválunk – mondta Eddie. – Te balra mész, én meg jobbra. Viszlát.

Flynn átvágott a tetőn, Eddie-vel ellentétes irányba. Hirtelen kiáltás hangzott fel, és Flynn még idejében fordult meg, hogy észrevegye a két alak árnyékát, akik a felette levő tetőn megjelentek. Tüzelt. Az egyik alak lebukott, ő pedig a sötétség leple alatt eltűnt.

Eddie egy sor kémény fedezékében megállt, és letekintett az utcára. A környező házakból emberek bújtak elő, és benépesítették az utcákat. Az egyik sarkon rendőrségi autó hajtott be, négy zsaru ugrott ki belőle. Utat törtek maguknak a tömegben a szálloda kapujáig. Távolról egyre erősödő sziréna hangja hallatszott.

Eddie továbbment, egy másik tetőre ereszkedett. Az árnyékban összegörnyedve visszapillantott. A szálloda teteje tele volt mozgó árnyékokkal. A közvetlen közelében pisztolylövés dörrent. Az egyik árnyék belezuhant a sötétségbe.

Eddie habozva állt. Úgy tűnt, hogy egyik zsaru sincs a nyomában. Bizonytalanul vigyorgott: végül is jó ötlet volt különválni.

A tetőn egy padlásablakhoz ért. A legjobb, amit tehet, ha bemegy az épületbe, és kivárja, ameddig biztonságban elmehet, gondolta magában.

Hirtelen a kéménysor mögül egy zsaru tűnt fel. A két ember egy pillanatig a meglepetéstől döbbenten meredt egymásra, aztán a zsaru megmozdult. Pisztolya után nyúlt, de Eddie volt a gyorsabb. Először a fejére ütött, aztán pisztolyának agyával a rendőr fegyvert tartó kezére csapott. Az hátrált, fegyverét elejtette. Eddie lelőhette volna, de tudta, hogy a lövés hangjával magára szabadítja a poklot.

Előreugrott, kapott egyet a zsarutól az arcára, ő meg pisztolyának agyával ütött rá. A rendőr kemény fickó volt, és égett a harci vágytól. Gumibotja után nyúlt, amikor Eddie nekirontott; egy darabig birkóztak, aztán Eddie ellökte magától, és amikor újra közeledett felé, a pisztollyal fejbe vágta. A zsaru úgy esett össze, mint egy letaglózott bika.

Eddie lihegve, aggodalmasan körülnézett. Hallotta a távoli lövéseket. A padlásablakhoz futott és felfeszítette; nem volt nehéz, a rozsdás ablak az első rántásnak engedett. A sötétségbe pillantott, aztán lábát a mélységbe eresztette és leugrott. Elővette zseblámpáját, és körbepásztázott a helyiségben. Dobozokkal, kofferekkel és törött bútorokkal volt tele. Az ajtóhoz ment, kinyitotta, majd óvatosan kikémlelt a sötét folyosóra. Egy idáig hallgatózott, és amikor nem hallott semmit, eloltotta a zseblámpáját, és lefelé indult a lépcsőn.

A rendőrségi szirénák fülsiketítő zajt csaptak. Eddie közelről futó léptek dobogását hallotta, távolról pedig heves lövöldözés hallatszott. A lépcsőfordulóhoz érve Eddie áthajolt a korláton. Látta, hogy messze lentről három rendőr indul feléje.

Izzadság csörgött végig az arcán. Túl meleg volt a helyzet.

Megfordult, és beosont a legközelebbi szobába. Égett a villany, az ablakon egy nő hajolt ki, az utcai eseményeket figyelte. Eddie csak pizsamás hátát látta, meg a lábát, de ebben a szorongatott helyzetben is megállapította, hogy a nőnek szép alakja van.

Becsukta az ajtót, és lábujjhegyen a nőhöz lépett, aki valahogy megérezhette, mert felegyenesedett, és hirtelen megfordult.

Eddie rávetette magát, egyik kezével a száját fogta be, a másikkal csuklóját ragadta meg.

– Ha megnyikkan, kitöröm a nyakát! – mondta, s közben magához szorította a lányt.

A lány rámeredt. Gyerek volt még, nem lehetett több tizennyolc évesnél. Kék szeme tágra nyílt. Olyan rémültnek látszott, hogy a férfi azt hitte, rögtön elájul.

– Nyugi – mondta Eddie. – Nem bántom, ha nem csap zajt.

A lány erősen ránehezedett, és behunyta a szemét. Eddie hangokat és lépések zaját hallotta a folyosón.

Gyöngén megrázta a lányt.

– A zsaruk keresnek – mondta. – Semmi baja nem lesz, ha nem csinál zajt, és azt teszi, amit mondok. Jöjjön, feküdjön az ágyba.

Odavitte az ágyhoz, és bedugta a takaró alá.

– Egy hangot se adjon ki – intette, és elvette kezét a lány szájától.

– Rendben – ígérte elakadt lélegzettel a lány, és rámeredt.

– Jó kislány.

Eloltotta a lámpát, a szoba sötétségbe borult. Távol az ajtótól, lefeküdt az ágy mellé.

– Ha bejönnek és megtalálnak – vette elő a fegyverét –, lövöldözés lesz, és maga is megsebesülhet, így hát nehogy kiabálni kezdjen.

– Nem fogok – mondta a lány egy kicsit nyugodtabban.

Ajtónyílásokat, izgatott hangokat hallottak. A rendőrök nyilván szobáról szobára jártak.

– Rajtad áll, bébi, hogy félrevezesd őket, ha bejönnek – szólt Eddie a földről. A takaró alá nyúlt, és megfogta a lány kezét. Meglepődve tapasztalta, hogy az erősen megszorítja. Elégedetten kacsintott a sötétben. – Tőlem nem kell félned.

– Nem is félek.

Vártak. Hallotta a lány sebes lélegzését és saját szívének dobogását.

Egyszerre kemény léptek hangzottak fel odakinn. Az ajtó óvatosan kinyílt. Eddie felemelte a pisztolyát. A lány erősen megragadta a kezét. Erős zseblámpa fénye világította körbe a szobát. A lányból apró sikoly tört fel.

– Ki az …

A fénycsóva ráesett.

– Rendőrség – szólt egy hang a fénycsóva mögül. – Egyedül van?

– Igen… mi történt?

– Egypár fegyveres ember szaladgál erre – mondta a zsaru. – Ne aggódjon, de zárja be az ajtaját, kisasszony.

Az ajtó becsukódott, a nehéz léptek elhaltak.

Eddie mély lélegzetet vett. Eleresztette a lány kezét, és megfordította a kulcsot a zárban. Visszament az ágyhoz, és leült a földre.

– Kösz, bébi – mondta. – Jó munkát végeztél. Itt maradok, míg nyugalom nem lesz, aztán olajra lépek. Pihenj csak, miattam nem kell aggódni.

A lány nem szólt. Kíváncsian nézett rá az elfüggönyözetlen ablakon beszűrődő világosság gyenge fényében.

Egy idő múlva Eddie túl keménynek találta a padlót. Felkelt, és az ágy végébe ült.

– Tyúkszem nő a fenekemen – mondta vigyorogva. – Te aludhatsz, ha akarsz.

– Nem akarok – felelt a lány. – Halálra rémített, de most már nem félek.

– Remek – mondta Eddie. – Én is halálra rémültem.

A zajok elültek az épületben, és már néhány rendőrautó is elhajtott. Eddie kíváncsi volt, vajon Flynn megmenekült-e. Úgy vélte, igen. Flynn tud magára vigyázni.

A lány hosszú hallgatás után megszólalt: – Pont olyan volt, mint a moziban. Az a sok lövöldözés… ha maga nem fogja a kezemet, sikoltoztam volna.

Eddie növekvő érdeklődéssel nézte.

– Bármikor megfoghatom a kezed, amikor akarod.

– Most nincs sikoltozhatnékom – vihogott a lány idegesen.

A férfi felkelt, és kinézett az ablakon. A nemrég zsúfolt utca most kihalt volt, és indult az utolsó rendőrautó is.

– Azt hiszem, mehetek. Vége a mutatványnak. – Az ágyhoz lépett, és a lányra mosolygott. – Kösz, bébi, remek voltál.

A lány felült az ágyban.

– Biztos, hogy nem veszélyes most elmennie?

– Igen. Nem maradhatok itt egész éjjel.

A lány kényelmesen elhelyezkedett az ágyban.

– Igazán nem maradhat? – kérdezte olyan halkan, hogy a férfi alig hallotta meg, de azért persze meghallotta. Elvigyorodott.

– Háááát!… A törvény éppenséggel nem tiltja meg. Akarod, hogy maradjak?

– Most elpirultam – jelentette be a lány, és eltakarta az arcát. – Micsoda neveletlenség ilyet kérdezni egy hölgytől!

VI.

Két nappal ezután megjelent a Tribune-ban egy hirdetés, amelyben fehér festéket kínálnak eladásra.

Grisson Muter a lapot Doki orra alá tolta.

– Megvan a pénz. Most el kell hoznunk. Könnyű munka lesz, Flynn és Woppy el tudják intézni. Maga ír Blandishnek, Doki. Írja meg, hogy hajtson a Maxwell benzinkúthoz a 71-es úton. Fogja tudni, hogy melyik az. Pont egykor kell a Blue Hill golfpályánál lennie. – A figyelő Flynnre és Woppyra pillantott. – Ti, fiúk, ott vártok. Ha fényt lát felvillanni, Blandishnek ki kell dobnia a koffert az ablakon. Nem szabad megállnia. Figyelmeztesse, hogy attól a pillanattól kezdve, amint kiteszi a lábát a házából, figyelni fogjuk. Ha összedolgozik a rendőrséggel, vagy valamilyen trükkel próbálkozik, a lány issza meg a levét. – Flynn és Woppy felé fordulva folytatta: – Nem lesz semmi balhé, Blandish annyira be van rezelve, hogy a lánynak valami baja történik. Az út mérföldeken át egyenesen halad. Ha követnek, dobjátok ki a koffert az ablakon úgy, hogy jól lássák, és folytassátok az utat. A lány miatt nem jönnek majd utánatok.

– Holnap éjjel? – kérdezte Flynn.

– Akkor.

– Azt mondta, Muter, hogy a lány ki lesz nyírva – mondta Flynn, cigarettáját alsó ajkához tapasztva. – Mi a fenének tartjuk még mindig itt?

Muter megmerevedett. Apró szeme keményen csillogott.

– Majd akkor nyírjuk ki, ha a pénz megvan.

– De mire várunk?

– Mit gondolsz, kivel beszélsz te? Fogd be azt a rohadt pofádat.

Flynn Dokira nézett, aki nem állhatta a másik átható pillantását. Doki felállt, morgott valamit, és kiment a szobából.

– Mi történik azzal a lánnyal? – kérdezte Flynn. – Láttam, hogy a vén kuruzsló múlt éjjel injekciós tűvel ment be hozzá.

Muter arca lila lett.

– Láttad? Ha nincs jobb dolgod, mint leskelődni, találok én majd neked elfoglaltságot!

Hangja megriasztotta Flynnt. – Oké, oké – szólt sietve. – Csak úgy mondtam.

– Mondd olyasvalakinek, akit érdekel. És most mars ki innen.

Flynn sietve hagyta el a szobát, s néhány percnyi habozás után Woppy is követte. Eddie szobájába mentek.

Eddie az ágyban feküdt, és vicclapot olvasott.

– Hello, torzszülöttek szerencsétlen gyülekezete – szólt kedélyesen. – Mi az ábra?

Flynn az ágy lábához ült, Woppy pedig széket húzott magának, és kövér karját hátratámasztotta.

– Holnap csípjük fel a dohányt – mondta Woppy. – Megjelent a hírdetés a Tribune-ban.

– Egymillió ficcs – sóhajtott Eddie, és visszahanyatlott a piszkos párnára. – Gondoljátok meg, végre lesz dohányunk!

– Mit csinálsz a részeddel? – kérdezte Woppy.

– Veszek egy déltengeri szigetet, és benépesítem gyönyörű háncsszoknyás lányokkal – mondta Eddie.

Woppy kövér combját csapkodva nevetett.

– Te meg a nőid. Én vendéglőt nyitok. Világhírű lesz a spagettim!

Flynn, aki eddig gonosz arcán közönyös kifejezéssel hallgatott, most megszólalt: – Eddie, mi történik a lány szobájában?

Eddie nevetése elakadt, s Flynnre meredt.

– Hogy érted?

– Ahogy mondom. A mellette levő szobában lakom, és hallok egyet-mást. Doki jár be hozzá injekciós tűvel. Láttam. És Slim is be-beoson. Múlt éjjel tizenegytől hajnali négyig volt ott.

Eddie lelökte magáról a takarót, és kiugrott az ágyból.

– Mit mondasz? Injekciós tű?

– Hallottad, nem? Dokinak injekciós tű volt a kezében, amikor bement. Gondolod, hogy kábítószert ad be?

– Miért adna?

– Nem tudom, azért kérdezlek. És Slim ugyan miért megy be?

Eddie magára rángatta a ruháit.

– Slim! Csak nem gondolod, hogy az a dühödt idióta rászáll a lányra?

– Mondom, hogy nem tudom, de Muter szörnyen érzékeny, ha a lányról szó van.

– Beszélek az öregasszonnyal – mondta Eddie. – Nem tűröm, hogy Slim ezen a lányon szabaduljon meg a gátlásaitól. Van egy határ, az istenit, és ez már az.

– Inkább ne – riadt meg Woppy. – Muter rühellni fogja. Ne mássz bele.

Eddie nem figyelt rá, és odaszólt Flynnek: – Figyeld a lépcsőt, és szólj, ha Muter közelít.

– Rendben – mondta Flynn, és áthajolt a lépcsőkorláton.

Eddie végigszántott fésűjével a haján, nyakkendőt kötött, és a folyosón átsietett Miss Blandish szobájába. A kulcsot a zárban találta, megfordította, és a szobába lépett.

Miss Blandish hanyatt feküdt az ágyban, egy ócska lepedővel letakarva. A mennyezetre meredt.

Eddie becsukta az ajtót, és hozzálépett.

– Hello, bébi – mondta –, hogy van?

Úgy tűnt, Miss Blandish észre sem vette, hogy ott van. Tovább nézte a mennyezetet. Eddie vállára tette a kezét, és gyengéden megrázta.

– Ébresztő, bébi! Mi baj?

A lány lassan felé fordította a fejét, és ránézett. Tekintete üres volt, pupillái óriásira tágultak.

– Menjen innen – szólt akadozó nyelvvel.

A férfi az ágyra ült.

– Ismer engem, én vagyok, Eddie. Ébredjen! Mi történik itt?

A lány lehunyta a szemét. Eddie percekig nézte, amíg aztán a lány egyszerre beszélni kezdett. Mély, élettelen hangon szólalt meg, akár egy transzba esett médium.

– Bárcsak halott lennék. Azt mondják, ha az ember halott, már nem számít semmi. – Hosszú szünetet tartott, közben Eddie homlokát ráncolva nézett le rá, majd folytatta: – Álmok… semmi más, csak rettenetes álmok… jön ide egy ember, olyan, mintha igazi lenne, de valójában nem is létezik. Magas, sovány, bűzlik a piszoktól. Fölöttem áll és beszél. Nem értem, mit mond. – Hánykolódott a lepedő alatt, mintha annak súlyát sem tudná elviselni. Aztán hosszú hallgatás után folytatta. – Úgy teszek, mintha halott lennék, pedig sikoltani szeretnék, ha bejön, de nem lehet, mert akkor tudná, hogy élek. Órákig áll itt, és motyog. – Aztán hirtelen felsikoltott. – Miért nem csinál velem valamit?

Eddie szívdobogva hátrált. A lány sikoltásának rettenetes hangja megrémítette. Az ajtóra nézett: vajon Muter meghallotta-e?

Miss Blandish megint elernyedt. Motyogott valamit, forgolódott, és csavargatta a lepedőt.

– Bárcsak csinálna valamit. Minden jobb lenne annál, mint hogy órákon keresztül itt áll mellettem, és beszél. Bárcsak tenne velem valamit…

Flynn bedugta a fejét az ajtón.

– Jobb, ha mész. Miért kiabál a lány?

Eddie kituszkolta a szobából, majd becsukta és bezárta az ajtót. Izzadt arcát megtörölte keze fejével.

– Mi történik odabenn? – kérdezte Flynn.

– Valami piszkosul rohadt – mondta Eddie. – Még az is jobb lenne, ha halott lenne ez a lány.

– Senkinek sem jobb, ha halott – mondta Flynn élesen. – Hogy érted ezt?

Eddie visszament a szobájába. Flynn mögötte cammogott. Mikor Eddie belépett, Woppy ránézett, és megdöbbent különös arckifejezésén.

– Ki innen – sziszegte Eddie, és végigfeküdt az ágyon.

Woppy sietve, távozott, kérdően nézett Flynnre, de az csak a vállát vonogatta.

Eddie lehunyta a szemét. Először életében érezte magát szennyesnek, és először történt meg vele, hogy szégyenkezett.

VII.

A RENDŐRSÉG A RILEY-GANGET GYANÚSÍTJA A GYILKOSSÁG ELKÖVETÉSÉVEL

Azonosították a meggyilkolt ember holttestét. John Blandish kifizeti a váltságdíjat.

Tudósítónk jelenti: megállapítást nyert, hogy az az ember, akit a Palace Hotelben lelőttek, Alvin Heinie, a társasági hírek rovat szerződés nélküli munkatársa volt. Heinie volt az, aki beszámolt a rendörségnek arról, hogy a Riley-gang egyik tagja kifaggatta őt John Blandish lányának, az elrabolt örökösnőnek tartózkodási helyeiről, az emberrablást megelőzően.

Értesültünk arról, hogy az egymillió dolláros váltságdíjat a mai napon fizetik ki. Miss Blandish édesapja, leánya biztonságáért aggódva, visszautasította a hatóságok közbelépését. Az igazságügyi szervek és a Szövetségi Nyomozóiroda készenlétben állnak, és azonnal munkához látnak, amint kitudódik, hogy az elrabolt lány biztonságban van.

A rendőrségnek jó oka van feltételezni, hogy Alvin Heinie-t a Riley-gang bosszúból gyilkolta meg…

Grisson Muter felolvasta a cikket a gang-nek: vigyorogva hallgatták.

– Szép munka – jegyezte meg Flynn. – Rileyt okolják mindenért. Fogadok: ha a rendőrfőnök leesne a lépcsőn, azt mondaná, Riley lökte le.

Eddie aggodalmaskodott.

– Lehet, hogy minden rendben van, de én azon töprengek, hogy ugyan ki ölte meg Heinie-t? Riley biztos nem és mi sem. Aggaszt az a Borg lány. Azt hiszem, ő nyírta ki. Vajon miért? Tudjuk, hogy valahogy kapcsolatban állt Rileyvel. Valamit kellene tenni.

– Igazad van – szólt Muter. – Mielőtt bekasszírozzuk a pénzt, meg kell tudnunk, hogy mi köze van a dologhoz. Menj a városba, Eddie, és kérdezősködj. Talán találsz valami nyomot.

– Oké – állt fel Eddie. – Velem jössz, Slim?

Slim a sarokban, távol a gang többi tagjától álldogált, és vicclapot olvasott. Fel sem nézett, amikor Eddie szólt hozzá.

– Menj egyedül – mondta Muter –, és hagyd itt a stukkerodat.

Eddie kiment a hallba, Muter utána.

– Beszélj Pete Cosmosszal – mondta. – Minden lányt ismer a városban. Add a stukkert.

Eddie átadta 45-ösét, és megszólalt: – Nem szólhatna Slimnek, hogy hagyja békén a lányt, Muter?

Az öregasszony megmerevedett.

– Törődj a saját dolgoddal. Jó fiú vagy te, ne üsd az orrodat olyasmibe, amihez semmi közöd.

– Ugyan, Muter – szólt hízelkedőn –, az a lány túl szép ahhoz, hogy Slim sertepertéljen körülötte. Biztosítson neki egy kis nyugalmat.

Muter szeme hirtelen csillogni kezdett a veszett dühtől, az arca lila lett.

– Slim akarja a lányt – szólt halkan, és Eddie-re meredt. – Meg fogja kapni. Szállj ki ebből! És ez vonatkozik a többiekre is!

Eddie arcára kiült az undor.

– A francba egy ilyen rohadt alakkal, aki csak úgy tud megkapni egy lányt, ha előbb teletöltik kábítószerrel – mondta.

Muter szájon vágta. Jókora ütés volt, és Eddie-t hátratántorította. Egymásra meredtek, aztán Eddie kierőszakolt egy vigyorgást.

– Oké, Muter. Csak úgy mondtam. Felejtse el.

Elment, és az asszony dühtől sötét arccal nézett utána.

Vigyáznia kell, gondolta, miközben a városba hajtott. Muter éppen olyan veszedelmes, mint Slim. Egy pillanatig sem habozna, hogy hátba lője, ha feltételezné, hogy a Blandish lány miatt zűrt csinál a gangben. Vállat vont. Sajnálta a lányt, de azért,az életét nem fogja kockára tenni miatta.

Valamivel délután két óra után ért a Cosmos-klubba. A takarítónők még az előző éjjeli piszkot takarították el. Egy fehér öltönyös kis ember vezetésével lányok próbáltak. A zongorista cigarettával a szájában verte a ritmust. A rövid nadrágocskát viselő lányok Eddie-re mosolyogtak. Jól ismerték a klubban, és nagy népszerűségnek örvendett. Szakított magának annyi időt, mielőtt bement az irodába, hogy egy-két gömbölyű popóra ráverjen, és elsüssön néhány viccet.

Pete Cosmos íróasztalánál ült, éj újságot olvasott. Meglepettnek látszott, mikor meglátta Eddie-t. Pete labdakövér fickó volt, bajuszát mintha ceruzával rajzolták volna meg, és igen kedvelte a kézzel festett tarka nyakkendőket. Az a nyakkendő, amelyet most viselt, megbabonázta Eddie-t.

Kezet ráztak.

– Szervusz, Pete – mondta Eddie, miközben az íróasztal sarkára telepedett. – Hogy áll a bál?

Pete a földre dobta az újságot. Gondterhelten rázta a fejét.

– Az a baj, hogy nem áll a bál – mondta, és megkínálta Eddie-t egy szivarral. A lövöldözések után lerohadt az üzlet. Múlt éjjel csak tíz vendég volt, akik közül négyen, a feleségem barátai, nem fizettek semmit.

– Aha – mondta Eddie részvevőn. – Bárhová megyek, mindenütt ugyanez a helyzet. Az a ganéj Riley igazán nagy balhét csinált.

Pete szivarra gyújtott.

– Az egészet nem értem, Eddie. A büdös életben nem gondoltam, hogy lesz mersze megléptetni azt a hölgyikét. Kizárólag kis bulikban volt benne mindig. Begőzölhetett. Még ha Muter lett volna…

– De nem ő volt. Egész héten nem voltunk a városban.

– Persze, persze. – Pete azonnal észrevette a hirtelen élességet Eddie hangjában. – Hetek óta nem láttalak titeket. Mindegy, ha én csíptem volna el a lányt, most nagyon-nagyon óvatos lennék. Amint kifizetik a váltságdíjat, és visszaadják a lányt, akkora lesz itt a zenebona, hogy megbénítja ezt a kéglit. Figyelj a szavamra.

– Az lesz Riley temetése – jegyezte meg Eddie.

– Kíváncsi vagyok, hogy hol bujkál – mondta Pete.

– Ki az az Anna Borg? – kérdezte közömbösen Eddie, miközben a szivarja parazsát figyelte.

– Miért érdekel? – érdeklődött Pete éles hangon.

– Azt akarom tudni, hogy kicsoda. Ismered?

– Persze.

– Kicsoda, és mivel foglalkozik?

– Egy fegyveres lotyó.

– Igazán? – lepődött meg Eddie. – És miért hord magánál fegyvert?

– Na mit gondolsz? – mosolygott Pete. – Riley miatt.

Eddie füttyentett.

– Lám, lám, ez újdonság számomra.

– Mondok én neked még mást is – mondta Pete. – Annát pofára ejtették, és mindenki azt kérdezi, hogy miért. Anna és Riley így voltak – kulcsolta össze két piszkos ujját. – Aztán Riley megcsinálja az évszázad legnagyobb üzletét, és Annától lelép. Semmi értelme az egésznek.

– Talán Riley megunta a csajt.

– A fiúk azt mondják, nem. Anna esküszik, hogy Riley sohasem verte volna át. Azt hiszi, történt vele valami.

Eddie kifejezéstelen arcot öltött.

– Ismered a nőket – horkantott. – Jár a szájuk összevissza, csak a hiúságuk ne szenvedje meg. Most, hogy nagy pénz van kilátásban, Riley pofára ejtette. Csak a lány nem akarja beismerni.

– Lehetséges – vont vállat Pete. – Mindegy, nem tartozik rám.

– Még mindig a Palace Hotelban lakik?

– Miért érdekel annyira Anna? – kérdezte Pete kíváncsian.

– Muter akarja tudni.

Pete meglepődött.

– Igen, még mindig a Palace-ban van. Egy csomó zsernyák van a nyakán. A nyomozók azt hiszik, hogy Riley hozzá jött, aztán összefutott Heinie-vel, és nem tudott ellenállni a kísértésnek: golyót eresztett belé, mert beköpte. Azt hiszik, megint eljön Annához, és várják.

Eddie elgondolkodva dörzsölgette az állat. Végül megszólalt: – Akarok beszélni azzal a pipivel, Pete. Telefonálj most rögtön, és hívd ide. Itt fogok beszélni vele, és a nyomozók nem tudják meg, hogy találkoztunk.

– Miről akarsz vele beszélni? – kérdezte Pete gyanakodva. – Nem akarom Annát csőbe húzni. Nincs vele semmi bajom.

– Ne törődj vele, csináld, amit mondtam. A Muter parancsa.

Pete rettegett a Mutertól. Felhívta Annát.

– Anna? – kérdezte Eddie figyelő pillantásától kísérve. – Itt Pete. Valami fontos történt. Gyere át most rögtön. Nem, nem éppen munka, de az is lehet belőle. Jössz? Oké, várlak. – És letette a kagylót.

– Rendben?

– Igen, jön. Fél óra múlva itt lesz.

– Kösz. Megmondom a Muternak. Nem fogja elfelejtem.

– Jobb szeretném, ha elfelejtené – mondta Pete bizonytalanul. – Ide figyelj, Eddie, aztán semmi balhé Annával.

– Nyugi. Atyai megbeszélés lesz – vigyorgott Eddie. – Mi lenne, ha egy kicsit sétálnál és itt hagynál? Egy óra múlva gyere vissza.

Pete vállat vont.

– Ideje, hogy ebédeljek.

– Pete, van pisztolyod?

– Minek neked pisztoly? – kérdezte Pete csodálkozva.

– Ugyan, ugyan, mire az a sok beszéd? Van vagy nincs?

– A bal felső fiókban.

– Oké. Olajra léphetsz.

Pete távozása után Eddie az íróasztal mögé lépett. Elővette a fiókból a 38-ast, és az asztalra tette. Nem akart semmit kockáztatni egy olyan lánnyal, aki Riley miatt fegyvert viselt. A fegyveres csajoknak jó idegeik vannak, amellett biztos volt abban is, hogy Anna nyírta ki Heinie-t.

Harmincpercnyi várakozás után az ajtó kicsapódott, és Anna sétált be. Világoszöld nyári ruhát viselt és széles karimájú szalmakalapot. Eddie csuda klassznak találta.

A szoba közepére érve meglátta Eddie-t. Amikor belépett, bevágta az ajtót. Megtorpant, a szín kifutott az arcából. Pillantása az asztalon heverő pisztolyra esett.

– Hello, bébi – mondta. – Gyere csak. Ne tojj be. Csak baráti találkozás ez, de azért add ide a retikülödet. Ide vele.

A lány habozott, aztán táskáját az asztalra lökte. Eddie bezárta az egyik fiókba. A pisztolyt is mellé tette.

– Ugyebár nem kell bemutatkoznom? – kérdezte.

A lány már magához tért meglepetéséből, hogy a férfit találta itt. A szín visszatért arcába. A székhez lépett és leült. Lábát keresztbe vetette, de mielőtt szoknyáját lehúzta volna, elővillantotta térdét a férfinak.

– Tudom, hogy kicsoda – mondta a lány.

Eddie cigarettát vett elő, felállt és megkínálta. Anna kivett egyet, a férfi tüzet adott, aztán leült a közelében, az íróasztal szélére.

– Mi a pláne abban, hogy előbb ideadod a címedet, aztán pedig zsaruk után vonítasz, bébi? Majdnem behúztál a csőbe.

A lány orrán át engedte ki a füstöt. Nem szólt semmit.

– Ne játszd meg magad, bébi. Te meg én jól kijönnénk egymással…

– Igen? – A lány kék szeme hidegen csillogott. – Hol van Frankie?

– Miért gondolod, hogy én tudom, hol van Frankie?

– Maga meg Flynn találkozott vele azon az éjjelen, amikor eltűnt. Találkozott vele a La Cygne-i benzinkútnál. A benzinkutas fiú jó barátom volt. Felhívott, és elmondta, hogy magánál és Flynn-nél fegyver volt. Másnap a fiút átlőtt fejjel találták meg. Hol van Frankie?

Eddie-t a hír kissé megdöbbentette. Most látta csak, hogy a Muter mennyire dörzsölt volt, hogy a fiút eltétette láb alól.

– Nem tudom, bébi – mondta. – Gondolom, golyót eresztettek bele valahol. Neked kellene tudnod.

Anna tovább is hidegen nézett rá.

– Miért kellett fegyvert fogni Frankiere? – kérdezte.

– Bailey ugrált – mondta Eddie. – Nem nyírtam ki, Flynn fogott rá fegyvert. Nem volt semmi. Vele volt a Blandish lány. Hülye voltam, hogy nem ismertem meg. Ha felismerem, elvettem volna Frankie-től, de nem ismertem fel. Azóta is átkozom magam. Azt mondta, hogy új barátnője van, és én elhittem. Hagytam, hogy elhajtson.

Anna arcán két vörös folt jelent meg, és a szeme dühösen csillogott.

– Nem hiszem, hogy Frankie elhagyott volna – mondta. – Azt hiszem, történt vele valami, és maga tudja, hogy mi.

– Tévedsz, kisanyám – mondta Eddie.- Nekem éppen annyira nincs gőzöm róla, mint neked, de van egy-két elképzelésem.

– Milyen elképzelése?

– Ne törődj vele – csóválta a fejét. – Minek a szemétben turkálni? Tudom, hogy mit beszélnek a fiúk, de persze lehet, hogy tévednek.

– Mit mondanak a fiúk? – kérdezte Anna villámló szemmel.

– Azt mondják, hogy Riley pofára ejtett téged. Beleszeretett a Blandish lányba.

Anna felugrott.

– Hazugság. Frankie szeret engem. Tudom, hogy hazugság!

– Persze, persze. Lehet, hogy az, de akkor hol van? Miért nem értesített téged? Ha megkapja a váltságdíjat, ad neked belőle valamit? Nem úgy tűnik.

A lány fel-alá járkált az irodában. Eddie látta, hogy megingatta a bizalmát Rileyben.

– Az a Blandish lány gyönyörű – folytatta Eddie. – Lehet, hogy Rileynek szándékai vannak vele kapcsolatban. Te csak útban lennél. Nem tudom, nincs-e a fiúknak igazuk. Azt hiszem, Riley jól felültetett.

A lány szembenézett vele.

– Hallgasson – sikította. – Frankie sohasem tenne velem ilyesmit!

– Ilyenkor mindenki ezt mondja – felelte Eddie, azzal az ablakhoz lépett és kinézett. Úgy érezte, eleget mondott.

– Mit csináljak? Nincs egy vasam se! – szólt a lány.

– Tudok kölcsönadni. Kedvellek, bébi. Mennyi kell?

– Nekem nem kell a maga pénze!

– Oké, ahogy akarod. Bármikor, amikor szükséged van pénzre, vagy valamilyen zűrbe keveredsz, értesíts. Pete tudja, hol lehet megtalálni. Most mennem kell. Felejtsd el Frankie-t. Csak az idődet pazarlod a várakozással. Ha egyszer megkapja a váltságdíjat, az összes lány utána veti majd magát. Viszlát, bébi!

Ezzel kiment az irodából, és otthagyta Annát, aki könnyes szemmel bámult ki az ablakon.

VIII.

Flynn az óráját nézte.

– Még öt perc – mondta Woppynak, aki Thompson géppisztolyát babusgatta. – Úristen, de boldog leszek, ha túl leszünk ezen!

– Ühüm – mondta Woppy. – Muter azt mondja, hogy nem nagy ügy az egész, ő csak tudja, hogy mit beszél.

– Akkor mi a francnak izzadsz annyira? – kérdezte Flynn.

A két férfi a Buickban ült, amely az útról letérve a bokrok árnyékában rejtőzködött. Jól látták maguk előtt az utat.

– Te se vagy valami nyugodt – állapította meg Woppy, és előhúzta piszkos zsebkendőjét, hogy megtörölje homlokát. – Hány óra van?

– Ne pofázz már annyit – sziszegte Flynn. Bárcsak Eddie jött volna vele; Woppy az idegeire ment. Ha Eddie-vel volt, és valami zűrbe keveredtek, mindig érezte, hogy kimásznak belőle, de Woppy túl izgága volt. Mindig betojt, ha kezdődött a balhé.

– Hallom a kocsit – mondta Woppy. Távolról, a kanyaron túlról egy autó reflektora tűnt fel.

– Jön – mondta Flynn. Kimászott a kocsiból, és elővette erős fényű zseblámpáját.

A kocsi gyorsan közeledett. Amikor már csak vagy háromszáz yardnyira volt, Flynn felgyújtotta a zseblámpáját.

Woppy kezét a géppisztolyon nyugtatva figyelte, szíve hevesen dobogott. És ha a kocsi tele van rendőrökkel? Azok a fickók sohasem kockáztatnak. Golyózáport zúdítanának rájuk menet közben. A közeledő autó lelassított. Flynn látta, hogy csak a vezető ül benne: egyetlen ember. Úgy látszik, Blandish tisztességesen engedelmeskedik a parancsoknak. Az autó elhajtott előttük, és az ablakából nehéz tárgy zuhant az útra. Aztán továbbment, végül pedig eltűnt a sötétségben.

Flynn nagyot fújt, a fehér kofferhoz rohant és felkapta.

Woppy félretette a géppisztolyt, és elindította a kocsit. Flynn bemászott, a koffert pedig a lába elé tette.

– Menjünk!

Woppy rálépett a gázra, a kocsi előrelendült. Flynn hátrafordult, és a hátsó ablakon keresztül figyelt. Sebesen hajtottak vagy három-négy mérföldön át. Senki sem követte őket.

– Rendben van – szólt Woppy –, menjünk haza.

Amikor bevonultak a nappaliba, Muter, Slim, Eddie és Doki mind ott voltak és vártak. Flynn a koffert az asztalra lökte.

– Minden simán ment, Muter, ahogy mondta.

Mutér lassan felállt, és az asztalhoz lépett. Kinyitotta a koffer dupla zárját, mialatt a többiek mögéje gyülekeztek. Még Slim is kicsit izgatottnak látszott.

Muter felnyitotta a koffer tetejét. Mindnyájan a szép rendben összekötegelt bankjegyekre bámultak. Életükben nem láttak még ennyi pénzt.

– Egek, hát nem szép látvány! – kiáltott Eddie. – Úristen. – Slim nyitott szájjal a pénz fölé hajolt, nehezen lélegzett.

– Hát itt van – mondta Muter, és megpróbált nyugodtnak látszani. – Egymillió dollár. Végre!

– Osszuk el, Muter – javasolta Eddie. – Viszket a tenyerem, hogy elköltsek valamennyit a részemből. Rajta! Hogy lesz az osztozkodás?

– Igen – mondta Woppy olyan izgatottan, hogy képtelen volt a helyén maradni. – Én mennyit kapok, Muter?

Muter lecsukta a koffer tetejét. Egyenként végignézett a társaság tagjain, aztán nehézkesen a karosszékhez ment és belesüppedt.

A gang kíváncsian figyelte.

– Mi bántja a csőrét? – kérdezte Eddie türelmetlenül. – Ide a dohánnyal!

– Minden egyes bankjegyen, ami ebben a kofferben van, egy szám szerepel – mondta Muter. – Az életeteket tehelitek rá, hogy a nyomozóknak megvan a számok listája. Ez a dohány olyan forró, hogy éget.

– Mit beszél? – kérdezte Eddie. – Nem nyúlhatunk a pénzhez?

– Dehogynem, ha egyenesen a villamosszékbe akarsz sétálni – mondta Muter. – Azt mondom: öngyilkosság a pénzhez nyúlni.

– Hát akkor mi a francnak szereztük meg? – morgott Flynn.

Muter pattogott.

– Oké, fiúk, nyugi. Erre is gondoltam. Ezt az égető pénzt átadom Schulbergnek. Ő akár évekig is elül rajta, de csak egy félmilliót ad érte. Félmillió olyan dollár, amit használni is lehet, mégis többet ér, mint egymillió, amihez nem lehet nyúlni.

Slim hirtelen beleköpött a kandallóba.

– Duma! – mondta undorral. – Csak ezt tudtok! Dumálni. – Odalépett a heverőhöz, végigfeküdt rajta, és egy vicclapot vett a kezébe.

– Ez nem olyan jó buli, Muter – mondta Eddie. – Én kétszázezret vártam.

– Az lehet, hogy annyit vártál – nevetett Muter.

– Hát akkor mennyi jut? – kérdezte Woppy aggodalmasan.

– Mindegyikőtök kap háromszáz dollárt – jelentette ki Muter. – Egy dollárral sem többet.

– Viccel? Háromszázat? – mondta Eddie, és kezdett elvörösödni. – Hát ez meg mi?

– Ez lesz a zsebpénzetek – mondta Muter. – Mindegyikőtöknek jut százezer dollár, de nem kapjátok meg. Ismerlek titeket, fiúk. Ha ennyi pénzt kapnátok, olyan felhajtást csinálnátok, hogy a nyomozók egy héten belül elkapnának. Nem tudnátok ellenállni a csábításnak, és szórnátok a pénzt. A legtöbben így buknak le. Egyszerűen képtelenek rá, hogy ne fitogtassák a pénzüket, és ezt a nyomozók is pontosan tudják. – Rábökött Eddie-re. – Mit mondanál, ha megkérdeznék tőled, hogyan jutottál ennyi dohányhoz? Rajta, mondd csak el!

Eddie kinyitotta a száját, hogy valamit mondjon, de aztán gyorsan becsukta, mert belátta, amit a Muter mond, annak van alapja.

– Igaza van, Muter. Átkozott dolog ez, és én már azt hittem, hogy gazdag leszek.

– És most elmondom, hogy mi lesz a pénzzel. Üzletet csinálunk. Már évek óta szerettem volna bekapcsolódni az üzleti életbe. Ti fogjátok vezetni, fiúk. Megveszem a Paradise klubot. Eladó. Rendbe hozatjuk, szerzünk lányokat meg egy jó zenekart, és pénzt keresünk. Félmillióval egészen első osztályú helyet tudunk belőle csinálni. Unom, hogy egy kisstílű ganget vezessek. Most nagystílűek leszünk. Mostantól kezdve üzletemberek vagyunk. Na, ez hogy tetszik?

A négy férfi megkönnyebbült. Slim volt az egyetlen, aki oda sem figyelt; tovább olvasta a vicceket.

– Hát esze aztán van, Muter – jegyezte meg Doki. – Én benne vagyok.

– Én is – szólt Eddie. – Bomba ötlet.

– Nekem megfelel – fűzte hozzá Flynn.

– Lesz konyha a klubban? – kérdezte Woppy. – Főzhetek?

– Főzhetsz, Woppy – vigyorgott Muter. – Mindegyikünk egyötödöt kap a haszonból. Lesz pénzetek, és megtudjátok indokolni, hogy honnan.

– Egy pillanat – vágott közbe Eddie. – És ha a nyomozók kíváncsiak arra, hogy miből finanszíroztuk az üzletet? Akkor mi van?

– Ez is el van intézve. Schulberg majd azt mondja, ő kölcsönözte nekem. Ez része a megállapodásunknak.

– Hát maga aztán mindenre gondolt – mondta Eddie. – Mikor kezdjük?

– Most rögtön. Minél előbb, annál jobb. Holnap megveszem a klubot.

– És most meg kell szabadulnunk a lánytól – mondta Flynn. – Megbeszélte már Dokival? Hová fogjuk elásni?

A barátságos hangulatnak egy pillanat alatt vége volt, Muter megmerevedett, először elsápadt, aztán kivörösödött. Doki nyájas mosolya leolvadt. Olyan volt, mint aki rögtön elájul. Slim ledobta az újságot, félig felült, sárga szeme villogott.

– Elásni? – mondta. – Mit beszéltek? Megbeszélni Dokival? Mit? – Talpra ugrott.

– Semmit – szólt Muter sietve. Gyilkos pillantást vetett Flynnre.

Eddie elérkezettnek látta az időt.

– De hát mi lesz a lánnyal, Muter? – kérdezte, és elhúzódott Slimtől, aki talpra ugrott.

Muter habozott, de aztán rájött, hogy késő a visszavonuláshoz. Anélkül hogy Slimre pillantott volna, megszólalt: – El kell tűnnie, túl sokat tud. Amikor alszik…

– Muter!

Slim éles hangjára mindenki felfigyelt. Anyjára nézett égő, sárga szemmel.

– Mi az? – kérdezte az öregasszony. Szívét félelem szorította össze.

– A lány az enyém – mondta Slim lassan, érthetően. – Senki sem nyúlhat hozzá, hacsak nem velem akar szembekerülni. A lány az enyém, és az enyém is marad.

– Nézd, Slim, ne bolondozz – mondta Muter. Nehezen ejtette a szavakat. Teljesen kiszáradt a szája. – Nem lehet tovább tartani. Túl veszélyes. Ki kell nyírni.

Slim elrúgta az útjában álló széket. A kés egyszer csak ott volt a kezében. Woppy és Doki gyorsan elhátráltak Muter közeléből, és hagyták, hogy egyedül nézzen szembe Slimmel. Az asszony megmerevedett, amikor Slim lassan felé közelített.

– Akkor te kerülsz velem szembe – mondta Slim gonoszul. – Akarod, hogy elvágjam a torkodat, vén tehén? Ha hozzányúlsz, ha bárki hozzányúl, darabokra aprítlak.

Eddie pisztolyát a kezébe csúsztatta. Muter meglátta a mozdulatát.

– Tedd el a fegyvert – szólt rá élesen. Félt, hogy Eddie lelövi a fiát.

Slim Eddie felé fordult, aki hátrálni kezdett, – Hallod? – süvöltötte Slim. – A lány az enyém! Megtartom! Senki nem fog hozzányúlni.

Sorra egymás után mindegyikükre rámeredt, aztán kiment, és bevágta maga mögött az ajtót.

Csend lett: Muter sápadtan a székéhez vonszolta magát, s lassan leült. Hirtelen nagyon öregnek látszott.

Eddie és Flynn egymásra pillantottak. Aztán Eddie vállat vonva kifelé indult a szobából. Flynn követte.

Woppy izzadva ült a kanapén, és úgy csinált, mintha olvasna. Doki töltött magának. A szobában kínos csend uralkodott.

Slim a lépcső tetején állt és hallgatózott. Vigyorgott magában. Most legalább megmutatta a hatalmát. Mindenkit alaposan megijesztett. Mostantól kezdve legalább az őt megillető helyet fogja elfoglalni a gangben, és Muter a második helyre szorul. Miss Blandish szobája felé pillantott. Ideje, hogy véget vessen az ágya melletti éjszakai álldogálásoknak. Neki is meg kell mutatnia, hogy nemcsak anyjának ura, hanem az övé is.

Sárgán csillogó szemmel nézte Miss Blandish ajtaját. Aztán elővette a kulcsát, és kinyitotta. Belépett a szobába, és bezárta maga mögött az ajtót.

Miss Blandish figyelte, ahogyan keresztüljött a szobán. Valami új önbizalmat látott rajta, és jól tudta, hogy számára ez mit jelent.

Borzongva hunyta le a szemét.

Harmadik fejezet

I.

Az ajtó tejüveg lapján a következő felirat állt: DAVE FENNER NYOMOZÓIRODA A fekete betűket frissen festették. Kicsiny, jól berendezett irodahelyiségbe vezetett az ajtó, ahol egy íróasztal, két karosszék állt, a padlót szép perzsaszőnyeg borította, s a falak mentén futó polcokon különböző, nemrég beszerzett és soha ki nem nyitott jogi könyvek sorakoztak.

Dave Fenner az íróasztalnál álló székben pihent, lába az asztalon nyújtózott. Úgy meredt a mennyezetre, mint akinek semmi dolga, és a semmittevésre korlátlan idő áll rendelkezésére.

Robusztus, harminchárom éves férfi volt, vonzóan csúnya arca és határozott álla olyan ember benyomását keltette, aki szereti a saját útját járni, és rendszerint azt is járja.

Íróasztalától balra a külső irodahelyiségbe vezető ajtó nyílt, ezt a szobát fakorlát osztotta ketté. Egyik felét a várakozó ügyfelek részére tartották fenn, a másik – irodai tevékenységet szolgáló – részben Paula Dolan uralkodott. Vonzó, fekete hajú, mélykék szemű lány volt, és az alakja képviselte – Fenner megítélése szerint – az egyedüli értéket az újonnan alapított üzleti vállalkozásban.

Paula az írógép előtt ült, amelybe nem volt papír fűzve, és a Love című képeslapot tanulmányozta. Időnként ásított egyet, és gyakran pillantott a faliórára. Három óra múlt húsz perccel.

Íróasztalán megszólalt a csengő. Letette az újságot, és a belső szobába sietett.

– Van egy cigarettád, szivi? – kérdezte Fenner nyújtózkodva, amire a szék nyikorogni kezdett. – Éppen kifogytam.

– Még van három – felelte Paula –, ebből kettő a tied lehet. – Átment a szobájába, két cigarettával tért vissza, és letette az íróasztalra.

– Igazán nagylelkű vagy – nyújtott rá Fenner. – Köszönöm. – Mélyen beszívta a füstöt, és Paulára pillantott. – Igazán csinos vagy ma délután.

– Valóban? – szólt Paula keserűen. – Úgy látszik, mégsem megyek vele semmire.

– Hogy boldogulsz? – változtatott a témán a férfi. – Van valami dolgod?

– Pontosan annyi, mint neked – helyezkedett el Paula az íróasztal tetején. -

– Hát akkor alighanem halálra dolgozod magad – jegyezte meg Fenner vigyorogva. – Nem baj, majd csak lesz valami.

– Az elmúlt hónapban mindig ugyanezt mondtad – szólt Paula, és aggodalmasnak látszott. – Sokáig nem tudjuk ezt tovább csinálni, Dave. Az irodabútor-kereskedő telefonált, hogy ha holnap nem fizetjük ki az esedékes részletet, az összes holmit visszaviszik.

– Na ne mondd! – nézett körbe a szobán Fenner. – Csak nem gondolod, hogy épeszű ember vissza akarja kapni ezt a sok kacatot!

– Úgy látszik, nem hallottad, amit mondtam. Holnap az összes bútort elviszik, ha nem fizeted ki a harmadik részletet. És akkor én mire ülök?

Fenner megütközött.

– Azt is elviszik?

– Dave Fenner, nem vagy hajlandó egy fél percig se komolyan viselkedni? Ha holnapig nem jutunk kétszáz dollárhoz, be kell zárnunk az irodát.

– Pénz! – sóhajtott Fenner. – Mennyi van?

– Tíz dollár és tizenöt cent.

– Ilyen sok? Hát akkor gazdagok vagyunk! Van a szomszédban egy fickó, akinek csak adóssága van.

– Miért vagyunk mi ettől gazdagok?

– Hát azért, mert mi nem tartozunk a banknak.

– Erről sem te tehetsz. Igazán megpróbáltál mindent, hogy tartozhass nekik.

– Azt hiszem, ez igaz – csóválta fejét Fenner szomorkodva. – Attól félek, azok a pacákok nem bíznak bennem.

– Á, dehogynem – jegyezte meg Paula ironikusan. – Csak nem akarnak zavarba hozni. Kezdem hinni, hogy tévedtél, amikor ezt az irodát megnyitottad. Igazán jól kerestél a Tribune-nál. Én nem is gondoltam soha, hogy ez a te irodaötleted beválik.

– Nagyon szép dolog, hogy így beszélsz – méltatlankodott a férfi. – Akkor ugyan miért mondtad fel az állásodat, és jöttél hozzám dolgozni? Figyelmeztettelek előre, hogy adódhatnak kezdetben nehézségek, de téged hét lóval sem lehetett visszatartani.

Paula rámosolygott.

– Talán azért, mert szeretlek.

Fenner felnyögött.

– Az isten szerelmére, ne kezdd megint. Van nekem enélkül is elég bajom. Miért nincs egy kis eszed, szivi? Ilyen külsejű lány, ilyen alakkal akár egy milliomost is felcsíphet! Miért pazarolod az idődet és a tehetségedet egy olyan nyomorultra, mint én? Mondok valamit. Én mindig le leszek robbanva. Ez nálunk családi hagyomány. A nagyapám tönkrement. Az apám világéletében sóher volt. A nagybátyám nyomorában becsavarodott.

– Mikor házasodunk össze, Dave?

– Emlékeztess, hogy valamikor tanulmányozzam a spiritiszta szeánszon hozzám szóló szellemek üzenetét. Miért nem mész haza? Egészségtelen ötleteid támadnak az itteni semmittevéstől. Vegyél ki egy szabad délutánt. Mossál hajat, vagy csinálj valami hasonlót.

Paula reményvesztetten húzta fel a vállát.

– Miért nem beszélsz Ryskinddel? Talán ha szépen megkéred, visszavesz a laphoz. Te voltál a legjobb bűnügyi riporter a területen. Bizonyára hiányzik a munkád. Miért nem keresed fel?

Fenner a fejét rázta.

– Az a baj, hogy szóba sem állna velem. Mielőtt eljöttem, kőszívű, ostoba fickónak neveztem. Úgy emlékszem, azt is mondtam, hogy az egyik istállóban még láttam szabad helyet a számára. Valahogy az az érzésem, hogy nem igazán kedvel már engem.

A csöngő látogató érkezését jelezte.

– Mit gondolsz, ki lehet az? – kérdezte Fenner homlokát ráncolva.

– Valószínűleg a telefont jöttek kikapcsolni. Emlékezz vissza; nem fizettük ki a számlát.

– Minek nekünk telefon? Senkivel sem vagyunk beszélő viszonyban a városban!

Paula kiment, az ajtót becsukta maga mögött. Pár perc múlva izgalomtól kipirult arccal jött vissza.

– Nézd csak, ki van itt – mondta, és egy névjegyet tett az íróasztalra.

Fenner elolvasta, aztán Paulára bámulva hátradőlt.

– John Blandish? Személyesen?

– Veled akar beszélni.

– Biztos, hogy ő az? Nem valaki, aki Blandishnek adja ki magát?

– Egész biztos.

– Hát akkor mire vársz? Vezesd be, bébi, vezesd be!

Paula az ajtóhoz ment és kinyitotta.

– Mr. Blandish, Mr. Fenner most szabad. Kérem, fáradjon be.

Félreállt, és mikor John Blandish belépett, távozott, magára hagyva a két férfit.

Fenner felállt. Meglepődött, hogy Blandish nem magasabb. A középtermetűnél alig valamivel magasabb milliomos törékenynek látszott az izmos Fenner mellett. Szeme kölcsönzött arcának jellegzetességet és akaraterőt. Kemény, élénk, ravasz tekintete volt, olyan emberé, aki nem kérve és nem osztva kegyeket, küzdötte fel magát a csúcsra.

Blandish kézfogás közben kritikus pillantást vetett Fenner-re.

– Van egy ajánlatom, Fenner – mondta Blandish. – Azt hiszem, maga az az ember, akire szükségem van. Úgy hallottam, vannak kapcsolatai az alvilággal. Azt hiszem, egyetlen módon lehet bíróság elé állítani a lányom elrablóit: ha olyasvalakit bízok meg, mint maga, akinek szabad bejárása van a gengszterek közé. Mi a véleménye?

– Azt hiszem, igaza van – ült vissza Fenner íróasztala mögé. – Akárhogy is, az elmélet helyes, de a nyomok most már alaposan elhalványultak, a lányát több mint három hónapja rabolták el.

– Ezzel tisztában vagyok. – Blandish disznóbőr szivartárcát vett elő, és kiválasztott egy szivart. – Minden lehetőséget megadtam a Szövetségi Nyomozóirodának, mielőtt magam avatkoztam bele ezeknek az embereknek a felkutatásába, ők nem találták meg. Most én próbálkozom. Beszéltem velük, és beszéltem a rendőrséggel is. Brennan kapitány javasolta, hogy keressem fel magát, ő mondta, hogy jónevű újságíró volt, és jól ismeri ennek a városnak az alvilágát. Azt is megígérte, ha én megbízom magát, mindent megtesz, amit tud, hogy segítsen. Amennyiben érdekli az ügy, minden lehetőséget megadok, hogy megtalálja ezeket az embereket. Most rögtön adok háromezer dollárt, és ha megtalálja a rablókat, még további harmincezret. Ez az ajánlatom. Mi a válasza?

Fenner egy pillanatig meglepve ült, aztán összeszedte magát, és bólintott.

– Természetesen megpróbálhatom, Mr. Blandish, de eredményt nem ígérhetek. Az FBI a legjobb ilyen jellegű testület a világon. Ha nekik nem sikerült megtalálni a gengsztereket, minden valószínűség szerint én is kudarcot vallok. De megpróbálhatom.

– Hogyan kezd neki?

– Véletlenül én tudósítottam az emberrablást a Tribune-nak. Ez volt az utolsó munkám, mielőtt a lapot otthagytam. Van egy dossziém, amelyben az összes információ szerepel. Legelőször ezt tanulmányozom át.

Valamit mindig furcsálltam az ügyben. Személyesen ismertem Rileyt és Baileyt, folyton összeakadtam velük különböző lebujokban, ahol a munkámmal kapcsolatos adatok után szimatoltam. Kizárólag kis ügyekkel foglalkoztak. Hogyan volt bátorságuk emberrablásra vállalkozni? Ez megdöbbentett, pedig látszólag mégis volt. Nem áll össze a kép. Ha úgy ismerné az alvilági alakokat, ahogyan én, önnek is ez lenne a véleménye erről a kettőről. Az emberrablás nem tartozik az alkatukhoz. Legfeljebb kisstílű bankrablást tételezne fel róluk az ember. Mégis elrabolták a lányát. És aztán felteszem magamnak: hová tűntek? Hogyan lehetséges, hogy a váltságdíjból egyetlen bankjegy sem került elő? Miből élnek az emberrablók, ha nem költenek a váltságdíjból? És még egy dolog: Rileynek volt egy barátnője: Anna Borg. A nyomozók órákig faggatták, mégsem tudtak belőle semmit sem kihúzni. Biztosan tudom, hogy Riley teljesen bele volt bolondulva ebbe a lányba, mégis úgy hagyta ott, mintha soha nem is látta volna. Ez valahogy nem jön össze. – Egy pillanatig szünetet tartott, aztán folytatta: – Most rögtön felkeresem Brennant, Mr. Blandish. Átnézem az egész ügyet még egyszer, hogy nem kerülte-e el a figyelmemet valami, ami nyomra vezethetne. Pár napon belül értesítem, látok-e lehetőséget ezeknek az embereknek a megtalálására vagy sem. – Kutató pillantást vetett Blandishre. – ön nem azt kéri tőlem, hogy találjam meg a lányát. Azt gondolja, hogy…?

Blandish pillantása megkeményedett.

– Igen, halott. Ebben nem kételkedem. Képtelen feltételezés lenne, hogy még él, és ilyen emberek karmai között van. Nem, a lányom halott. – Zsebéből csekkfüzetet vett elő, és Fenner nevére kiállított egy háromezer dolláros csekket. – Két napon belül várom a jelentkezését.

– Rendben van.

Fenner az ajtóig kísérte Blandisht.

– A pénz nem akadály – mondta a milliomos. – Semmiben sem korlátozom magát. Keveredjen el az alvilágban, és híresztelje, hogy aki beszél, az kap pénzt. Biztos vagyok benne, hogy ez az egyetlen lehetőség.

– Kérem, ezt bízza rám. Igyekszem, hogy ne okozzak csalódást.

Blandish távozása után Paula robogott a szobába.

– Mit akart? – kérdezte aggódva. – Adott valami megbízást?

Fenner meglobogtatta a csekket.

– Van pénzünk, drágám. Nézd csak: háromezer dolcsi. Éppen idejében. Most megnyugodhatsz, lesz széked, ahová leparkolhatod a fenekedet.

II.

Charles Brennan kapitány a városi rendőrségtől kövér, vörös képű férfi volt; homok-színű haja a halántékánál őszült. Áthajolt íróasztalán, hogy kezet rázzon Fennerrel.

– Soha nem gondoltam, hogy eljön a nap, amikor még örülni fogok, ha egy firkász beteszi a lábát az irodámba – mondta. – Üljön le. Mi újság?

– Lehetne rosszabbul is – ült le Fenner. – Nem vagyok durcás gyerek.

– Csodálkoztam, amikor meghallottam, hogy engedélyt kért a detektívi működéshez. Meg kellett volna maradnia az újságírói munkánál. A hekusélet még a kutyáénál is rosszabb.

– Nincs szándékomban olyan jól élni, mint egy kutya – felelte Fenner barátságosan. – Köszönöm, hogy beajánlott Blandishnek.

– Köztünk szólva Blandish lassan az őrületbe kergetett. Egy kis szerencsével most magát kergeti majd őrületbe, és leszáll rólam.

Fenner felfigyelt.

– Ezt meg hogy érti?

– Várjon csak, majd meglátja! – mondta Brennan szadisztikus éllel. – Blandish nem szállt le a nyakamról, mióta az istenverte lányát megléptették. Önvédelemből ajánlottam, hogy bízza meg magát. Vagy itt volt az irodámban reggel, délben, este, vagy telefonált. Mikor találom meg azt az embert, aki elrabolta a lányát? Ha nem ezerszer hallgattam ezt végig, akkor egyszer sem. Ha egyszer meghalok, ezeket a szavakat találják majd a májamba vésve.

– Hát ez szép – keseredett el Fenner. – És én még azt hittem, hogy jót tesz velem.

– Nem vagyok én kiscserkész! Csak annyit mondhatok, hogy éppen annyi esélye van arra, hogy ezeket a gazembereket megtalálja, mint amennyi arra, hogy egy szépségversenyt megnyerjen.

Fenner eleresztette füle mellett a megjegyzést.

– De valahol csak kell lenniük?

– Persze, vannak is. Lehetnek Mexikóban, Kanadában, a mennyországban vagy a pokolban. Három hónapja a világ összes rendőre keresi őket eredménytelenül, de azzal teljesen egyetértek, hogy valahol lenniük kell.

– És a lány? Gondolja, hogy halott?

– Igen. Biztosan halott. Miért tartanák életben? Csak veszélyt jelentene számukra. Még fogadnék is, hogy akkor nyírták ki, amikor MacGowant, de gőzöm sincs, hová áshatták el.

– És Anna Borg? Vele mi lett?

– Ő megvan. Egyik emberem az utóbbi két hónapban állandóan a nyomában volt, de fölösleges időpocsékolásnak bizonyult. Most új barátja van. Gondolom, megunta a várakozást Rileyre. Esténként a Paradise klubban lép fel.

– Ki az új barátja?

– Eddie Schultz.

Fenner a homlokát ráncolta, aztán összecsapta a kezét.

– Ismerem. A Grisson-gangben van, olyan magas, jóképű, nagydarab gazfickó.

– Igen, az. A Grisson-gang átvette a Paradise klubot, Tóni Rocco lerobbant lebuját. Kifizették, és egészen feldobták.

– Honnan volt pénzük? A Grisson-gang-nek nem volt dohánya.

– Mindent ellenőriztem. Abe Schulberg finanszírozta.Megállapodott Grisson Muterral. Ő vezeti a mulatót, és a nyereség ötven százaléka Schulbergé.

Fenner érdeklődése lelohadt. Cigarettára gyújtott, és leroskadt a székére.

– Így hát a nyomok elhalványultak.

– Soha nem is voltak élesek. Rohadt egy ügy. Attól a sok elvesztegetett pénztől és időtől lidércnyomásaim vannak. Most sem vagyunk közelebb a megoldáshoz, mint amikor kezdtük.

Fenner fintorgott. Az a kilátás, hogy megkapja a harmincezer dollárt, nagyon is távolinak tűnt. Felállt, de valami még eszébe jutott.

– Miből élt a Borg lány, amikor Rileyvel járt?

– Legyezőtáncszáma volt aprópénzért a Cosmos-klubban. De fő pénzforrása Riley volt.

– A Cosmos-klub? – Fenner elgondolkodott. Órájára pillantott. – Nem tartom fel tovább, kapitány. Ha valami van, értesítem.

– Nem fog – vigyorgott Brennan. – Mert nem lesz semmi.

Fenner gondterhelten hajtott vissza irodájába. Még ott találta a rá várakozó Paulát, bár már hat óra is elmúlt.

– Még mindig itt vagy? – kérdezte. – Nincs hová hazamenned?

– Félek elmenni. Bármelyik pillanatban besétálhat egy újabb milliomos. – közölte Paula, tágra nyitva kék szemét. – Ó, Dave. Folyton azt tervezgetem, mire költjük majd azt a sok szép pénzt, ha megkapjuk.

– Álmodozásaid kulcsszava a ha. – Fenner besétált a szobájába, Paula követte. – De ha már itt vagy, tedd magad hasznossá, bébi. Nézd át azt az átkozott dossziét, hogy van-e valamink Pete Cosmosról.

Újságírói tevékenységének évei alatt rendszeresen összegyűjtött minden kis és nagy gengszterről szóló információt, amit tudott. Óriási adattára volt olyan tényekből, amelyek hasznosnak bizonyultak olyan esetekben, amikor valami alvilági alakot kellett rábeszélnie, hogy köpjön.

Paula öt percen belül megjelent egy csomó összetűzött újságkivágással.

– Nem tudom, mire vagy kíváncsi, de itt van minden, amit Cosmosról begyűjtöttél.

– Köszönöm, angyalka, most hazacammoghatsz. Dolgom van. Nincs kedved velem vacsorázni, hogy megünnepeljük a gazdagságunkat?

Paula szeme felcsillant az elragadtatástól.

– De mennyire! Felveszem az új ruhámat. Menjünk a Champagne bárba. Ott még soha nem voltam. Azt mondják, isteni hely.

– Az egyetlen isteni abban a bárban a számla. Majd talán ha megkapjuk a harmincezret, elmehetünk oda, előbb nem.

– Akkor az Astorba? Azt mondják, nem drága, és azért a pénzért a legjobb az egész városban.

– Ne viccelj, bébi! Azt nem mondták neked, hogy mennyi az a pénz? Megmondom, hová megyünk, összekötjük a munkát a szórakozással. A Cosmos-klubba.

Paula olyan savanyú arcot vágott, mint aki citromba harapott.

– A Cosmos-klubba? Az még lebujnak is ócska, és a koszt is pocsék.

– Futás, kislány. Dolgom van. Fél kilenckor ott leszek érted. – Fenner rácsapott a lány hátsó felére, és az ajtóhoz kísérte.

Íróasztalához telepedve tanulmányozni kezdte azokat az újságkivágásokat, amelyeket Paula keresett ki. Vagy harminc perc múlva telefonált, aztán helyükre rakta az újságkivágásokat, és hazahajtott kétszobás lakásába. Lezuhanyozott, sötét öltönyt vett fel. Ellenőrizte 38-as rendőrségi pisztolyát, és bedugta zakója alá a válltokba.

Paulát már aggodalmas várakozás közepette találta. A lány már megtanulta, hogy ne várakoztasson meg senkit. Nagyon csinos volt fekete ruhájában, piros szegfűvel a vállán. A ruha szabása annyira kiemelte az alakját, hogy Fenner kénytelen volt még egy pillantást vetni rá.

– Csak az bosszant, hogy mindig magamnak kell megvenni a virágot – mondta Paula, és kocsiba szállás közben kegyes kiállítást rendezett nylonharisnyás lábából. – Azon a napon, amikor eszedbe jut, hogy virágot vegyél nekem, el fogok ájulni.

– Tedd el a repülősót, bébi. Soha életemben nem jutna eszembe, nyugodj meg – vigyorgott Fenner, és behajtott a forgalomba.

– Van valamim Pete-ről. Egek! Ha ezt meghallja, a kerek képe alaposan belevörösödik.

– De remélem, azért eszünk is valamit – nézett rá Paula. – Látom előre, hogy te meg az a kövér digó fogcsikorgatva bámultok egymásra, mialatt én éhen pusztulok.

– Először eszünk, bébi – veregette meg a lány térdét Fenner.

Paula határozott mozdulattal tolta el a kezét…

– Ez a térd a leendő férjemnek van fenntartva – jelentette ki. – Ha akarsz, opciót kaphatsz, de csak írásban fogadom el a kérelmet.

Fenner nevetett. Szeretett együtt lenni Paulával. Mindig jól szórakozott.

A Cosmos-klub tele volt, mire odaértek, de a főpincér – apró szemű olasz – talált nekik asztalt.

Fenner körülnézett, és megállapította, hogy alaposan lerobbant a klub. Hat hónapja nem járt itt, azóta csak romlott a helyzet.

– Kedélyes hullaház – jegyezte meg Paula. – Nem tudom elképzelni, hogy valaki saját jószántából jönne ide, hacsak nem túl sóher, hogy máshová menjen.

Mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést, Fenner az étlapot kezdte tanulmányozni. Éhes volt. Mosdatlan külsejű pincér álldogált mellettük.

Hosszas tárgyalás után megállapodtak az előételben, utána olajbogyós kacsát rendeltek.

– Legalább az olajbogyókat meg lehet enni – reménykedett Paula. – Azt még a Cosmos-szakács sem tudja elrontani.

– Csak várd ki a végét – nevetett a férfi. – Fogadok, hogy olyan kemények lesznek, mint a golflabda.

De amikor az étel megérkezett, egyikük sem panaszkodott. Jó ugyan nem volt, de legalább ehető.

Két fogás közt táncolni mentek. Paula romantikusán hozzásimult, de Fenner szándékosan a lábára lépett, így a tánc nem bizonyult túl sikeresnek.

Miközben az édességet választotta ki a lány, a férfi hátratolta székét, és felállt.

– Most jön a munka. Megkeresem Pete-et. Te csak tömd a fejed. Nem sokáig maradok.

Paula dühös szemmel mosolygott rá.

– Menj csak, drága Dave, ne törődj velem. Annyi minden megbeszélnivalóm van önmagámmal. Mindig várni foglak, ha többé nem is látlak soha az életben.

– Ha nem lennénk nyilvános helyen, most a térdemre fektetnélek és jól elfenekelnélek.

– Bűbájos ötlet. Fuss csak, és beszélj a digó barátoddal. Remélem, hogy a jobb szemedbe fog köpni.

Fenner vigyorogva indult Pete irodája felé. Kopogás nélkül, egyenesen besétált, és lábbal rúgta be maga mögött az ajtót.

Pete éppen összeadáson dolgozott. Meglepve nézett fel, s amikor meglátta, ki az, szemrehányóan szólalt meg: – Ki engedte meg, hogy így beronts ide? Mit akarsz?

– Hello, dagi! – telepedett az íróasztalra Fenner. – Rég nem láttalak!

– Mit akarsz? – ismételte Pete Fennerre meredve.

– Nem láttad mostanában Harry Levane-t?

Pete megmerevedett.

– Nem, és nem is akarom. Miért?

– Éppen most beszéltem vele. Pete, alaposan benne vagy a slamasztikában – csóválta szomorúan a fejét Fenner. – Harry mesélt nekem arról a lányról, akivel a múlt nyáron Miamiba kirándultál. Kiskorú volt. Pete! Csodálkozom rajtad. Ezért a kis haszontalanságért két év sittet kaphatsz.

Pete olyan arcot vágott, mint akinek hátulról tűt szúrtak az ülepébe.

– Hazugság – kiabálta sápadtan. – Nem tudom, hogy mit beszélsz nekem itt összevissza.

– Ne játszd meg magad, Pete – mosolygott Fenner szánakozóan. – Harry látott titeket együtt. Nem felejtette el, hogy neked köszönheti azt a három év sittet a Clifford-ékszer ellopásáért. Vágyódik rá, hogy hűvösre tétessen.

– Megölöm azt a szennyes alakot. Nem tudja bebizonyítani.

– De tudja. Ismeri a lányt, és beszélt is vele. Feljelentést akar tenni.

Pete a székébe hanyatlott.

– Hol az a lány? – kérdezte elcsukló hangon. – Beszélek vele. Elintézem. Hol van?

– Én tudom, hogy hol van. És azt is, hogy Harry hol van. Fizetned kell, Pete, de mit számít itt a pénz? Nem állítom, hogy lehetetlen megállapodnunk. Információra van szükségem. Én megadom azt, amire neked van szükséged, cserébe azért, ami nekem kell.

– Mit akarsz? – nézett rá Pete csodálkozva.

– Csak egy kis apróságot. Emlékszel Anna Borgra?

Pete meglepődött.

– Igen… mi van vele?

– Itt dolgozott?

– Igen.

– Sohasem tett célzást arra, hogy tudja, hol rejtőzik Riley?

– Fogalma sem volt róla! Erre megesküszöm.

– Nem is említette Rileyt?

– Dehogynem. Állandóan piszkolta és átkozta.

– Hogy került össze Schultzcal?

Pete habozott.

– Ez is a megállapodáshoz tartozik? Megmondod, hogy hol található a kis dög meg Harry?

– Igen.

– Schultz pár nappal a zűr után idejött – mondta Pete –, és azt akarta tudni, hogyan találkozhat Annával. Azt állította, hogy Grisson Muter akar valamit a lánytól. Amikor megmondtam, hogy a nyomozók figyelik Annát, kérte, hogy telefonáljak neki, és hívjam ide. Nem voltam itt, amikor találkoztak és beszéltek, de pár nappal ezután Anna nem jött hozzám dolgozni. Azt mondta, jobb munkát talált. És amikor Grissonék átvették a Paradise klubot, oda ment dolgozni, és összeköltözött Eddie-vel.

– Miért érdekelte Grisson Mutert a lány?

– Fogalmam sincs – vont vállat Pete.

Fenner felállt. Áthajolt az íróasztalon, és két címet írt fel egy darab papírra.

– Itt van, tessék – mondta. – A te helyedben nagyon sürgősen felhívnám őket, Harry csak arra vágyik, hogy a rácsok mögött lásson. Jó sokba kerül majd, hogy befogja a száját.

Amint Pete a telefon után nyúlt, Fenner visszatért az étterembe.

Paulát egy karcsú, jóképű gigolóval találta élénk beszélgetésbe merülve, aki éppen fölé hajolt, és érdeklődéssel bámult ruhája kivágásába.

Fenner jó erősen oldalba bökte.

– Oké, öcsi. Mozgás, kopj le.

A gigoló sietve pillantott Fenner izmos vállára és előreugró állára, és gyorsan fedezékbe vonult.

– Ne ijedjen be ettől a majomtól – szólt rá Paula. – Csak húzzon be neki egyet. Egy jól irányzott ütés az állkapcsára majd elintézi.

De a gigoló már a terem közepén járt.

– Hello, bébi, furcsa társaságra tettél szert – mosolygott Fenner.

Paula hátradőlt a székében, és visszamosolygott rá.

– Szembeköpött legalább a digó barátod?

– Nem, de ez nem jelenti azt, hogy kedve sem volt hozzá.Na gyere, bébi, le akarok feküdni.

– Egyedül? – érdeklődött a lány.

– Igen, egyedül – mondta Fenner, és kivezette a lányt a helyiségből. – Minden erőmre szükségem van holnap. Meglátogatom Anna Borgot, és ahogy hallom, nem éppen kezes bárány.

Paula beszállt a kocsiba, és kisimította a szoknyáját.

– Ő az a legyezőtáncosnő, ugye?

– Igen – felelt Fenner, és vigyorgott. – Ne nézz ilyen csúnyán. Azért, mert legyezőtáncosnő, nekem nem kell mindjárt legyeskedni körülötte.

III.

Brennan rendőrkapitány igazat mondott, amikor közölte Fennerrel, hogy a Grisson-gang átvette a Paradise klubot, csak akkor tévedett, amikor azt állította, hogy megvásárolták tulajdonosától, Tóni Roccótól.

Tóni Roccót könyörtelenül átverték.

Grisson Muter Eddie-vel és Flynn-nel az oldalán megjelent Roccónál, és elmagyarázta, miért lesz sokkal jobb, ha átadja a klubot, és elfogadja a haszon után járó egy százalékot.

Roccót, a valaha sikeres, apró termetű zsokét Muter hatalmas, fenyegető lénye megfélemlítette. És bár a klub, amelyet lóversenykeresményéből vásárolt, nem sokat jövedelmezett, rettenetesen büszke volt rá. Feladása egyet jelentett legdrágább kincsének elvesztésével, de volt annyi esze, hogy tisztában legyen azzal: ha nem adja fel, rövidesen nem lesz az élők sorában, és Rocco éppenséggel nem készült még fel a halálra.

Muter semmi okát nem látta, hogy drága pénzt adjon olyasmiért, amit ingyen is megkaphat. Bár félmillió állt rendelkezésére, a tervei szerinti átalakítások, a berendezés, a konyhafelszerelés, a tükrök és a világítás sokba került. Elmagyarázta Roccónak, hogy az egyszázalékos részesedés korrekt és nagylelkű ajánlat, és csak legyintett, amikor az hebegve próbálta bizonyítani, hogy öt százalék elfogadhatóbb lenne.

– Barátom, gondolkozzék a fejével – szólt farkasmosolyával. – Egy százalék valamiből sokkal több, mint semmi. Van itt egy csomó kemény fickó, aki már jó ideje szemet vetett a klubra. Ha egyszer magára szállnak, vége. Ha nem fizet, egy szép napon bombát helyeznek el a klubban. Ha mi vesszük át a klubot, eltűnnek. Tudják, hogy bennünket nem lenne biztonságos fenyegetni.

Rocco pontosan tudta, hogy nincs szó semmiféle kemény fickókról, de abban is biztos volt, hogy ha nem adja át a klubot, a Grisson-gang valamelyik tagja helyezi el azt a bizonyos bombát. Így hát megtévesztő alázatossággal írta alá azt a megállapodást, amely megfosztotta jogaitól. A szerződés, amelyet Muter jogtanácsosa fogalmazott meg, igen bonyolult okirat volt, amelyben sok mindenről szó esett, mégsem ért semmit. Roccónak még a könyvek ellenőrzéséhez sem volt joga. Amit kapott, alamizsnaként kapta. Az volt az érzése, hogy haszonrészesedését egyáltalán nem is érdemes felvenni.

Grisson Muter igen elégedett volt a tranzakcióval, de talán nem lett volna annyira elégedett, ha tudja: Rocco szent fogadalmat tett, hogy egyszer még rendezi számláját a Grisson-ganggel. Előbb-utóbb adódik majd alkalom, és akkor majd az öreg nőstény farkas megbánja, hogy azt tette, amit tett!

Szemmel látható testi gyengesége és kis termete miatt senki – legkevésbé Grisson Muter – nem vette észre, hogy milyen veszedelmes ellenség lehet Rocco. Sötét, keskeny, olasz arcvonásai mögött ravasz, kegyetlen észjárás lakozott.

Pénzbeszedői állást kapott, amit utált, de legalább a megélhetését biztosította. Amikor lépcsőkön lihegett fölfelé, rosszul világított folyosókon botorkált sajgó lábbal, és szegényes lakásokba csengetett be, sokat gondolt a Grisson-gangre. Előbb-utóbb – ígérte magának – elintézi őket, és ha egyszer elintézi, akkor alaposan el lesznek intézve.

Grisson Muter nemcsak azért választotta a Paradise klubot, mert ingyen juthatott hozzá, hanem azért is, mert ideális helyen volt.

Az emeletes épület az egyik legforgalmasabb utcából nyíló kis udvarban állt, egy áruház és egy óragyár közé ékelve. Mindkét épület este hattól reggel nyolcig teljesen kihalt volt.

A klub épületében razzia esetén a portásnak elegendő idő állt rendelkezésére, hogy megnyomja a riasztócsengőt.

A legelső dolgok egyike, amelyet Muter megrendelt, az a három hüvelyk vastag acélajtó volt, amelyen a kémlelőlyukat is golyóálló üveg fedte. Ez került a régi bejárati ajtó helyébe. Mindegyik ablakon acélból voltak a zsalugáterek, amelyek a Muter íróasztalán levő gomb nyomására záródtak.

Meglepően rövid idő alatt erődítménnyé alakította át Muter a klubot. Titkos lépcsőházat is építtetett, amely a felső emeletről a szomszédos áruház alagsorába vezetett. És bár az áruhoz tulajdonosának természetesen erről fogalma sem volt, a klubba belépni vagy azt elhagyni az áruházon keresztül észrevétlenül is lehetett.

A klubot drága, de jó ízlésű belsőépítész rendezte be. Az előcsarnok fehérségét rózsaszín keretes tükrök oldották fel. Jobbra az étterem és a táncparkett óriási barlanghoz hasonlított, a mennyezetről cseppkövek lógtak, körben pedig kis odúkban bújhattak meg a törzsvendégek, akik látni akartak ugyan, de nem kívánták, hogy őket lássák. A termet zöld neon világította meg kísérteties, izgató fénnyel, amely dekadens és egyben neurotikus légkört teremtett.

Az étterem legvégében egy másik, három hüvelyk vastag acélajtó mögött volt a játékterem, a rulett- és baccarat-asztalokkal. Innen nyílt a Muter irodája és az a helyiség, ahol a gang tagjai saját, kiváltságos barátaikat láthatták vendégül.

Az emeleten hat hálószoba azoknak a jól fizető vendégeknek a kényelmét szolgálta, akik anélkül óhajtottak hölgyismerőseikkel kikapcsolódni, hogy a klubot el kellett volna hagyniuk. A folyosó legvégén, állandóan zárt ajtó mögött állt Miss Blandish lakosztálya.

Két hónappal azután, hogy Grisson Muter Roccót kisemmizte a bárjából, a klubot ismét megnyitották, és azonnal bombasikernek bizonyult.

A barlangétteremről az egész város beszélt. Rögtön szörnyen divatos lett klubtaggá lenni. És itt mutatkozott meg a Muter vezetői zsenialitása. Közölte a sajtóval, hogy a klubtagság számát szigorúan háromszáz főre korlátozza. A tagsági díj száz dollár. Megindult az áradat. Ha a Muter akarta volna, akár ötezren felül is lehetett volna a tagok száma rögtön a megnyitást követő héten. De ő ellenállt a kísértésnek és a gangtagok rábeszélésének, akik könyörögtek, hogy engedjen a pénz miatt. A jelentkezők özöne közül kiválasztott háromszáz nevet, gondosan ügyelve, hogy a Kansas City-i társaság legbefolyásosabb és leggazdagabb tagjai legyenek köztük.

– Így aztán majd finom emberek járnak ide – jelentette ki a gang tagjainak. – Tudom, hogy mit csinálok. Nem csőcseléket akarok, akik csak balhéznának. Ez a mulató lesz a városban a legjobb. Majd meglátjátok.

Flynnt és Woppyt a klub előkelősége félénkké tette. Woppy alig merte betenni a lábát a konyhákba, amelyekben a város legjobb hoteljeiből bőséges vesztegetéssel elcsalt három szakács uralkodott. Az az álma, hogy egyszer majd főszakács lesz, e magas sapkájú szakemberek és begyakorlott, ügyes mozdulataik láttán elszállt.

Williams Doki el volt ragadtatva a klubtól. Óriási elégtétel volt számára, hogy elegáns szmokingban, jó házigazdaként álldogálhatott a bárpult mögött, ahol minden éjjel a boldog eszméletlenségig itta le magát.

Eddie is elégedett volt. Ő vezette a játéktermet, míg Flynn az étteremre felügyelt. Muter csak nagy ritkán jelent meg. Inkább az irodájában tartózkodott, ellenőrizte a raktárt, a számlákat meg a pénzt.

Slim volt az egyetlen, aki ebben a környezetben olyan volt, mint a szárazra vetett hal. Még mindig koszosan, rendetlenül mászkált, ugyanabban a zsíros, fekete öltönyben, amelyet évek óta viselt. Távol maradt a klub életétől, és idejének legnagyobb részét Miss Blandishsel töltötte.

Ragaszkodott ahhoz, hogy Miss Blandishnek ne csak hálószobája, hanem nappalija is legyen. Muter hagyta: csináljon, amit akar. Aggódott ugyan a lány jelenléte miatt, tisztában volt a kockázattal. Miss Blandish volt az egyetlen élő tanúja a Grisson-gang emberrablásának. Ha valamikor megtalálnák itt, Muter összes tervei füstbe mennek. Csak abban reménykedett, hogy Slim egyszer majd csak megunja a lányt. Ha ez megtörténik, Muter sürgősen megszabadul tőle.

Éppen amikor Fenner és Paula hazahajtott, indult meg az élet a Paradise klubban.

Maisey, a ruhatároslány szorgalmasan szedegette el a hosszú sorban érkezők holmijait.

Maiseyt Muter elsősorban kitűnő alakjáért vette fel. Egyébként jelentéktelen, csinos arcú, fiatal szőke lány volt, türelmes a kutató férfikezekkel és érdeklődő a borravalóval szemben.

Munkaruháját szűk, lángvörös kabátka és rövid fehér szaténsort képezte. Hosszú, formás lábára fekete neccharisnyát, és fél szemére kis fehér kalapocskát húzott.

Maisey kétféle felelősséggel tartozott: a ruhatárt kellett ellátnia, és arra kellett vigyáznia, hogy engedély nélkül senki ne mehessen fel az emeletre.

Egy darabig keményen és gyorsan dolgozott, aztán rövid ideig nem érkezett senki, és egy-két percig az előcsarnok üres volt.

Megpillantotta Slimet, aki barna papírcsomaggal a hóna alatt érkezett.

Láttára Maisey libabőrös lett. Gyorsan elfordult, hogy elkerülje pillantását, és a kabátokat kezdte igazgatni.

Slim felment a lépcsőn, végighaladt a folyosón Miss Blandish szobája felé. Az ajtónál visszafordult, végignézett a folyosón, aztán kulcsot vett elő, kinyitotta az ajtót, és belépett a nagy, tágas nappaliba.

Egyre jobban tetszett neki a szoba. Még soha életében nem látott ilyen szépet. Szürke-kék volt itt a berendezés: a szürke bőrfotelok, a kék szőnyeg és a hatalmas tévékészülék a világ legszebb szobájává tették számára. Egyetlen dolog hiányzott csupán: az ablak. De azt még Slim is belátta, hogy kockázatos dolog lett volna a lányt olyan szobában tartani, ahonnan ablak nyílik.

Belépett a hálószobába, és egy pillanatra megállt az ajtóban.

Rózsaszín és fehér színeivel ez is éppen annyira tetszett neki, mint a nappali. Nagy dupla ágy uralkodott a szobán, felette rózsaszínű baldachin. Az ágy végében még egy tévékészülék állt. Slim imádott televíziót nézni. Soha nem unta meg.

Miss Blandish az öltözőasztal előtt ült. Rózsaszínű, elöl nyitott pongyolája látni engedte hosszú, gyönyörű lábait. Mezítelen lábán rózsaszínű papucs volt. Fásultan reszelte a körmét, és bár hallotta, hogy Slim belépett, nem nézett fel.

– Helló, ajándékot hoztam – lépett közelebb Slim. – Szerencsés vagy, nekem bezzeg senki nem vesz ajándékot.

Miss Blandish letette a manikűrkészletét, és kezét az ölébe ejtette. A sötét, hipnotizált kifejezés a szemében állandóan ingerelte Slimet.

– Sokba került. De nekem a pénz most semmi. Azt veszem meg, amihez kedvem van. Annyi a pénzem, amennyit csak akarok. Nézd… ez aztán hogy tetszik? – A csomagot Miss Blandishez tolta, de az nem vett róla tudomást. Slim hideg, nedves kezével belecsípett a lány karjába. A lány meg se moccant, arca eltorzult, szemét lehunyta.

– Ébresztő! – dühöngött Slim. – Mi bajod? Itt a csomag, bontsd ki!

Az elkábított lány gyenge erőfeszítést tett, hogy kibontsa a spárgát, de amikor Slim látta hasztalan erőlködését, elhúzta előle a csomagot.

– Majd én megcsinálom. Szeretek csomagot felnyitni – kezdett hozzá a csomó kibogozásához. – Láttad ma a Mutert?

– Nem – felelt a lány habozva. – Nem láttam.

– Nem szeret téged. Meg akar szabadulni tőled. Ha én nem lennék, már régen a folyó fenekén lennél. Nem is tudod, hogy milyen jó dolgod van. Amikor kicsi voltam, egyszer láttam, hogy egy asszonyt kihúznak a folyóból. Teljesen fel volt fújódva. Az egyik rendőr hányt, de én nem, én látni akartam, de nem engedték. Pont olyan haja volt, mint neked. – Elveszítette türelmét, késsel vágta el a spárgát, és feltépte a csomagolópapírt. – Egy kép. Nagyon szép. Amikor megláttam, rád gondoltam. – Mosolyogva tanulmányozta a kis olajfestményt. Harsány, kemény színei voltak. – Tetszik? – lökte Miss Blandish ölébe a képet, aki közömbösen ránézett, aztán félrepillantott.

Csend volt. Slim rábámult. Voltak pillanatok, amikor, Slim azt kívánta, bárcsak ne lenne ez a lány olyan, mint egy bábfigura. Most, három hónap után, amikor már mindent megtett, amit perverz agya a lánnyal kapcsolatban ki tudott találni, a kábítószer következtében beállott ellenállás hiány ingerelni kezdte. Szeretett volna egy kis tiltakozást. Szerette volna, ha a lány küzd közeledései ellen, hogy megmutathassa kegyetlen, szadista hajlamait.

– Nem tetszik? – meredt a lányra. – Sokba került. Mondj valamit, vagy nem tudsz? Ne ülj itt és bámulj, mint valami átkozott bábu. Mondj már valamit!

Miss Blandish megborzongott. Felállt, és az ágyhoz lépett. Lefeküdt, kezével eltakarta arcát.

Slim nézte a képet. Hirtelen gyűlölni kezdte.

– Száz dollárba került – szólt vadul. – de azt hiszed, hogy sajnálom? Ha nem tetszik, mondd meg! Vehetek valami mást! – Hirtelen előrántott késével összevissza szabdalta a vásznat, miközben ocsmányul káromkodott. – Tessék, akkor ne kapd meg – hajította át a kép foszlányait a szobán. – Túl jó vagyok hozzád. Szenvedj! Azok az emberek, akik sohasem szenvedtek, nem tudnak semmit sem megbecsülni. – Az ágyhoz lépett. – Hallasz? Szenvedned kellene!

Miss Blandish mozdulatlanul, behunyt szemmel feküdt. Akár halott is lehetett volna.

Slim fölé hajolt. Késének hegyét a lány torkához szorította.

– Megölhetnélek – sziszegte. – Hallod? Megölhetnének!

A lány kinyitotta a szemét, és ránézett. Fehér bőrén a kés nyomán vércsöpp jelent meg. Hatalmas, mereven bámuló pupillái bosszantották a férfit. Elhúzódott. „Nem az enyém – gondolta. – Csak áltattam magam eddig. Ez a lány semmi, hulla.” Gondolatai Muterra és Dokira terelődtek, ők az okai. A kést ujjai között forgatta. Elrontották az élvezetét. Szép mesekönyválmát élettelen lidércnyomássá változtatták.

Magában motyogva ment át a nappaliba. Bekapcsolta a televíziót. Pár pillanattal később már feszülten figyelte a férfit meg nőt, akik a televízió képernyőjén hevesen csókolództak.

A beözönlő vendégek között érkezett egy alacsony, keménykötésű fickó. Szmokingját szemmel láthatóan nem rá szabták.

A ruhatárnál álldogáló Eddie gyanakodva tekintett rá: zsarunak nézte, és amikor a férfi az étterembe lépett, Eddie kiment a portáshoz, a tagbaszakadt MacLeanhez.

– Ki volt ez a pacák? – kérdezte. – Zsarunak látszik.

– Már volt itt máskor is. Mr. Williams—szel jött. Mr. Williams azt mondta, ha egyedül érkezik, akkor is beengedhetjük.

Harry Williams volt a klub egyik legköltekezőbb vendége. Eddie mégis elhatározta, hogy szóvá teszi Muternak.

Az öregasszonyt irodájában, szokásos papírhalmaiba mélyedve találta.

– Jött egy zsarupofájú fickó – jelentette be. – A könyvbe Jay Doyle nevet írt. Mac azt mondja, járt már itt azelőtt is.

– Ne nekem mondd, szólj a fiúknak – türelmetlenkedett Muter. – Ne légy már olyan átkozottul tehetetlen. Tudod, mit kell csinálni. Vigyázz, hogy be ne jusson a játékterembe, vagy fel ne menjen az emeletre.

Eddie lesietett az étterembe. Akkor lépett be. amikor a zenekar karmestere az első számot vezényelte. Észrevette az egyik sarokban magányosan üldögélő Doyle-t, de sehol nem látta Flynnt, így hát elhatározta, hogy ő maga tartja szemmel.

– Barátaim – jelentette be a zenekar vezetője. – Eljött a pillanat, amire mindnyájan vártunk. Itt van újra Anna Borg, hogy előadja híres – vagy mondjam inkább, hírhedt – számát. Tapsoljuk meg Miss Borgot!

A tapsvihar közepette a trombitás belefújt hangszerébe, a világítás kialudt, csupán egy fehér reflektorcsóva vetődött a táncparkett közepére. A sötétségből Anna jött elő.

Eddie vigyorgott. Jó húzás volt, hogy Annát felcsípte. Eleinte sok fáradságába került, de most már kifizetődött. Még Muter is elismerte, hogy Anna a klub főattrakciója.

Anna a reflektorfénybe suhant. Aranylamé ruháján elöl végig cipzár. A zenekar rákezdett a régi slágerre: „Csak őt szeretem…”, és Anna erős, harsány hangja felcsendült. Éneklés közben lassan lehúzta a cipzárat; és ruháját egy ácsorgó kisinasnak dobta, aki meredten nézte, és belepislogott a sötétbe.

Fehér melltartóban és bugyiban énekelt tovább, de a vendégek nem a hangjával törődtek, tekintetüket vonagló testére meresztették.

Az első szakasz végén már nem volt rajta melltartó, a másodiknál a bugyit vetette le, és mindössze valami fügefalevél-félével, a reflektor fényétől követve, megindult az asztalok között.

Óriási – állapította meg Eddie. A lány integetett, csókokat dobott a vendégeknek a szám végén. A férfiak imádták. Aztán visszabújt a ruhájába, és újra kigyúlt a villany.

Eddie a sarokba, Doyle asztala felé pillantott és megdermedt. A sötétség leple alatt Doyle eltűnt.

IV.

Fenner éppen a reggeli kávéját itta, amikor megszólalt a csöngő. Vajon ki lehet ilyen korán? – töprengett, miközben az ajtóhoz ment.

Alacsony, keménykötésű férfi mosolygott rá barátságosan.

– A nevem Jay Doyle, a városi rendőrségtől. Túl korán jöttem?

– Jöjjön csak be. Éppen kávét iszom.

– A kapitány mondta, hogy jelentkezzem – dobta le a kalapját a férfi, és leült.

– Azt mondja, maga képviseli most Blandisht.

Fenner még egy csésze kávét töltött ki.

– Igen. Cukorral issza?

– Köszönöm, nem. – Doyle rágyújtott.

– Az utolsó két hónapban én követtem a Borg lányt, hátha Riley kapcsolatba lép vele, de a kapitány szerint csak az időmet vesztegettem, így hát mától kezdve abbahagyom. Elhoztam a napi jelentéseim másolatát. Kétlem, hogy bármi érdekeset sikerült belőlük kihámozni, de sohasem lehet tudni. – Vastag borítékot vett elő, és Fennernek nyújtotta.

– Ma délelőtt akarom meglátogatni a lányt. Ő az egyetlen kapocs Rileyhez. Nem tudom elhinni, hogy dobta a lányt. Meggyőződésem, hogy mondott neki valamit, mielőtt eltűnt – mondta Fenner.

– Csak az idejét vesztegeti. Bevittük, és órákon keresztül faggattuk. Riley valóban faképnél hagyta. Az is ezt bizonyítja, hogy összeállt Eddie Schultzcal. Ha remélte volna, hogy együtt költheti el a Blandish-váltságdíjat Rileyvel, rá sem nézett volna Eddie Schultzra.

– Mindenesetre beszélek vele. Más nyomon úgysem indulhatok el.

– Vigyázzon! Győződjék meg, hogy nincs a közelben Eddie Schultz, amikor találkozik a lánnyal. Veszedelmes fickó az!

– Majd vigyázok.

– Múlt este voltam a Paradise klubban. Gondoltam, mielőtt abbahagyom a lány figyelését, még megnézem a számát. Kétlem, hogy sokáig együtt marad Schultzcál. Elég tehetséges ahhoz, hogy a Broadwayn is sikert arasson.

– Érthetetlen számomra, hogyan nyithatott klubot egy ilyen vad gang, mint a Grisson? Schulbergnek egyszerre jó sok dohánya akadhatott.

– Igen. Ismertem a helyet, amikor még Rocco vezette. Most kellene látnia! És azok az alakok! Mind szmokingban feszítenek, csak Slim a régi.

Fenner elfintorította arcát.

– Hát ha valaki rohadt, akkor ő az.

– Tegnap éjjel majdnem halálra ijesztett. Mialatt a Borg lány produkálta magát, gondoltam, itt az idő, hogy egy kicsit körülnézzek. Akkor adódott alkalom, amikor a lámpák kialudtak. Az emeletet akartam átvizsgálni. A ruhatároslány őrködött, de szerencsém volt, jött egy csomó új vendég, és a holmijaikkal volt elfoglalva. Az egyik fickó feldöntötte a tányért, ahová a borravalót dobják. A pult mögé esett, és mialatt a lány meg két pasas összeszedegette a pénzt, én felosontam a lépcsőn. Hét szoba van fönn, ebből hat hálószoba. A folyosó végén, az utolsó ajtón kívülről lakat és tolózár van, amit nagyon furcsálltam. Mire jó a tolózár kívülről? Bent televízió szólt, és az ajtó belülről volt bezárva. Nem sokáig nézegethettem, mert vége lett a Borg-számnak. Éppen felértem a lépcsőn, amikor zajt hallottam hátul, és megfordultam. Az ajtó nyitva volt, és Slim Grisson állt ott késsel a kezében. Alaposan felmehetett a vérnyomásom, amikor megláttam. Nem haboztam, hármasával futottam le a lépcsőn. A ruhatároslány úgy meredt rám, mint aki kísértetet lát, de én csak futottam tovább. Amikor már a kijárathoz értem, kiáltás hallatszott. Eddie Schultz jött utánam. A kidobóember megpróbált feltartóztatni az ajtóban, de belebokszoltam, kinyitottam az ajtót, és menekültem. Schultz egészen a főútvonalig jött utánam, aztán visszafordult.

– Befizettem volna a látványra – vigyorgott Fenner. – Úgy hangzik, mintha Grisson Muter egy kis bordélyházat tartana fenn az emeleten. Mondta Brennannak?

– Igen, persze, de semmit sem tehetünk. A klub majdnem mindegyik tagja befolyásos nagykutya. Soha nem kapnánk házkutatási engedélyt. Ráadásul az a hely olyan, mint egy erőd. A bejárati ajtó acél, és az ablakokon is acélból van a zsalu.

– Van valami elképzelése, hogy mi lehet a lelakatolt ajtó mögött?

– Nem. Én is csak arra gondolok, amire maga.

– Hol találom meg Anna Borgot?

– A Malvern Court egyik felső emeleti lakásában lakik Schultzal. De vigyázzon, ne menjen be, ha a pasas a közelben tartózkodik.

Doyle távozása után Fenner vagy egy órát töltött jelentéseinek olvasásával. Sokat nem tudott meg belőlük azon kívül, hogy Schultz mindennap tizenegykor távozik a lakásból, és a klubba megy, Anna pedig egykor jár ebédelni.

Fenner felhívta az irodában Paulát.

– Csak ebéd után megyek, be. Most fogok a Borg lánnyal beszélni. Van valami üzenet?

– Mr. Blandish érdeklődött, hogy van-e valami újság.

– Majd itthonról felhívom. Még valami?

– Egy kövér, öreg nő azt akarja, hogy keresd meg a kutyáját – kuncogott Paula. – Mondtam, hogy allergiás vagy a kutyákra Jól tettem?

– Valószínűleg. Volt pénze?

– Dehogy volt. – Aztán rövid hallgatás után Paula megjegyezte: – Bárcsak a legyezőtáncosnőkre is allergiás lennél.

– Talán az leszek, ha ezzel beszéltem – válaszolt Fenner, és letette a kagylót.

Felhívta Blandisht.

– Azt hiszem, Anna Borg tud még valamit mondani. Minden attól függ, hogy közelítem meg. A rendőrség alaposan megdolgozta, mégsem tudott belőle semmit sem kihúzni. Én ígéretekkel próbálom szóra bírni, ön azt mondta, hogy a pénz nem akadály. Ál ez most is?

– Persze – felelt Blandish. – Mit forgat a fejében?

– Arra gondoltam, azt mondom, hogy ön a Broadwayre segíti, ha olyan információkat ad, ami elvezet Rileyhez. Talán lépre megy.

– Próbálja meg.

– Majd hívom – fejezte be a beszélgetést Fenner.

V.

Eddie Schultz mély álomból ébredt. A nap már besütött a redőny résein, ő meg hunyorogva, káromkodva pillantott az ágy mellett álló órára. Majdnem tíz óra volt.

Anna mellette aludt. Halkan szuszogott; a férfi mogorván nézte.

Kiveckelődott az ágyból, és cigarettát keresett. Fájt a feje, pocsékul érezte magát. Rágyújtott, átment a nappaliba, whiskyt töltött magának, és felhajtotta.

Az alkohol robbant a gyomrában. Nyögött, amikor a meleg elöntötte testét, de azért jobban lett, és álomittas agya munkához látott.

Eszébe jutott az előző esti zsaru. Muter rettentően begurult, amikor megmondta neki, hogy a zsaru járt az emeleten. Eddie elfintorította arcát. Persze, a Muternak igaza volt. Nem volt elég óvatos, de azért ez nem jelentette, hogy a zsaru bármire is rájöhetett. Slim volt az, aki aztán az igazi balhét kiverte. Egy rettenetes pillanatig Eddie azt hitte, hogy Slim megöli. Ha Muter nincs ott, holtbiztos, hogy Slim belemártja azt az átkozott kését. A jelenet emlékére kiverte a hideg verejték.

Mindenesetre a Muter hibája volt az egész. Ha egyszer olyan ostoba volt, és hagyta annak az idióta fiának, hogy megtartsa a Blandish lányt, akkor a felelősséget is vállalnia kell azért, ha valami baj történik.

Visszament a hálószobába.

Anna felébredt. Lerúgta a takarót, és háton fekve a mennyezetre meredt. Csak egy átlátszó hálóing volt rajta.

– Most nem a számodat adod elő – morogta Eddie a fürdőszobába menet. – Takarózz be. Szemérmetlen vagy.

Tíz perc múlva letusolva, megborotválkozva tért vissza. Anna még mindig az ágyban feküdt, és még mindig a mennyezetre meredt.

– Ahelyett, hogy megjátszod a bordélyház üdvöskéjét – dühöngött Eddie –, nem csinálnál inkább kávét?

– Csináld meg magad. Vagy annyira mafla vagy? – Anna hirtelen felült. – Eddie, nem csípem ezt az életet. Torkig vagyok vele.

– Megint kezded a balhét? Két hónappal ezelőtt csodálatos tehetségedet bagóért rejtegetted egypár molyrágta legyezőtoll mögé, aztán én elintézem, hogy a város legmenőbb mulatójában dolgozzál heti százötven dollárért, és még mindig nem vagy elégedett? Mit akarsz? Még több dohányt?

– Karriert akarok csinálni – jelentette ki Anna, és kiszállva az ágyból, bevonult a fürdőszobába.

Eddie vállvonogatva ment a konyhába kávét főzni. A kávét a nappaliba vitte. Anna utána ment. Pongyolát vett fel és megfésülködött. Megpillantotta a whiskysüveget, amelyet Eddie elfelejtett visszatenni a bárszekrénybe.

– Nem tudnád pár percre abbahagyni a piálást? Mi lesz belőled? Alkoholista?

– Ó, fogd be már a szád – horkant föl Eddie.

Fojtott csendben itták meg a kávét.

– Ha felcsípnék valakit, aki finanszírozna – szólt Anna hirtelen –, kiszállnék ebből a buliból.

– Ha én is felcsípnék valakit, aki finanszírozna, én is kiszállnék – felelt Eddie gúnyosan. – Lennél szíves abbahagyni a folytonos pofázást a rohadt tehetségedről? Közönséges sztriptíztáncosnő vagy, amiből tizenkettő egy tucat. Túlságosan fejedbe szállt a dicsőség.

– Ti, férfiak mind egyformák vagytok – tolta félre a csészét Anna. – Frankie pont ilyen volt. Csak a testem és a külsőm érdekel benneteket. Ami valójában vagyok, az senkit sem érdekel.

– Ha jó az édesség, ki törődik azzal, hogy miből csinálják? – felelt Eddie.

– És ha csúnya lennék? Rám néznél egyáltalán? Nem, persze hogy nem. Pedig az is én lennék.

– Ó, az isten szerelmére. Nem hagyhatjuk ezt a fenébe? Állatian fáj a fejem Nem vagy csúnya, hát akkor mi a francot akarsz?

– Félek, hogy megöregszem. Mielőtt ez megtörténik, reflektorfénybe akarok kerülni. Valaki akarok lenni. Sztár akarok lenni, nem olcsó vetkőzőszám egy olcsó lebujban.

– Befognád végre a szádat? – könyörgött Eddie. – Nyomasztó vagy. Nagyszerűen csinálod a dolgod. Nem tudnál végre megnyugodni?

– Mi folyik a klub emeletén? – kérdezte egyszerre Anna.

Eddie élesen pillantott rá.

– Ezt meg hogy érted? Semmi.

– Dehogynem. Nem vagyok én vak. Azt hiszem, Slim egy lányt tartogat ott. Ki az, Eddie?

– Hülye vagy – mondta Eddie mérgesen. – Slimet nem érdeklik a nők.

– Láttam Dokit és Mutert felmenni. Mi folyik ott?

– Semmi, így hát hallgass.

– Nem voltam észnél, amikor összeálltam veled. Állandóan mindenre csak azt kapom tőled, hogy „hallgass”.

– Ha marhaságokat beszélsz összevissza, nem várhatsz mást – mondta Eddie, és bevonult a hálószobába. Itt volt az ideje, hogy elinduljon a klubba. Felöltözött.

Anna követte.

– Meddig óhajtasz még a Grisson-ganggel maradni? Meddig óhajtod még annak a vén dögnek a talpát nyalni?

– Ne kezdd megint! Megyek, mára elegem volt belőled.

– Hogy nekem mi a fene tetszett benned? Fuss, pitiáner selyemfiú, kezd a talpnyalást.

– Ne mondd, hogy nem te akartad. Elegem van abból a nagy pofádból. Megtanítalak, hogy ki az úr a háznál!

Rávetette magát a lányra. Lefogta, és arccal az ágyra nyomta. Szorosan tartotta fél karjával, lehúzta a ruháját, és sokáig, erősen verte.

Anna rúgott és kalimpált, közben meg úgy visított, mint egy malac. Eddie addig verte, amíg a keze belefájdult és égett, és a szomszédok mindkét oldalról verni kezdték a falat.

Aztán a vonagló, sikoltozó lányt otthagyta az ágyon, és becsapva maga után az ajtót, elment.

Fenner az utca túloldalán kocsijában ülve látta Eddie-t dühtől vörös arccal távozni. Figyelte, ahogy beszáll a Buickba, és elhajt.

Belépett a házba, és liften felment a legfelső emeletre.

Mielőtt becsöngetett, megnézte, hogy kéznél van-e a pisztolya, aztán megnyomta a csengőgombot.

Egy hosszú perc elteltével ismét csengetett. Nem jött ki senki. A homlokát ráncolta. Biztos volt benne, hogy a lány otthon van. De miért nem jön ki? Tenyerét a gombra nyomta, és ott tartotta.

További két perc telt el, aztán az ajtó hirtelen kinyílt, és a fájdalomtól és dühtől eltorzult arcú Anna bámult rá.

– Mit gondol, mi ez? Tűzoltólaktanya? – visította. – Menjen innen a fenébe. Be akarta csapni orra előtt az ajtót, de Fenner már betette a lábát az ajtónyílásba.

– Miss Borg?

– Nem fogadok senkit. Menjen.

– De én Spewack, Anderson és Harttól jöttem – hazudta Fenner. – Engem biztosan akar fogadni!

A híres broadwayi színházi ügynökség neve hallatára Anna elhallgatott és rámeredt.

– Viccel? – kérdezte gyanakodva.

– Miért viccelnék? Spewack látta magát múlt éjjel. Beszélt Andersonnal, és ha Hart beszélő viszonyban lenne Andersonnal, akkor fogadok, hogy Anderson is beszélt volna Harttal. Egy ajánlatot kellene magával megtárgyalnom, Miss Borg.

– Ha ez egy ugratás… – kezdte, de elhallgatott. És ha igaz? – gondolta. Hogy éppen ő érdekli Spewackot, Andersont és Hartot!

– Ha nem akar beszélni velem, nekem mindegy – lépett hátra Fenner. – De mondok én valamit, kislány! Ennek a városnak mind a nyolcszáz sztriptíztáncosnője odaadná az utolsó fügefalevelét egy ilyen lehetőségért.

Anna nem habozott tovább. Ajtót nyitott.

– Hát akkor jöjjön be.

Bevezette a nappaliba. Úgy érezte, hogy meg tudná ölni Eddie-t. Már felmérte a kárt, amit okozott rajta. És ha Spewack, Anderson és Hart meg akarják nézni? És ha ez a fickó azt akarja, hogy taxiba üljön, a városba menjen, és előadja a számát? Hogyan tehetné azokkal az ütésnyomokkal a testén?

– Hajlandó lenne New Yorkban dolgozni? – kérdezte Fenner, és leült a legkényelmesebb karosszékbe. – vagy itt van lekötve, Miss Borg?

– New Yorkban? Naná! Isteni lenne! Nem, nem vagyok lekötve – nyílt tágra Anna szeme.

– Nincs szerződése a Paradise klubbal?

– Csak hétről hétre állapodunk meg.

– Ez jó. Üljön le, Miss Borg, helyezze magát kényelembe. El akarok mesélni magának egy modern tündérmesét.

Anna szórakozottan leült, de fájdalmas sziszegéssel ugrott fel azonnal.

– Csak nem egy szegbe ült? – érdeklődött Fenner.

– Jót tesz az alakomnak az állás – erőltetett mosolyt az ajkára Anna. – Tudja, az én szakmámban az embernek figyelni kell az alakjára.

– Nyugi, kislány, majd én figyelek az alakjára. Igazán nagy élvezet lesz.

– Hagyjuk ezt a süket dumát, ha ez vicc…

– Nem vicc ez, Miss Borg – mondta Fenner lágyan. – Van egy ügyfelünk, akinek több a pénze, mint a józan esze. Egy musicalt akar finanszírozni a Broadwayn, ami önmagában is mutatja, mekkora bolond, de miért vegyük el a kedvét? Megvan a szövegkönyve, megvan a zenéje, és most a sztárt keresi. Az a kívánsága, hogy helybeli tehetséget válasszunk. Kansas Cityben szerezte a pénzét, és kicsit érzelgős. Itteni lánynak akar lehetőséget adni, hogy sztár legyén. Maga a legjobb azok közül, akiket láttunk. Meg akarja kapni a lehetőséget?

– Hogy akarom-e? Komolyan gondolja, hogy sztár lehetnék a Broadwayn?

– Ennek csak maga állhat útjában. Spewacknak annyi a feladata, hogy felhívja ügyfelünket és beszéljen magáról. Aztán kész.

– Nahát, ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

– Mondtam, hogy olyan, mint egy modern tündérmese! Egy év a Broadwayn, aztán Hollywood. Nagy jövő áll maga előtt!

– Mikor kapom meg a szerződést? – kérdezte Anna, és már arra gondolt, hogy összecsomagol, és otthagyja Eddie-t. – Mikor találkozhatom Mr. Spewackkel vagy ki a csodával?

– A szerződés ma délután aláírásra készen lesz. Holnap ilyenkor már Mr. Spewackkal ebédelhet New Yorkban.

– Biztos abban, hogy a maguk ügyfele igazán engem akar majd? – kérdezte Anna, és hirtelen idegesség fogta el. – Nem azt mondta, hogy Mr. Spewacknek előbb beszélnie kell vele telefonon?

– Örülök, hogy maga hozta szóba – gyújtott rá Fenner. – Ez így van. De mielőtt felhívjuk az ügyfelünket, van itt valami, amit tisztázni kell. Nekünk nagyon tetszik maga, de őszintén szólva egyáltalában nem tetszenek a barátai.

– Ezt meg hogy érti? – merevedett meg Anna.

– Úgy, hogy azok a fiúk, akikkel maga járkál, nem tartoznak éppen a társadalom elitjéhez. Vegyük például Eddie Schultzot. Ha maga egyszer ennek a műsornak a főszereplője lesz, nagyon sokat fog foglalkozni magával a sajtó, Miss Borg! Vigyáznunk kell arra, hogy kedvező fogadtatásra találjon!

Anna aggódni látszott.

– Nem vagyok összeházasodva a barátaimmal. Ha én egyszer a Broadwayre kerülök, eszembe sem jut, hogy fenntartsam velük a kapcsolatot.

– Ez nagyon jó, de nemrég még a hírhedt Frankie Rileyvel járt, mostanában tele van vele a sajtó. Az újságírók biztosak abban, hogy maga összeköttetésben áll vele. Az egész dolgot tönkreteheti, ha egyszer egy ilyen híresztelés a címlapra jut.

Anna hirtelen rosszul lett a csalódástól.

– Én… én alig ismertem Rileyt – mondta. – Éppen csak találkoztunk. Tudja, csak úgy, ahogy az ember találkozni szokott ezzel-azzal.

– Nézze, Miss Borg, velem őszintének kell lennie. Olyan emberekkel, mint Riley, az ember nem találkozik „csak úgy”. Foglalkoznom kellett az üggyel. Ne higgye, hogy örömmel dugtam az orromat a dolgaiba, de ha valakiből nagy sztárt akarunk csinálni, nem engedhetjük meg a botrányt. És én úgy értesültem, hogy nagyon is közelről ismerte Rileyt.

Anna kétségbeesett mozdulatot tett.

– Akkor meg minek jön ide, hogy felcsigázza a reményeimet. Tudtam én rögtön, hogy ez az egész túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

– No, azért ne keseredjen el. Mindig van valami kiút, ha az ember gondolkodik. Nézze, Miss Borg, azt, hogy gyanús alakokkal állt kapcsolatban, nem titkolhatjuk el. Ez lehetetlen. Mit tehetünk hát? Azt, hogy a javára használjuk ki, nem pedig a kárára. Azt mondják, a világ a tisztességes embereket szereti. Én meg azt mondom, hogy ennél még sokkal jobban szereti a megtért bárányokat. Ez lesz maga. Könnyes történettel etetjük majd a sajtót. Beléjük tápláljuk, hogy hogyan kezdte el a semmiből, hogyan került kapcsolatba Rileyvel anélkül, hogy tudta volna, hogy gonosztevő, hogyan próbálkozott kétségbeesetten, hogy a jó útra térítse, amikor rájött, hogy voltaképpen kicsoda, és hogyan csalódott benne, amikor megtudta, hogy elrabolja a Blandish lányt. Érti? Attól a pillanattól kezdve, hogy Riley kilépett az életéből, próbált kiszakadni régi környezetéből, de megjelent Eddie Schultz, és erőszakkal vette rá, hogy vele éljen. Ekkor jött a lehetőség, hogy a Broadwayre kerüljön. Két kézzel kapott utána, Kansas City alvilága már a múlté, maga a megtért bárány!

– Azt hiszi, hogy ők ezt a szöveget beveszik? – kérdezte a lány bizonytalan hangon.

– Ha nem, kislány, akkor végünk – csóválta a fejét Fenner.

Anna a kandallópárkányhoz támaszkodott. Szeretett volna leülni. Úgy érezte, űr tátong a bensejében. Biztos volt benne, hogy ez a Broadway-ajánlat álom marad csupán.

– És maga mit tud tenni azért, hogy elhiggyék? Újságírók! Hogy utálom őket! Kutatnak, szaglásznak, és addig nem hagyják az embert békén, ameddig nincs meg a sztorijuk. Nem bánják, milyen fájdalmat, mennyi bajt okoznak, hány szívet törnek össze, csak összejöjjön a sztorijuk. Gyűlölöm mindet… az összes büdös, rohadt alakot.

Fennerben felötlött, hogy ez aligha lenne a megfelelő pillanat, hogy közölje: ő is újságíró volt. A lány valószínűleg lelőné.

– Megmondom, hogyan győzhetjük meg őket – mondta. – Istenem, micsoda sztori lesz! Az egész országban nagybetűkkel fog szerepelni a címlapokon.

– Mit beszél?

– Tegyük fel, hogy a maga segítségével megtalálnák a Blandish lányt. Képzelje! Mit jelentene ez magának: televíziós interjúkat, a képét lehoznák az összes újságban, Blandish jutalmat fizetne magának, és a nevét négylábnyi neonból világítanák ki a Broadwayn.

– Maga részeg? – keményedéit meg Anna arca. – Semmit nem tudok a Blandish lányról. Mi a fene van magával?

– Maga ismerte Rileyt. Amit tud, az a rendőrséget elvezetheti hozzá.

A lány szeme csillogott a dühtől.

– Igen? Hát tudja meg, lehet, hogy Frankie faképnél hagyott, de én akkor sem adnám fel soha a zsaruknak. Mit gondol, mi vagyok én? Spicli?

Fenner vállat vont és felállt.

– Hát ha így képzeli el a megtért bárrányt, Miss Borg, én igazán csak az időmet vesztegetem, örültem, hogy megismerhettem. Megmondom Mr. Spewacknek, hogy a helybeli tehetséget máshol kell keresnie.

– Várjon csak egy percig – szólt Anna sietve. – Ha tudnék valamit, magának elmondanám, de nem tudok.

– Mikor látta utoljára Rileyt? – kérdezte Fenner.

– Aznap reggel, amikor az a dolog történt. Bailey telefonált neki a nyakékkel kapcsolatban. Riley azt mondta, hogy megszerzi.

– Mondott valamit a lány elrablásáról?

– Nem.

– Szóval semmit nem hallott róla azután, hogy Riley elment magától az emberrablás napján?

Anna habozott.

– Hát… de igen. Még telefonált Johnny Frisk házából.

Fenner mély lélegzetet vett. Itt van végre. Az új nyom! Valami, amit a lány nem mondott el a rendőrségnek.

– Johnny Frisk? Az öreg rumoshordó, aki a Lone Tree-i elágazásnál lakik?

– Az. – Anna hirtelen gyanakodni kezdett. – Maga honnan ismeri?

– Sokat forgolódom emberek között. Szóval Riley ott volt. És maga ezt soha nem említette a rendőrségen.

– Tulajdonképpen kicsoda maga? – kérdezte a lány gyanakodva. – Zsaru?

Mindketten egyszerre figyeltek fel a zajra. Valaki kinyitotta a bejárati ajtót. Gyors léptek hallatszottak, és a nappali szoba ajtaja hirtelen kicsapódott.

Eddie Schultz lépett be.

– Itt hagytam azt a rohadt tárcát … – kezdte, és ekkor megpillantotta Fennert.

– Bocsánat, öregem – szólt Fenner nyugodtan, és jobb öklével úgy vágta állon Eddie-t, hogy az összecsuklott, mint egy colstok.

Anna sarkon fordult, és a hálószobába sietett, de mire kihozta a pisztolyt, Fenner már eltűnt.

Eddie lassan felült, s állát fogva Annára nézett. Atán felállt.

– Mi folyik itt? – kérdezte. – A fenébe. Ez a rohadt alak majdnem eltörte az állkapcsomat! Mit keresett itt ez az átkozott újságíró?

Anna rémülten meredt rá.

– Újságíró? – sikoltotta.

Arcának kifejezése láttán Eddie hátán végigfutott a hideg. Az a rettenetes előérzete támadt, hogy jövőjének szépen vitorlázó hajója rövidesen zátonyra fut.

VI.

Grisson Muter éppen végzett korai ebédjével, amelyet bőségesen megrakott tálcáról fogyasztott el, amikor íróasztalán megszólalt a telefon.

Doki, aki csatlakozott hozzá az ivásban, de nem evett, felvette a kagylót.

– Eddie. Ott a Muter? – hangzott Eddie némileg erőltetetten.

Doki átadta a kagylót.

– Eddie.

Az öregasszony átvette a kagylót, és keze fejével megtörölte zsíros száját.

– Mi az?

– Zűr, Muter. Emlékszik Dave Fennerre, aki a Tribune-nál dolgozott? Távollétemben itt járt, és megetette Annát azzal, hogy sztárt csinál belőle a Broodwayn, ha a Blandish-ügyben valamit elköp. Anna megmondta neki, hogy Riley utoljára Johnny házából hívta. A pasas úgy viharzott el innen, mint akit puskából lőttek ki.

– Mi? – Muter vörös arca lilára váltott. – Ismerem azt a szemetet. Ki fogja nyomni Johnnyból az igazságot. Mindig mondtam, hogy rég ki kellett volna nyírni azt a vén, részeges alakot.

– Azért telefonáltam, Muter. – Eddie hangja reszketett. – Ide hallgasson Muter! Nem hibáztathatjuk Annát, ő nem tudja azt, amit mi tudunk.

– Azonnal gyere ide – dörrent rá Muter.

– Az a disznó majdnem eltörte az állkapcsomat – panaszkodott Eddie. – Pocsékul érzem magam. Azt gondoltam, inkább Flynn…

– Nem te fogod megmondani, hogy mit csináljak – csapta le a kagylót Muter.

Doki arca elszürkült. Kétségbeesetten nézett Muterra.

– Ne üljön itt, mint egy ócska madárijesztő – vicsorított rá Muter. – Kerítse elő Flynnt, Woppyt és Slimet. Mozgás.

Doki elsietett.

Flynn és Woppy perceken belül ott voltak. Mindketten meglepettnek látszottak. Doki Slimmel kicsit később érkezett; Slim a fejét vakarta és ásított.

– Ide figyeljetek – szólt az öregasszony. – Bajba juthatunk. Eddie hülye tyúkja köpött Johnnyról egy újságírónak, aki valószínűleg elment, hogy Johnnyval beszéljen. Ha keményen bánik a vén rumoshordóval, az köpni fog. Ti hárman odamentek. Kinyírjátok Johnnyt. Már régebben meg kellett volna tennünk. Ha az újságíró is ott van, azt is nyírjátok ki, aztán ássátok el mindkettőjüket. Rajta, induljatok.

– Négyórás autóút – morgott Flynn. – Biztos benne…

– Hallottad, mit mondtam – üvöltött Muter, és hatalmas öklével az asztalra csapott. – És hajtsatok, mint az őrültek. Előbb kell odaérnetek, mint Fenner.

– Én nem megyek – jelentette ki Slim. – A fenébe! Jobb programom van.

Muter megkerülte az íróasztalt. Olyan őrületesen dühös volt, hogy még Slim is hátrált.

– Mész! De puhány lettél egyszerre! Ha nem fogod be annak a vén részegnek a pofáját, elveszted a kis játékszeredet. Hallod?! És most menjetek a pokolba.

Slim morogva követte Flynnt és Woppyt – Ennyire rossz a helyzet, Muter? – kérdezte Doki ernyedten. Szédült. Bárcsak ne itta volna meg azt az utolsó pohár whiskyt.

– Nők! Nők! Nők! – morogta Muter, és lehuppant az íróasztalra. – Mindig ugyanaz. Barker… Karpis… Dillinger… mind ugyanúgy fejezték be… nők miatt. Minden, amit olyan jól elterveztem, összeomolhat. Csak azért, mert az az átkozott ribanc kinyitotta a pofáját.

Mikor Woppy és Slim a kijárathoz értek, Flynn, aki estére randevút beszélt meg Maiseyvel, egy pillanatra megállt a ruhatárnál.

– Üzleti tárgyalásunk van, bébi – mondta. – A randevú elmarad, örülök, ha kilencre visszaérek.

Aztán rohant Woppy és Slim után, akik bemásztak a Dodge-ba. Maisey vállat vont. Egyáltalában nem bánta az elmaradt randevút. Nem szívesen járt Flynn-nel. Állandóan nyúlkált.

Maisey felvette a kabátját. Itt volt az ebéd ideje, és megéhezett. Bólintott MacLeannek, a kidobóembernek, amikor lement a lépcsőn.

– Viszlát este, Mac. Elmegyek, hogy tápláljam a vonalaimat.

MacLean vigyorgott. Figyelte a lány ringó csípőjét, ahogy áthaladt az udvaron.

Maisey mindig ugyanabban a vendéglőben ebédelt. Itt árulták a legjobb hamburgert a városban, és nem is volt messze a klubtól.

Ezt tudta Rocco is, és mivel éppen a közelben járt, elhatározta, hogy ott eszik. Ha jól csinálja, talán valamit kihúzhat a nőből. Elég szűkszavúnak látszott ugyan, de talán elköp valamit, amit aztán felhasználhat Muter ellen.

Útközben észrevette a nagy forgalomban sebesen haladó Dodge-ot, és meglepve állapította meg, hogy Slim, Woppy és Flynn ülnek a kocsiban. Kíváncsi volt, hová mehetnek.

Maisey egy sarokasztalnál ült, és figyelmesen tanulmányozta az étlapot.

– Hello, szépségem – szólította meg Rocco. – Meghívhatom ebédre?

Maisey felnézett és mosolygott. Tudta, hogy azelőtt Roccóé volt a Paradise klub, és hízelgett neki, hogy figyelemre méltatta.

– Hát ellenkezni biztos nem fogok. Mindig örülök a társaságnak.

Rocco odahúzott egy széket, és leült. A lába sajgott, a talpa égett. Nehéz délelőttje volt, de legalább aznapra befejezte.

Maiseynek menüt rendelt ráksalátával.

– No, kislány, hogy megy a klub? – érdeklődött. – Minden rendben?

– Persze. Azt hiszem, halomra gyűjtik a pénzt. – Sóhajtott. – Bárcsak nekem is jutna belőle valami. De én csak rohadt harminc dolcsit kapok meg a borravalót, és még a munkaruhámat is magamnak kell megvennem.

– Azt gondoltam, hogy ennél jóval többet kap. A maga alakjával inkább a műsorban kellene fellépnie.

– Inkább meghalnék – jelentette ki méltatlankodva a lány. – Nem olyan lány vagyok én.

– Bocsásson meg.

Megérkezett az étel, és egy ideig némán ettek. Időnként Rocco a lányra pillantott, és azon töprengett, hogyan közelíthetné meg. Sajnálattal kellett megállapítania, hogy nyilvánvalóan csak a pénz érdekli.

Amikor Maisey befejezte ebédjét, elégedetten dőlt hátra.

– Nahát, ez jólesett. Köszi, maga egy nagymenő.

– Hát azért annyira nem vet fel a pénz – szólt Rocco szerényen. – Mondja, kislány, akar harminc dolcsit keresni?

Maisey gyanakodva nézett rá.

– Mit kell csinálni?

Rocco megnyugtatóan veregette meg a lány kezét.

– Nem azt, amire gondol. Szigorúan üzleti ügy. Mit szólna hozzá, ha megkérném, fáradjon fel hozzám, és tárgyaljuk meg?

– Nem, szó sem lehet róla – jelentette ki Maisey határozottan. – Ezt a szöveget már ismerem.

– Félreértett, kislány. Van egy ötletem, azt akarom megbeszélni. Olyasmi, amivel aztán további harmincat kereshet hetenként. De ha nem érdekli…

– További harmincat hetenként? – Maisey felélénkült. – Miért ne lehetne erről itt és most beszélni?

Rocco a fejét rázta és felállt.

– Szigorúan bizalmas, de felejtse el. Találok én másik kislányt, aki nem olyan finnyás. – Intett a számláért, és egy nagy köteg pénzből fizetett, amelyet Maisey is jól láthatott. Aztán begyömöszölte a pénzt a zsebébe, és érezte a lány mohó pillantását. – Hát akkor köszönöm a társaságot, viszontlátásra.

– Hát ne siessen annyira. Talán meggondolom magam. Hol az a lakás?

– Itt a sarkon. Két perc alatt ott vagyunk.

Maisey habozott, aztán felállt.

– Mennyit kell nekünk, szegény lányoknak kockáztatnunk egy kis dohányért – sóhajtott. – Hát jó, de figyelmeztetem: semmi hülyéskedés!

– Ilyesmi meg sem fordult a fejemben – hazudta Rocco.

Kényelmes, harmadik emeleti kis lakása volt egy garázs felett, amelynek udvarán kocsik is parkoltak.

Maisey meglepve látta, hogy a tágas szoba csinosan van berendezve, és nagy rend uralkodik. A bútor tölgyfából volt, és a szőnyegek kis szigeteket alkottak a fényesre csiszolt padlón. Nagy, puha karosszékek álltak körben. Az óriási heverőn akár négy ember is elalhatott volna.

Maisey megállt a hatalmas fekvőhely előtt.

– Nem felvágás ez egy ilyen kis hapsinak, mint maga? – kérdezte, miközben levetette a kabátját. – Azt gondolná az ember, hogy elvész ebben a sivatagban.

– Azt hiszem, meglepődne, ha tudná, mi minden történt már azon a heverőn – mondta, és jelentőségteljesen kacsintott. – Szeretem a tágas helyet a tevékeny gyakorlatozáshoz.

– Hát, úgy látszik, szereti – mondta Maisey, és vihogott.

Körbesétált a szobában, és mindent szemügyre vett. Eközben Rocco két erős italt kevert.

– Jöjjön, kislány – mondta. – Üljön le. Üzletről szeretnék magával beszélni.

A lány leereszkedett az egyik alacsony karosszékbe. Annyira mély volt a fotel, hogy a térde magasabbra került, mint a feje. Amikor Rocco átnyújtotta az italt, érdeklődéssel vette szemügyre azt, ami a lányból látható volt.

– Na, mondja, hallgatom.

A férfi feléintett a poharával. Maisey félig kiitta a magáét, és felfújta az arcát.

– Ez aztán elég erős ahhoz, hogy még egy vemhes szamarat is levegyen a lábairól.

– Úgy gondolja? – veregette meg a férfi a lány szemlére bocsátott térdét. – De hát maga nem vemhes szamár.

Maisey kuncogott. Ritkán nyílt alkalma jó italokat inni. Amikor Rocco megkínálta cigarettával, felhajtotta az italt.

– Töltök még – lépett a bárszekrényhez a férfi.

– Csak egy icipicit – mondta Maisey, és kényelmesen elhelyezkedett –, mert még becsípek.

– Ne aggódjon – szólt Rocco, és vagy négyhüvelyknyi whiskyt töltött a pohárba kevés vízzel. A poharat a lány mellé tette, és leült vele szemben.

– Keresek egy okos lányt, aki néhány információval tud szolgálni. Szigorúan bizalmas dolog ez. A Grisson-gang érdekel. Maga benne van a buliban. A klubban dolgozik. Könnyen megtudhatná, amire kíváncsi vagyok.

Maiseynek az ötlet egyáltalában nem volt ínyére. Nagyon félt Grisson Mutertől. Az ő átejtésével próbálkozni veszélyes dolog. Ivott még egy kicsit, és közben gondolkodni próbált. Általában mindenféle gondolkodás nagyon nehezére esett, de most aztán különösen. Rocco szinte hallotta agya kerekeinek csikorgását.

– Ha nem tetszik, felejtse el az egészet, Felteszek inkább egypár lemezt. Nagy lemeztáram van. De ha akar biztos harmincat keresni hetenként, itt a jó alkalom.

– Milyen jellegű információ érdekli? – kérdezte a lány óvatosan.

– Nem vagyok különösebben igényes – közölte Rocco. – Nem voltam a klubban, amióta Muter átvette. Van ott valami illegális buli?

Maisey enyhén elsápadt.

– De van ám. A frász törne ki, ha egyszer razzia lenne.

– Ne legyen szűkszavú. Lássuk a részleteket.

Maisey a férfi felé bökött.

– Előbb lássuk a dohányt, okos fiú.

Rocco sóhajtott. Ezek a mai lányok csak a pénzre gondolnak. Elővette a köteget, leszámolt húsz dollárt, és a lánynak adta.

– Bízom magában, szivi – mondta, és közben arra gondolt, nem kidobott pénz-e. – És most magán a sor!

Maisey kiitta a whiskyt. Kicsit szédült.

– Lássuk csak. – Összevont homlokkal nézett a mennyezetre. – Van rulettasztal. Ez illegális, nem? Aztán fenn az emeleten a bordély. Az is illegális. De mondok én valamit. Az összes ajtó acélból van, és az ablakokon acélzsalugáterek. Mire a zsaruk bejutnának, lefogadom, hogy már nem találnának ott semmit.

Rocco elégedetlenül nézett rá. Mindezt tudta. Mással próbálkozott.

– Most hová mentek a fiúk? – kérdezte. – Láttam Flynnt, Woppyt és Slimet a Dodge-ban kifelé hajtani a városból.

Maisey keresztbe tette a lábát. Rocco pislogott. Onnan, ahol ült, sok mindent láthatott.

– Azt nem tudom. Flynn csak annyit mondott, hogy üzleti ügy. Phű, de erős ez a whisky! Azt is mondta, hogy kilenc előtt valószínűleg nem jönnek vissza. Kaphatnék még inni?

Rocco türelmesen töltött.

– Próbáljon emlékezni. Van valami szokatlan a klubban? Valami furcsa?

Maisey az ital után nyúlt, és majdnem elejtette.

– Hoppá, ez majdnem egy jó piába került. Azt hiszem, egy kicsit becsíptem.

– Á, dehogy – mondta Rocco, és segített az asztalra tenni a poharat. – Éppen csak jól érzi magát.

– Igen, talán. – Megpróbált koncentrálni, de hiába. – És mondok még valamit. Slimnek barátnője van.

Rocco a fejét rázta.

– Nem, kislány, Slimnek nincs. Nem is volt soha barátnője, és nem is lesz. Nem az a fajta. Próbáljon valami mást.

Maisey dühösen nézett rá.

– Hazugnak tart? Mondom, hogy van nője, akit a felső szobában tart bezárva.

Rocco hirtelen izgatott lett. Vajon futhat-e ezzel valamire?

– Miért tartja bezárva? – kérdezte. Maisey legyezgette magát, és megrázta a fejét.

– Tudom is én! Persze ha ez a rettenetes pofa szemet vetne rám, engem is be kellene zárnia, hogy valamire jusson. – Vihogott. – Sajnálom a csajt. Slim alig hagyja magára. Majdnem minden idejét vele tölti a bezárt szobában.

– Látta valaha a lányt? – kérdezte Rocco idegesen.

– Csak egyszer, de hallottam, hogy minden este, mielőtt nyitnak, Slim sétálni viszi. Nem maradnak sokáig, azt hiszem, csak körbeviszi a háztömbön, és már hozza is vissza. Egyszer láttam Slimmel lejönni a lépcsőn, de csak egy pillanatra, mert Muter betuszkolt a női W.C.-be.

– Milyen a lány?

– Az arcát nem láttam. A fejére és az arcára sál volt tekerve, de volt benne valami fura. Úgy jött le a lépcsőn, mint aki nem lát, ahogyan a vakok járnak.

– Muter tud erről?

– Hát persze hogy tud. Meg Doki is. Doki mindennap felmegy hozzá.

Rocco egy pillanatra elgondolkodott. Talán érdemes utánajárni ennek a dolognak.

– Látni akarom a lányt. Hogyan lehetne?

Maisey részegen meredt rá.

– Én nem fogom megakadályozni. Lógjon a klub körül este, amikor Slim sétálni viszi a lányt.

De ha Slim nem tér vissza kilenc előtt a városba, gondolta Rocco, aligha láthatja meg még aznap a titokzatos lányt.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy a főbejáraton viszi ki a lányt az utcára?

Maisey hirtelen elgyengült. A szoba lassan himbálódzott, mint egy hajó.

– Van egy másik kijárat is. A szomszédos áruházon keresztül.

Rocco mosolygott. Most már biztos volt. abban, hogy nem dobta ki a pénzét.

– Talán kicsit sok volt a whisky, kislány. Jöjjön, feküdjön le.

– Rémesen érzem magam.

Rocco felhúzta a székből. A lány teljes súlyával rá támaszkodott, különben elesett volna.

– Hoppá, valaki ringatja a csónakot, amiben ülök – mondta, és belekapaszkodott a férfiba.

Rocco a kandallópárkányon álló órára nézett. Pár perccel múlt három. Maiseyt a heverőhöz vezette, és óvatosan lefektette a puha párnákra.

– A szokott szöveg – mondta a lány, és lehunyta a szemét. – A pasas azt mondja, hogy szigorúan üzleti ügy, és mindig valami szigorúan más.

Rocco leeresztette a redőnyt. Hitt a megfelelő hangulat hatásában. Maisey boldogan sóhajtott, amikor a férfi a karjába zárta.

Negyedik fejezet

I.

Fenner négy óra körül ért ahhoz a földúthoz, amely Johnny házához vezetett. Merészen és gyorsan hajtott idáig; tisztában volt annak a valószínűségével, hogy a Grisson-gangből követni fogják.

Mielőtt elhagyta a várost, arra azért szakított időt, hogy felhívja Paulát, és megmondja, hová megy.

– Azt hiszem, találtam valamit – közölte. – Hívd fej Brennant, és mondd meg neki. És azt is, hogy siessen Johnny házához.

– Miért nem várod meg? – kérdezte Paula aggódva. – Miért mész egyedül?

– Ne aggódj, szólj Brennannek – akasztotta vissza a kagylót a férfi.

Most azonban, amikor letért kocsijával az útról, és egy bozót mellett megállt, arra gondolt, hogy Paula javaslata nagyon is ésszerű volt. Ez a hely mérföldekre feküdt mindentől, és elhagyatottabb volt, mint egy remete sírja.

Kiszállt a kocsiból, meggyőződött, hogy az útról nem láthatják, és megindult a földúton Johnny háza felé.

Félúton megállt, kibiztosította pisztolyát.

Azt tudta, hogy a Grisson-gangből senki sem előzhette meg, de nem akart kockáztatni.

A délutáni nap forrón sütött, és Fenner, aki utált gyalogolni, magában átkozódott, amikor letért a földútról, és nekivágott a kanyargós ösvénynek, amely egyenesen a házhoz vezetett.

Kétszáz yardnyira maga előtt sűrű, fákkal benőtt területet pillantott meg, amelyen keresztül kellett haladnia, hogy egy tisztásra érjen. Lelassította lépteit; halkan, óvatosan haladt előre.

Kék szárnyú madár röppent föl olyan közel hozzá, hogy szárnycsattogása megriasztotta Fennert. Szívdobogva nézett fel, aztán elvigyorodott.

„Olyan ijedős lettem, mint egy vénlány, akinek az ágya alá férfi bújt” – gondolta, és a tisztás szélén haladt tovább. Megállt egy fa mögött, és onnan nézte a szegényes faházat, amely a tisztás közepén állt.

Úgy látszott, Johnny otthon volt. Az ajtó nyitva állt, és az egyetlen kéményből füst szállt lustán az ég felé.

Pisztolyt tartó kezét leeresztette, és halkan osont végig a vastag füvön a bejárati ajtóig. Megállt és fülelt.

Hallotta, hogy Johnny magában morog. Előrelépett, és megállt a nyitott ajtóban.

Háttal felé Johnny a tűzhely fölé hajolva szalonnát sütött. A szalonna szagára Fenner elfintorította az orrát.

Sietve pillantott körül a koszos szobában.

Az ajtó mellett, a fegyvertartó állványban két fegyver volt, jó távol Johnnytól.

Fenner belépett a szobába, a pisztolyt Johnnyra szegezte.

– Hello, Johnny – szólt halkan.

Johnny először megdermedt, aztán megremegett. Kiegyenesedett, és nagyon lassan fordult meg. Vörös arca elsápadt Fenner láttára, vizenyős szeme tágra nyílt, amikor megpillantotta kezében a pisztolyt.

– Nyugi. Emlékszik rám, Johnny?

Az öregnek szemmel láthatóan elakadt a lélegzete.

Fenner leeresztette a pisztolyt.

– Emlékszik rám? – ismételte. Johnny összehúzott szemmel pislogott.

– Maga az a fickó az újságtól, ugye?

– Igen. Üljön le, Johnny, beszélni akarok magával.

Johny leereszkedett az egyik felfordított ládára. Láthatóan megkönnyebbült, hogy leülhetett. Elhúzta a serpenyőt a tűzről, és reszkető kézzel dörzsölte borostás állat, miközben Fennerre hunyorgott.

– Ide figyeljen, Johnny, nagy bajba kerülhet! Hosszú időre börtönbe. Ezt nem szeretné, mi? Ott aztán nincs pia, semmi. Ha mindent elmond, én megvédem. Csak némi információt akarok.

– Én nem tudok semmiről semmit. Menjen innen. Hagyjanak engem békében.

– Riley és gangje körülbelül három hónapja itt jártak. Igaz?

Johnny vadul nézett körül a szobában, mintha keresné, hová menekülhet.

– Semmit nem tudok Rileyről.

– Ide figyeljen, vén bolond. Hazugsággal nem jut semmire. Velük volt a Blandish lány. Riley innen hívta fel a barátnőjét. Az mondta. Eddig csak nekem, de ha elkezd köpni a zsaruknak, maga kerül bajba. Alaposan megdolgozzák, amíg aztán úgyis kinyitja a száját. Na mondja már, itt volt Riley vagy sem?

Johnny habozott, aztán ravasz kifejezéssel a szemében bólintott.

– Igen, igaz.Ő meg Bailey meg Vén Sam és a lány. Nem sokáig maradtak, csak vagy tíz percig. Nem engedtem, hogy maradjanak. Túl veszélyes lett volna. Nem akartam összeakaszkodni a törvénnyel, mondtam hát, hogy menjenek tovább. Riley felhívta a nőjét, aztán beültek a kocsiba, és leléptek. Gőzöm sincs, hogy hová mentek.

Hangjából Fenner tudta, hogy hazudik.

– Oké, Johnny – mondta kedvesen. – Ez tisztázza magát, csak az a kár, hogy nem tudja, hová mentek. Blandish nagy jutalmat ígért az információért. Szeretne tizenötezer dollárhoz jutni?

Johnny pislogott. Most már több, mint három hónap telt el, amióta eltemette Rileyt, Baileyt és a Vén Samet. Micsoda meló volt! Schultz megígérte, hogy ad majd a váltságdíjból, de semmit sem kapott, pedig tudta, hogy kifizették. Vette a fáradságot, és bement a városba újságért. Kisemmizték, ami keserűséggel és dühvei töltötte el.

– Tizenötezer dollár? – ismételte. – Honnan tudja, hogy megkapnám?

– Garantálom, hogy megkapná – mondta Fenner.

Inkább nem, gondolta Johnny. Túl veszélyes átverni a Grisson-ganget. Tagadóan rázta a fejét.

– Semmit sem tudok.

– Hazudik – lépett Fenner közelebb hozzá. Akarja, hogy megpuhítsam? Így? – Visszakézből lekevert neki egy pofont. Nem volt erős ütés, mégis elegendő ahhoz, hogy Johnny meginogjon és majdnem leessen a ládáról. – Gyerünk, köpjél! – folytatta Fenner emelt hangon. – Hol van Riley? Mi kell inkább, a tizenötezer vagy a verés? Na melyik?

Johnny meghunyászkodott.

– Semmit sem tudok – mondta kétségbeesetten. – Ha valamit akar, kérdezze meg a Grisson-ganget. Itt voltak. Elintézték Rileyt… – hirtelen elhallgatott, és arca elszürkült.

– A Grisson-gang? – figyelt Fenner feszülten. – Hogy intézték el Rileyt?

De Johnny Fenner mögé, a nyitott ajtóra meredt. Páni félelme megborzongatta Fennert.

Fenner a vállán keresztül hátranézett, és a nyitott ajtóban árnyékot pillantott meg: egy ember árnyékát, aki kezében Thompson géppisztolyt tartott.

Aztán mintha minden egyszerre történt volna.

Fenner a földre vetette magát, elég távol Johnnytól, A szoba sarkában álló nagy vastartály felé gurult, amelyben Johnny az abrakot tárolta a lovának, amikor még volt lova. Alig sikerült a tartály fedezékébe kerülnie, máris felhangzott a Thompson géppisztoly kattogása.

Egy sorozat Johnny mellébe hatolt. Az öreg hátravágódott, megvonaglott, teste összerándult. A következő pillanatban Fenner majdnem megsüketült a tartály oldalát érő golyók csattogásától, összegörnyedt, szíve a torkában dobogott, és lélegzete sípolva hatolt át összeszorított fogain keresztül.

Három vagy négy másodpercen át tartott a sorozatos becsapódás a vastartály oldalába, pokoli zajjal. Aztán a lövések hirtelen elhallgattak. A hirtelen beálló csönd éppen annyira félelmetes volt, mint a géppisztolykattogás.

Keze fejével megtörölte izzadt homlokát. Tudta, hogy a Grisson-gang érkezett meg. Pokoli kutyaszorítóba került: ha megpróbál kilesni a tartály mögül, azonnal fejbe lövik. Egyetlen reménysége maradt csupán, hogy Brennan megérkezik. De vajon idejében érkezik-e?

Lehasalt a porba, és fülét a padlóra szorította. Semmit sem hallott. Abban kételkedett, hogy a gengszterek bármelyike odamerészkedik, hogy elintézze.

Aztán suttogást hallott. Rövid tanácskozás után az egyik felkiáltott.

– Gyere ki! Tudjuk, hogy ott vagy. Gyere elő, feltartott kézzel!

Fenner alattomosan vigyorgott. Nem valószínű, hogy megteszem, mondta magában, ha meg akartok kaparintani, gyertek és fogjatok el. Várt.

A Thompson ismét működésbe lépett. Hangjára Fenner összerezzent. Hallotta, hogy néhány lövés a tartályba csapódik, átlőve külső oldalát. Aztán a fegyver elnémult.

– Gyere ki, te szemét – üvöltötte egy hang.

Fenner mozdulatlanul, csendesen feküdt. Aztán egy másik hangot hallott.

– Hagyjátok rám! Hasaljatok le mindketten!

Fenner megdermedt. Tudta, mi következik. Kézigránáttal robbantják fel. Kezét védően a fejére kulcsolta. A következő másodperc örökkévalóságnak tűnt. Aztán hallotta, hogy valami a padlóra esik. Az elsöprő erejű robbanás felemelte, és a tank oldalához csapta.

Fuldokolva a hátára gurult, és levegő után kapkodott. Egyszerre minden nagyon világossá és élessé vált. Látta feje felett a mennyezetet. Ingott. És mialatt figyelte, faszilánkok pattogása hangzott, aztán rázuhant a tető.

Valami erős ütéssel a halántékához csapódott. Éles fény villant fel a szeme előtt, aztán csak azt érezte, hogy feneketlen mélységbe zuhan.

II.

A sötétséget hirtelen meleg, erős fény hasította át. Fenner hallotta saját nyögését, és kezét felemelte, hogy szemét eltakarja.

– Nincs semmi baja – hallott távolról egy hangot. – Nocsak, rajta. Ne játssza meg magát.

Fenner erőlködött. Kinyitotta szemét, megrázta a fejét. Észrevette, hogy valaki fölé hajol. Az ember arca lassan kivehetővé vált. Megismerte Brennant, és nehezen felült.

– Ez az – szólt Brennan. – Nincs semmi baja. Mi ez a cirkusz?

Fenner a fejét tapogatta.

– Ki csinál cirkuszt? – kérdezte, és felnyögött, mert fejébe hasított a fájdalom. Kezek nyúltak felé, és felsegítették. – Ne siettessenek – támaszkodott az egyik rendőr karjára. – A pokolba is! Úgy fáj a fejem, mintha ló rúgta volna meg.

– Pedig nincs is ló a közelben – jegyezte meg Brennan kedélyesen. – Mi történt?

Fenner mély lélegzeteit vett. Már erősebbnek érezte magát. Lassan végigsimított a fején, fájt ugyan, de seb nem volt rajta.

– Láttak valakit?

– Csak magát meg ami Johnnyból maradt. Mi történt?

– Johnny meghalt?

– Igen… halott.

Fenner megfordult, és az összedőlt házra nézett. Egyre jobban lett. Bizonytalan léptekkel elment az árnyékba, és leült egy tönkre. Cigarettát húzott elő, meggyújtotta, míg a három rendőr és Brennan türelmetlenül figyelte.

De Fennert most nem lehetett siettetni. Gondolkodott, aztán Brennanre bökött.

– Tudja, mit? Megoldjuk a Blandish-ügyet. Megmondom, mit kell tenni. Nézzenek körül az emberei, nemrég ásott helyek után szimatoljanak. Siessenek.

– Miért? – kérdezte Brennan.

– Valakit nemrég elástak itt. Na, siessenek. Meg akarja oldani az ügyet?

Brennan utasítást adott, és a három rendőr különböző irányba ment. Brennan leült Fenner mellé.

– Kit ástak el? – kérdezte. – Mondja már, hekusom, ne adja a titokzatost.

– Szerintem Riley, Bailey és a Vén Sam valahol a közelben vannak elásva. Lehet, hogy tévedek, de alig hiszem.

– Ki dobta a kézigránátot?

– Pontosan nem tudom, de arra fogadok, hogy a Grisson-gangből az egyik.

– Miért tették volna?

– Ezzel még várjon. Egyszerre csak egy dolgot beszéljünk meg.

Brennan szemrehányóan nézett rá, aztán rágyújtott, és a romokban heverő házra nézett.

– Szerencséje, hogy életben maradt. Már azt hittem, hogy befellegzett magának.

– Akkor ketten hittük.

Kis madár bukkant, fel az egyik fán, és ágról ágra ugrált. Fenner érdeklődés nélkül figyelte. Izzadt, a szája kiszáradt. A harmincezerre gondolt, amit Blandish ígért, ha megoldja az ügyet.

Egy hirtelen kiáltásra a két ember megfordult.

– Úgy látszik, találtak valamit!

A hang irányába siettek, utat vágtak maguknak a bozótban, míg egy apró tisztásra jutottak, ahol az egyik rendőr a földre mutatott. Egy darabon a föld fel volt túrva, és csak ritkás fű nőtt rajta. Száraz gallyakat és leveleket is húztak fölé.

– Itt kell ásni – mondta Fenner, és az árnyékba ült.

Brennan parancsokat osztogatott. Két rendőr elment, és rövidesen ásókkal tértek vissza, amelyeket Johnny sufnijában találtak. Zubbonyukat levették, és ásni kezdtek.

Kemény munka volt, alaposan meg is izzadtak, míg megtalálták, amit kerestek. Hirtelen abbahagyták az ásást, egyikük lehajolt, és belenézett a gödörbe. Fenner odalépett. A rendőr kézzel kaparta el a földet.

Hullaszag csapta meg Fenner orrát. Aztán megpillantott egy sárral borított emberfejet. Hátralépett.

– Egy halott, kapitány – mondta a rendőr Brennanre pillantva.

– Három lesz – jegyezte meg Fenner. – Menjünk innen, Brennan. Menjünk a kapitányságra. Most már sürgős.

Brennan közölte a rendőrökkel, hogy teherautót és orvosszakértőt küld. Aztán Fenner kocsijához siettek.

– Akkor pecsételődött meg a sorsuk, amikor Grisson Muter átvette a Paradise klubot – mondta Fenner a kocsiban, és Brennant engedte a vezetőülésre. – Rájöhettünk volna, miből finanszírozza az üzletet. A Blandish-váltságdíjból vette meg a klubot.

– Ezt meg hogy az ördögbe gondolja? – kérdezte Brennan indítás közben.

– Nem nehéz kitalálni. Muter azt híresztelte, hogy Schulbergtől kapta a pénzt. Schulberg lopott pénzben utazik. Valószínűleg ő seperte be a váltságdíjat. Mielőtt kinyírták, Johnny elmondta, hogy a Grisson-gang itt járt Rileyvel. Grissonék valahogy megneszelhették, hogy Riley megléptette a Blandish lányt. Tudták, hogy Johnny az egyetlen, akihez vihetik. Idejöttek, kinyírták Rileyt meg a többieket, és elvitték a lányt. Blandish kifizette a váltságdíjat, és azt hitte, Rileynek fizetett. Ez összejön. Amint kezében a pénz, Grisson Muter megnyitja a Paradise klubot. Micsoda isteni összjátéka a sorsnak. Rileyn a felelősség, ők meg nyugodtan üldögélnek.

– Hol a bizonyíték? – kérdezte Brennan. – Még ha a fiúk ki is ássák Rileyt meg a másik kettőt, nem bizonyítja azt, hogy Grissonék ölték meg. Johnnyval meghalt az egyetlen tanú.

Fenner bólintott.

– Ez igaz. Bizonyítékot kell szereznünk. Ezt a dolgot nem szabad elhamarkodnunk. Tudja, mire gondoltam?

– Mire gondolt, szuperember? – kérdezte Brennan szarkasztikusán. Alaposan rálépett a gázpedálra, és csak úgy száguldottak a hosszú főúton.

– Azt hiszem, a Blandish lány a Paradise klubban van – mondta Fenner.

Brennan rábámult.

– Az isten szerelmére, nézze, hová megyünk! – kiáltotta Fenner.

A kapitány fékezett, és leálltak az út szélén.

– Ezt meg honnan szedi?

– Emlékezzék, Doyle azt mondta, hogy a klub emeletén van egy bezárt szoba. Fogadok, hogy ott a lány.

– Rövidesen megtudjuk – indította el a kocsit ismét Brennan.

– Megtudjuk? A klub olyan, akár egy erőd. Jó ideig eltart, míg behatolhatunk. Mire beérünk, a lány vagy halott lesz, vagy elviszik. Pedig Blandish élve szeretné visszakapni. Ha élve akarjuk kihozni, kesztyűs kézzel kell dolgoznunk és a fejünket használnunk.

– Oké, használjuk hát a fejünket. Mire jutunk vele?

– Nem tudom, hagyjon gondolkodni.

A következő félórában Brennan sebesen hajtott, Fenner pedig sajgó fejével és bonyolult gondolataival foglalkozott. Mielőtt egy kis vidéki városba értek, Brennan lassított, s Fenner megszólalt: – Anna Borgra van szükségünk, mert ő tudja, hogy Riley járt Johnnynál. Ő az egyetlen tanúnk. Nem hagyhatjuk, hogy kinyírják. Amellett, hogy ő az egyetlen tanú, még sok időt is tölt a klubban. Talán azt is tudja, hogy ott a Blandish lány. De azt talán nem tudja, hogy a Grisson-gang végzett Rileyvel. Ha megmondjuk, lehet, hogy megdühödik rájuk.

Brennan megállt egy vegyesbolt előtt.

– Elindítom a dolgokat – mondta.

Mialatt telefonált, Fenner az órájára pillantott. Kevéssel múlt hat óra. Még mindig elég távol voltak Kansas Citytől.

Kíváncsi volt, vajon a Blandish lány valóban a klubban van-e. Ha ott van, akkor már több mint három hónapja él a gang karmai között.

Elfintorította az arcát.

Mi történhetett vele ez alatt az idő alatt? Slim Grisson ötlött fel előtte, és a fejét csóválta.

Brennan kijött, és a kocsiba ült.

– Kiadtam a parancsot, hogy vigyék be Anna Borgot. Egypár fiú a klubot fogja figyelni.

Fenner helyeslően morgott.

– Induljunk – szólt.

Brennan benyomta a kuplungot, és hamar végigsöpörtek a kisváros utcáján, ki a sztrádára.

III.

Röviddel öt óra után Rocco elhagyta lakását, és végigsietett a főutcán. Maisey távozása után még egy órát pihent széles ágyán.

Izgatta a titokzatos lány, akiről Maisey beszélt. Elhatározta, hogy kinyomozza. Tudta, hogy Slim, Flynn és Woppy nem lesznek a klubban tizenegy előtt. Valószínűtlen volt az is, hogy Eddie ebben az időpontban betér oda. Már csak Doki és Muter maradt. Vigyáznia kell, de azt tudta, hogy Dokival el tud bánni. A Mutertől félt ugyan, de ha kis szerencséje van, nem akad vele össze.

Szombat volt, és a klub melletti áruház zárva. Maisey elárulta, hogy azon keresztül is van bejárat a klubba, ezt akarta megtalálni.

Az áruház szomszédságában ócska hotel állt. Ismerte a tulajdonost, Nick Papolost, egy kövér görögöt. Rákacsintott, és közölte, a kilátást szeretné megcsodálni a tetőről. Nick rábámult, aztán vállat vont.

– Rajta, de nehogy bajba keverj.

Rocco megveregette a karját.

– Ismersz, Nick, nem lesz semmi zűr.

Liften felment a legfelső emeletre, kinyitott egy tetőablakot, és kimászott a lapos tetőre. Innen már könnyű volt bejutni az áruházba, de húszperces kemény munkába került, míg megtalálta a klubba vezető rejtett ajtót. A zárt kinyitni megint csak másodpercek kérdése volt. Sötét lépcsőházban találta magát, a kezében pisztoly, a szíve hevesen dobogott. A lépcsőház végén egy másik bezárt ajtó volt. Ezt is könnyen kinyitotta. Tágas, szépen berendezett szobában találta magát. Szemben vele nagy televíziókészülék. A szobából egy másik ajtó nyílt. Hosszú másodpercekig habozva állt előtte, egy darabig hallgatózott, és mert semmit sem hallott, benyitott, és belesett a díszes hálószobába.

Miss Blandish az ágy végén ült, és üres szemmel meredt a padlóra. Fehér ruhában volt, amit Slim vett neki. Hosszú, halvány ujjai között cigaretta égett.

Rocco rábámult. Soha nem látott még szebb lányt. Volt az arcában valami ismerős. Majdnem biztos volt abban, hogy már látta valahol.

Halkan lépett a szobába.

Miss Blandish nem nézett fel. Kiejtette a cigarettát a kezéből. A cigaretta a szőnyegre esett. A lány rálépett.

– Hello – szólt Rocco halkan. – Mit csinál maga itt?

Kábítószertől élettelen pillantás meredt rá.

– Kérem, menjen el.

Pupillája mindent elárult Roccónak.

– Mi a neve, bébi? – kérdezte.

– A nevem? – ráncolta össze homlokát a lány. – Nem tudom. Nem tudom. Kérem, távozzon. Ő nem akarja, hogy maga itt legyen.

Hol látta már ezt a lányt? Ránézett a vörös-arany hajkoronára, és az izgalom hulláma futott rajta végig. Lelki szemei előtt megjelent a lányról közölt képek tucatja. Ez a vörös hajú lány, aki élettelenül ül az ágy szélén, John Blandish lánya! Hogy a pokolba kaparintotta meg a Grisson-gang? Annyira izgatott lett, hogy alig tudott lélegezni. Micsoda isteni szerencse! Most kiegyenlítheti a számláját. És mellékesen az a tizenötezer, amit ezért a lányért ígértek!

– Blandishnek hívják, ugye? – kérdezte, és igyekezett uralkodni hangja reszketésén. – Több mint három hónapja rabolták el. Nem emlékszik?

– Blandish? Nem az a nevem.

– De az – mondta Rocco. – Majd nemsokára emlékezni fog. Jöjjön, kislány, most egy kis sétára indulunk.

– Nem tudom, kicsoda maga. Kérem, menjen innen.

Rocco megnyugtatóan tette kezét a karjára, de a lány riadtan hőkölt vissza, arca a rémülettől megmerevedett.

– Ne nyúljon hozzám!

Hangjának sikoltó élessége hallatára Roccón kiütött a verejték. Williams Doki vagy Muter bármelyik pillanatban beléphet. Elhatározta, hogy elviszi magához a lányt. Legszívesebben leütötte volna, és eszméletlen állapotban cipelte volna el, de ez nappal teljesen lehetetlen volt.

– Na, jöjjön! – keményedett meg a hangja. – Slim már várja. Oda kell vinnem hozzá.

Pillanatnyi sugallat mondatta vele, de Miss Blandish azonnal felállt. Hagyta, hogy Rocco a nappaliba vezesse. Kimentek a rejtekajtón az áruházba vezető lépcsőre. A lány úgy mozgott, mint egy alvajáró.

Ameddig ki nem jutott vele az áruházból arra az utcára, amelyről az áruház és a klub nyílt, és be nem tuszkolta egy cirkáló taxiba, Rocco feszültsége egy pillanatra sem oldódott. A taxisofőr csodálkozva figyelte a lányt, amikor megadta lakáscímét.

Grisson Muter ezalatt Flynn-nel beszélt telefonon.

– Minden el van intézve – jelentette Flynn. – Jövünk haza. Nem volt semmi zűr.

– Mind a kettő?

– Aha.

– Nagyon jó, remek. Siessetek – tette le a kagylót Muter.

Muter irodájának ajtaja kinyílt, Eddie Schultz lépett be. Állán jókora seb húzódott.

Muter metsző pillantást vetett rá.

– Te meg az átkozott nőid – mordult rá. – Az az ócska ringyó mindent tönkretehetett volna.

Eddie leült, rágyújtott, s az állát tapogatta.

– Nem Anna hibája volt, ő csak annyit mondott a pasasnak …

– Nekem többet ide be ne tegye a lábát. Aki pofázik, az nem kell.

Eddie akart volna még valamit mondani, de Muter arckifejezése láttán jobbnak látta hallgatni. Eszébe jutott, hogy Anna érdeklődött az után a lány után, akit Slim a szobájában tartogat. Ha megmondja Annának, hogy Muter nem akarja őt a klubban látni, Anna megdühödhet, és beszélhet valakinek a lányról. De ha erről most szól Muternak, kinyiratja Annát Flynn-nel.

Muternak feltűnt bizonytalan, aggódó pillantása.

– Mi jár a fejedben?

– Nézze, Muter, eddig megúsztuk a gyilkosságokat. Itt a klub, annyi a dohányunk, amennyit akarunk, és biztonságban vagyunk. De meddig? Oké, Anna pofázott, és majdnem tönkretett mindent. Ki kellett nyírnunk Johnnyt meg az újságírót. Most megint biztonságban vagyunk, de meddig, Muter?

Muter kényelmetlenül fészkelődött. Tudta, hogy Eddie mire akar kilyukadni.

Kopogás hallatszott, Williams Doki lépett be. Az arca vörös volt. Muter tudta, hogy sokat ivott.

– Mi történt? – kérdezte Doki, és Muter mellé telepedett.

– Minden el van intézve, nem kell aggódni.

– Ameddig megint nem történik valami – mondta Eddie. – Miért nem látja be, Muter? Ameddig itt a lány, dinamiton ülünk.

– Te akarod nekem megmondani, hogy mit csináljak? – mordult rá az öregasszony.

– Igen, megpróbálom. Teljesen tiszták lennénk, és semmiért sem kellene aggódnunk, ha nem lenne a Blandish lány. Miért kellett Johnnyt kinyírnunk? Mert féltünk, hogy jönnek a zsaruk, és megtalálják a lányt. Ha nem lenne itt, nyugodtan beengedhetnénk őket, és röhögnénk rajtuk.

Doki megdörzsölte a homlokát.

– Igaza van Eddie-nek, Muter. Ameddig a lány itt van, addig sebezhetők vagyunk.

Muter felállt, és fel-alá járkált. Eddie és Doki feszülten figyelték.

– Nem kaphatna szívrohamot? – kérdezte Eddie Dokit. – Slim soha nem tudná meg, hogy valami közöd volt hozzá. – Fején találta a szöget, mert tudta, hogy Muter és Doki félnek Slimtől.

Muter abbahagyta a mászkálást. Dokira nézett.

– Hát beadhatnék éppenséggel valamit – mondta Doki, és esdeklően Muterra nézett. – Igazán nem szívesen teszem, de nem lehet tovább itt tartani.

– Slim megtudhatja?… – habozott az öregasszony.

– Semmit sem tudna bizonyítani. A lány álmában halna meg. Ő… ő csak holtan találná.

Muter az íróasztalán álló órára pillantott.

– Pár óra múlva ér csak vissza. – Habozva nézett Eddie-re, aztán Dokira, aztán ismét Eddie-re, – Meg kell tennünk, Muter!

Muter leült. Hatalmas keze ökölbe szorult.

– Igen, meg. Maga elintézi – nézett Dokira. – Ha végzett, menjen el, és maradjon sokáig távol. Találja meg Slim. Azt fogom mondani, hogy a közelében sem jártam. Te is menj el, Eddie.

Eddie mély lélegzetett vett. Minden rendben lesz, gondolta. Ha a Blandish lány halott, Anna visszajöhet a klubba.

Doki habozva, izzadva, rémülten állt.

– Induljon – szólt rá Muter. – Minél előbb, annál jobb. Ne álljon itt, mint egy vén hülye. Ennek előbb-utóbb úgyis meg kellett történnie. Rajta, lásson hozzá.

Doki lassan távozott a szobából.

– Te is menj el – mondta Muter Eddie-nek. – Nem akarlak este tíz előtt látni. Menj moziba vagy bárhová, de itt ne maradj.

– Oké, Muter – indult az ajtó felé a férfi, de egy pillanatra megállt. – Ha a lánynak vége, Anna dolgozhat megint a klubban?

– Igen, dolgozhat. Slimnek majd másik lányt kell találnom. Rájött a nők ízére.

– Nem lesz könnyű – fintorgott Eddie.

Muter arca cinikus mosolyba rándult.

– Biztos akad valaki. Ha az embernek van elég pénze, mindent megkap.

Eddie elment. Látta Dokit felmenni a lépcsőn, és örült, hogy ezt a munkát nem neki kell elvégezni. Sajnálta a lányt. Kegyetlen vég. De amikor aztán áthaladt az udvaron, hogy kocsijába üljön, arra gondolt, hogy jobb lesz neki holtan.

Beült a kocsijába. Ment egy film, amit szeretett volna látni. Egy darabig nézi, aztán elmegy Annáért, és együtt vacsoráznak.

Amikor elhajtott, a két detektív, akiket Brennan utasított, elfoglalta azt az állást, ahonnan észrevétlenül figyelhették a klub bejáratát.

IV.

Slim a lépcső alján állt, és felnézett Muterra. Flynn és Woppy jobbra Slim mögött. Muter arcán olyan kifejezés ült, amilyet Slim soha azelőtt nem látott. Eddig nem is gondolt arra, hogy Muter öreg. Most, amikor hirtelen rájött, megdöbbent.

Tudta, hogy történt valami, mert a Muter vörös arcán még valami riadt kifejezés is tükröződött.

– Mi baj van? – kérdezte. – Miért nézel így?

Muter hallgatott. Nagy keze olyan erővel szorította a lépcsőkorlátot, hogy csontjai belefehéredtek.

– Mondj már valamit! – vicsorgott Slim. – Mi baj van?

„Ha megmondom, megöl – gondolta Muter. – Bárcsak itt lenne Eddie! Ő az egyetlen, akinek van bátorsága, hogy megállítsa. Flynn nem fogja. Flynn végignézi, hogy megöl.”

Hallotta saját, közömbös hangját.

– A lány elment.

Slim megdermedt. Előrehajolt, így nézett fel Muterra, vékony ajka felhúzódott, s előtűntek sárga fogai.

– Hazudsz. Valamit csináltál vele.

– Elment – mondta Muter. – Pár órája felmentem a szobájába, és nem volt ott.

Slim megindult a lépcsőn. Amikor Muter elé ért, rámeredt.

– Te vén tehén. Meg akarsz ijeszteni, de én nem ijedek be könnyen. Ha hozzányúltál, megöllek. Megmondtam, nem? Aki hozzá mer nyúlni, annak velem gyűlik meg a baja.

– Elment – ismételte Muter.

Slim elhaladt mellette, és végigment a folyosón. Belökte az ajtót, és belépett a nappaliba. Körülnézett, és aztán benyitott a hálószobába.

Muter várt. Arcán a lelógó húszacskók csillogtak a verejtéktől. Hallotta, hogy Slim egyik szobából a másikba megy.

– Hogy tudott elmenni? – kérdezte Flynn. Az ő arcán is rémület tükröződött.

– Nem tudom, bementem, és nem volt ott.

– Doki hol van? – kérdezte Woppy reszkető hangon.

– Elment valahová – felelte Muter. – Jobb, ha ti is elmentek. Befellegzett. Végünk. Most már biztos a zsaruk kezében van a lány.

– Ha ott lenne, a zsaruk már itt lennének. – Flynn felfelé indult a lépcsőn, amikor Slim visszajött. Kezében volt a kés. Sárga szeme villogott. Flynn megtorpant félúton, és Slimre bámult, aki halkan osont Muter felé.

– Megölted, ugye? – mondta Slim. – Mindig meg akartál tőle szabadulni. Jól van… tehát megölted. Most jövök én – megöllek.

– Hozzá se nyúltam. – Muter olyan mozdulatlan volt, mint egy szobor. – Valaki elvitte. Magától nem tudott volna elmenni. Jól van, Slim, ölj csak meg, ha nagyon akarsz. Akkor nem lesz se lány, se én. Talán jobban megleszel nélkülünk.

Hirtelen észrevette a kétség felcsillanását Slim villogó szemében.

– Csak rajta – folytatta. – Majd meglátod, hová jutsz. Meglátod, milyen egyedül leszel. Mindig nagymenő akartál lenni, ugye, Slim? De vigyázz! Nem bízhatsz majd senkiben. Bujkálnod kell. Helyet kell találnod, ahová elrejtőzhetsz. – Élesen figyelte. – Hová fogsz rejtőzni, Slim?

A felé irányuló csillogó kés megremegett. Slim habozott, és hirtelen elbizonytalanodott. Pillantása körbevándorolt.

– Mit csinálunk, Muter? – kérdezte. – Meg kell találnunk a lányt.

Muter mély lélegzetet vett. Veszélyes helyzet volt. Még most is alig mert megmozdulni.

A bejáratnál felhangzó léptek zajára mindnyájan odanéztek. Flynn a pisztolyáért nyúlt.

Williams Doki lihegve jött fel a lépcsőn. Arca lila volt és verejtékezett. Látta Slimet késsel a kezében a Muter mellett. Látta Mutert szobormereven. Látta Woppyt sápadt arccal a falhoz támaszkodni, Flynn kezében a pisztolyt.

Bizonytalan léptekkel közeledett.

– Roccónál van a lány – mondta. – Hallja, Muter? Az az átkozott féreg vitte el.

Slim lerohant a lépcsőn, és olyan hevesen lökte félre Flynnt az útjából, hogy az majdnem elesett. Megragadta Dokit a gallérjánál fogva, és megrázta.

– Hol van? – hörögte. – Honnan tudod, hogy ő vitte el?

Muter lecsoszogott a lépcsőn, megfogta Slim csuklóját, és visszarángatta.

– Hagyd békén – mondta, aztán Dokihoz fordult. – Beszéljen már! Biztos, hogy Roccónál van?

Doki megtörölte verejtékező arcát.

– Adjatok valamit inni – mondta, és leült az egyik heverőre.

Muter intett. Woppy a bárhoz rohant.

– Amikor elmentem – kezdte Doki –, nagyon kivoltam. Kellett valamit innom. A sarki bárba mentem…

Woppy visszatért kezében nagy pohár whiskyvel. Doki mohón ivott, aztán letette a poharat.

– Folytasd! – mordult rá Slim.

– Szóba elegyedtem a csapossal – folytatta –, és megkérdezte, hogy ki volt az a vörös hajú, aki Roccóval beszállt egy taxiba. Ott ültem és ittam, meg beszéltem jó sokáig, amikor kapcsoltam. Erre rögtön visszajöttem. Világos, ugye? Rocco és a vörös hajú. Így akarta kiegyenlíteni a számlát.

Slim a kijárat felé indult.

– Várj – intette Muter –, ne indulj el meggondolatlanul.

De Slim még csak vissza sem nézett. Lement a lépcsőn, kivágta az ajtót, és kilépett az udvarra.

– Menj utána – szólt Flynn-nek –, és te is, Woppy.

– A pokolba vele – mondta Flynn, – Elmegyek innen. Elegem van az egészből, Adj valami pénzt, Muter, én kiszállok.

– Ó, nem, nem szállsz ki – mondta Muter. – Nem mehetsz sehová. Egy fillért sem kapsz. Menj utána, és te is, Woppy.

Flynn habozott, és fogai között átkozódva az ajtó felé indult. Woppy követte. Muter Doki vállára tette a kezét.

– Azt hiszem, most látom utoljára – mondta. – Mihez fog most kezdeni?

Doki becsípett.

– Mit lehet itt csinálni? Menekültem, Muter, de hirtelen ráeszméltem, hogy nincs hová menekülni. Slim majd visszahozza a lányt, és kezdődik minden elölről.

– Még nem találta meg – mondta Muter. – Maradjon, Doki. Kimászok én ebből a slamasztikából is. Maradjon velem.

V.

Miss Blandish Rocco széles heverőjén feküdt, és a mennyezetre meredt.

Más körülmények között Rocco nagyon is élvezte volna, ha ilyen szép lány van a szobájában, de most egészen mással volt elfoglalva, és a hosszú lábú, vörös hajú lány – ami fizikai vonzerejét illette – akár kirakatbaba is lehetett volna.

„Nagyon ravaszan kell csinálnom – gondolta, miután sikerült rávennie a lányt, hogy belépjen a lakásba. – Nem célszerű értesíteni a rendőrséget. Blandisht kell hívni. Az egyetlen reménység, hogy megkaparinthassam a tizenötezret. Ha a rendőrséghez fordulok, ugrik a dohány.”

Már megnézte a telefonkönyvet, de Blandish neve nem szerepelt benne. Hívta az információt, de ott vagy nem tudták, vagy nem akarták megmondani a számot. Ha valaki milliomos, nem szerepel a telefonkönyvben. Erre Rocco eddig nem gondolt. Már végigtárcsázta a legelőkelőbb éttermeket és klubokat, ahol Blandish után érdeklődött, de nem jutott semmire. Aggódni kezdett. Ha sürgősen nem találja meg, bajba juthat. Valahol, gondolatai legmélyén állandóan ott volt Slim. Nem tudta ugyan elképzelni, hogyan jöhetne rá, hogy nála van a lány. De ha valahogy mégis megtudja és eljön, akkor – és ezt Rocco pontosan tudta – ő sem él soká.

Azzal próbálta felfrissíteni a lány emlékezetét, hogy odaadta azokat az újságokat, amelyek elrablásával foglalkoztak. Mialatt telefonált, a lány élettelenül meredt az újságokra, és Rocco látta, hogy semmi összefüggést nem talál önmaga és az emberrablással kapcsolatos fényképek között.

Ránézett. A lány tovább bámulta a mennyezetet kábultan üres tekintetével.

– Hé, bébi – mondta Rocco, és észrevette, hogy már több mint két órája vannak a lakásban. – Lenne szíves koncentrálni? Minden rohadt számot felhívtam, amit csak el tudtam képzelni. Hol találom meg az apukáját?

A lány csak hosszú lábát mozdította meg, és tovább nézett a mennyezetre. Észre sem vette, hogy más is van a szobában.

Rocco kétségbeesetten lépett hozzá, és karjára tette a kezét.

– Hé, ébredjen!

Érintése olyan hatással volt a lányra, ami megrémítette Roccót. A lány kitépte magát a kezéből, és rémült szemmel a falhoz kuporodott.

– Oké, oké – nyugtatta meg Rocco. – Nem kell tőlem félni. Figyeljen. A papáját próbálom megtalálni! Mi a telefonszáma?

Miss Blandish elhúzódott.

– Hagyjon békén. Ne nyúljon hozzám.

Rocco igyekezett uralkodni egyre növekvő félelmén.

– Ha nem találjuk meg a papáját, mindketten bajba jutunk. Nem érti? Slim idejön! Hogyan találom meg a papáját?

A lány hirtelen leugrott az ágyról, és az ajtóhoz rohant. Már a kilincsen volt a keze, mikor Rocco elkapta.

– Menjen innen! – sikított a lány. – Engedjen ki!

Rocco visszalökte az ágyra. Fölé térdelt, és a száját befogta.

– Hallgasson – szólt lázasan. – Azt akarja, hogy Slim megtalálja?

A lány nem ellenkezett tovább, és mióta a szobában volt, először költözött élet a szemébe. A férfi elvette kezét a szájáról.

– Igen, Slimet akarom – mondta. – Azt akarom, hogy idejöjjön.

– Nem tudja, hogy mit beszél – meredt rá Rocco. – Nem akar hazamenni? Mi történt magával?

A lány a fejét rázta.

– Nekem nincs otthonom. Senkim sincsen. Slimet akarom.

Rocco felállt.

– Hívom a zsarukat – mondta. – Elegem van ebből. – A telefonhoz lépett, és arra gondolt, még ha nem is kapja meg a jutalmat, ide kell hívnia a rendőrséget, mielőtt Slim megérkezik.

A rendőrkapitányságot kezdte tárcsázni. Miss Blandish hirtelen felpattant az ágyról. Megragadta a telefonzsinórt, és kitépte a csatlakozóból.

Rocco hosszú pillanatig tartotta kezében a néma telefonkagylót, nézte a lányt, és érezte, hogy hideg borzongás fut végig a hátán.

– Maga eszeveszett őrült! – vicsorgott a férfi. – Mit képzel, mit művel?

A lány hátrált.

– Meg kell mondania neki, hogy maga vitt el – mondta a kezét tördelve a lány. – Meg kell mondania, hogy én nem akartam elmenni magával.

– Miért, maga… maga … – dadogta Rocco. – Mi baja? Segíteni akarok. Nem akar megmenekülni Slimtől?

A lány a falhoz támaszkodott, és halkan sírni kezdett.

– Nem tudom elhagyni. Életem végéig vele kell maradnom.

– Őrültségeket beszél – kiáltott Rocco. – Megyek, és hozom a zsarukat.

Miss Blandish a fal mentén hirtelen az ajtóhoz csúszott, és elé állt.

– Nem. Itt kell maradnia, és meg kell várnia, amíg megjön – sikoltotta. – Meg kell mondania neki, hogy maga vitt el.

Rocco reményt vesztve ragadta meg a karját, és elvonszolta az ajtótól. Az ágyra dobta. Amikor az ajtó felé indult, a lány ismét felkelt. Megragadott egy, az ágy mellett álló nehéz üveg hamutartót, és a férfi felé dobta. Halántékon találta, és Rocco térdre esett.

Miss Blandish a falhoz támaszkodva nézte.

Rocco próbált felállni, de aztán fejét fogva, nyöszörögve leült a földre.

Az ajtónyílás hangjára Miss Blandish felnézett. A fürdőszoba ajtaja kinyílt. A lány megkövültén állt, miközben az ajtó kicsapódott, és Slim lépett a szobába.

A tűzoltólétrán jött fel, és a fürdőszobaablakon át jutott a lakásba. Villogó sárga szeme Miss Blandishről Roccóra vándorolt.

Rocco csak félájultan észlelte a veszélyt. Egy ösztönös érzés megsúgta, hogy csak pár szívverés választja el a haláltól. Hátára gurult, és kezét védően emelte maga elé.

Slim közeledett. Vigyorgott.

Miss Blandish látta kezében a csillogó kést, és szemét lehunyva elfordult.

Hallotta, ahogy Rocco felnyög.

Azok a hangok, amelyek ezután következtek, térdre kényszerítették, és a fülét is be kellett fognia.

Minden egyes döfésre, amely Rocco testébe hatolt, Miss Blandish megdermedt, majd összerázkódott.

VI.

Anna Borg két végtelenül hosszúnak tűnő órája volt bezárva a rendőrkapitányság egyik magánzárkájába. Mostanra már kimerült, és félt is. Az első órában még kiabált, sikoltozott és átkozódott, de senki sem ment a közelébe. Úgy érezte, élve temették el, és idegei hamar felmondták a szolgálatot.

Azon töprengett, vajon miért hozták be és zárták be. Amikor Eddie elsietett, hogy Muterral beszéljen Johnnyról, Anna elhatározta, hogy elmegy. Elege volt Eddie-ből és a Paradise klubból. Amint hallotta, hogy Eddie elhajt, néhány holmit dobott egy kofferba, magához vette Eddie pénzét, amit szükség esetére a lakásban tartott, taxiba ült, és a vasútállomásra hajtatott.

Elhatározta, hogy New Yorkba utazik. Tudta, lebujban bármikor kaphat állást, amíg körülnéz. Minden jobbnak tűnt annál, mint hogy Eddie-re vesztegesse idejét, és ne jusson előbbre, ráadásul bajba is kerülhet olyan társaságban, mint a Grisson-gang.

De amikor kifizette a taxit, két jól megtermett ember lépett elő a semmiből, és az egyikük megmutatta jelvényét.

– Anna Borg?

– Talán hozzátehetné, hogy Miss, ugyebár? – horkant Anna a két detektívre. De minden agresszivitása ellenére hirtelen jeges félelem szorította el a szívét. Csak nem akarják letartóztatni ezek a kopók?

– A rendőrkapitány akar magával beszélni, bébi – mondta az egyik. – Nem tart soká.

Rendőrségi autó siklott melléjük. Anna észrevette, hogy a járókelők közül többen megállnak és bámészkodnak.

– El kell érnem a vonatot – szólt dühösen. – Megmondhatja a főnökének, hogy forduljon föl.

Súlyos kéz nehezedett a karjára.

– Na jöjjön, bébi – mondta a detektív rábeszélőn. – Nem akar balhét, ugye? Nem tart soká.

– Vegye le rólam a mancsát – fakadt ki Anna. Egy pillanatig habozott, de amikor látta, hogy a másik detektív is előbbre lép, beült a kocsiba. A két férfi beszállt utána, s az autó elsöpört.

– Elintézem én magukat! – fenyegetőzött a lány. – Szólok az ügyvédemnek. Még mielőtt észreveszik, ki lesznek rúgva.

Az idősebbik detektív nevetett.

– Csillapodjon, bébi, nyugi.

Anna egy ideig még átkozódott, aztán hirtelen hallgatásba merült. Erőt vett rajta a félelem. Talán összefüggésbe hozták Alvin Heinie halálával? Már olyan sok idő telt el azóta, mióta rájött, hogy Heinie ugyanabban a szállodában lakott, mint ő, és beköpte Rileyt. Bekopogott a szobájába és amikor Heinie ajtót nyitott, hirtelen dühében lelőtte. Azóta is sajnálta. Eddig úgy érezte, hogy nem bizonyíthatják rá a gyilkosságot, de most kezdett elbizonytalanodni.

A kapitányságon kérte, hogy beszélhessen az ügyvédjével, de az íróasztalnál ülő őrmester csak szótlanul nézett rá, és intett egy kemény arcú fegyőrnőnek, hogy vezesse el. A nő karon ragadta, és végiglökdöste a folyosón. Anna rugdalódzott, sikoltozott, míg aztán egy sötét cellába lökték, és rácsapták az ajtót.

A kétórás várakozás lecsillapította Annát. Amikor az ajtót kinyitották, aggódva ugrott fel.

– Jöjjön – szólt rá a fegyőrnő. – A kapitány most ráér, hogy kihallgassa.

– Valaki még megfizet ezért – mondta Anna nem sok meggyőződéssel.

Felvezették a lépcsőn, át egy előszobán, Brennan irodájába. Az ajtóban megtorpant, amikor az ablakmélyedésben megpillantotta Fennert. Brennan az íróasztalnál foglalt helyet, mögötte két detektív a falat támasztotta. A lány tágra nyílt szemmel bámult Fennerre.

A fegyőrnő taszított rajta egyet, Anna pár lépést előrebukott, aztán hallotta, hogy az ajtó becsukódik mögötte.

– Ezt nagyon meg fogja bánni – sziszegte Brennannek. – Az ügyvédemet akarom.

– Üljön le, Anna – szólt Brennan nyugodtan. – Beszélni akarok magával.

– Hogy merészel Annának hívni? Én Miss Borg vagyok.

– Üljön le és hallgasson – mordult rá az egyik detektív.

– Majom – visított Anna, de leült, és kényelmetlenül pillantott Brennanről Fennerre.

– Okunk van azt hinni, hogy Miss Blandisht, akit majdnem négy hónapja elraboltak, a Paradise klubban tartják bezárva – mondta Brennan.

Anna rábámult. Arca riadt volt. – Megőrültek? – kérdezte. – Mindenki tudja, hogy Frankie Riley léptette meg a lányt. Nem tudom, mire akarnak kilyukadni.

– Eddig mi is azt gondoltuk, de most megváltozott a véleményünk. A Grisson-gang elvette a lányt Rileytől. Biztosak vagyunk benne, hogy most is a klubban van.

– Eddie-t gyanúsítják? – kérdezte Anna összeszűkülő szemmel. – Azt ne várja, zsaru, hogy segítsek. Semmit nem tudok semmiféle emberrablásról.

– Múlik az idő, Brennan – szólalt meg Fenner. – Hadd lássa a bizonyítékot. Ha ez sem puhítja meg, akkor semmi.

Brennan bólintott. Intett az egyik detektívnek, aki Annához lépett.

– Jöjjön, bébi, mutatok valamit.

Anna bizonytalanul nézett Brennanre.

– Az ügyvédemet akarom. Nem tarthatnak itt…

– Jöjjön, ne beszéljen annyit – mondta a detektív.

Anna fölállt. Követte a szobából a detektívet. Fenner és Brennan összenéztek.

– Nem hiszem, hogy tud valamit – mondta Brennan. – Valószínűleg megint csak az időnket vesztegetjük.

– Meg kell próbálnunk – mondta Fenner, és rágyújtott.

Vártak.

Vagy tíz perc múlva kivágódott az ajtó, és a detektív visszakísérte Annát. Támogatta. A lány arca fehér volt, a szeme tele rémülettel. Belezuhant a székbe, és arcát a kezébe temette.

– Felismerte Rileyt? – kérdezte Brennan.

A lány reszketett.

– Maguk rohadt disznók. Hogy tehették ezt velem?

Fenner hozzálépett.

– Nem szép látvány, ugye? A Grisson-gang tette. Mindhármukat megtaláltuk: Rileyt, Baileyt és a Vén Samet. Ezt jól kitervelte Grisson Muter. És Eddie! Hogy röhöghetett a markába, amikor maga azt hitte, hogy Riley faképnél hagyta! Mindenért Rileyt tartották bűnösnek, s közben mindvégig holtan, elásva feküdt. Kapott maga valamit a váltságdíjból? Fogadok, hogy nem. Csak egy olcsó vetkőzőszámot kapott a klubban meg egy nagy verést Eddie-től. Itt az alkalom, hogy kiegyenlítse számláját. Ehhez mit szól?

– Hagyjon békén! – sikította Anna. – Én nem tudok semmit!

– Legyen már egy kicsit okos – mondta Fenner. – Most még tisztázva van a szerepe, ne rontson a helyzetén. Ha segít nekünk, mi is segítünk magának. Azt akarjuk tudni, hogy a lány a klubban van-e. Véleményünk szerint igen, de biztosat kell tudnunk. Ott van fönn, a bezárt szobában, ugye?

Anna falfehéren, reszketve bámult rá.

– Járjanak utána maguk!

– Képzelje magát annak a lánynak a helyébe – hajolt át Brennan az íróasztalon. – Szeretne egy olyan szörnyeteggel összezárva lenni, mint Grisson? Rajta, ha tud valamit, ki vele. Tizenötezer dollár a jutalom, és garantálom, hogy megkapja.

– Ó, dögöljön meg – mondta Anna dühösen. – Soha nem bratyiztam zsarukkal, most sem kezdem el.

– Beszélhetnék a kislánnyal öt percig négyszemközt? – kérdezte Fenner.

Brennan habozott, aztán felállt. Az idő sürgette. Kifelé indult a szobából, és intett a két rendőrnek, akik követték. Anna ránézett Fennerre.

– Csak a száját jártatja fölöslegesen. Nincs semmi mondanivalóm.

– Én meg azt hiszem, hogy van. Nekem viszont van a maga számára. Ellenőriztem a dolgait. Brennan nem tudja, hogy magának is volt egy szobája a Palace Hotelban azon az éjszakán, amikor Alvin Heinie-t agyonlőtték. Azt sem tudja, hogy magának 25-ös automatája van, azt azonban tudja, hogy Alvin Heinie-t olyannal lőtték le. Eddig nem került gyanúba, mert azt hitték, Riley a gyilkos. Ha elmondom, amit tudok, nem tart soká, és maga lesz a gyanúsított. Alkalma volt, oka volt, pisztolya volt. Ha segít, befogom a számat, de ha nem, megmondom Brennannek, és akkor igazán megdolgozza magát.

Anna pislogott.

– Na, mit szól ehhez? – kérdezte Fenner. – Pocsékoljuk az időt. Ott van a Blandish lány a klubban?

Anna habozva szólalt meg.

– Nem tudom, hogy ő van-e ott, de egy lányt tartanak a szobában, az biztos. Soha nem láttam, nem tudom, hogy ő az-e.

Fenner az ajtóhoz lépett, és behívta Brennant.

– Meggondolta magát. Tudja, hogy van ott egy lány a bezárt szobában, de soha nem látta.

– Ha nem látta, akkor honnan tudja? – kérdezte Brennan.

– Hallottam a fiúkat beszélni – közölte Anna készségesen. – Mutert is láttam, amikor fehérneműket vitt fel És Slim is gyakran ment föl női üzletekből való holmikkal.

– Most próbálja a fejét használni. Hogyan tudunk bemenni anélkül, hogy a lánynak bántódása esne?

– Gőzöm sincs – vont vállat Anna. – Nem én vezetem a maguk rohadt rendőrségét. Ez a maguk dolga.

– Ha a klub nyitva van, meg lehet-e szállni a helyet?

– Erre semmi esély. Ez aztán igazán meg van szervezve. Minden tagot ismernek. Ameddig nem igazolják magukat a vendégek, nem nyitnak ajtót.

– Van másik bejárat is?

– Erről nem tudok.

Brennan és Fenner egymásra néztek. Fenner vállat vont.

– Oké – mondta Brennan. Az ajtóhoz lépett, és kiszólt a fegyőrnőnek. – Vigye Doyle irodájába, és maradjon vele.

– Hé – ugrott fel Anna. – Csak nem akarnak itt tartani! Ide hallgassanak…

– Itt marad, amíg meg nem szerezzük a lányt. Vigyék el – mondta Brennan.

A hangosan tiltakozó Annát kituszkolták a szobából. Amikor jajgatása elhalkult, Brennan megszólalt: – Tulajdonképpen semmit sem mondott.

– Kivéve azt, hogy egy lány van a bezárt szobában – mondta Fenner –, és ez nem lehet más, mint a Blandish lány. De hogyan tudjuk kihozni?

– Csak akkor hatolhatunk be, ha egyetlen klubtag sincs a közelben. Az első lépés: körülvenni a klubot és senkit sem beengedni. Tíz körül nyitnak. – Órájára pillantott. – Addig még van időnk. Talán ha valamelyiket a Grisson-gangből elcsípnénk, meggyőzhetnénk, hogy beszéljen. Lehet, hogy van másik bejárat az acélkapun kívül. – Felemelte a telefonkagylót. – Maga az, Doyle? Kell egy gengszter Grissonéktól, méghozzá gyorsan. Nem, nem érdekel, hogy melyik. Ha tudja, akár az összeset hozza be, de legalább egy kell sürgősen. Oké. – Letette a kagylót. – Ha bármelyik patkány a városban kószál, elkapjuk. Sokat most nem tehetünk, azon kívül, hogy várunk.

– Meg kell mondanunk Blandishnek, hogy mi történik – mondta Fenner. – Végül is az ő lányáról van szó!

Brennan habozott, de aztán bólintott.

– Oké, rajta, mondja meg neki.

VII.

Eddie Schultz kezdett rájönni, hogy mégsem olyan kemény legény, mint ahogyan hitte. Bár a filmben, amelyet nézett, sok minden történt, mégsem kötötte le a figyelmét.

Miss Blandish járt az eszében. Most már halott – gondolta. Vajon mit csinál Muter a holttestével? Feltételezte, hogy ez a rohadt munka Flynnre meg rá vár. Mit tesz Slim? Eddie arra gondolt, hogy most igazán nem szeretne a Muter bőrében lenni.

Hirtelen elviselhetetlennek találta a mozi sötétségét. Felállt, keresztültolakodott az embereken, és a kijárathoz sietett. Három perccel múlt nyolc. Italra volt, szüksége. Átment az úttesten, belépett egy bárba, dupla whiskyt kért, és a telefonfülkéből felhívta a lakását. Meg akarta mondani Annának, hogy jöjjön utána a bárba, és vacsorázzanak meg korán valahol. Nem kívánta tovább saját társaságát elviselni.

Ingerült lett, amikor nem kapott választ. Szokatlan, hogy Anna kilenc előtt elhagyja a lakást. Vajon hol lehet? Visszament a bárba, felhajtotta az italt, és fizetett. Elhatározta, hogy hazamegy. Talán Anna leszaladt valamiért, és addigra már otthon is lesz.

A ház előtt megállt, és belépett az előcsarnokba.

A portás, tagbaszakadt néger, a portásfülkében ült, és a lóversenyhíradót olvasgatta.

– Hé, Göndörhajú – állt meg Eddie. – Nem látta Miss Borgot elmenni?

A portás leeresztette az újságot.

– Dehogynem, Mr. Schultz. Maga után távozott. – Furcsán kacsintott Eddie-re. – Koffer volt nála.

Eddie a homlokát ráncolta.

– Oké, Göndörhajú – mondta, és a lifthez lépett. Felment a lakásba, belépett a hálószobába. A szekrényajtók tárva-nyitva álltak. Egyetlen pillantással megállapíthatta, hogy Anna majdnem minden ruhája eltűnt.

Káromkodott a fogai között. Szóval meglógott. Vajon megmondja-e Muternak? Habozott. De Muternak tudnia kell. Éppen a telefonhoz lépett, amikor a bejárati ajtón csöngettek.

Ki lehet? – gondolta szorongva. Zakója zsebébe nyúlt, és ujjai összezáródtak a revolver agyán. Az ajtóhoz ment.

– Ki az? – szólt ki.

– Üzenet Miss Borgtól, Mr. Schultz – szólt a portás.

Eddie sietve nyitott ajtót. Amikor lenyomta a kilincset, az ajtó kivágódott, és visszalökte a szobába. Mielőtt egyensúlyát visszanyerhette volna, két nagydarab ember hatolt a szobába, és rászegezték a pisztolyukat.

– Nyugi, Schultz – szólt az egyik. – Ne kapkodjon.

A portás szemét forgatva bekukkantott a szobába, aztán megfordult, és sietve távozott.

Eddie a két detektívre nézett.

– Nincs semmi balhém – mondta, és valami bizonytalanságot érzett a gyomra körül. – Mi a fene van, hogy így berontanak az emberhez?

Az egyik nagydarab körüljárta, elvette pisztolyát, és megkérdezte: – Van fegyverviselési engedélye, Schultz?

Eddie nem válaszolt.

– Na jöjjön. Ne csináljon bajt! Ha akar, csinálhat eleget, de miért akarna?

– Nem megyek magukkal. Nincs semmi vád ellenem.

– Mindig ugyanaz a história – sóhajtott az egyik detektív. – Induljunk.

Eddie habozott, aztán hagyta, hogy a lifthez vezessék, majd beült a kapu előtt várakozó rendőrségi autóba. Tíz perccel később Brennannel és Fennerrel állt szemben, Brennan irodájában.

– Mi ez a nagy ötlet? – tört ki. – Nincs joguk idecipelni engem. Az ügyvédemet akarom.

– Mutassátok meg neki a kiállítást – szólt Brennan –, aztán hozzátok vissza.

Eddie vállat vonva, flegmán követte a detektíveket, de alapjában véve nem volt kedve a flegmasághoz. Miért hozták be Annát? És tulajdonképpen mennyit tud Anna? És beszélt-e vajon?

Öt perccel később falfehéren, reszketve állt ismét Brennan előtt.

– Tudjuk, hogy maga meg a haverjai nyírták ki ezeket a fickókat – közölte Brennan. – Johnny beszélt, mielőtt kinyírták. Azt is tudjuk, hogy maga meg a haverjai léptették meg a Blandish lányt. Most itt van a lehetősége, hogy mentse a koszos bőrét, Schultz. Ki akarjuk hozni a lányt a klubból. Maga megmondja, hogy lehet kihozni, és mi elintézzük, hogy megmeneküljön a villamosszéktől. Kap ugyan tíz vagy tizenöt évet, de megmentheti a rohadt életét. Áll az alku?

– Nem tudom, mit beszél, zsarukám – szólt Eddie, és az izzadság csurgott az arcáról. – Nem én léptettem meg a lányt. Nem én öltem meg azokat a fickókat. Az ügyvédemet akarom.

– Nincs időm vitatkozni, Schultz. Az egyetlen esélye, hogy beszél, méghozzá gyorsan, vagy azt fogja kívánni, bár soha meg sem született volna.

– Mondom, hogy nem tudok semmit – ordított Eddie. – Az ügyvédemet akarom.

Brennan felemelte a kagylót.

– Kérjük be O’Flaghertyt és Doogant azonnal. – Amikor letette a kagylót, Eddie-hez fordult. – Ezt a két embert alaposan elintézték a magához hasonló gengszterek. O’Flagherty négy hónapig volt kórházban, és Doogan elveszítette a fél szemét. Csak azért tartjuk őket a rendőrségnél, mert máshol nem tudnának elhelyezkedni, de az aktív szolgálatban már nem sok hasznukat vesszük. Valami haszon azonban mégis van belőlük. Gyűlölik a gengsztereket. Időnként olyan kemény legénnyel akadok össze, mint maga, aki nem hajlandó együttműködni. Ilyenkor átadom ennek a két embernek, és ők nagyon örülnek neki. Nem kérdezem meg, mit csinálnak vele, de egy-két óra múlva vagy még rövidebb időn belül mindig meghunyászkodik. Nagyon rohadtul néz ki, amikor visszajön, és szépen elmondja a mondanivalóját, de ez engem egyáltalában nem aggaszt, mert ez a két fiú is nagyon rohadtul nézett ki, amikor a gengszterek elintézték őket.

Eddie már hallott O’Flaghertyről és Dooganről. Tudta is. hogy kik voltak azok a fiúk, akik elintézték a két detektívet, és annak idején kárörvendve dörzsölte a kezét a hírre, most azonban nem volt kedve ennek a két majomnak a keze közé kerülni.

– Ezt nem teheti velem – kiáltotta, és a fal felé hátrált. – Vannak barátaim. Csak hozzám nyúl, és kirúgják az állásából.

Brennan kegyetlenül vigyorgott.

– Mindegyik patkány ugyanezt a szöveget mondja, és lám, mégis itt vagyok.

Az ajtó kivágódott, és két ember lépett be. Eddie a hivatásos nehézsúlyú birkózókon kívül még nem látott ilyen izomkolosszusokat. Rövid ujjú ing volt rajtuk. Óriási izomkötegeik és durva arcuk láttán hideg futott végig a hátán.

Az ajtóban álltak és nézték. Doogan, akinek vörös, üres szemgolyója mintha egyenesen Eddie arcába meredt volna, óriási kezét ökölbe szorította. O’Flagherty sebhelyes arcával, belapított orrával várakozóan nézett Brennanre.

– Fiúk, ez itt Eddie Schultz. Tudjuk, hogy benne volt a Blandish lány elrablásában. Azt állítja, hogy ezen a pisis rendőrségen nincs egyetlen ember sem, aki szóra bírhatná. Meg akarjátok próbálni?

O’Flagherty törött fogát villogtatva mosolygott. Úgy nézett Eddie-re, mint ahogyan a tigris veheti szemügyre a kövér kecskét.

– Hát persze, kapitány – mondta. – Nagyon szívesen megpróbálnánk. Nem is látszik olyan nagyon kemény legénynek.

Doogan Eddie-hez lépett.

– Kemény fickó vagy, öcsi? – bámult Eddie-re egyetlen szemével. Aztán jobbja felemelkedett, és pofon vágta Eddie-t. Olyan volt, mintha óriási kalapáccsal ütötték volna meg. Átrepült a szobán, és négykézlábra esett. Szédült, az arca égett, mint a tűz.

– Hé, nem itt az irodában – tiltakozott Brennan. – Nem akarok mindenütt vért. Vigyétek ki innen.

Eddie valahogy lábra állt. Idegei felmondták a szolgálatot, amikor O’Flagherty és Doogan közrefogták.

– Küldje el őket – vinnyogta. – Beszélek. Ne engedje, hogy hozzám nyúljanak.

– Hagyjátok, fiúk – mondta Brennan és felállt.

A két rendőr visszahúzódott. Meglepve és csalódottan szemlélték Eddie-t.

– Beszélek – ismételte Eddie, és sebes, égő arcát fogta. – Csak ne engedje, hogy hozzám nyúljanak.

– Hát ez meglepetés – állapította meg Brennan. – Oké, fiúk, várjatok kinn. Ha úgy érzem, hogy segítségre van szükségem, szólok.

Doogan megvetéssel törölte meg orrát keze fejével.

– Nem üthetném meg még egyszer, kapitány? – kérdezte reménykedve.

Eddie arcát eltakarva hátrált.

– Most nem. Talán kicsit később – mondta Brennan.

A két rendőr csalódva távozott.

– Üljön le.

Eddie Brennannel szemben a székbe roskadt.

– A Blandish lány a klubban van? – kérdezte Brennan.

Eddie megnyalta ajkát.

– Áll még az alku, kapitány? Megment a villamosszéktől ?

– Még áll. Ott van?

– Igen.

– Hogy juthatunk el hozzá?

Eddie habozott, aztán kitört: – Halott. Már halott, kapitány. Nem tudtam semmit tenni ellene. Muter volt. Ő nyíratta ki Dokival.

Fenner és Brennan egyszerre ugrottak fel.

– Hazudik? – kérdezte Brennan jeges, metsző hangon.

– Mondom, hogy semmit nem tudtam csinálni – mondta Eddie rettegve. – Muter mindig meg akart szabadulni a lánytól, de Slim beleesett. Aztán, amikor hallotta, hogy ez a pasas elmegy Johnnyval beszélni, Muter elküldte Slimet és a fiúkat, hogy intézzék el Johnnyt. Amíg Slim nem volt ott, Muter elhatározta, hogy kinyírja a lányt. Próbáltam megakadályozni, de mi a fenét csinálhat az ember, ha Muter egyszer valamit a fejébe vesz? Azt mondta Dokinak, hogy adjon injekciót a lánynak.

Brennan és Fenner összenéztek. Fenner reménytelen mozdulatot tett a kezével. Mindig azt a hírt várta, hogy Miss Blandish halott, most sem lepődött meg.

– Van másik bejárat a klubba a kapun kívül? – kérdezte Brennan.

– A mellette levő áruházon keresztül – felelte Eddie. – Az alagsorban, jobboldalt a falba vágva egy ajtó.

Brennan Dooganért kiáltott.

– Vidd le ezt a patkányt a cellába – szólt, amikor belépett. – De ne nyúlj hozzá, hallod?

Doogan megragadta Eddie-t, és kilökdöste a szobából.

Fenner megszólalt:

– Talán ez a legjobb. Még az öreg is azt gondolja, hogy halott. Jobb, ha megmondom neki.

– Jó. Most elintézem azt a rohadt vénasszonyt. Akar velem jönni?

– Megyek. De előbb felhívom Blandisht.

Míg Fenner a telefonért nyúlt, Brennan kirohant a szobából, parancsokat osztogatva a rohamosztag parancsnokának.

Ötödik fejezet

I.

Miss Blandish a falnak támaszkodva öklét harapdálta, mert sikoltozni szeretett volna, de nem lehetett. Rémülten nézett a mintás szőnyegen fekvő Roccóra. A késdöfések ejtette rengeteg sebből kígyózó vérpatakok hálózták be a földet.

Slim mellette állt, hevesen lélegzett, véres kését ujjai közt forgatta. Aztán a holttest fölé hajolt, és beletörölte kését Rocco zakójába.

– Nem fog többé zaklatni – mondta, és Miss Blandishre vigyorgott. – Amíg én melletted vagyok, senki sem fog zaklatni.

Az ablakhoz lépett és kinézett. Az utcán sok volt az autó, és a járdán emberek siettek hazafelé. Rájött, hogy nem mehet ki a lánnyal az utcára, mert könnyen felismernék. Arra gondolt; vajon mit tenne Muter ilyen helyzetben? Roccóra pillantott, és eszébe jutott valami, ami azonnal nagy megelégedéssel töltötte el. Most aztán megmutatja, hogy nemcsak Muternak van esze!

A szekrényhez lépett, kinyitotta, és kivette Rocco egyik öltönyét. Inget és nyakkendőt is talált, aztán a ruhákat a heverőre dobta.

– Vedd föl – szólt Miss Blandishnek. – Valahogy haza kell hogy vigyelek. Rajta, bújj bele ezekbe a cuccokba.

Miss Blandish a fejét rázta és hátrált. Slim türelmetlenül húzta oda a heverőhöz.

– Tedd, amit mondok – parancsolta, és belecsípett a karjába. – Bújj bele a ruhákba.

Félve, habozva vetette le a lány olcsó vászonruháját, és a földre ejtette. Aztán sietve nyúlt az ing után, mert megérezte Slim figyelő pillantását.

Egymásra néztek, és a lány megértette, hogy mit akar. Az inget maga elé szorítva hátrált.

– Kérem… ne…

De Slim mellette termett, és elrántotta előle az inget. Az ajka lebiggyedt, lélegzete hevessé vált, a szeme üvegesen csillogott.

Miss Blandish reszketve, ellenállás nélkül hagyta, hogy a heverőhöz vezesse.

A kandallópárkányon álló óra szorgalmasan ketyegett, a percmutató nyugodtan haladt körbe az óra díszes számlapján. Izgatott, nagy, zöld légy dongott Rocco vérfoltos kabátja fölött. Lent az utcán a forgalom elült, aztán újra elindult, majd megint lecsendesedett.

Miss Blandish hirtelen élesen felsikoltott.

Ahogyan a percek teltek, úgy nőttek a szobában az árnyékok. Valaki a házban kinyitotta a televíziót. Egy nő hangosan kezdett bele egy tortarecept elmondásába. Az éles hang felébresztette Slimet, kinyitotta a szemét, Miss Blandish felé fordult, aki hátán fekve bámult a mennyezetre.

– Ez a marha nő úgy csinál, mintha a torta lenne a legfontosabb dolog a világon – mondta Slim. Az órára nézett. Most vette csak észre, milyen sokáig aludt. Leszállt a heverőről. A forgalom hangjai elültek, vége volt a csúcsidőnek.

– Mennünk kell – mondta. – Muter nem tudja, hol lehetünk. Gyere, bébi, bújj bele a cuccokba.

A lány is fölkelt. Úgy mozgott, mint egy alvajáró. Felvette Rocco ingét és öltönyét. A nyakkendőt nem tudta megkötni. Slim a heverő szélén ült, és gyermekes örömmel figyelte.

– Ez valami más dolog, ugye? – mondta. – Nekem is nehéz volt eleinte megkötni. De aztán az ember megszokja. Nagyon csinos fiú vagy. – Rocco holttestére pillantott. – Ez zsoké volt. Nem értem azokat a pasasokat, akik a lovak körül lógnak. – Kicsit belerúgott Roccóba. – Csak azt kapta, amit megérdemelt.

Miss Blandish készen volt. Rocco öltönye elég jól állt rajta. Slim elismerően bólogatva nézte.

– Csinos fiú vagy – mondta. A szekrényből kivette Rocco egyik sapkáját. – Vedd fel, ez eltakarja azt a szép hajadat. Az öcsémnek nézhetnek.

A lány, mint valami élettelen baba, hagyta, hogy Slim a fejébe húzza a sapkát, de minden alkalommal, amikor a forró, izzadt ujjak a bőréhez értek, kicsit megrázkódott.

– Na gyere, induljunk – szólt Slim.

A fürdőszobába vezette, lenézett az ablakon az alattuk elterülő szűk udvarra, meggyőződött, hogy senki sincs a közelben, aztán kisegítette a lányt a tűzoltólétrára.

Ereszkedés közben Slim a karját fogta, és sietve nyomta lefelé a lányt. Mikor már majdnem leértek, kövér, kopasz férfi nézett ki az egyik ablakon.

– Hé,, mit csinálnak maguk itt? – kérdezte.

Slim sárgán villogó szemmel pillantott rá, és a férfi sietve hőkölt vissza. Slim keskeny, halottfehér arca, lelógó ajka, villogó sárga szeme, kalapja alól kilógó piszkos, fésületlen haja megrettentette.

Slim Buickja a fasor végén állt. Betuszkolta Miss Blandisht, és a vezetőülésbe szállt. Kivette a kesztyűtartóból az állandóan ott tartott 45-öst, jobb combja alá tette, aztán elindította a kocsit, és kihajtott a főútra.

A klub felé hajtva rendőrségi autó szirénájára figyelt fel. A visszapillantó tükörből látta, hogy mögötte a forgalom jobbra húzódik, szabadon hagyva az úttest közepét. A kocsik elsüvítettek mellette. Kényelmetlenül töprengve, vajon hová mehetnek, követte az autókat. Perceken belül rájött, hogy a Paradise klubhoz vezető udvar bejáratánál lassítottak le.

Hirtelen pánikban befordult az egyik mellékutcába, és elébe vágott egy kocsinak, amely csikorogva fékezett. Visszapillantott, és még idejében látta meg azt a vagy tucatnyi rendőrt, akik az autókból kiugráltak, és az udvaron át a klub felé siettek.

Érezte, hogy kiüt rajta a verejték. Mit tegyen? Hová menjen? Miss Blandish mellette üres szemmel bámult ki a szélvédő üvegen. Muter nélkül, a klub acélajtaja és zsalui nélkül Slim riadt és tanácstalan volt. Lassú agyával megpróbálta felmérni a helyzetet.

– Hé, maga!

Jobbról egy zsaru nézett a kocsiba, először Slimre, aztán Miss Blandishre. Slim felismerte. A kerület nagydarab, mérges képű rendőrőrszeme volt, aki ha tehette, állandóan molesztálta a Grisson-ganget.

– Magát keresem – szólt a zsaru, és keze pisztolytáskájára csúszott.

Slim előrántotta az eldugott 45-öst, felemelte és tüzelt. A golyó a zsaru mellének közepébe fúródott. A zsaru elvágódott a járdán.

Miss Blandish felsikoltott. Slim ijedtében visszakézből szájon vágta, s az ütéstől a lány hátravágódott az ülésen.

A járókelők a falhoz lapultak.

Slim átkozódva dobta a pisztolyt a kocsi ülésére, aztán indított és elhúzott, de még hallotta, hogy utánakiabálnak.

Slim megdühödött a rémülettől. Egyetlen gondolata most az volt, hogy valahogy kijusson a nyílt országútra, ahol kihasználhatja a kocsi sebességét.

Fenner és Brennan éppen akkor szálltak ki az újonnan érkezett rendőrségi autóból, amikor Slim lelőtte a rendőrt. A lövés hangjára mindketten megtorpantak. Látták, hogy a Buick a többi kocsi között végigszáguld az utcán.

Fenner a járdán fekvő rendőrhöz rohant, míg Brennan a motorosokat utasította, hogy kövessék a Buickot. Nagy motorzúgás közepette száguldottak el. Aztán a fejét csóváló Fennerhez lépett.

– Vége – mondta Fenner. – Ezt melyikük tette?

– A Grisson-gangből valamelyik – mondta Brennan zordan. – Jöjjön, kapjuk el a többit. Ez a patkány sem jut messzire.

Benn a klubban Grisson Muter az irodája ablakát elfedő acélzsalu kémlelőnyílásán figyelte az eseményeket.

Flynn egy másik nyíláson bámult ki, Woppy a falhoz simult, Williams Doki meg Muter íróasztalánál ült. Tele pohár whiskyt tartott a kezében. Szeme üvegesen csillogott.

Muter lassan megfordult, előbb Dokira, aztán Woppyra pillantott. Flynn hátralépett és ránézett.

– Hát most itt van – jelentette ki Muter keményen. – Most aztán vége az előadásnak. Azt hiszem, mondanom sem kell, hogy mi vár ránk.

Flynn apró szeme nyugtalanul járt ugyan ide-oda, de nem látszott ijedtnek. Woppyt az ájulás környékezte. Szeme forgott a rémülettől. Doki vállat vonva hörpintett az italból. Túlságosan be volt rúgva ahhoz, hogy érzelmei legyenek.

Muter átcammogott a szobán, kinyitotta a szekrényt, és elővett egy Thompson géppisztolyt.

– Ti, fiúk, csináljatok, amit akartok – mondta. – Én tudom, mit teszek. Ezek a zsaruk nem kapnak el élve. Nagy örömömre szolgál majd, ha egypár rohadt alakot én is eltehetek láb alól.

Flynn csatlakozott hozzá, ő is géppisztolyt vett elő.

– Magával tartok, Muter – mondta. – Gyorsan és sok vért ontva fejezzük be.

A vasajtón dörömbölés hangzott. Aztán hangszóróval erősített szavak szűrődtek be: – Jöjjenek ki! Tartsák fel a kezüket!

– Egy ideig eltart, míg betörnek – állapította meg Muter, és íróasztalához ült. A Thompsont az ajtó felé irányítva az asztalra tette. – Oké, fiúk, hagyjatok magamra. Ez az én szobám, és itt akarok meghalni. Találjátok meg a saját odútokat. Rajta… törjék be!

– Miért nem engedjük be őket? – kérdezte Doki. Kiitta a whiskyt, és a poharat letette. – Van elég pénzünk, Muter, hogy felfogadjuk a legjobb ügyvédet. Még mindig van esélyünk.

– Igazán azt gondolja? – mosolygott Muter gúnyosan. – Vén részeges bolond. Menjen csak, ha úgy érzi. Találjon magának ügyvédet, és nézze meg, mire jut vele. Én jobban tudom. Menjen innen, és hagyjon békén.

Flynn már elment. Átrohant a sötét éttermen a lépcsőhöz. A dörömbölésre megtorpant az előcsarnokban. Körülnézett, és a lépcső mellett álló pult mögé bújt. A Thompsont a pultra tette, és várt, dobogó szívvel. Keskeny ajka gonosz vigyorba torzult.

Woppy is az előcsarnokba futott. Olyan volt, mint valami róka hajszolta nyúl. A bejárati ajtó felé indultában Flynn ráordított: – Meg ne próbáld, mert én téplek darabokra!

Woppy sarkon fordult, és rémülten meredt Flynnre.

– Ki kell jutnom. Nem akarom, hogy megöljenek. Ki akarok jutni.

– Nincs hová menned – mondta Flynn. – Jövőd sincs. Gyere ide.

Flynn mögött lövés hangzott fel. Woppy arca hirtelen lilává vált. Előrezuhant, és a karját rángatva előregurult.

Flynn összegörnyedve megfordult. Fölötte, a lépcső tetején két fegyveres zsaru állt.

Amikor a géppisztolyhoz nyúlt, jött rá, hogy a zsaruk megtalálták az áruházból vezető bejáratot, és ez valóban az előadás végét jelentette.

A Thompson a halál üzenetét kattogta. A két zsaru eltűnt az ólomzáporban. Aztán valahonnan a lépcső fölött egy másik Thompson kezdett rá.

Amikor éppen a feje fölött vágódott be egy sorozat, Flynn lehajolt, izzadt és vigyorgott. Arra gondolt, így kell meghalni: lőni és aztán lelövettetni.

Megfordult, fegyverének csövét kidugta rejtekhelyéről. A fölötte csattogó Thompson most halálos, üvöltő jelt adott. Négy golyó vitte le Flynn feje búbját. Még mindig lőtt, amikor leroskadt a vértócsába, a szőnyegre. Óvatosan jött elő négy rendőr, és lenéztek az előcsarnokba. Brennan csatlakozott hozzájuk.

– Marad hát Doki, az öregasszony meg Slim – szólt Brennan a közben odaérkező Fennernek.

– Az egyik ellógott a Buickkal – emlékeztette Fenner. – Lehet, hogy Slim.

Brennan előlépett. Szája elé kezéből tölcsért csinált, és kiabálni kezdett: – Hé, jöjjenek ki! Semmi esélyük. Kezeket fel.

Williams Doki felugrott a székéből.

– Igen, Muter, ahogy mondta, vége az előadásnak. Nem vagyok én harcos fajta, megyek, és megadom magam.

Muter, íróasztalánál ülve, nagy keze a géppisztolyon, elővillantva sárga fogát, rávigyorgott.

– Ahogy tetszik – mondta. Legalábbis életfogytiglanra ítélik, de sokkal valószínűbb, hogy villamosszékbe ültetik. Jó lesz, ha siet.

– Nem vagyok harcos fajta – ismételte Doki. – Viszlát, Muter. Pedig már milyen jól alakult, ugye? De emlékezzék vissza a szavaimra, mindig mondtam, hogy nem szeretem az emberrablást. Most látja, hogy mi lett belőle!

– Jöjjenek ki! – hangzott fel ismét Brennan kiáltása. – Ez az utolsó esélyük. Jöjjenek ki, vagy mi megyünk be magukért!

– Viszlát, Doki – mondta Muter. – Menjen szép lassan, feltartott kézzel. Azok a pasasok ott kinn könnyen meghúzzák a ravaszt!

Doki megfordult, és lassan indult az ajtó felé. Kinyitotta és megállt.

– Jövök! Ne lőjenek! – kiáltotta.

Muter megvetően vigyorgott. Felemelte a Thompsont, és Doki hátára irányította.

Abban a pillanatban, amikor Doki megindult a félhomályos étterem felé, Muter tüzelt. Egyetlen sorozatot adott le csupán. Doki előrebukott. Mielőtt még a szőnyeget elérte volna, halott volt.

Jobb lesz neked holtan, szegény vén bolond – mondta magában Muter, és felállt. Mindkét kezével megragadta a géppisztolyt, és halkan az ajtóhoz lépett. Az ajtónyilásban megállt.

– Gyertek és fogjatok el! – üvöltött. – Gyertek, gennyes disznók. Gyertek és fogjatok el!

II.

Slim a kormánykerékbe kapaszkodva előrehajolt, összpontosított figyelemmel meredt maga elé, és dühödt sebességgel kormányozta a Buickot a városból kivezető útra. Szája kinyílt, ajka lebiggyedt, piszkos, sápadt arca csillogott a verejtéktől. Hallotta az üldöző rendőrök szirénáit. Még egy mérföld, és kinn van a sztrádán, s ha egyszer odaért, biztos volt abban, hogy a Buick sok lóerős motorjával összes üldözője elől elszáguldhat.

Hirtelen egy autó bukkant fel egy oldalsó kanyarból. Az összeütközés elkerülhetetlennek látszott. Miss Blandish felsikoltott, és eltakarta arcát. Slim vigyorogva lépett a gázpedálra, míg a másik kocsi vezetője kétségbeesetten fékezett. A Buick csak hüvelyknyire süvöltött el előtte.

Néhány száz yardnyira egy útkeresztezés volt, és a kocsi éppen abban a pillanatban száguldott át rajta, amikor a forgalmi lámpa zöldből pirosba váltott.

Slim dudált. A motoros zsaruk, látván, hogy nem áll meg, szirénáztak, hogy a keresztbe haladó forgalmat figyelmeztessék.

A Buick átsüvöltött a kereszteződésen, míg a forgalom leállt. Az egyik vezető azonban nem bizonyult elég gyorsnak. A Buick elkapta az oldalát, és szétzúzta a lámpáját.

Slim átkozódva rántotta helyre a megbillent kocsit, és hajtott tovább. Aztán egyszerre csak kint volt a sztrádán. Némileg megkönnyebbült, amikor érezte, hogy a gázpedál nyomására a kocsi sebesen viharzik előre.

Idegesítette a szirénák mostanra állandósult hangja. Azt már tudta, hogy nem érik utol. A visszapillantó tükörbe nézett. Körülbelül kétszáz yardnyira mögötte látta a két motoros zsarut;, kormányukra hajolva követték. A harmadik eltűnt. Hirtelen fény villant, aztán csattanás hangzott. Az egyik zsaru rálőtt. Slim káromkodott.

– Feküdj a kocsi aljára – szólt Miss Blandishnek. – Rajta, tedd amit mondok!

A lány küszködve csúszott le az ülésről. Slim meggyújtotta az oldallámpákat. Annyi haszna volt a szirénázásból, hogy legalább az utat szabadon hagyták. A városba tartó forgalom az egyik oldalra húzódott. Ismét a visszapillantó tükörbe nézett: az egyik zsaru lemaradt, de a másik kitartóan követte.

Slim hirtelen levette lábát a gázpedálról. A kocsi lelassult. A tükörből figyelte, hogy a magányos motoros közeledik. Kajánul vicsorítva várt. A zsaru odaért, valamit kiáltott, de Slim a motor hangjától nem hallotta, hogy mit. Hevesen oldalra rántotta a kormányt. Érezte, hogy a kocsi oldala a motorkerékpárhoz csapódik. Vadul manőverezett a kormánnyal, hogy a kocsi ne csússzon meg. Szeme sarkából látta, hogy a motor átvágódik az út szélére, és eltűnik egy porfelhőben.

Újra egyenesbe kormányozta a Buickot, és benyomta a gázpedált. A kocsi elsüvített a sötétségben. Most, hogy a szirénák zavaró hangja elhallgatott, Slim végig akarta gondolni, hogy mit tegyen.

„Menekülök – gondolta. – Kinn vagyok a nyílt úton.” A lány most már maga a veszély, de egy pillanatig sem gondolt arra, hogy megszabaduljon tőle.

A benzinmérőre nézett. Üzemanyaga volt elég. De hová menjen? Senki nem jutott eszébe, aki elrejthetné. Lehajolt, és megérintette Miss Blandish vállát.

– Ülj vissza. Most már oké.

Miss Blandish visszakúszott a mellette levő ülésre. Távol tőle összekuporodott, és a szélvédő üvegen keresztül kibámult a széles útra, amely végtelen hosszan kígyózott előtte.

Most már tizenöt órája nem kapott kábítószert, és az agya valahogy tisztulni kezdett. Próbálta megállapítani, hogy mit keres ebben a vadul száguldó kocsiban. Valahol, a tudata mélyén kis, sötét arcú emberke jelent meg, akinek a zakója véres volt.

– Utánunk jönnek – mondta Slim. – Üldözni fognak. Te meg én együtt leszünk mindhalálig. Nincs hová mennünk.

Miss Blandish nemigen értette, hogy mit mond. Csak hideg, dermesztő félelmet érzett.

Slim vállat vont. Megszokta már a hallgatását, de most kívánta, bárcsak mondana valamit. Kívánta, bárcsak segítene neki. Tudta, hogy a zsaruk rövidesen lezárják az utat, és a sztráda nem lesz többé biztonságos. Le kell térnie az útról, és valahol a vidéken elrejtőznie. Most jó lett volna, ha itt a Muter. Ő biztos tudná, mit kell tenni.

Néhány mérfölddel odébb, egy elágazásnál letért a sztrádáról, és pár mérföldet másodrendű úton tett meg, míg egy földúthoz ért. Levezette a kocsit a másodrendű útról, és rátért a kanyargós, hepehupás földútra, amely erdős vidéken haladt át.

Ekkor már teljesen sötét volt, és Slim rájött, hogy éhes. Több mérföldnyi vezetés után egy tanyaház fényeit pillantotta meg. Lassított, és amikor látta, hogy a tanya kapuja nyitva áll, behajtott, és a kocsit a házhoz vezető útra kormányozta.

– Szerzek valami ennivalót – mondta. – Várj a kocsiban. – Nedves, forró kezét Miss Blandis csuklójára tette. – Ne szökj meg, bébi. Nekünk össze kell most tartanunk. Ülj nyugodtan.

Megállította a kocsit, és kiszállt. Fegyverrel a kezében a kivilágított ablakhoz osont és belesett.

Hárman ültek az asztalnál. Szögletes arcú, kövérkés férfi, sovány arcú nő – valószínűleg a felesége –, meg egy húsz év körüli lány. Ettek, és az asztalon álló étel láttán Slim nyála összefutott a szájában.

Az ajtóhoz lépett, halkan lenyomta a kilincset. Az ajtó engedett.

Mindhárman felnéztek. Slim elvigyorodott, amikor meglátta arcukon a rémületet.

Csillogó, sárga szemmel mutatta meg a fegyverét.

– Ne mozduljanak, akkor nem lesz bántódásuk – mondta.

Belépett a szobába, és a férfi félig felemelkedett a székből, de nyomban utána újra visszaroskadt, amikor Slim a pisztolyt felé lendítette.

– Ezt elviszem – mondta Slim, és összedte az asztalról a pástétommaradékot. – Van telefonjuk?

A férfi a fal melletti kis asztal felé intett, amelyen a készülék állt. Slim hátrált. Letette a pástétomot az asztalra, és kirántotta a zsinórt a csatlakozóból.

– Megnyugodhatnak – mondta. – Felejtsék el, hogy láttak. – A lányra pillantott, szeme végigszaladt rajta. A mérete körülbelül egyezett Miss Blandishével. – Maga. Adja ide a ruháját. Gyorsan.

A lány elsápadt. Apjára nézett.

– Azt akarják, hogy valamelyiküket lelőjem? – horkantott Slim.

– Tedd, amit mond – szólf az apa.

A lány felállt, lehúzta a cipzárat, és kibújt a ruhából. Annyira reszketett, hogy alig állt a lábán.

– Dobja ide.

A lány felé dobta a ruhát. Slim elkapta, és a hóna alá csapta.

– Nyugi – szólt, azzal felkapta a pástétomot, és eltűnt a sötétben. Sietve szállt be a Buickba.

Miss Blandish elhúzódott tőle, amikor az ölébe lökte a ruhát.

– Hoztam neked valamit – mondta, és a pástétomot óvatosan kettőjük közé helyezte. Indított. – Rád illik majd. Ha innen eltűntünk, vedd föl. Nem szeretlek annak a rohadt pacáknak a cuccában látni.

Még vagy egymérföldnyit ment, aztán megállt. Visszanézett, de nem látott fényeket, és nem is hallott semmi aggasztót.

– Gyere, együnk – mondta. – Jó szaga van.

Piszkos ujjával beletúrt a pástétomba, és evéshez látott. Miss Blandish messzire húzódott tőle.

– Rajta, egyél – szólt rá türelmetlenül. – Jó!

– Nem.

Vállat vont, és befalta a maradékot, öt perc alatt végzett, és az üres tálat kidobta a sötétbe.

– Na, most már jobb – törölte meg zsíros ujjait a nadrágjában. – Bújj bele a ruhába. Rajta… siess!

– Nem akarok.

Slim megragadta a nyakánál fogva, és megrázta. Hangja dühtől reszketett.

– Vedd fel!

Még mindig a nyakánál fogva kilökte a kocsiból.

– Azt akarod, hogy letépjem rólad ezt a rongyot?

– Nem.

– Akkor öltözz – engedte el. A kocsi mennyezeti lámpájának fényében figyelte, amint a lány nagy nehezen kibújik Rocco öltönyéből, és felveszi a ruhát. A levetett holmikat Slim a hátsó ülésre gyömöszölte, és visszahúzta a lányt az ülésre, aki előrehajolt, és kezébe temette arcát. Reszketett. Szervezete éhezett az eddig Dokitól rendszeresen kapott bénító kábítószerre. Azok a ködös képek, amelyek az utóbbi négy hónapban üldözték, most kezdtek egyszerre élessé válni.

Slim kényelmetlenül nézte. Sejtette, hogy mi baja. Látott már a börtönben kábítószereseket, akik majdnem megőrültek, mert megvonták tőlük a kábítószert. Ha legalább beszélhetne Muterral! Ő megmondaná, hogy mit kell tennie. Aztán nyugtalanító gondolat férkőzött agyába. Mi van a Muterral? Sikerült-e elmenekülnie? Vagy benn maradt a klubban? Egész életében elpusztíthatatlannak hitte. Most sem tudta elképzelni, hogy valami baja eshet.

A földútnak hirtelen vége szakadt, és Slim újra egy forgalmasabb, másodrendű úton találta magát. Ez aggasztotta. Nem volt ugyan nagy a forgalom, mégis megelőzött egy-egy teherautót vagy személykocsit, és azon töprengett, vajon felismerik-e a Buickot.

Egy idő múlva egy másik földút kereszteződésénél álló kis benzinkúthoz ért. A kocsit a földútra lendítette, aztán megállt, visszanézett a benzinkútra. A kivilágított helyiségben egy ember újságot olvasott. Itt biztos lesz telefon, gondolta. Meg kell tudnia, mi van a Muterral. Vajon kitől kérdezhetné meg? Pete Cosmos jutott eszébe, ő meg Eddie mindig jó haverok voltak. Talán Pete tud valamit.

– Megyek telefonálni – szólt Miss Blandishhez. – Te itt vársz… érted? Itt vársz rám.

A lány kezébe temetett arccal, összegörnyedve maradt ott. Slim érezte, hogy mennyire reszket. Látta, hogy ebben az állapotban nemhogy elfutni, de még állni sem képes.

Kiszállt a kocsiból, 45-ösét a nadrágszíjába dugta, és a benzinkúthoz sietett. Bement az irodába. Az újságolvasó férfi felnézett, amikor kilökte az ajtót. Meglepett ijedtség tükröződött arcán Slim láttára. Felállt.

– Telefonálni akarok – közölte Slim. – Rendben van?

– Rajta, telefonáljon – szólt riadtan a benzinkutas. Volt valami Slimben, ami megijesztette a férfit. – Benzin is kell?

– Nem, csak a telefon – lépett Slim az íróasztalhoz. – Menjen ki, apuskám.

A férfi kiment, a kútnál álldogált. Kényelmetlenül nézte az ablakon keresztül Slimet és reménykedve a hosszú sötét utat.

Slimnek percekbe telt, míg megtalálta Cosmos számát a könyvben. Ritkán keresett telefonszámot, és mire megtalálta, megizzadt és káromkodott.

Hívására Pete jelentkezett.

– Grisson vagyok, Pete – mondta. – Mondd gyorsan, mi a szitu?

– Elszabadult a pokol – mondta Pete, amikor első meglepetésén és ijedtségén túlesett Slim hangjának hallatára. – Eddie-t bevitték. Rettenetes csata volt a klubban. Woppyt, Flynnt és Dokit kinyírták.

Slim belsejében valami megrándult. A hideg verejték homlokáról a kezére cseppent.

– Kit érdekelnek azok a szemetek – morogta. – Mi van Muterral?

Egy ideig csönd volt. Slim a hangos zene beszűrődő hangjait hallotta. Aztán Pete lélegzését.

– Ébredj! – kiáltotta. – Mi történt Muterral?

– Vége, Slim. Sajnálom. Büszke lehetsz rá. Négy zsarut nyírt ki, mielőtt végeztek vele. Úgy harcolt, mint egy férfi!

Slim érezte, hogy felkavarodik az epéje. A lába reszketett, a telefonkagyló kiesett a kezéből.

Muternak vége.

Nem tudta elhinni. Hirtelen védtelennek, elveszettnek, csapdába jutottnak érezte magát.

A közeledő motorkerékpár hangjára megmerevedett. Sietve pillantott ki az ablakon. Egy csendőr lassította le motorját, és a benzinkút mellett elhajtva, a Buick felé haladt.

Slim az ajtóhoz ugrott és kinyitotta. A csendőr megállt az autónál, leszállt a motorról, és behajolt a kocsi ablakán.

Slim előhúzta a revolvert.

A benzinkutas, akiről Slim elfeledkezett, hirtelen figyelmeztetően felkiáltott, amikor megpillantotta a fegyvert a kezében.

A csendőr felegyenesedett, pisztolya felé kapott, de nem volt semmi esélye.

Slim felemelte a 45-öst, és meghúzta a ravaszt. Az éjszaka sötét csendjébe felcsattanó lövés hangos és heves volt. A csendőr estében fellökte a motorkerékpárját.

Slim hirtelen megfordult, de a benzinkutast nem látta sehol. Habozott, aztán a Buickhoz rohant. Átlépett a csendőrön, és éppen akkor ugrott be a kocsiba, amikor Miss Blandish kinyitotta az ajtót, hogy kiszálljon. Slim megragadta a karját, és visszarántotta. Átnyúlt előtte, és becsapta az ajtót.

– Maradj nyugton! – ordította rémülettől és dühtől remegő hangon. Megindította a kocsit, és vadul hajtott el a földúton az erdő felé.

A benzinkútkezelő előmászott egy olajoshordó mögül. A csendőrhöz futott, fölé hajolt, aztán megfordult, és visszarohant az irodájába. Feltépte a kagylót.

III.

Brennan és Fenner a nagyléptékű térkép fölé hajoltak, amely a főkapitányság vezérlőtermének asztalára volt kiterítve, amikor hozzájuk lépett egy rendőrtiszt.

– Mr. Blandish akar önnel beszélni, uram.

Brennan türelmetlen mozdulatot tett.

– Majd én elintézem – mondta Fenner, és követte a rendőrt az egyik várószobába.

John Blandish az ablaknál állt, és a város fényeit nézte. Megfordult, amikor Fenner belépett.

– Megkaptam az üzenetét – szólt kurtán. Arca szürke és megviselt volt. – Mi a helyzet?

– Biztosak vagyunk abban, hogy a lánya él – mondta Fenner, és közelebb lépett. – Az utóbbi hónapokban a Paradise klubban tartották. Még egy órája sincs, hogy betörtünk. Bizonyíték van arra, hogy fogolykánt őrizték ott.

Blandish arca megkeményedett.

– Milyen bizonyíték?

– Női lakosztály, ruhák, bezárt ajtó.

– És ő hol van?

– Grisson a riadó előtt vitte el a klubból. A lány férfiruhában volt. Később megtudtuk, hogy Grisson behatolt egy tanyára, és női ruhát vitt el. Utána egy időre elvesztettük szem elől, de többé-kevésbé pontosan tudjuk, hogy milyen irányban haladnak. Nem tudnak eltűnni. Minden út zárva. Amint világosabb lesz, repülőgéppel fogjuk keresni. Csak idő kérdése.

Blandish megfordult, és kibámult az ablakon.

– Él… ennyi idő után – morogta. – Saját érdekében reméltem, hogy halott.

Fenner nem szólt semmit. Hosszú hallgatás után Blandish anélkül szólalt meg, hogy megfordult volna.

– Van még valami mondanivalója?

Fenner habozott. Blandish megfordult: tekintete üres volt.

– Ne hallgasson el előlem semmit – mondta keményen. – Van még valami mondanivalója?

– Kábítószert kapott – mondta Fenner –, és Grisson vele élt. Grisson patologikus eset. Miss Blandishnek különleges kezelésre lesz szüksége, ha megtaláljuk. Beszéltem az egészségügyi osztályon egy orvossal. Azt mondja, nem akarja, hogy a lány bárkivel találkozzon a múltjából, míg meg nem vizsgálja. Lehet, hogy rosszul mondom el. Jobb, ha ön beszél az orvossal. Az a véleménye, hogy jobb, ha ön nincs ott, amikor a lányát megtaláljuk. Azt mondja, jobb, ha otthon vár, amíg meghozzuk Miss Blandisht. Pár órába biztosan beletelik, míg túlesik a szabadulás okozta megrázkódtatáson, és ez jobb, ha idegenek közt történik. Másik dolog: Grisson biztosan nem adja majd meg magát. Meg kell ölnünk. Nehéz dolog lesz, mert Miss Blandish vele van. Be kell látnia…

– Rendben van, rendben van – vágott közbe Blandish türelmetlenül – Megértettem. Otthon fogom várni. – Az ajtó felé indulva megállt. – Tudom, hogy maga akadt arra a nyomra, ami aztán a lányomhoz vezetett. Nem felejtettem el a megállapodásunkat. Ha visszaadják a lányomat, megkapja a pénzt. A házamban leszek. Kérem, állandóan tájékoztassanak, hogy hogyan állnak a dolgok, és értesítsenek, ha megtalálták őket.

– Igen, erről gondoskodom.

Blandish bólintott és távozott.

Fenner a fejét csóválta, pár pillanatig várt, míg Blandish eltűnik, aztán visszament a vezérlőszobába.

Beszámolt a beszélgetésről Brennannek. A kapitány helyeslően bólintott.

– Igaza van. Épp most kaptunk jelzést a gengszterről. -Ujjával a térképre bökött. – Tíz perccel ezelőtt itt járt a lánnyal. Súlyosan megsebesített egy csendőrt, aki észrevette a lányt, és beszélt is vele. Elmentek, de tudjuk, milyen irányba. Szűkítettük a gyűrűt, és segítségül hívtuk a hadsereget. Most már nem tarthat soká. Beszéltem a helyi rádió- és televízió-adóállomásokkal, kértem, hogy szakítsák meg adásukat, és mindenkit figyelmeztessenek, hogy figyeljék a kocsit.

Fenner az íróasztal szélén ült. Meglepve tapasztalta, hogy a harmincezer dollár kilátása nem hozza olyan izgalomba, mint várta. Állandóan a lányra gondolt és arra, hogy mit szenvedhetett Grisson karmai közt.

– Kényes munka vár magukra, ha végül is sarokba szorítják azt a patkányt. Mivel vele van a lány, nem lehet csak egyszerűen kinyírni.

– Ezért majd akkor aggódom, ha már sarokba szorítottuk – felelt Brennan, és elvett egy csésze kávét az egyik rendőrtől.

– Még mindig itt tartják Anna Borgot? – kérdezte Fenner, és ő is elvett egy kávét a tálcáról.

– Csak addig, amíg elkapjuk Grissont, aztán elengedem. Nincs ellene semmi terhelő – mondta Brennan. – Most már biztosan kisepertük a Grisson-ganget. Phü, az az öregasszony! Míg élek, nem felejtem el. Azt hittem, soha nem végzünk vele. Öt golyóval a testében is lőtt, amíg csak abban az átkozott géppisztolyban golyó volt. Örülök, hogy Slim nem olyan, mint ő. Fogadok, hogy az első támadásra összeroppan. Ebben bízom.

Fenner leült, és a lábát feltette az asztalra.

– Az a lány folyton kísért engem – ráncolta össze a homlokát. – Rettenetes sorsa lehetett. Képzelje: egy ilyen degenerált őrülttel hónapokig összezárva.

– Igen – itta ki a kávéját Brennan. – De az a sok kábítószer, amivel tömték, élőhalottá változtathatta. Jelenleg még jobban sajnálom. Most múlhat el a kábítószerek hatása. Ilyen tapasztalatok után kétlem, hogy valaha is teljesen normális lesz.

– Az öreg ugyanezt gondolja, ahogy ki tudtam venni a szavaiból. Jobb lett volna, ha meghal.

A két férfi tovább beszélgetett. Az idő múlt. Tizenkettő után húsz perccel az egyik rendőr, aki állandóan a beérkező információkat hallgatta a rövidhullámú adó-vevő készüléken, hirtelen egy blokkra firkantott valamit, és átadta Brennannek.

– Megtalálták a Grisson-kocsit: Slim egy árokba hajtotta – közölte Brennan. – Pine Hillnél találták meg. Úgy tűnik, hogy az erdőbe menekültek. – A térkép fölé hajolt, és Fennerrel együtt tanulmányozta. – Igen. Itt körül mindenütt erdő van és néhány tanyaház. – Az egyik rendőrhöz fordult. – Tudja meg, hogy ezen a két tanyán van-e telefon. Ha van, beszéljen velük, és figyelmeztesse őket, hogy Grisson arrafelé veszi útját.

A rendőr hívta az információt.

Némi várakozás után jelentette: Waite tanyáján nincs telefon, de a távolabbin, Hammondén van.

– Hívja Hammondot, és figyelmeztesse.

– Nem mehetnénk oda most? – kérdezte Fenner. – Belehülyülök ebbe a várakozásba.

– Majdnem kétszáz emberem van odakinn. Mit csinálnánk még mi is ott? Amint megtudjuk, hol rejtőzik, indulunk.

De reggel öt óráig, ameddig a nap fel nem kelt, hiába vártak a telefonra.

Az ügyeletes rendőr ekkor jelentette: Grissont a Waite-tanyán lokalizálták, uram. Waite észrevette, hogy tíz perccel ezelőtt Grisson az egyik pajtából kiment vízért. Nem kétséges, hogy ő az.

– Mi van a lánnyal? – kérdezte Brennan. – Adja csak ide a telefont. Elvette a kagylót. – Itt Brennan kapitány.

– Donaghue őrmester jelentkezik – hangzott a vonalban. – Teljesen körülzártuk a tanyát. Nem tud kitörni. A lánynak semmi nyoma. Menjünk be, és fogjuk el a gengsztert?

– Várjanak meg – mondta Brennan. – Ha meg akar lógni, öljék meg, egyébként ne kerüljenek a szeme elé, amíg meg nem érkezem. Egy órán belül ott leszek – csapta le a kagylót. Odaszólt az ügyeletesnek: – Riaszd a helikoptert. Útban vagyok. – Fennerre pillantott. – Velem jön?

– Azt szeretném látni, hogy ebben megakadályoz – felelt Fenner, és elsőként rohant ki a szobából.

IV.

Slim hirtelen felriadt. Agya azonnal dolgozni kezdett. Fegyvere már akkor a kezében volt, amikor felült a pajta falának repedésein átszűrődő nap sápadt fényében. Egy pillanatig nem tudta, hol van, aztán eszébe jutott a hosszú vándorlás a sötét erdőn keresztül meg az, amikor egyszerre megpillantották a tanya fényeit, és behúzódtak a pajtába, mert túlságosan fáradtak voltak ahhoz, hogy továbbmenjenek. Nehezen tuszkolta be Miss Blandisht. A lány annyira kimerült volt, hogy már járni is alig tudott. Felcipelte a szénapadlásra, és lenyomta a szalmával borított földre, aztán becsukta a csapóajtót, és befedte szalmával.

Egy ideig eltartott, amíg el tudott aludni. Most, amikor felébredt, a csontjai fájtak a kemény fekvéstől, éhes is volt, meg szomjas. Órájára pillantott. Majdnem öt óra volt. Talán egész nap fenn kell maradniuk a szénapadláson. Vízre volt szüksége. Átpillantott az alvó Miss Blandishre, aztán félrehúzta a csapóajtót, és gyorsan leereszkedett a pajta alsó részébe. Odament az ajtóhoz, s kezében pisztollyal vette szemügyre a vagy ötven-yardnyira álló tanyaépületet.

Életnek semmi nyoma sem volt. Piszkos tüllfüggönyök takarták az ablakokat. Pár percig figyelt, aztán elégedetten megállapítva, hogy még senki sem ébredt fel, óvatosan kilépett a szabadba.

Az öreg Waite, aki két fiával együtt egész éjszaka figyelt a tüllfüggönyök mögül, megmerevedett a kopott, fekete öltönyös, vékony alak láttán, aki fegyverrel a kezében lépett ki a pajtából.

– Ez ő – mondta Waite. – Értesítsd a rendőrséget, Harry. Siess.

Slim kannával a kezében indult a víztárolóhoz. Megmerítette, aztán megfordult, és visszasietett a pajtába, mit sem tudva arról, hogy már riadóztatták a rendőrautókat, amelyek állig felfegyverkezett emberekkel közelítettek a magányos tanya felé.

Felvitte a kannát a szénapadlásra, visszatette a csapóajtót. Jó lett volna valami ennivalót is szerezni. Éhes volt. Ivott egy kis vizet, aztán lefeküdt.

Miközben a pajta mennyezetére meredt, megpróbált arra gondolni, hogy mit is tegyen. Már sajnálta, hogy otthagyta a kocsit, de akkor az látszott az, egyetlen ésszerű dolognak. Most már biztos mindenki a Buickot üldözi. De az ötmérföldes erdei úton nyilvánvaló lett, hogy autóra van szükség. Talán akad olyan kocsi a tanyán, amit elvihet. Szerette volna tudni, hányan élnek itt. Talán később kimennek a földekre, és alkalma lesz a kocsit ellopni. Behunyta a szemét. Eltelt egy óra, és ahogy a percek múltak, az a kis félelem a belsejében állandóan nőtt. Arra gondolt, milyen érzés lehet meghalni. Mi történik vele, ha meghal? Olyasvalami volt ez, amit nem tudott megérteni. Nem volt képes elhinni, hogy egyszerűen kinyúlik: valaminek történnie kell vele, de vajon mi lesz az?

Hallotta, hogy Miss Blandish megmozdul, és karjára támaszkodva felemelkedett. A lány valamit motyogott magában ébredés közben.

A távoli repülőgépzúgás csak félig hatolt el a tudatáig, miközben figyelte, hogy a lány kinyitja a szemét.

Egymásra néztek. Slim látta, hogy a lány szeme kitágul, és kezét a szájához emelve visszahanyatlik.

– Ne csinálj zajt – sziszegte Slim. Ösztöne azt súgta, hogy a lány sikoltozni szeretne, – Hallod? Ne csapj zajt. Nem megyek a közeledbe… csak maradj nyugton.

A lány mozdulatlan maradt, rábámult, miközben a repülőgép zúgása egyre hangosabb lett, és végül pontosan a pajta teteje felől hangzott.

Slim szíve hirtelen nagyot dobbant. Rájött a hang jelentőségére. Feltápászkodott, félrehúzta a szalmát, és kinyitotta a csapóajtót.

Egy pillanatra megállt, intett a lánynak, hogy maradjon ott, ahol van, aztán lesiklott a létrán, és kilesett az ajtón.

Még megpillanthatta a hadsereg fehér csillagos helikopterét, mielőtt a tanyaház mögötti mezőre leszállt.

Azonnal tudta, hogy felfedezték rejtekhelyét. Megragadta pisztolyát, becsukta a pajta ajtaját, és ráhúzta a nehéz reteszt. Az ajtó repedésén kinézett az udvarra.

Nem volt nagyon rendben tartott tanya, és sok szemét hevert szanaszét: két kimustrált traktor, egy törött szekér meg egy nagy teherautó állt az udvaron, mindegyik jó fedezéket nyújtva annak, aki a pajtát meg akarta közelíteni.

Hirtelen egy rendőrt pillantott meg, aki az egyik traktor mögé osont a teherautó mögül. Olyan gyorsan futott, hogy Slimnek nem .volt ideje, hogy felhúzza a fegyverét, de világosan megértette, hogy az ő előadásának is vége.

A tanyaház oltalmában Brennan és Fenner kikászálódott a helikopterből. Nagydarab rendőr őrmester és magas, sovány katonatiszt üdvözölte őket.

– Még nem jött elő a rejtekhelyéről – jelentette Donaghue őrmester. – De csapdában van, az egész tanyát körülvettük. Ez itt Hardy hadnagy.

Brennan kezet rázott a hadnaggyal.

– Pontosan hol rejtőzik?

– Erre jöjjön, kapitány.

A négy ember a mezőn keresztül a tanyaházhoz indult. Brennan helyeslően bólintott a felfegyverzett, körben rejtőzködő emberek láttán, akik puskával a kezükben a tanya körül hasaltak.

– Vigyázzon, uram – figyelmeztette Donaghue, és a ház sarkánál megállt. A falhoz tapadva kerülte meg az épületet, míg az udvar felé nem került. – Ott van.

Brennan a terepet tanulmányozta. Az első harminc yardon remek fedezékek biztosították az előrehaladást, de az utolsó húsz yard teljesen szabad, nyílt terület volt, – Nem tudják, van géppisztolya?

– Nem tudjuk, uram.

– Pokoli kárt tehet, ha van. Még mindig semmi nyoma a lánynak?

– Nincs, uram.

– Szólok neki. Van hangosbeszélőjük?

– Éppen ott jön a kocsi.

A három ember visszahúzódott. Pár perccel később a hangszóróval ellátott teherautó átdöcögött a mezőn, és hozzájuk hajtott. Brennan kezébe vette a mikrofont.

– Mondja, hadnagy, tudna pár embert a két traktor meg a teherautó mögé küldeni?

– Persze – felelt Hardy. – Már előbb is odaküldtem volna őket, de Donaghue azt mondta, hogy várjunk. – Őrmesteréhez fordult, és parancsokat osztogatott.

– Ne lőjenek – mondta Brennan. – Ha a lány ott van, semmit sem szabad kockáztatnunk.

– Értem.

Tíz katona jött elő a tanyaház mögül, aztán hasra vágódtak, és kúszni kezdtek a traktorok és a teherautó felé.

Slim reszketve és izzadva nézte közeledésüket. A kheki egyenruhák, az acélsisakok és a puskák láttán rosszul lett a rémülettől. Felemelte pisztolyát, megpróbálta megcélozni az egyik katonát, de a pisztoly remegett a kezében, és páni félelmében vaktában lőtt. Látta, hogy körülbelül egy yardra a legközelebbi katonától porfelhő száll fel a földről. A katona felugrott, kétrét görnyedve két nagy ugrással a teherautó mögött termett, és már nem volt látható. A többi katona is sietve érte el a fedezéket, és eltűntek a szeme elől.

– Ha lenne géppisztolya, már használta volna – mondta Brennan a hadnagynak. – Attól függ, hogy hány golyója van még. Most szólok neki. – Felemelte a mikrofont. – Grisson! Körül van véve! Jöjjön ki feltartott kézzel! Semmi esélye, Grisson! Jöjjön ki!

Az erős, fémes csengésű hang visszhangzóit a friss reggeli levegőben. Slim hallgatta, lelógó ajkú szája becsukódott, és nedvesen tapadt össze. Rettenetesen kívánta, bárcsak lenne egy Thompson géppisztolya. Átkozta magát, hogy csapdába esett. Muterra gondolt. Pete azt mondta, úgy harcolt, akár egy férfi. Ő is úgy fog harcolni. Pisztolyára pillantott. Csak négy golyója volt már. Tehát négy koszos alakot visz magával. Nem fogják élve elkapni.

A szénapadláson Miss Blandish először a lövést hallotta meg, aztán a fémes hangot. Felfogta, hogy elérkezett az a pillanat, amitől az utolsó négy hónapban öntudatlanul rettegett. Rövidesen szabad lesz, és akkor kezdődik az igazi borzalom. A nyitott csapóajtóhoz kúszott és lenézett. Látta, hogy Slim háttal felé áll, és kiles a pajtaajtó repedésein. Vékony háta megfeszült. Látta kezében a pisztolyt. Hallotta, hogy motyog magában. Kinn most csend volt. A lány figyelő tekintete Slimre szegeződött.

Slim lassan megfordult, és egymásra néztek. A férfi reszketve és izzadva az ajtónál, a lány, feje és válla a csapóajtó keretében. Sokáig meredtek egymásra. Slim arca fénylett a pajta gyenge fényében. Ajkát felhúzta, fogai kivillantak, és káromkodott, rémületében és félelmében obszcén átkokat szórt a lányra.

A lány hallgatta, és reménykedett, hogy Slim végre talán lelövi. Minden gondolatával arra próbálta késztetni, hogy felemelje a pisztolyt, és beleeresszen egy golyót, de Slim az átkozódáson kívül semmit sem tett, csak bámulta, lázas, sárga szemmel.

A kinti zajra Slim megfordult. A szekér mögött mozgást észlelt és odalőtt. A lövés visszhangzott a csendben. A kocsi oldaláról por és faforgács pattant le.

A fémes, erős hang ismét felszólította, hogy menjen ki.

– Grisson! Várjuk! Nem menekülhet! Jöjjön ki feltartott kézzel!

A rémület elborította Slim agyát. Lába remegett a gyengeségtől. Keskeny farkasarca megrándult, mint a gyerekeké, mielőtt sírva fakadnak. Térdre esett, és hagyta, hogy a fegyver kihulljon a kezéből.

Miss Blandish figyelte. Egy pillanatig azt hitte, hogy eltalálták, de amikor motyogni hallotta, visszahúzódott, és arcát a kezébe temette.

Brennan szeretett volna már túl lenni az egészen, és parancsokat osztogatott az embereinek. Több katona és rendőr kúszott a szekér mögé, és pajzsként maguk előtt tartva, tolni kezdték a pajta ajtaja felé.

Slim látta a közeledő szekeret. Feltápászkodott, és megragadta a pisztolyt. Kétségbeesésében és félelmében feltépte az ajtót, és kirohant. Vaktában tüzelt a közeledő szekérre, ott állt a tűző napon, arca eltorzult a rémülettől.

Két géppisztoly tüzet nyitott. Slim piszkos, fehér ingén hirtelen vér jelent meg. A pisztoly kiesett a kezéből. A fegyverek éppen olyan hirtelen hallgattak el, mint ahogyan tüzelni kezdtek.

Brennan és Fenner figyelték, ahogyan lassan összeesik. Vékony lábával egy ideig kapálódzott, úgy vonaglott, ahogyan a kígyók pusztulnak el. Háta ívben feszült meg, keze a száraz porba vájt, aztán megmerevedett és elernyedt.

A két férfi fegyverrel a kezében ment át az udvaron.

Fenner – még mielőtt Slimhez ért – már tudta, hogy halott. Egy percig állt mellette: a sárga szemek élettelenül meredtek rá. A keskeny, fehér arc védtelennek és riadtnak tűnt. Szája nyitva. Fenner undorral fordult el tőle.

– Meghalt – szólt Brennan. – Csakhogy megszabadultunk.

– Igen – felelt Fenner. Mély lélegzetet vett, aztán lassan elindult a pajta felé.

V.

Miss Blandish lejött a szénapadlásról. A két rövid géppisztolysorozatból megértette, hogy Grisson halott. Most reményt vesztve ment a pajta legsötétebb sarkába, és lekuporodott egy felfordított hordóra. Hallotta kintről a férfihangokat, és rettegett ezektől a hangoktol. Félt a rohamosan közeledő pillanattól, amikor ki kell mennie a napfényre és szembenézni megmentői kíváncsi, bámuló tekintetével.

Fenner pár pillanatig meg sem látta. A pajta ajtajában állt, körülnézett, de csak akkor vette észre, amikor szeme már hozzászokott az árnyékos félhomályhoz. Abból a merevségből, ahogyan a lány ült, azonnal megértette, hogy milyen nehéz pillanat ez számára. Belépett a pajtába, és néhány yardnyira tőle megállt.

– Helló – szólt nyugodt, közömbös hangon –, Dave Fenner vagyok. Az édesapja kért meg, hogy vigyem haza, ha maga is úgy akarja. Nem kell sietnie. Most már szabad. Mondja meg, hogy mit akar, és én elintézem.

Látta, hogy a lány kissé megkönnyebbül. Vigyázott, nehogy túl közel lépjen. A lány sarokba szorított, megriasztott állatra emlékeztette, aki kész a legkisebb váratlan mozdulatra elmenekülni.

– Azt gondoltam – folytatta –, hogy nem lenne rossz ötlet, ha elvinném egy csendes szállodába, ahol kipihenhetné magát és átöltözhetne, aztán hazavinném. Foglaltam is szobát nem messze innen. Nem lesz semmi felhajtás. A sajtó semmit sem tud az egészről. Nem fogják zavarni. A szálloda hátsó kapuján egyenesen a szobájába mehet. Mit szól hozzá?

A lány egy darabig mereven nézett, aztán megszólalt: – Igen.

– Kinn orvos várja. Rendes fickó. Szeretne találkozni magával. Behozhatom?

A lány azonnal megmerevedett, szeme a rettegéstől kitágult.

– Nem akarok orvost – mondta vadul. – Minek az orvos? Senkivel sem akarok találkozni, – Jó, rendben van. Ha nem akar, nem kell senkivel sem találkoznia. Megengedi, hogy a szállodába vigyem?

A lány ismét habozva meredt rá, de aztán bólintott.

– Akkor hozom a kocsit. Maradjon itt, és ne aggódjon. Senkivel sem fog találkozni. Senki nem fogja zavarni.

Fenner megfordult, és kiment a pajtából. Brennan már várta. Egy csomó katona meg rendőr bámult kíváncsian a pajtára. Az öreg Waite és két fia a tanyaház ajtajából figyeltek. Négy katona Grisson hulláját emelte egy teherautóra.

A rendőrorvos odalépett Fennerhez, mögötte nagydarab ápolónő.

– A lány nagyon ingerlékeny – mondta Fenner. – Nem akar senkivel sem találkozni. Nem akar orvost. De szívesen elmegy a szállodába. Azt akarja, hogy elvigyem.

A rendőrorvos vállat vont.

– Rendben van. Bizonyára szenved a megrázkódtatástól. Jobb hagyni, hogy az legyen, amit ő akar. Előremegyek, és kiveszek egy szobát a Bonham-hotelben. Ha már hozzászokott a szabadság gondolatához, akkor majd megnézem. Mi lenne, ha magával vinné az ápolónőt?

-Én szívesen, de nem hiszem, hogy ő elviselné. Nagyon rosszul reagált, amikor azt javasoltam, hogy találkozzék magával.

– Hát jó. Megyek. Az ápolónő készenlétben lesz arra az esetre, ha szükség van rá. Mire a szállodába érnek, mindent elintézek. Biztosnak kell lennünk abban, hogy a sajtó ne rohanja meg. Ha ez az ügy egyszer kiszivárog, úgy hemzsegnek majd körülötte, mint a hangyák.

– Majd én elintézem, hogy senki ne kerüljön a közélébe – szólt Brennan zordan.

Miután a rendőrorvos elsietett, Fenner megszólalt: – Legyen szíves, távolítsa el ezeket az embereket az útból, és vezessék a kocsit egészen a pajta ajtajához.

– Elintézem – felelt Brennan. – Menjen be, és maradjon vele.

Miss Blandish még mindig a felfordított hordón ült. Felnézett, amikor a férfi hozzálépett.

– Minden el van intézve – közölte Fenner, és cigarettát vett elő. – Ne , aggódjon semmiért. – Megkínálta cigarettával, és egy pillanatnyi habozás után a lány kivett egyet, és elfogadta a felajánlott tüzet. – Édesapja jobbnak látta, ha odahaza várja – folytatta Fenner, miután rágyújtott. – Ha akarja, idehívhatom.

Ismét meglátta a rettegést a szemébén.

– Nem akarom – mondta, és nem nézett a férfira. – Egyedül akarok maradni.

– Rendben van, akkor jön, amikor rnaga akarja. – Néhány lépésre tőle leült egy köteg szalmára. – Maga talán kíváncsi, hogy én ki vagyok – folytatta, miközben pontosan tudta, hogy ez a lányt egyáltalában nem érdekli, de tudta azt is, hogy a helyzetet – amennyire csak lehetséges – természetessé kell tennie – Magánnyomozó vagyok. Az édesapja hozzám jött… – és folytatta, könnyedén, természetesen, miközben figyelte a lányt. Eleinte semmiféle érdeklődést nem látott benne, de amikor az életéről beszélt, újságírói munkájáról és Pauláról, aztán néhány esetről, amit látott, észrevette, hogy a lány felenged, és körülbelül húszpercnyi hallgatás után oda is figyel. Végül, amikor úgy ítélte, hogy a rendőrorvosnak már elég ideje lehetett a szobát elintézni, azt mondta: – Hát nem untatom tovább a saját dolgaimmal. Azt hiszem, indulhatunk. Nem kell aggódnia. Senki sincs kinn. Mehetünk?

Ismét látta a rettegést, de felállt, az ajtóhoz lépett és kitárta. Az ajtó előtt egy Oldsmobile állt. A közelben nem volt senki.

– Rendben van – szólt a lánynak. – Menjünk.

Kinyitotta a kocsi mindkét ajtaját, és beült a vezetőülésre. Várt. Néhány perc múlva Miss Blandish lassan, habozva megjelent a pajta ajtajában. Fenner nem pillantott rá. A lány a kocsihoz lépett és beült.

Végighajtottak a göröngyös tanyai ösvényen a földútra. Miss Blandish messze ült a férfitól, és üres szemmel bámult maga elé.

Kicsit több mint negyven percig tartott, míg a Pine Hill-i szállodához értek. Fenner, aki ismerte a hotelt, a hátsó bejárathoz hajtott. Senki nem volt a közelben. Megállt és kiszállt.

– Várjon itt. Nem tart csak vagy két másodpercig – szólt, és a hallba sietett, hol a rendőrorvos várta.

– 860-as szoba – mondta Fennernek, és átadta a kulcsot. – A legfelső emeleten van. Az ápolónő hozott neki pár ruhát. Hogy van?

Fenner vállat vont.

– Nem sokat beszél. Riadt, de úgy látszik, engem már elfogadott. Most tűnjön el, doktor. Felviszem.

– Próbálja rávenni, hogy találkozzon velem. Nagyon fontos, hogy mielőbb megvizsgáljam.

– Oké, megteszem, amit tudok – mondta Fenner, és visszament a kocsihoz.

Miss Blandish mozdulatlanul ült, és a kezét nézte. Élesen pillantott a hozzálépő Fennerre.

– Minden rendben – mondta a férfi. – Senki sem fogja zavarni.

A lány kiszállt a kocsiból, együtt mentek be a hallba, és beszálltak a liftbe.

Amikor a legfelső emeletre értek, Miss Blandish hirtelen megszólalt: – Lövéseket hallottam. Meghalt, ugye?

Fenner meglepve felelt.

– Igen. Nem kell többé rá gondolnia. Ez már a múlté.

Egyikük sem szólt többet. Végigvezette a kihalt folyosón a 860-as szobába, kinyitotta az ajtót, és félreállt. A lány a szobába lépett. A rendőrorvos jó munkát végzett. A szoba tele volt virágokkal, és egy étellel-itallal megrakott tolókocsi állt a falnál. A nyitott ablakokon át besütött a napfény, és mintákat rajzolt a kék szőnyegre.

Miss Blandish lassan odasétált a rózsákkal teli nagy vázához. Megállt, és megérintette a sötétvörös bimbókat.

Fenner becsukta az ajtót.

– Doktor Heath szeretne magával találkozni – mondta. – Megengedi?

A lány ránézett, és a férfi megkönnyebbülten látta, hogy nem tükröződött rettegés a szemében, amikor megszólalt.

– Most még senkivel sem akarok találkozni. Úgysem tud velem csinálni semmit.

– Tudja, mit tennék a maga helyében? – szólt Fenner nyugodtan. – Letusolnék és átöltöznék. A szekrényben talál tiszta ruhát. – Kinyitotta a szekrényt, és kivette a holmit, amit az ápolónő vásárolt. Átadta a lánynak. – Menjen a fürdőszobába, és tusoljon le. Itt maradok, és vigyázok, hogy senki se zavarja. Oké?

A lány kíváncsian, kutató pillantással nézett rá.

– Mindenkivel így bánik? – kérdezte.

– Nincs sok alkalmam rá – mosolygott Fenner. – Menjen.

A lány bement a fürdőszobába, és bezárta az ajtót.

Fenner fejcsóválva lépett az ablakhoz és messze lent a lassan mozgó forgalomra pillantott. Az autók innen játékszernek látszottak. Közvetlenül alatta, a szálló bejáratánál egy csoport férfit látott, többnek fényképezőgép és vaku volt a kezében, és a bejáratot őrző három rendőrrel vitatkoztak. Ezek szerint a hír már kiszivárgott, gondolta. Most kezdődik a zűr. A várost rövid időn belül elözönlik az újságírók.

Elfordult az ablaktól, és az ajtóhoz lépett. Kinézett a folyosóra. A lépcsőfeljáratnál három rendőr álldogált. Brennan megígérte, hogy távol tartja a lánytól az újságírókat. Megtartotta az ígéretét, de Fenner tudta, hogy előbb-utóbb, ha kiviszi a szállodából, a sajtó emberei úgy zárják körül majd a lányt, mint egy csapat sakál.

Negyedóra múlva a fürdőszoba ajtaja kinyílt, és Miss Blandish kijött. Felvette azt a virágos ruhát, amelyet az ápolónő vásárolt. Illett is rá.

Fenner arra gondolt, hogy még soha életében nem látott ilyen szép lányt.

– Fogadok, hogy jobban érzi magát – mondta.

Mielőtt megállíthatta volna, a lány az ablakhoz lépett és lenézett. Gyorsan viszafordult, és félelemtől csillogó szemmel Fenner felé fordult.

– Nincs semmi baj – nyugtatta Fenner. – Nem kell aggódnia. Ide nem jönnek fel. Nézze, üljön le és pihenjen. Nem akar enni valamit?

– Nem – ült le a lány, és eltakarta arcát a kezével.

A férfi hosszan, zavartan figyelte, aztán a lány reménytelen hangon megszólalt: – Nem tudom, mi lesz velem.

– Most ne gondoljon erre. Meglátja, minden elrendeződik. Az emberek felejtenek. Az első pár nap nehéz lesz, aztán elfelejtik magát. Most éppen az van az érdeklődésük középpontjában, hogy maga milyen dolgokon ment keresztül, aztán elfelejtik, és egy idő múlva maga is elfelejti. Fiatal. Sok minden vár még magára.

Csak azért beszélt, hogy beszéljen, mert érezte, hogy mondania kell valamit. Maga sem hitte, amit mondott. És azt is tudta, hogy a lány sem.

– Maga azt mondta, hogy meghalt, de nem halt meg – rázkódott meg a lány. – Most is velem van. – reménytelen mozdulatot tett. – Nem tudom, mit szól majd az apám. Először azt gondoltam, hogy mindez nem történhetett meg velem, de most tudom, hogy megtörtént. Én egyszerűen nem tudom, mi lesz velem.

Fenner érezte, hogy kiüt rajta a hideg verejték. Olyan komplikáció volt ez, amit nem várt, és amiről nem is álmodott: egy helyzet, amivel képtelen megbirkózni.

– Nem lenne jó, ha idehívnánk az édesapját? – kérdezte bizonytalanul. – Ilyen dolgokat nem lehet egyedül megoldani. Engedje meg, hogy üzenjek neki.

A lány a fejét rázta.

– Nem. – Felnézett. A szeme olyan volt, mint két sötét, nagy lyuk egy fehér lepedőbe vágva. – Nem tud ő nekem segíteni. Csak szörnyen megijedne és dühöngene. Olyasmi ez, amivel magamnak kell megbirkóznom, de a baj ott van, hogy alkalmatlan vagyok rá, hogy bármilyen nagyobb nehézséget megoldjak az életemben. Soha semmit nem kellett elintéznem. Csak élveztem az életet, ameddig ez a dolog meg nem történt. Úgy érzem, próbatétel ez számomra. De talán nem is próbatétel, hanem inkább csapda. Nem tudom, hogyan tudok ebből kivergődni. Szégyellem magam. Nincs tartásom, nincs jellemem és nincs hitem. Van, aki meg tudna birkózni ezzel, mert hisz istenben vagy valami másban. Én semmiben sem hittem, csak élveztem az életet. – Ökölbe szorította kezét, aztán felnézett. Merev mosolya láttán Fenner gyomrába görcs állt. – Talán mégis jobb, ha beszélek az orvossal. Majd ad valamit. És akkor, pár nap múlva – ahogyan maga mondta –, pár nap múlva szembe tudok nézni ezzel a dologgal. – Félrenézett, és mintha magához beszélne, folytatta: – Látja, hogy mennyire gyenge vagyok? Kell valaki, akire támaszkodhatom. Nincs mire támaszkodnom önmagamban. Ez azért van, mert úgy neveltek, hogy mindig másokra támaszkodjam. De azért ez mégis az én hibám. Senki mást nem hibáztathatok, csak önmagamat.

– Elmegyek orvosért – mondta Fenner. – Ne legyen olyan szigorú önmagával. Túl lesz rajta. El kell fogadnia mások segítségét azok után, amiken keresztülment. Majd rendbe jön. Csak egy pár napon kell túl lennie.

A lány mosolya eltorzult.

– Legyen olyan kedves, siessen – kérte nagyon udvariasan. – Kell, hogy kapjak valamit. Az orvos majd tudni fogja, hogy mit. Egyszerűen úgy érzem, hogy darabokra hullok, ha nem adnak valamit. Már hónapok óta kábítószereken élek.

– Megyek az orvosért – mondta Fenner, és az ajtóhoz sietett. Nyitva hagyta, kilépett a folyosóra, és odaszólt az egyik rendőrnek: – Küldje gyorsan az orvost!

Mögötte az ajtó hirtelen becsapódott. Megfordult, hallotta, hogy ráfordítják a kulcsot.

Hirtelen rettegve dörömbölni kezdett az ajtón, de Miss Blandish nem nyitotta ki. Hátralépett, és vállal nekirohant az ajtónak, de az nem engedett.

Két rendőr futott oda.

– Nyissák ki – üvöltött Fenner verejtékezve. – Gyorsan.

Amikor a két rendőr együttes súlya beszakította az ajtót, Fenner halk sikolyt hallott. Messziről hangzott.

Lentről, az utca felől hallotta, hogy az emberek kiabálnak, és a forgalom zaja hirtelen elül.

Tanácstalanul állt az ajtóban, és nézett körül az üres szobában.

Tartalom

- Első fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- Második fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- Harmadik fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- Negyedik fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- Ötödik fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.