Philip Marlowe visszatérése
Raymond Chandler 
emlékére
Szerkesztette: Byron Preiss

A mű eredeti címe
Raymond Chandler's
Philip Marlowe
Fordította
Lehőcz Rudolf
Lehőcz Kornél
A borító Kémeri Csaba munkája
Copyright © 2003 Byron Preiss Visual Publications, Inc.
Hungarian translation 
© Lehőcz Rudolf, 2004

A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA
Byron Preiss

„Tökéletes antológia nem létezik. Egy-egy nagyon jó, rendkívül ritka... Néhány gyűjtemény a legjobbak közül... nem is annyira antológia, mint inkább egykötetes könyvtár. Ezek azok, amelyek nagyon sokat nyújtanak a pénzedért, de csak egy vasember képes felemelni őket anélkül, hogy csuklóficamot kapna. Ha ez a módja, hogy olvasnom kell, ragaszkodni fogok a Webster Lexikonhoz. Egyetlen unalmas oldala sincs.”
Raymond Chandler
Eljöttem az U. C. L. A.-ra, hogy kutatásaimhoz némi megerősítést kapjak, már teendőim derekán járva. Csaknem egy évszázaddal Chandler születése után, s közel harminc évvel azt követően, hogy Philip Marlowe irodalmi karrierjének utolsó betűit legépelte, mintegy huszonöt kortárs krimi írót kértem fel Chandler munkásságának megünneplésére, arra ösztökélve őket, hogy járuljanak hozzá az író hagyatékához, írjanak új Philip Marlowe-történeteket.
A kalauzom azon a hagyományosan napfényes Los Angeles-i délutánon az Edgar-díjra jelölt Robert Crais volt, regényíró, s vezető televíziós forgatókönyvíró. Crais, Marlowe-korabelinek, harmincnyolc évesnek nézett ki. Valami azt súgta nekem, hogy Chandler kedvelte volna ezt az embert. Ő megtestesítette Chandler krimi írók iránti várakozását, egy jól fizetett, respektált embert, aki arra törekedett, hogy megüsse a legmagasabb chandleri mércét, hogy krimi regényeit irodalomnak tekintsék.
Crais végigkísért az egyetemi tudományos szakkönyvtáron, ahol Chandler nagy mennyiségű meglévő levelezését és kéziratát őrzik. Különféle magyarázkodások után kiadtak nekünk hat vagy hét barna dobozt, bennük dossziékkal és borítékokkal, olyan szívfájdító címkékkel, mint: „Chandler, Raymond, 1888-1959. A Poodle Springs-történet. La Jolla, 1959. január 23. 22x14 cm. Géppel írt kéziratszöveg saját kézzel írt korrekciókkal.” Nyugtalan kíváncsisággal nyitottam ki ezt a borítékot, s húztam ki annak tartalmát. Kanárisárga oldalakat tartottam, félbevágott szabvány írógéplapot, hosszában, ritkán gépelt sorokkal. Chandler kék írógépszalagot használt, és a vizuális hatás pontosan az ellenkezője volt annak, mint amit az ember a kemény detektívirodalom egyik géniuszától gondolhat. A kézirat szép volt. A színek Monet Kínájára emlékeztettek engem, az ebédlőjére Givernyben. Kanárisárga és királykék. Ezek voltak Raymond Chandler Philip Marlowe-jának végső színei.
Átfutottuk az oldalakat és nekiláttunk a Playbacknek, valamint Chandler leveleinek – beleértve az U. C. L. A. könyvtár Wilbur Smith-ével folytatott levelezését –, amelyek magyarázattal szolgáltak azokról a sárga kéziratívekről. Chandler úgy írt, hogy az oldalak 125-150 szót tartalmaztak, olyan rövidek voltak, amely terjedelem senkinek nem árthat meg. Ha pedig egy kevés ételmaradék nem volt fellelhető valamelyiken, akkor ott valami nem volt rendben.
Alig hogy belemélyedtünk a papírokba, Crais emlékeztetett, hogy mindössze néhány percünk maradt a részleg zárásáig. Megismételtem azon óhajomat, miszerint Chandler szavaiban akarok rátalálni e könyv elkészítéséhez szükséges megerősítésre.
A következő napon visszatértem a könyvtárba, s ráleltem egy 1957. június 3-án keltezett levélre, amelyet Edgar Carternek írt Chandler, egy Philip Marlowe TV-show-sorozat miatt. Abban Chandler saját részvétele mellett érvel a show-ban, de csupán, mint Marlowe dialógusírója:
„...úgy tűnik, hogy amennyiben én szolgáltathatnám Philip Marlowe karakterét, kockáztatva, hogy – minden bizonnyal – beképzeltnek fognak tartani, még képes lennék azt hinni: Marlowe létezik, s ő nem egy paródia... Végül is sok író próbálta ellopni őt éntőlem immár tizenöt éve vagy még régebb óta, de eddig még sosem jártak sikerrel. Gyanítom, hogy minden író bolond, de ha érnek is valamit, azt hiszem, mégis szörnyen tisztességtelenek.”
Végül találtam valamit Chandler saját szavaiban, amely összefüggésbe hozható ezzel a könyvvel, bár leginkább rosszalló volt. Marlowe képmutatással szembeni intolarenciája jutott eszembe. Igazolta-e bármi is Marlowe folytatását más krimi írókkal?
Visszatértem a papírokhoz, vissza Chandler, James Sandoe antológiájáról, a Murder Plain and Fanciful-ról írt dicsérő kritikájához, amelynek egy része ezt az előszót indítja. Az utolsó oldalon megtaláltam azokat a szavakat, amelyek megkönnyebbülést adtak nekem ahhoz, amit tenni szándékoztunk. Chandler azt írta Sandoe-ról:
„Olyan érzésem van – ámbár nem nyilvánította ki –, hogy Sandoe a krimi e megfellebbezhetetlen művészeti krónikáit tartja korunk egyedüli valóban kifejező irodalmának, abban a speciális értelemben, hogy egy témába történő intelligens belemélyedés – némelyeknek hátborzongató, másoknak gyönyörűséges, s bizonyos módon csaknem valamennyiünknek csábító – az alapja az írás csaknem egyetlen formájának, amelyet jobban művelünk, mint valaha is ennek előtte.”
Az írás volt az, ami Chandler elméjét fűtötte. A krimi iránti lappangó szerelme volt az, amely magával ragadta a fantáziáját és hajtotta munkáját. A levelei bővelkedtek a krimi művészetével kapcsolatos gondolataitól. Saját munkája iránti legfőbb reménysége volt, hogy azt elismerjék, mint irodalmat. Azt gondolom, nem számít részrehajlásnak azt mondani, hogy a krimi irodalomnak kijáró mélységes tiszteletet e könyv valamennyi szerzője osztja. Ők Chandler méltó párjai. Jó néhányuk nem lenne író, ha nem Chandlert, Hammettet és Caint követi, le a krimi irodalom külvárosi sikátorán át a művészet birodalmába. Az ehhez a könyvhöz hozzájárulok azért vannak itt, hogy tisztelegjenek Chandlernek, s nem azért, mert lopni akarnak tőle. Úgy vélem, Chandlert éppen úgy megörvendeztetné e szerzők figyelmessége, ahogy az is megörvendeztette, hogy 1959-ben az Amerikai Krimi írók egyesületének elnökéül választották. Azt gondolom, ő részletről részletre szívesen végigelemezné e kötet minden egyes történetét, keresve egy olyan sztorit, amely a többinél jobban tetszik neki, bár ahhoz nem eléggé, hogy tökéletesnek nevezze. Még Marlowe világában sem volt minden tökéletes, mégis volt alapvető tanulsága, mégpedig az átlagember fennköltsége, ami figyelemre méltó.
Chandler Sandoe-recenziója azt az érzést váltotta ki bennem, hogy van dicséretre méltó ebben az együttműködésben. Ezen ok miatt, a résztvevők jó szándéka okán megreszkíroztam ezt a könyvet, s csupán azt sajnálom, hogy Chandler nem olvashatja.

BEVEZETÉS
Aki táncoltatta a szavakat
Raymond Chandler
Centenáriumára
Frank MacShane
Raymond Chandler nem azért írt detektívtörténeteket, mert az amerikai bűnözésről lett volna némi mondanivalója, hanem mert meg akarta azt érteni, és dűlőre akart jutni azokkal az ellentmondásokkal, amelyek elárasztották. Fiatalkoráig anyja nevelte Angliában, ugyanakkor Amerikában töltött gyermekkoráról – ahol száz évvel ezelőtt megszületett – keserű emlékei voltak. Apja olyannyira erőszakos alkoholista volt, hogy anyja kénytelen volt elválni tőle, s a kettejük személyes ellentéte bizalmatlanná és gyanakvóvá tette Chandlert, bár természeténél fogva nyitott és romantikus volt.
Dél-Londonban, a Dulwich College diákjaként Chandler erősen klasszikus oktatásban részesült, amely csípős kritikai esszék és recenziók írásához vezette őt. Ugyanakkor a romantikus költészethez is vonzódott. Íróként egyfajta művészeti formát hajszolt, amely áthidalhatja a szakadékot saját természetének két oldala között, hogy egyrészt durvaság nélkül lehessen őszinte, és érzelgősség nélkül lehessen szép.
Ahhoz, hogy saját írásmódját tökéletesítse, és mesterségbeli tudását fejlessze, Chandler elvégzett egy novellaíró-kurzust Londonban. Vázlatokat és újságcikkeket írt, amelyek terjengősek és irodalmiaskodóak, mégis jól megfogalmazottak voltak, és szintúgy egy novellát is felmutatott, Henry James stílusában. Mivel saját stílusa nem volt, az általa csodált írókhoz fordult, és azokéra mintázta saját munkáit, de az eredmény paródiaként hatott.
Rádöbbenve, hogy irodalmi újságíróként és költőként Londonban nem érhet el sikereket, Chandler 1912-ben úgy döntött, hogy visszatér Amerikába. Alkalmi munkákat vállalt országszerte, míg végül a Dabney Oil Companynál kötött ki Los Angelesben, ahol alelnökségig és hivatalvezetőségig vitte. Ezen időszak alatt Chandler rengeteg kortárs regényt elolvasott, de nem próbálkozott írással. Italozása miatt, és mert elmulasztotta a munkába járást, 1932-ben elbocsátották az olajtársaságnál betöltött állásából. Ezt követően döntött úgy, hogy irányt vált, s egy újabb kísérletet tesz az íróvá válásra. A Los Angeles-i telefonkönyvbe egyenesen íróként regisztráltatta magát.
Ismételten utánzással kezdte, ezúttal Ernest Hemingway szolgált modelljéül. Balszerencsére humorérzéke komikus helyzetbe hozta:
„Hank bement a fürdőszobába fogat mosni.
– A pokolba vele – mondta. – Nem kellett volna megtennie.
Jó fürdőszoba volt. Kicsi, és zöld zománc mállott a falról. De a pokolba vele, ahogy Napóleon mondta, amikor azt vetették fel neki, hogy Josephine kíséret nélkül van. A fürdőszobának széles ablaka volt, amelyen keresztül Hank kibámult a luc- és a vörösfenyőkre. A fákról lagymatag eső csöpögött. Simának és nyugodtnak látszottak.
– A pokolba vele – mondta Hank. – Nem kellett volna megtennie.”
Chandlernek igaza volt a modellkereséssel, mivel felismerte, hogy az érzelmeket, amelyeket ki akar fejezni, nem lehet naivan vagy nyíltan kimondani. Szüksége volt egy forma megtalálására, amely megengedheti érzelmei hamisítatlan kifejezését. Az írás – tudta – nem pusztán megtanulható technika: az írás egy folyamat, amely lehetővé teszi a regényíróknak, a költőknek és a nem regényeket íróknak, hogy saját érzéseiket igazán megértsék. Az írás az egyetlen módja annak, hogy ezt a felfedezést megtehessék. Ez egy olyan folyamat, amely hozzásegíti az írót annak bizonyosságához, hogy munkája érzelmileg és értelmileg egyaránt pontos.
Ez volt az a pont, amikor Chandler felfedezte a ponyvairodalmat, és a sajátságos, 1920-ban alapított Black Mask krimimagazint. Chandler ráébredt, hogy kedveli a krimiirodalmat, mivel az kérkedés nélkül őszinte. Ugyanakkor e vonzódást praktikus megfontolások is segítették. „Hirtelen rádöbbentem – mondta –, hogy képes lennék ilyen anyagot írni, és miközben tanulok, fizetést is kapnék.” Chandlert vonzotta a ponyvairodalom, mivel az olyan ismereten alapult, amelyet tökéletesen el lehet sajátítani. Eltérően az „irodalmi” írástól, a krimi esetében a terjedelemnél és a témánál voltak megkötések, következésképpen a történetmondás elsajátítását is megkövetelte, amely a regénynél nem feltétlenül volt szükséges. Chandler olyan írók munkásságát kezdte tanulmányozni, mint Dashiell Hammett és Erle Stanley Gardner, hogy lássa, mit tanulhatna tőlük. Lemásolta a technikájukat és számos történetet írt, és sokat újraírt az ő stílusukban, mígnem elsajátította ezt a médiumot.
A későbbi években Chandler írt, „elemezett és utánozott; nem volt szüksége más iskolára”. Hónapokig tette ezt szakadatlanul, és nem a publikálás szándékával. Másfelől realisztikus volt. „Még nem volt író, aki az én koromban biankó csekket kapott” – írta. „Az embernek mindig el kellett fogadni néhány kívülről ráerőszakolt feltételt, tiszteletben kellett tartani bizonyos tabukat, s meg kellett próbálni bizonyos emberek kedvében járni.” Ami ennél is többet jelentett, hogy Chandler megértett egy alapigazságot, miszerint kevés tollforgató szereti beismerni: „Nincs író, aki valaha is pontosan azt írta, amit írni akart, mivel sosem volt benne valami tisztán egyéni, amelyet ne akart volna leírni. Ezek mind ilyes- vagy olyasfajta reakciók.”
Amikor úgy ítélte meg, hogy a tréningjében kellően előrehaladt, elküldte munkáját Joseph T. Shaw-nak, a Black Mask szerkesztőjének, aki azonnal elfogadta és megjelentette azt. Ezek az első történetek megjelenésre alkalmasak voltak és több egyéniséget hordoztak, mint a legtöbb ponyvában publikált történet, bár kevés volt bennük a különleges vagy az egyedi. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy Chandler uralta a technikát. Az, hogy fog-e alkotni majd bármit, ami igazán eredeti, ami képes kifejezni az érzéseit és ötleteit, még kérdéses volt.
Chandler úgy fogadta el a detektívirodalom keménylegény iskoláját, hogy az fekszik neki a legjobban. Az ő számára az angol iskola reménytelenül irreális volt. A valós életben a detektívek nem arisztokraták vagy vidéki lelkészek, hanem emberek, korlátok közé szorított értelemmel, akik éppen a munkájukat végzik. Saját írásaiban azonban Chandler megalkotta a detektíveket, akik megfeleltek a szigorú szabályoknak. Kevés egyéniségük volt, és a nevük is keveset mondott el róluk: Johnny Dalmas, Ted Carmady, Johnny De Ruse, Pete Anglich, Sam Delaguerra és Mallory. Ők időnként a saját történeteiket mondták el, gyakran pedig volt egy mindentudó narrátor. Ennek nem sok jelentősege volt, mivel valamennyien hasonlónak hangzottak, és a történetek annyira akciódúsak voltak, hogy kevés hely maradt karakterre vagy atmoszférára.
Mivel Angliában tanult, Chandler úgy találta, hogy nulláról kellett nekikezdenie ezeknek a szlenges történeteknek. „Meg kellett tanulnom az amerikait, akár egy idegen nyelvet” – mondta. A folyamat eredeti módon kötötte le fantáziáját. Költőként Chandler beleszeretett a szavak úgynevezett mágiájába, s ezt a minőséget akarta belevinni detektívtörténeteibe. Tudta, hogy az olvasó érdeklődésének fenntartásához feszes történetmondásra van szükség, de ugyanakkor azt akarta, hogy az érzések kifejezése is a cselekmény velejárója legyen.
A későbbi években Chandler egy, a Harper magazin Frederick Lewis Allenjének írt levélben érthetővé tette, hogy mire is gondolt: „Jó régen, amikor ponyvákat írtam, elhelyeztem egy ilyen sort az egyik történetbe: 'kiszállt a kocsiból és átvágott a napfényes járdán, mígnem a bejárat fölötti vászonernyő árnyéka, akár a hideg víz érintése, keresztben elterült az arcán’. Amikor e történetet megjelentették, mindezt kihúzták belőle. A ponyvák olvasóit nem érdekelték az ilyenfajta dolgok: csak visszafogta a cselekményt. Én pedig elhatároztam, hogy bebizonyítom a tévedésüket. Az elméletem az volt, hogy ezen olvasók csak azt hiszik, a cselekményen kívül minden más iránt közömbösek; valójában – ámbár ők ezt nem tudták – nagyon keveset törődnek a cselekménnyel. Amivel tényleg törődtek – és amivel én törődtem –, a dialógusokon és a leírásokon keresztüli érzelem megteremtése volt; a dolgok, amelyek az emlékezetükben kísértették őket, nem az volt a lényeg például, hogy egy embert megöltek, hanem, hogy a halála pillanatában megpróbált felvenni egy papírfecnit az íróasztal fényesített felületéről, de az elcsúszott tőle, és így az arcán ott volt az erőfeszítés, a száját pedig valamiféle eltorzult vigyorban félig nyitva tartotta, és még csak véletlenül sem gondolt a halálra. Még csak nem is hallotta, hogy a halál kopogtat az ajtón. Az a kis átkozott papírfecni tovacsúszott az ujjai közül és ő még csak oda sem nyomhatta az asztal széléhez, s nem kaphatta el, amint az esik.”
Jóllehet, a leírás segít érzelmet indukálni, ugyanakkor kevésbé hatékony, mint a dialógusnál vagy az elbeszélésnél használt emberi hang. A megkülönböztető hang meggyőzést és hitelességet hordoz. Mindez egy új tartományba helyezi a történetet, és foglyul ejti az olvasó szimpátiáját. Ez a hang válik ténylegesen a szerző stílusává. Chandlernél ez a stílus egy olyan nyelvezetben fejeződött ki, amely a Dulwich College-i klasszikus angol erejét kombinálta az amerikai nyelvjárás elevenségével. Ezek együtt képezték azt a hidat, amely lehetővé tette Chandleraek, hogy tudatossága két oldalát, a romantikát és a realitást egyesítse.
Philip Marlowe volt az az eszköz, amelyet Chandler felhasznált, hogy lehetővé tegye ezt az egyesítést. Marlowe fizikailag szívós volt, elfogulatlan és intelligens. A korábbi történetek detektívjeiből kifejlődve hordozott magán egy keveset Chandler jellemvonásaiból, bár ő nem Chandler volt. De a valós élet gürcölő detektívje sem. Nem csupán kemény és vakmerő volt, de elmés és kellemes is. A valós életben az ilyenfajta kombináció valószínűtlen, de azáltal, hogy Marlowe-nak egy erős és ragyogó személyiséget adott Chandler, hihetővé és meggyőzővé tette őt.
Céltévesztés azt képzelni, hogy Chandler saját maga idealizálásaként alkotta meg Marlowe-t, mivelhogy Marlowe a fantázia alakja. Chandler szavaival, ő „egy magatartás megszemélyesítése, egy lehetőség felnagyítása”, és alig egyéb. „A lényeg az – mondta Chandler –, hogy a detektív különállóan és egészében létezik, történjen bármi is, nem változik meg, mert ő – mint detektív – kívül van a történeten, felette áll annak, s ez mindig is így lesz. Ez az, amiért sose szerzi meg a nőt, sosem házasodik, igazából sosincs magánélete, amennyiben nem számítjuk, hogy ennie és aludnia kell, valamint szüksége van egy helyre, ahol a ruháit hagyhatja. Marlowe erkölcsi és intellektuális ereje abban rejlik, hogy a bérén kívül semmit se kap, amely bérért – ha tudja – megvédi az ártatlanokat, őrködik a reménytelenek fölött, elpusztítja a gonoszt, és azáltal válik ki a tömegből, hogy mindezt úgy teszi, hogy közben szerény megélhetésért dolgozik egy korrupt világban.”
Marlowe energiája és idealizmusa segítette Chandlert, hogy komplex karakterré fejlessze őt. Chandler – mint emberi lényt – olyan teljességben és olyan részletesen gondolta ki Marlowe-t, hogy képes hordozni a történetet. Az írásos műfajokban gyakran megesik, hogy miután a szerző nekivág a történetnek, az a saját életét kezdi élni. A szerző olyannyira összhangban van karakterének lélektanával, hogy többé már nem is kényszerül kigondolni a történetet. Csak követi a karaktert, amerre magával ragadja őt, és ezáltal napvilágra hozza a történet belső logikáját.
Akár az a közeg, amelyen keresztül Chandler a történeteit elmondta, Marlowe ugyanúgy valóságossá vált alkotója számára, mint bármely valódi emberi lény. 1951-ben Chandler még Marlowe portréját is megírta; szokásokkal, iskolai háttérrel, s italra meg nőkre vonatkozó preferenciákkal ruházta fel, meghatározta családi ügyeit, továbbá házának bútorzatát. A számos hasonló meggyőződés és szokás ellenére Marlowe mégis nagyon eltér az önelemző művész Chandlertől. Akárcsak Joseph Conrad narrátora, Marlowe – aki után Philip Marlowe valószínűleg a nevét kapta –, ő is egyfajta társközreműködő volt Chandlerrel. Mivel ő egy mindentudó narrátor helyében mondja el a történetet, tehet olyan észrevételeket, amelyeket Chandler, mint szerző az erkölcsi esetlenségtől való rettegés miatt, inkább került.
Általában egy karakter, amely az egyik regényt követően a másikban is megismétlődik, jól ismert, megszokott figurává válik. Szívesen látja az olvasó, aki megkedvelte, ő pedig minden egyes új történetben a rendelkezésre áll, mint az ok és okozati összefüggés egy megszokott pontja. Ám, ahogy Chandler az évek folyamán változott, úgy lett más Marlowe is. Miután Chandler befejezte „A kicsi nővér”-t – egy regényt, amellyel nagyszámú irodalmi értelmiség figyelmét elnyerte –, Chandler azt mondta londoni kiadójának, Hamish Hamiltonnak, hogy valószínűleg felhagy Marlowe szerepeltetésével. „Ezt a magatartást egyre inkább mesterkéltnek találom.” írta. „Attól tartok, hogy Mr. Marlowe sokkal jobban kifejlődött, mint azt várni lehetett, s az ember kisszerű detektívként az ő képességeivel meglehetősen nevetségesnek kezd hatni. Öntudatra kezd ébredni, az intellektuelek között próbálva meg hírnevének megfelelni. A fiú gondterhelt.”
Ahogy Chandler korosodott, egyre fáradtabbá és sebezhetőbbé vált. Tudva, hogy felesége nagyon beteg, sietett befejezni az „Elkéstél, Terry!”-t. Ezzel a könyvvel egy új területre akart lépni, és megírni egy, a közönséges regény mozgásszabadságát és lehetőségét megmutató detektív-sztorit. Emiatt szakított néhány formai szokással, azzal kísérletezve, hogy Marlowe-t a korábban megengedettnél még érzőbb és érzékenyebb emberré tegye. Chandler ebben a könyvben összebarátkoztatta Marlowe-t a szereplőkkel, egyikükbe egyenesen szerelmes lett. Ezek a tapasztalatok fájdalmat és magányosságot hoztak neki, s Marlowe mindinkább kiábrándulttá és csalódottá vált. Chandlernek figyelemre méltó mértékben sikerült Marlowe-t sokkal értékesebb karakterré formálni, mint a korábbi regényekben volt, de ahogy nőtt a cinizmusa, nagyrészt úgy tűnt el a könnyedsége. Itt van egy leírás arról, amint Marlowe figyel egy bájos lányt az úszómedencében:
„Fehér, műszálas trikóban párductestű nő ment föl a lépcsőn a trambulinra. A fehér csíkot néztem, ami barnára sült combjai között villogott. Vágyódva néztem. Aztán eltakarta előlem a mélyen belógó tető. Láttam, ahogy másfél szaltót ugrik. Elég magasra fröccsent a víz, szivárvány képződött a napfényben, majdnem olyan szép, mint a nő. Aztán feljött a lépcsőn, lekapta sapkáját, s megrázta hidrogénezett tollát. Ringó fenekét kis fehér asztal mellé kormányozta, és leült egy lemberdzsek mellé, mely alul fehér úszónadrággal, felül sötét napszemüveggel egészült ki olyan egyenletesen mély barnaságon, hogy nem is lehetett más, csak az úszómester, aki most megveregette a nő combját. A nő teli szájjal nevetett. Ez vetett véget az iránta való érdeklődésemnek. A nevetését nem hallhattam, de az arcán az a lyuk meg a fogak szétnyílt cipzárja épp elég volt.”
(Papp Zoltán fordítása)
Cissy halála után Chandler kedélyállapotát mogorva stressz uralta. Megírta a „Playback”-et, s a „Poodle Springs”-történet elejét, de érzelmileg ingatag volt. Levertségében szentimentálissá és önsajnálóvá vált; feldobódott időszakában pedig túlságosan is lelkes volt. Következésképpen jobb rá úgy visszaemlékezni, amikor a legjobb formájában volt, amikor ő és Marlowe kiválóan együttdolgozva csapatot alkotott, és amikor még megvolt a kiegyensúlyozottsága meg a kontrollja; hogy legjobb munkáit megalkossa. „A stílus az ember” – mondta Buffon, s hatvanéves korában Chandler megpróbálta megvilágítani, hogy számára mit jelent ez a kifejezés: „Végtére, bármennyit is beszélünk vagy gondolkodunk róla, a legmaradandóbb dolog az írásban a stílus, és a stílus a legértékesebb beruházás, amelybe egy író invesztálhat. Lassan térül meg, az ügynököd csúfondáros megjegyzéseket tesz rá, a kiadód félre fogja érteni, és akikről sosem hallottál, olyan embereken fog múlni az ő lassú, fokozatos meggyőzésük, hogy azon írók munkái mindig kifizetődnek, akik írásmódjukon rajta hagyják egyéni lenyomatukat. Ezt nem lehet kísérletezve véghezvinni, mivel az a fajta stílus, amelyen én elmélkedek, a személyiség egy vetülete, és először is lennie kell egy személyiségednek, amelynek vetülete lehet. De feltételezve, hogy ez megvan, csak úgy tudja az ember ezt papírra vetni, hogy más dolgokon elmélkedik. Ha úgy nézzük, ez ironikus; gondolom, ezért van az, hogy a „csinált” írók generációjában azt mondom – nem lehet bárkiből írót csinálni. A stílusba való belemélyedés még nem teremti meg az írót. Nincs annyi szerkesztgetés és csiszolgatás, ami észrevehető hatással lenne az ember írásának egyéni hangjára. A stílus az ő érzelmei érzékelése, minőségének termése; az teszi íróvá az embert, hogy képes papírra vinni ezeket, ellentétben számos emberrel, akiknek csak a jó emóciója és csupán a jó felfogása adott, de nem tudnak száznullás számjegyű mérföldön belülre kerülni, hogy papírra vessék azokat.”
Chandler igazi művész volt. Alkotott egy karaktert, amely az amerikai népi mitológia részévé vált, és a Los Angelesben játszódó írásaiban megfestette az átlagon felüli szépség és a sötét korrupció világát – az amerikai valóságot. Chandler táncoltatta a szavakat, és az olvasókat továbbra is elvarázsolja.

PHILIP MARLOWE
A HARMINCAS ÉVEK

A tökéletes bűntény
Max Allan Collins
1935
Ő
 volt az első filmsztár, akinek valaha is dolgoztam, de nem gyakorolt rám különösebb hatást. Ha könnyen befolyásolható lennék, akkor már maga Hollywood lenyűgözne. Látva azonban, ahogy az a foglalkozásomat a filmvásznon ábrázolja, egyáltalán nem voltam elragadtatva Hollywoodtól.
Másrészt Dolores Dodd volt a legszebb asszony, aki valaha is igénybe akarta venni szolgáltatásomat, és ez mégiscsak hatással volt rám. Éppen eléggé ahhoz, hogy amikor októberben felhívott és arra kért, hajtsak ki Utcai Kávézójához, amely a Montemar Vista-i kőszirt alatt húzódott, mentem, azon merengve, vajon a valóságban is olyan bájos-e, mint amilyen a filmvásznon.
Kihajtottam az Atlanti-parti autósztrádára, azon a tiszta, hűvös reggelen, amikor a kék ég uralkodik a végtelen, szikrázó tenger fölött. Pelikánok fogócskáztak a megtörő hullámok tajtékjaival, éppen azok fehér szegélyű fodrozódásai alatt repülve. Jaktok – akár a gyermekek játékhajói – úsztak ki köztem és a horizont között. Úgy éreztem: ki tudnék nyúlni egyért, húznám és vizsgálgatnám, talán körbe is szaglásznám, ahogy King Kong szagolta Fay Wray fehérneműjét.
Dolores Dodd Utcai Kávézója – ahogy a mögötte lévő domboldalon elhelyezett hirdetőtáblán feltüntették a helyet – egy terpeszkedő kétszintes hacienda volt, olyan hatalmas, akár egy partra húzott luxus óceánjáró. Központi részén, a számos árkádsor közül a legnagyobb fölött, a harmadik emeleten torony emelkedett, akár egy tömpe világítótorony. Sok kocsi nem parkolt a kávézónál – még alig volt reggel tíz óra –, túl korai volt betömni a villásreggelit, s ugyanígy Marlowe sem ivott koktélt a nap ilyen korai szakában. Legalábbis úgy nem, hogy elárulná.
Az asszony az egyébként néptelen koktélbárban várakozott, ahol a hagyományos spanyol építkezést tükröző fagerendák igyekeztek bizonyítani harcképességüket a króm és bőr lakásberendezéssel, valamint a króm és üvegtégla bárral, és eldöntetlen volt a küzdelem. Dolores Dodd nagydarab szőke nő volt, több hajlattal, mint kezdetétől az autósztráda, és éppen megfelelő mennyiségű dombbal és völggyel. Testhez simuló fehér nyári ruhát viselve a bárszéken ült, keresztbe rakott lábakkal; nem feltétlenül ezek voltak a legformásabb lábak a földtekén. Ugyanakkor az is igaz, hogy ezt nem tudnám bebizonyítani. Ennyire jó detektív nem vagyok.
– Philip Marlowe? – kérdezte, és a mosolya bizonyos fokig elmélyítette orcáin a gödröcskéket, mosolygóvá téve szívformájú ábrázatát, és az egész világ mosolygott, beleértve engem is. Nem mozdult a székéről, csupán a kezét nyújtotta ki valamelyest, egyszerre volt jelentéktelen és fejedelmi.
Fogtam a kezet, nem tudva, vajon csókot adjak-e rá, megrázzam, vagy belepréseljem egy könyvbe, akár egy virágszálat, amelyet megőrizni akarok. Figyeltem meghatott, feszélyezett zavarát, amely annyira bájos volt; elképzelni sem tudod, hol látsz ilyent legközelebb, s úgy éreztem, hogy talán valahol valami nincs rendben ezzel a külsővel. De nem tudtam rájönni, hogy mi.
Sápadt, elefántcsont színű bőre, s csaknem fehérszőke haja volt. Az újságokban csak jégkrém-szőkének nevezték. Most láthattam, hogy miért.
Aztán a szemeit fürkésztem, természetesen kékek voltak, búzavirágkékek, nagyok, és hosszú szempillákkal, valódi McCoy, nem a te filléres áruházi változatod. Ugyanakkor ezek voltak a legszomorúbb szemek, amelyekbe valaha belenéztem. A mosoly megdermedt az arcomon, mintha csak egy medúzát látnék, s nem egy huszonkilenc éves, valamikori hatodik osztályos tanárnőt Massachusettsből, aki megnyerte a tehetségkutató versenyt.
– Valami baj van? – kérdezte, majd rápaskolt a mellette lévő székre.
Leültem, és azt mondtam:
– Semmi baj, csak még sosem volt filmsztár kliensem.
– Értem. Ön kitűnő ajánlásokkal érkezett.
– Valóban? – A hangja mély, torokból érkezően rekedt volt anélkül, hogy erőltetettnek vagy affektáltnak hatna; az volt, amivé Mae West válhatott volna, ha ő nem egy paródia lett volna.
– Az egyik barátom a kerületi főügyész hivatalában azt mondta, hogy magát azért rúgták ki, mert túlságosan becsületes.
– Tulajdonképpen szeretem azt gondolni, hogy én mondtam fel. Ám nem szeretem azt hinni, hogy túlságosan becsületes vagyok.
– Nocsak.
– Csupán kellően becsületes.
Szélesen mosolygott a bölcselkedésemen, jól megmutatva fogait, amelyek fehérebbek voltak, mint amilyen fehéret a kamera rögzíteni képes.
– Meghívhatom egy italra, Mr. Marlowe?
– Hogyne.
– Valami különlegeset?
– Bármi, amiben nincs kis papíresernyő, kitűnően megfelel nekem.
Elkészített nekem egy whiskyt, s ugyanazt saját magának is. Szeretem az ilyen asszonyt.
– Hallott Laird Brunette-ről? – kérdezte visszatértében a bárszékéhez.
– Hallottam róla – mondtam –, de nem találkoztam vele.
– Mit tud róla? 
Vállat vontam.
– Nagy játékos. Egész Dél-Kaliforniában vannak kaszinói. Napról napra több.
Az egyik hosszú vörös körmével belepöccintett a levegőbe, mintha egy poloskát akarna elhessegetni.
– Nos, talán észrevette a tornyot az éttermem fölött.
– Hogyne.
– A második emeleten lakom, és fölötte a torony szép tágas.
– Elég nagy egy kaszinó számára, erre gondol?
– Úgy van – mondta és bólintott. – Brunette közeledett hozzám, nemegyszer. Elutasítottam, nem csak egyszer. Végül is az én helyzetemben, az én ügyfélkörömmel, egy kaszinóval nagy pénzt lehetne kaszálni.
– Maga elég jól csinálja, legálisan. Miért menne bele?
– Egyetértek. És ha én belekeverednék bármilyen törvénysértő balhéba, botrányt jelenthetne, és Hollywoodnak nincs szüksége további botrányra. Tudja, Busby Berkeley pere is közeleg.
A hírneves rendező és koreográfus – annyi tajtékos fantázia alkotója – részegen fennakadt három gyalogos halálra gázolása miatt, nem messze ettől a kávézótól.
– Most azonban – mondta, méhfullánk ajkai idegesen szorosra összezáródtak – megkaptam az első fenyegető levelet.
– Brunette-től, nyilvánvalóan?
– Nem. Ők tulajdonképpen adósságbehajtással foglalkoznak. Arra kérnek, fizessem ki Artie Lewist. Ismeri, a zenekarvezetőt.
– Miért őt?
– A fickó Brunette zsebében van. Kártyaadósságok. Én pedig régebben jártam Artie-vel. Ő most San Franciscóban él.
– Értem. Beszélt erről a zsaruknak? 
– Nem.
– Miért nem?
– Nem akartam, hogy Artie bajba kerüljön.
– Beszélt erről Artie-vel?
– Igen... ő azt állítja, hogy minderről nem tud. Ő nem akarja az én pénzemet. Sőt, engem sem akar vissza... új barátnője van.
Szeretném látni azt a lányt, aki képes elfeledtetni téged, Dolores Dodd.
– Úgy – nyögtem ki. – Maga azt akarja, hogy nyomozzak. Láthatnám a zsarolólevelet?
– Nem – mondta, megrázva göndörödő szőke, az istennőkéhez hasonlítható hajfürtjeit. – Azt nem. Elégettem azokat a leveleket. Artie kedvéért.
– Vagy úgy, Pete kedvéért – mondtam –, akkor mi lesz az én dolgom?
– Úgy érzem, követnek. Szeretnék egy testőrt. 
Ellenálltam annak, hogy mohón őt bámuljam, és szellemeskedjek. Szép nő volt, de az a tény, mely szerint olyan a teste, amelyért egy magánnyomozó fizetne, hogy megvédhesse, nem tűnt említésre érdemesnek. Nem úgy az én díjam.
– Huszonöt dollár naponta, plusz a költségek – mondtam.
– Kitűnő – mondta ő. – És bármit ehet itt a kávézóban. Ihat is. Nyit egy számlát, én meg majd begyűjtöm.
– Pompás. – Vigyorogtam. – Kíváncsi voltam, vajon valaha is beleszaladok-e egy kis bonuszba ebben a szakmában.
– Maga lehet a sofőröm. 
– Nos...
– Van ezzel valami gondja, Mr. Marlowe?
– Magánnyomozásra van engedélyem, továbbá arra, hogy fegyvert viseljek. A sofőrségre viszont nincs.
– Azt gondolom, a jogosítvány elegendő lesz. – Ajkait szórakozottan összeszorította. – Mi a valódi gond, Mr. Marlowe?
– Nem hordok egyenruhát. Szigorúan polgári ruhás vagyok. 
Félrehúzott szájjal, feszesen elmosolyodva mondta:
– Rendben van, őrizze meg a méltóságát... de hagynia kell, hogy én fizessem a fuvardíjat egy rakás új öltöny formájában.
– Nagyszerű! – válaszoltam.
Így hát az elkövetkezendő két hónapban ő volt az egyetlen kliensem. Heti hat napot dolgoztam neki – hétfőtől szombatig. A vasárnapokon Marlowe, Isten és Dodd pihen. Fuvarozgattam a piros Packard Cabriolettel, a kocsit vadul lobogó hajú és gyöngyöket viselő szőkéknek tervezték. Ő természetesen hátul ült. Többnyire a Hal Roach Stúdióhoz vittem, ahol egy musicalen dolgozott Laurellel és Hardyval. Vártam rá egyik-másik hangstúdió sötét zugában és figyeltem minden mozdulatára, odakint a fényben. Fekete parókában, csipkés ruhaderékkal, s testhez álló cigányingben Dolores az a fajta lány volt, akit hazaviszel az anyádhoz, s ha nem tetszik neki, pokolra az anyáddal.
Esténként klubokat látogatott, legfőképp a Trocaderót és az El Mocambót. Én pedig üldögéltem a koktélbárokban, csendesen iszogattam és vártam rá, vártam arra, hogy akikkel találkozott, haza menjenek. E fickók némelyike sikkes volt, s ő a stúdiónak tett szívességet, hogy velük mutatkozott; néhány másik vele töltötte az éjszakát.
Nem szeretek tanmesékkel előjönni, de ez a mese teljesen elmondhatatlan, hacsak őszintén be nem vallok egyetlen dolgot: Dolores hol itt, hol ott aludt. Később, amikor rosszindulatú szóbeszéd terjengett alkoholról és drogról, mindezek ellenére csupán átejtés volt. Dolores barátságos nő volt. Nemes lelkűen bájos, és nagylelkű a híresztelőkkel.
– Marlowe – mondta egy kora decemberi napon, amikor kiraktam őt, s mint mindig, ezúttal is felkísértem a kávézó bejárati ajtajához. – Azt hiszem, szerelmes vagyok magába.
Egyedül volt ezen az éjszakán, Hollywood bolondos fickói egyikének barátnőjét játszotta, Louella Parsons és a cég hasznára. Egyedül volt, engem leszámítva.
Egyik karját a derekam köré csúsztatta. Szeszes italt lehetett érezni a leheletében, s én is ittam, de egyikünk sem volt részeg. A holdfény lágyan megfürdette, akárcsak a Chanel Number Five.
Megcsókolt azokkal a méhfullánkos ajkakkal, lágyan és mélyen fúrva belém őket.
Elléptem.
– Ne tegye, nagyon sajnálom. 
Összerezzent.
– Mi a baj?
– Én vagyok a felbérelt testőr. Maga egyszerűen magányos ma éjjel.
A szemei, amelyekbe csak ritkán néztem az azokból áradó feneketlen szomorúság miatt, megkeményedtek.
– Érezte magát valaha is magányosnak, maga fattyú? 
Nyelnem kellett.
– Soha – mondtam.
Kezet rántott, hogy megüssön, de éppen csak érintette az arcomat, tényleg. Lágyan, akár a tengeri szellő, amely valóban lágy volt ezen az éjjelen, végtelenül szelíd.
– Jó éjszakát, Marlowe – mondta. 
Aztán eltűnt odabent.
– Jó éjszakát – válaszoltam bele a semmibe. Magamnak meg azt mondtam: Jó éjszakát, Marlowe, te istenverte tökfilkó.
A Packardját odavittem a garázshoz, amely hozzáépült a villa feletti étteremkomplexumhoz; a Montemar Vista Roadon kellett mennem, jobbra fordulva a Seretto Way felé. A mediterrán stílusú, díszvakolattal készült villa a Gabrillon – akárcsak egy sor más ház Montemar Vistában – a domboldalba kapaszkodott, mint egy tapadó inda. Az épület Dolores Dodd kávézóbeli partnerének, a filmrendező és producer Warren Eastmannek a tulajdonában volt. Eastmannek közvetlen Doloresé mellett volt egy apartmanja az étterem fölött, valamint a villája, és úgy látszott, hogy néha itt, néha ott élt.
Kíváncsi voltam, hogy milyen egyezség lehet Eastman és a kliensem között, de ezt sosem kérdeztem meg, legalábbis nem közvetlenül. Eastman egy vékony, elegáns, negyvenes évei vége felé járó ember volt, csúcsos állal, kis bajusszal és kontyformájú fejbúbbal, amelyről a sima fekete haja körben visszahúzódott, gyémántalakúvá téve az arcát. Gyakran üldögélt a koktélbárban egy Bloody Mary-vel az egyik, s szipkában lévő cigarettával a másik kezében. Szinte mindig üzletről társalgott filmbeli emberekkel.
– Marlowe – szólított meg egyik éjszaka a bárhoz invitálva. Ugyanarra a székre ült le, amelyiken az első reggelen Dolores foglalt helyet. – Ő Nick DeCiro, a tehetségkutató. Nick, ez pedig az a hekus, akit Dolores fogadott fel, hogy megóvja a nagy és gonosz, hazárdjátékban utazó szindikátustól.
DeCiro egy másik sötéten jóvágású férfi volt, kissé idősebb Eastmannél, de híján volt mind a bajusznak, mind pedig az igazgatónál látható gyérülő hajzatnak. DeCiro fehér öltönyt viselt sötét sportinggel, amelyet a nyakánál nyitva hagyott, hogy felfedje bőséges fekte mellszőrzetét.
Megráztam DeCiro kezét. A szorítása erőteljes, nyirkos volt, akár egy maroknyi humuszréteg.
– Nicky a kliense exférje – mondta a cigarettaszipkájával hadonászva Eastman, próbálva azt a könnyed dekadens fellépést, amelyért Hollywood oly keményen dolgozik.
– Dolores és én még haverok vagyunk – közölte DeCiro, fényes ezüst öngyújtójával meggyújtva egy külföldi cigarettát, aztán kattintva bezárta egy semmitmondó széles mozdulattal. – Közös megegyezéssel szakítottunk.
– Úgy hallottam, kegyetlen bánásmód volt az ok – vetettem oda.
DeCiro összeráncolta a homlokát, Eastman pedig feladta sima dumáját.
– Ne higgyen el mindent, amit a lapokban olvas, Marlowe. Különben is szükség van valami indokra a váláshoz. Ezt a munkája folytán tudhatná – szólt DeCiro némi éllel a vékony hangjában.
– Nem foglalkozom válási ügyekkel – válaszoltam.
– Hogyne – szólt DeCiro.
– Nem érdekel. Ha úriemberek, bocsánatot kérnek...
– Marlowe, Marlowe – mondta Eastman megérintve a karomat –, ne legyen ingerlékeny.
Vártam, hogy elvegye a kezét a karomról, aztán válaszoltam.
– Akart valamit, Mr. Eastman? Nem vagyok oda ezért a hollywoodi locsogásért.
– Nem kedvelem a modorát – szólalt meg DeCiro.
– Nem szereti azt senki – válaszoltam. – De nem vagyok annyira megfizetve, hogy ez zavarjon.
– Marlowe – szólt Eastman –, én csupán arról próbáltam meggyőzni itt Nickyt, hogy az új filmem tökéletesen illik az ő egyik kliensére. Egy krimit készítek a tökéletes bűntényről. A tökéletes gyilkosságról.
– Olyan nem létezik – állítottam.
– Ó, valóban? – kérdezte DeCiro, egyik szemöldökét felhúzva.
– A gyilkosság és a bűnözés nem egy szabatos tudomány. A világon egyetlen ilyen terv sem képes számolni az emberi tényezővel.
– Akkor miképpen magyarázza – tette hozzá Eastman ravaszkásan –, hogy gyilkosságok százai megoldatlanok ebben az országban?
– A rendőri munka sokkal inkább precíz tudomány, mint a bűnözés vagy a gyilkosság – ismertem el –, de egy rakás korrupt rendőrünk van e világon, s egy csomó ostoba is.
– Így hát léteznek tökéletes bűntények.
– Nem. Csupán felderítetlenek. Valamint tökéletlen detektívek. Jó éjszakát, uraim.
Ez volt a legterjedelmesebb társalgás, amit Eastmannel vagy DeCiróval folytattam, amíg Miss. Dodd alkalmazottja voltam, persze azért köszöntem nekik és ők is így tettek, amikor összefutottunk a kávézóban.
Eastman nős volt, egy színésznő, Miranda Diamond volt a felesége, egy tüzes latin, akinek szülei Mexico Cityből érkeztek, de ő már Bronxban nevelkedett. Szeretett egy következő Lupe Velezként tetszelegni, és hasonlóképpen érzéki hölgy volt, ámbár az ő szép arcvonásai olyan kemények voltak, akár egy sírkő.
Egy éjszaka a kávézó koktélbárjában sarokba szorított, amikor a munkából kifolyólag iszogattam.
– Maga egy kopó – mondta. 
Soha azelőtt nem beszélgettünk.
– Remélem, a legjobb értelemben gondolja – válaszoltam.
– Maga a testőre annak a ribancnak – mondta, miközben leült mellém a bőr és króm kanapéra. Orrlyukai kitágultak; mint a bikának, amikor vörös köpenyt tartanak elé.
– Igen, Miss. Dodd a kliensem, Miss. Diamond. 
Elmosolyodott.
– Maga felismer engem.
– Ó, igen. S ugyancsak eleget tudok ahhoz, hogy bizonyos körökben Mrs. Eastmannek szólítsam.
– A férjem és én válunk. 
– Ah.
– Ám jól jönne némi segítség a válóperes tárgyaláson.
– Miféle segítség?
– Fotók róla és arról a szajháról, az ágyban. 
Úgy ejtette az az-t, akár az a-t.
– Azok segítenének magának.
– Igen. Látja... a férjemnek ugyanis vannak hasonló fotói rólam egy úriemberrel, kompromittáló helyzetben.
– Még misszionáriusokat is rajtakapnak ilyen pózban, ez érthető.
Megkínáltam egy cigarettával, elvette, aztán meggyújtottam az övét majd az enyémet.
– És ha magának is lennének ilyen fotói, több hasznot húzhatna.
– Pontosan. Érdekli?
– Nem vállalok válóperes ügyet. Nem adom ki a kliensemet. Ez az érdekek konfliktusa.
Mosolygott, s a kezét a lábamra helyezte.
– Tehetnék róla, hogy megérje magának a fáradozást. Anyagilag... és másképp is.
Még nem volt karácsony, s máris két filmistennő akart ágyba bújni velem. Kellett, hogy legyen bennem valami.
– Nem, köszönöm, asszonyom. Egyedül alszom... csak jómagam és a lelkiismeretem.
Aztán javasolta, hogy azt tegyek magammal, amit az előbb ő ajánlott fel. Tele volt ötletekkel.
Hát így jártam. Meglehetősen biztos volt, hogy Doloresnek és Eastmannek viszonya van egymással, de az is csak amolyan szeszélyes fajta volt. Egyik éjjel szeretetteljesek voltak, émelyítő hollywoodi szerelmesek módján, egy másik éjszaka Eastman hűvös volt a nőhöz, majd megint máskor Dolores bánt hidegen a férfival. Szerelem volt ez – ismertem el –, de az a fajta, amely előbb-utóbb túlfűtött kazánként felrobban.
Tíz nappal karácsony előtt Dolorest megtisztelte egy neves brit komikus – aki olyannyira ismert volt, hogy sosem hallottam róla – egy vacsorával Trocnál. Egy tizenkettes asztalnál az emeleten csupa krémszín és arany uralta étteremben ünnepelték Dolorest a szórakoztatóiparban tevékenykedő barátai, míg én a földszinten, egy tölgyfa borítású pincehelyiségben üldögéltem más, ahhoz nem eléggé híres emberekkel, hogy az emeleten üljenek, s szopogattuk a rozspálinkát a polírozott-réz színű bárban. Én viszont nem éreztem dörzsölt kopónak magamat. Csak egy sofőr voltam pisztollyal és egy gyönyörű klienssel, akinek nincs szüksége rám.
Mindez teljesen nyilvánvaló volt számomra: az elmúlt két hónapban – mióta Doloresnek dolgoztam – nem szúrtam ki senkit, hogy követné, kivéve néhány rajongóját, és nem hibáztathattam őket ezért. Azt hiszem, egy kicsit, én is beleszerettem a jégkrémszőkébe. Csakhogy ő egy kliensem volt, aki hol itt, hol ott hált, és ez nem tette vonzóvá számomra.
Egy fél óra telt el az estéből, amikor sikoltást hallottam fentről. Egy nő sikoltását, amely Doloresé is lehetett.
Négyesével vettem a lépcsőket, a fegyver a kezemben volt, így léptem be az elegáns étterembe. Normális körülmények között valamennyi szem rám szegeződik, ha elegáns éttermek ajtaját szakítom be fegyverrel a kezemben, de ezúttal nem így történt.
Dolores az exférjét karmolta, aki csak nevetett ezen. Balek Peters igyekezett visszatartani őt, a sötét hajú, gumiarcú komika, aki Dolores partnere volt a duettben. DeCiro fehér szmokingban, egy sztárjelöltet tartott a karjában, egy húsz év körüli szőkét, akinek dekoltázsa a cipőjéig ért. A leendő filmcsillag rémültnek látszott, ám DeCiro csak nevetett.
Eltettem a fegyvert, Dolorest pedig átvállaltam Balek Peterstől.
– Miss. Dodd – szóltam hozzá gyengéden a fülébe súgva, kezét pedig hátratartva –, ne tegye.
Egy pillanatra összeomlott, majd kiegyenesedett és merev méltósággal azt mondta:
– Jól vagyok, Philip.
Ez volt az egyetlen alkalom, amikor így szólított. Elengedtem.
– Mi baj van? – kérdeztem mindkettőtől, Dolorestöl és az exférjtől is.
– Kínos helyzetbe hozott – válaszolta az asszony minden további magyarázat nélkül.
S minden további nélkül odaszóltam DeCirónak:
– Tűnjön el.
DeCiro elengedett egy kényszeredett mosolyt.
– Engem meghívtak.
– De nem én. Menjen.
Az arca megkeményedett, és azon töprengett, hogy mondjon vagy csináljon bármit is. Mivel azonban a tekintetem úgy szegeződött rá, mint a mágnes a fémre, fogta hát a nőt és annak dekoltázsát, aztán lelécelt.
– Készen áll rá, hogy hazamenjen? – kérdeztem Dolorest.
– Nem – felelte szemérmes mosollyal, aztán megszorította a karomat és visszament a tizenkettek asztalához, ahol a hollywoodi típusú partija várakozott. Végül is ő volt a hivatalos ünnepelt.
Két órával és két itallal később hazakísértem. Ült az édesalma-piros Packard hátsó részében, vidramenyét kabátjában, valódi mályvaszín és ezüst estélyi ruhájában, gyémánt nyaklánccal, s miközben a szél a hirtelenszőke haját kuszálta, elmondta nekem, hogy mi is történt.
– Nicky meghívatta magát – mondta, csaknem úgy kellett túlkiabálnia a szelet. – A tudtomon kívül. Kérte a vendéglőst, hogy tartson fenn számára egy helyet az asztalnál, közvetlenül mellettem. Aztán késve megérkezett egy lánnyal, a kis fílmcsillagocskával, ami – maga is észrevehette – összecseng a filmringyócskával. Majd átült egy másik asztalhoz, otthagyva engem, hogy egy üres szék mellett ücsörögjek az én tiszteletemre rendezett partin. Ott aztán csókolózott azzal a kis senkivel, én pedig felkeltem, odamentem és adtam neki egy isteneset. A dolog... egy kissé kicsúszott a kezemből. Köszönöm, hogy közbelépett, Marlowe.
– Ezért fizet engem.
Egy darabig csendben ült, egyedül a szél beszélt. Hideg szombat éjszaka volt, olyan hideg, mint egy jeges Martini. Megkérdeztem, vajon visszahajtsam-e a cabriolet tetejét, de ő azt válaszolta, hogy ne. Amint lassan lefelé gurultunk a Sunseten, ő a hátunk mögé kezdett tekintgetni.
– Marlowe – mondta –, valaki követ bennünket.
– Aligha hinném. Egyik szememet a visszapillantó tükrön tartom. Semmi gond.
Előrehajolt, s átölelte a vállamat. – Nyomás! Akarja, hogy elraboljanak vagy megöljenek? Ezek Brunette gengszterei lehetnek, az Isten szerelmére!
Ő volt a főnök. Ráléptem a gázra. Felgyorsítottam hetvenmérföldes sebességre, s nyugatnak vitorláztunk a Sunset kanyarjaiban. A boulevard és a tengerparti autópálya elágazásánál egy szervizállomás volt, beálltam oda.
– Mit csinál? – förmedt rám.
Hátrafordultam és belenéztem a rémült kék szemébe.
– Megyek és veszek némi üzemanyagot, maga őrködjön, én figyelem, ha valaki követ vagy gyanúsan elhalad. Ne aggódjon. Van fegyverem.
Minden autót közelről megnéztem a töltőállomás felé tartva. Senki és semmi gyanúsat nem láttam. Fizettem a benzinkutasnak, majd északnak tartottunk a tengerparti autópályán. Szépen és lassan haladtunk.
– Ki kellene, hogy rúgjam – mondta duzzogóra váltva újra.
– Ez az utolsó éjszakám, Miss. Dodd – válaszoltam. – Szeretek megdolgozni a pénzemért. Most viszont úgy érzem, hogy csak elveszem a magáét.
Előrehajolt, és újból átkarolta a vállamat. – Ne, ne, mondom, hogy megrémültem.
– Miért?
– Én... úgy érzem szükségem van arra, hogy körülöttem legyen. Ad egy kis biztonságérzetet.
– Kapott más fenyegető cédulákat is?
– Nem – a hangja nagyon halknak hangzott most.
– Ha kap, hívjon engem vagy a zsarukat. Esetleg mindkettőnket.
Hajnali két óra volt, amikor a hatalmas kocsival a terpeszkedő Utcai Kávézó elé siklottam. Rázott a hideg, tengeri szellő fújdogált, tél tábornok Kalifornián töltötte ki a bosszúját. Hátrafordultam és ránéztem megint. Elmosolyodtam.
– Odasétálok magával az ajtóhoz, Miss. Dodd.
Visszamosolygott, de ezúttal a mosoly nem vidította fel az arcát, sem a világot, és engem sem. Ez alkalommal a mosolya olyan szomorú volt, akár a szeme. Még szomorúbb.
– Nem lesz rá szükség, Marlowe.
– Biztos?
– Igen. Tegyen meg nekem egy szívességet. A jövő héten még dolgozzon nekem. Legyen a sofőröm egy további hétre, amíg eldöntöm, vajon helyettesítem-e vagy sem egy másik testőrrel vagy... nos?
– Okay.
– Menjen haza, Marlowe. Hétfőn találkozunk.
– Hát akkor hétfőn – mondtam, és figyeltem, ahogy belép a kávéház bejárati ajtaján. Aztán a Packardot a sziklák fölötti garázshoz kormányoztam, majd fogtam a saját poros, cseppet sem elegáns 1925-ös évjáratú Marmonomat és visszahajtottam Hollywoodba, a Berglundon lévő apartmanomhoz. Erős volt a gyanúm, hogy Dolores Dodd ma éjszaka nem az apartmanjában fog aludni egy lehajtható ágyon.
A gyanúm beigazolódott, de az okot nem találtam el.
Hétfő reggel, napos, de hűvös, ha éppen nem hideg. Beálltam az egyik parkolóhelyre az Utcai Kávézó mellett, tíz óra harminc körül járt az idő, s az enyém volt az egyetlen kocsi a parkolóban. A hatalmas bejárati ajtó zárva volt. Addig kopogtattam, amíg a spanyol takarítónő be nem engedett. Azt mondta, hogy ezen a reggelen még nem látta Miss. Doddot. Felmentem a konyhából kivezető privátlépcsőn, hogy aztán az elvezessen a két apartmanhoz. A lépcső tetején lévő ajtó nem volt bezárva, azon túl volt a két szemben lévő apartman ajtó. Az övén kopogtam.
– Miss. Dodd? 
Nem jött válasz.
Egy darabig próbálkoztam, aztán mentem és megint megkerestem a takarítónőt.
– Maria, van valami elképzelése, hogy esetleg hol van Miss. Dodd? Úgy látszik, nincs a szobájában.
– Talán fennmaradt Mister Eastman apartmanjában.
Bólintottam és elindultam, aztán visszafordultam és előkotortam egy elkésett gondolatot.
– Tegnap látta őt?
– Vasárnap nem dolgozok.
Úgy vélem, hogy Maria, akár Isten, Marlowe és Dolores Dodd is pihen vasárnap. Senki nem hibáztathatja.
Arra gondoltam, hogy fel- és körbeviszem a kocsit, aztán azt mondtam: a pokolba vele, s mászni kezdtem a kőlépcsőfokokat, át a gyalogosoknak készült hídon, amely éppen a kávézó mellett ívelt át az autópálya fölött. A lépcsők – összesen kétszáznyolcvan – egyenesen a meredek dombra vezettek, ahonnan a tengerparti út felől az egyetlen közvetlen megközelíthetősége volt a Cabrillo Streeten lévő bungalónak. Szélfútta homok terítette be a lépcsőket, a galvanizált korlát pedig olyan hideg és nyirkos volt, akár egy hazug ember kézfogása.
Fellihegtem a lépcsősor tetejére. Úgy indultam neki, akár egy fiatal srác, az első száz után úgy éreztem magam, mint egy középkorú férfi, most pedig kész voltam rá, hogy bevonuljak az idősek otthonába. Ültem a hideg és nedves legfelső lépcsőn, öntöttem ki a homokot a Florsheims márkájú cipőmből és örültem, hogy az elmúlt hetekben nem törődtem annak fényesítésével. Aztán felálltam és végigtekintettem a lépcsők szédítő lejtésén, ahonnan nézve a napfény visszatükröződött a homokon és a tengeren. Az öböl vakító volt, az óceán pedig kápráztató. Az egész csodálatos volt, ugyanakkor bántotta a tekintetet. Egy sirály csapkodott esetlen eleganciával a széllel szemben, ahogy egy bokszoló veszít az utolsó menetben.
Nem sokkal később Eastman bejárati ajtaján kopogtattam. Válasz nélkül. Mentem, hogy ellenőrizzem – fellendítve a feketével szegélyezett kék garázsajtót –, nincs-e ott a kliensem kocsija. Az autó ott volt – minden rendben –, a piros Packard Cabriolet, Eastman Lincoln Sedanja mellett.
A kliensem szintén ott volt.
Belesüppedt a Packard első ülésébe, s ráterült a kormánykerékre. Még mindig a vidramenyét kabát és a mályvaszín és ezüst estélyi ruha volt rajta, valamint azt a gyémánt nyakláncot viselte, amelyet szombat éjjel Trocnál is. Ugyanakkor a ruházata gyűrt és rendetlen volt, akár egy vetetlen ágy, s egy kevés vér is volt az estélyi elején, megalvadt rubinvörös a gyémánt alatt. Valamennyi vér az arcán, az ő fehér, nagyon fehér arcán is volt.
Mindig is sápadt, hamvas bőre volt, most azonban olyan fehérnek látszott, akár egy esküvői ruha. A nyaki ütőéren nem lehetett kitapintani a pulzust. Jéghideg volt. Már egy ideje halott lehetett.
Álltam és néztem őt, s talán sírtam is. Ez az én bizniszem, nemde bár? Aztán kimentem, majd fel az oldalsó lépcsőn a garázs fölötti padlásszobába és felébresztettem az ott lakó idősebb fickót, akit Jonesnak hívtak; ő volt az Utcai Kávézó könyvelője. Megkérdeztem, hogy van-e telefonja, volt neki, én pedig használtam.
Négyszer mondtam el történetemet az egyenruhás embernek, mielőtt bemutatkozott a központi gyilkossági csoporttól jött férfi. A detektív, akit az üggyel megbíztak Randall hadnagy volt, egy sovány, mogorva, szenvtelen, negyvenes évei derekán járó ember, lágy szürke hajjal és jeges tekintettel. A barna gabardinöltönye nem lehetett drága, de jól vasalt volt. Zöld, könnyű, lapos nemezkalapját a halott iránti tiszteletből a kezében tartotta.
Én kívül estem ezen a tiszteleten, meghallgatta a sztorimat, amint azt ötödször is elmondtam. Nem látszott rajta, hogy túlságosan sokat gondol róla.
– Maga azt mondta nekem, hogy az asszonyt meggyilkolták – mondta.
– Csupán azt mondtam, hogy a hazárdjáték-szindikátusos fiúk nyomást gyakoroltak rá, és ő nem adta be a derekát.
– És maga volt a testőre – mondta Randall.
– Miféle testőr – szólalt meg a másik férfi a gyilkosságiaktól – Randall brutális árnyéka –, miközben az ujj ízületeit ropogtatta meg röhögött. A garázsban voltunk és a nevetés kongva visszhangzott a betonról, ahogy egy kosárlabda pattog egy üres stadionban.
– A testőre voltam – mondtam Randallnek keményen. – Vasárnaponként azonban nem dolgoztam.
Randall bólintott. Odábbsétált és megnézte a holttestet a cabrioletben. Egy fotós a gyilkosságiaktól felvételeket készített; kattogtatott, és a vakut villogtatta, elkísérve Randallt a kocsi körüli utazásra, akár egy sztárt a hollywoodi évadnyitón.
Kimentem a garázsból. A halál szaga éppen elég rossz akkor is, ha személytelen; de ha olyasvalaki hal meg, akit ismersz, az olyan, akár az asztma szorítása a gőzkamrában.
A garázs oldalán lévő díszvakolatot támasztottam és a második Camelemre gyújtottam, amikor Randall rám talált.
– Öngyilkosságnak látszik – mondta.
– Hogyne. Az volt a szándék.
Az egyik szemöldökét és az egyik vállát felhúzta. – A gyújtást bekapcsolták. Szén-monoxid.
– A motor nem járt, amikor ideértem.
– Valószínűleg már jó ideje, hogy kifogyott az üzemanyag. Már amennyiben maga az igazat mondja, így ő szombat éjszakától ott van... vagyis, vasárnap kora reggel óta.
Megrántottam a vállam. – Legalábbis ugyanaz a ruha van rajta.
– Minden tisztázódik, mihelyt megállapítjuk a halál időpontját.
– Ó igen. Lássuk, mit mond arról a halottkém. 
Randall hideg tekintete még fagyosabb lett.
– Miért?
– Ez a nem várt hideg, amelyben az elmúlt három napban részünk volt. Ma reggel melegebb van, de vasárnap éjjel! A tengeri szél gyilkos volt, már ha megbocsát e kifejezésért.
Randall bólintott.
– Talán elég hideg, hogy késleltesse a bomlást, így érti.
– Talán.
Visszanyomta a fejére a nemezkalapot.
– Szükséges elbeszélgetnünk ezzel az Eastman madárral.
– Mondom. Valószínűleg a stúdiójában van. Paramount. Már amikor felvétele van, felszedik egy limóval minden reggel, még pirkadat előtt.
Randall elment telefonálni az öreg Jones padlástéri lakásából. Én a cigarettámat szívtam.
Randall brutális haverja kinyitotta a garázst és végigcsúsztatta karját egy fiatal egyenruhás zsaru vállán, akit láthatóan zavarba hozott a figyelmesség.
– Jégkrémszőke, he? – mondta a nagydarab hekus. – Abból én is szerettem volna pár nyalást.
Megveregettem a brutális zsaru vállát, erre felém fordult és ostobán azt kérdezte:
– He?
Én pedig pofán vágtam. Elterült, akár egy ház. Ámbár ki nem terült.
– Ezért megfizet, maga fattyú! – mondta olyan hangon, akár egy szájhős az iskolaudvaron. Megtapintotta a vért a szája sarkában, majd kihúzta magát a betonból. – A nyavalyás, börtönbe megy, ha megüt egy istenverte rendőrt.
– Először is tanúra van szüksége – válaszoltam.
– Van egy – mondta, de amire megfordult, hogy utánanézzen, a fiatal zsaru már eltűnt.
Odasétáltam hozzá és megálltam vele szemben, fenemód közel, elengedtem egy mosolyt, amit aligha lehetett mosolynak nevezni.
– Ha bármikor szándékában áll visszafizetni, nem lesz nehéz megtalálnia.
Ízlelte a vért és rebegtette szemeit, akár egy lány, majd mondott valami érthetetlent, aztán eltűnt hátul a garázsban.
Randall jött kopogva lefelé a falépcsőkön, megállt előttem, határozottan mosolygott.
– Most beszéltem Eastmannel. Kihallgatjuk sokkal hivatalosabban is természetesen, de az előzetes kihallgatás sejtetni enged egy lehetséges megoldást.
– Valóban? 
Bólintott.
– Igen. Azt mondta, hogy a parti után már nem látta őt szombat éjjel. Úgy látszik, elreteszelte a lépcsőházi ajtót éjfél körül. Ez az ajtó vezet fel mindkét apartmanhoz és az Utcai Kávézóhoz. Azt mondta: úgy emlékszik, miszerint Miss. Dodd említette, hogy az anyjához megy aludni azon az éjszakán.
– Úgy érti, hogy nem tudott bejutni?
– Úgy van.
– Nos, a pokolba, ember, kopoghatott volna.
– Eastman azt mondja, ha a lány kopogott, akkor sem hallotta meg. Azt állítja, hogy egész éjjel erős volt a szél és a hullámverés; s szerinte az minden más hangot elnyomott.
Vigyorogtam.
– Szóval nem hallotta, valóban? S mi a maga forgatókönyve?
– Nos, amikor Miss. Dodd ráébredt, hogy nem tud bemenni az apartmanjába, úgy döntött, megmássza a lépcsőket az utca fölött, elsétált a garázshoz és a kocsijában pihente ki az éjszaka fáradalmait. Biztosan fázott és bekapcsolta a gyújtást, hogy tarthassa a meleget, s a gáz megmérgezte.
Sóhajtottam.
– Egy perccel ezelőtt öngyilkosságról beszélt.
– Az továbbra is egy lehetőség.
– Mi van az arcán és a ruháján lévő vérnyomokkal? 
Vállat vont.
– Ráeshetett a kormányra és felhasíthatta az ajkát, amikor öntudatlanul elzuhant.
– Nézze, ha ő melegedni akart, miért a nyitott cabrioletbe ült? A Lincoln Sedan közvetlen mellette nem volt bezárva és a kulcs is benne volt.
– Erre még nem tudok választ adni. 
Megráztam a fejem. Aztán felé böktem.
– Kérdezze meg az öregurat fenn az emeleten, vajon hallotta-e, hogy a nő kinyitotta a garázsajtót és beindította a Packard hideg motorját, valamikor hajnali kettő és virradat között. Kérdezze csak meg.
– Megtettem. Nem halottá. De az éjszaka szeles volt és...
– Igen, és a hullámverés vadul robajlott. Hogyne. Hadd vessek egy pillantást a kliensem cipőjére.
– Mi?
Lemutattam a Florsheims cipőmre. – Én megmásztam azt a kétszáznyolcvan lépcsőt. Az eredmény egy cipőtisztító fiú rémálma. Hadd lássam, ha ő felsétált azokon a lépcsőkön...
Randall bólintott és bevezetett a garázsba. Az ujjlenyomatos fiúk még nem mentek végig a járművön, így a hadnagy nem nyitotta ki a vezető felőli ajtót, csak éppen óvatosan behajolt.
Aztán csak állt és elmélkedett azon, amit látott. Egy pillanatra úgy látszott, hogy engem elfelejtett. Aztán azt mondta:
– Nézze meg maga.
Egy utolsó pillantást vetettem a csodaszép nőre, aki a semmibe vezette ezt a mozdulatlan autót.
Finom ezüstsarkú cipőket viselt, olyan mentesek voltak bármiféle piszoktól, akár Hamupipőke üvegcipellői.
A halottkém a vizsgálat során egy dologban egyetértett velem: az azon a hétvégén uralkodott erős szél és meglehetősen hideg idő a bomláshoz szükséges általános időn túl is tartósíthatta a testet.
Másrészt a vizsgálat egy csomó ellentmondást tartalmazott, olyannyira következetlen volt, akár a szűz szülése. Néhány új, eredeti tényező is felbukkant. A nő torkán belülről zúzódások voltak. Valaki lenyomott egy üveget a torkán? A vérének alkoholszintje magas volt, 13 ezrelék, sokkal magasabb annál, mint amennyit a két vagy három italért számlázhattak, s amelyet láttak, hogy a Trocban fogyasztott. Aztán, maradt az autóban üzemanyag, többgallonnyi. A gyújtás pedig még rajt volt a kocsin...
Ugyanakkor a halottkém végső véleménye az volt, hogy Dolores szén-monoxid-mérgezésben halt meg, „véletlenül lélegezte be”. Mindazonáltal a lapok öngyilkosságról írtak, Hollywood utcáin pedig eltussolásról beszéltek. Senki nem akart egy újabb botrányt. Főleg nem Mary Astor naplói és Busby Berkeley végzetes részeg vezetése után.
A halottkém végkövetkeztetésére én sem voltam vevő.
Tudtam, hogy három ember hétfőn – amikor Dolorest megtaláltam – azzal kereste meg a hatósági szervet, hogy látták őt vasárnap, jóval a „hivatalos” halála után.
Miranda Diamond – most már Eastman exfelesége (a válásuk végül lezajlott, látszólag barátian korrektül) – azt állította, hogy látta Dolorest – még mindig a Trocaderóban viselt ruhában – jellegzetes Packard Cabrioletjének volánja mögött a Sunset és a Vine sarkán vasárnap délelőtt. A kliensem – mondta a rendőröknek Miranda – egy magas, napbarnított, elegáns fiatal férfi társaságában volt, akit Miranda azelőtt sosem látott.
Mrs. Wallace Ford, a neves rendező felesége kapott egy rövid telefonhívást Dolorestől vasárnap délután négy óra tájban. Dolores azért  hívta, hogy elmondja: elmegy Fordék koktélpartijára és nem gond-e, ha az „új jóképű barátjával” az oldalán jelenik meg.
Végül valamennyi közül a legjobb maga Warren Eastman volt. A szomszédok jelentették a rendőrségnek, hogy hallották, amint Eastman és Dolores keserűen, hevesen veszekedett a cabrillói bungalóban az étterem fölött vasárnap reggel. Amikor erre rákérdeztek, Eastman elmondta, hogy kidobta a nőt, mire ő trágárul visítozott, s ütötte az ajtót tíz percen keresztül (a rendőrség talált rúgásnyomokat a cserjével benőtt haciendastílusú ajtón).
– Féltékenységi jelenet volt – nyilatkozta Eastman egy riporternek. – Hallottam, hogy új barátja van, valamiféle latin fickó San Franciscóból, amit ő tagadott. Ugyanakkor tudtam, hogy hazudik.
Eastman szintén kijelentette az újságban, hogy Dolores nem rendelkezett valós részesedéssel az Utcai Kávézóban; semmiféle befektetést nem eszközölt, mindössze a nevét adta hozzá, amiért megkapta a profit ötven százalékát.
A vizsgálatot követően felhívtam Randallt, ő pedig közölte velem, hogy az ügyet lezárták.
– Mindketten tudjuk, hogy valami bűzlik – mondtam. – Nem akar tenni valamit?
– De igen – felelte. 
– Mit?
– Leteszem a telefont. 
Letette.
Randall jó rendőr volt egy rossz városban, tisztességes ember egy rendszerben, amely olyan korrupt volt, hogy a Borgiák az erkölcs meggyalázásának érezhették. Ugyanakkor Randall nem sokat tehetett a filmmogul városházig elérő nyomása ellen: Los Angelesnek egy nagy biznisze van, éspedig a filmipar. Én meg csak egy magánnyomozó voltam, egy halott klienssel.
Ráadásul ő azért fizetett engem, hogy megvédjem, s végül is nem tudtam megvédeni. Elfogadtam a pénzét, és számomra úgy tűnt, hogy kapnia is kellett volna valamit, még akkor is, ha posztumusz.
Egyik hétfő reggel – négy héttel azt követően, hogy a megható jégkrém-szőkét megtaláltam abban a garázsban kimentem a kávézóhoz, amely még Dolores nevét viselte, s Warren Eastman egyedül üldögélt a koktélbárban, a Variety-t olvasta és egy Bloody Mary-t ivott. A képek mellett ült, csupán két székkel lejjebb attól, ahol Dolores is helyet foglalt, amikor először felbérelt engem. Eastman kék felöltőt, egy krémszínű selyemsálat és fehér nadrágot viselt.
Leeresztette az újságot és rám nézett; meglepte, hogy lát, s ez nem volt kellemes meglepetés még akkor sem, ha beleszámítom a mesterkélt fogmutogató mosolyt a megránduló kis bajusz alatt.
– Mi szél hozta, Marlowe? Nincs szükségem testőrre.
– Ne legyen olyan biztos benne – mondtam őszintén, leülve mellé.
Lenézett rám, ferde szemekkel végigvizslatott, s feltételezem, hogy akadt, akinek tetszett gyémántalakú arca, számomra durva és szögletes arc volt, egy hajat viselő vadászkés.
– Pontosan mit ért ezen? – kérdezte.
– Azt, hogy tudom, maga gyilkolta meg Dolorest – mondtam.
– Menjen a fenébe, Marlowe. Keressen néhány iskolás lányt, akiket könnyen meg tud rémíteni, ha már ijesztgetni akar valakit – nevetett.
– Hogyne, meg akarok ijeszteni valakit. Ugyanakkor van egy kérdésem... a maga exfelesége saját kezűleg is segített magának a gyilkosságban, vagy csak amolyan támogató játékos volt?
Letette az újságot. Belekortyolt a Bloody Marybe. Fapofát vágott, de a tekintete élénk volt.
Torokhangon felnevettem.
– Maga, és a maga agyafúrt rejtélyes gyilkossága. Olyannyira okos volt, hogy csaknem kitervelte saját útját a gázkamrába, nemde bár? A maga komédiázásával és szórejtvényével.
– Mi az ördögről beszél maga?
– Éppen eléggé agyafúrt ahhoz, hogy kiszámolja, a hideg időjárás összezavarhatja a halál időpontját. Úgy okoskodott, el tudja hitetni a halottkémmel, hogy Dolores a következő napon, tehát vasárnap este találkozott a végzetével. Magának nem volt alibije vasárnap a kora reggeli órákra. Ez volt az az időpont, amikor megölte őt.
– Valóban? Marlowe, én láttam őt vasárnap, reggel. Veszekedtem vele, a szomszédok hallották...
– Így van. Hallották, ám egy dolgot nem láttak. Ezt a dramaturgiát maga készítette, vagy az exfelesége segítségével, vagy valamelyik sztárjelöltjével. Valamelyik színésznő – ugyanaz, aki később felhívta Mrs. Fordot, hogy elfogadta a koktélpartira szóló meghívást – tovább terjesztette a szóbeszédet az új, San Franciscó-i szeretőről. Jó kis fogás. A San Franciscó-i gengszterekről szállított híresztelés, akik fenyegették őt, látta Miranda a torpedóként pózoló „füstös képűt”, mint szeretőt? Egy selyemfiút pisztollyal? Talán Artie Lewis tánccsoportjának egy tagját? Hadd ámuljanak a rendőrök és az újságok. Nos, előttem nem fog kimosakodni; én az elmúlt két hónapban mellette voltam. Nem volt új komoly szerető az életében, sem San Franciscó-i, sem máshová való. A maga füstös képűje, a kis latin szerető, aki nem volt ott.
– Miranda látta őt vele, Marlowe...
– Nem, Miranda semmit nem látott. Azt a történetet mesélte el, amit maga akart, hogy mondjon, együttműködött magával, s maga megfelelően rendezte el vele a válást. Megengedheti magának. Egyedüli tulajdonos immár Dolores Dodd Utcai Kávézójában. Azt csinálhat, amit akar, anélkül, hogy az árnyékoló ernyőn még ott lévő filmcsillag kellemetlenül beavatkozna. Most már szabadon elfogadhatja Laird Brunette ajánlatát, ugyebár? Ez megrázta, akár egy fizikai csapás.
– Mi van?
– Ezért ölte meg Dolorest. Ő a maga útjában állt. Maga egy kaszinót akart az emeletre telepíteni, ami nagy pénzt jelentett volna, nagyon nagy pénzt.
– Van pénzem.
– Igen. És költi is, meglehetősen pazarló életmódot folytat. Mindezt ellenőriztem magával kapcsolatban. Most már alaposan ismerem magát, és még jobban ismerni fogom.
A szemei megrebbentek a gyémántmaszkú arcában.
– Miről beszél?
– Először megpróbálta megijeszteni őt a zsarolócédulával, a követéssel, talán mindezt Brunette segítségével, talán maga egyedül csinálta. Nem tudom. Ám amikor Dolores felfogadott engem, maga kiosont a sötétbe, hogy kitaláljon valami újat.
Gunyoros ravaszsággal gesztikulált a szipkájával, amelyben meggyújtani készült a cigarettát.
– Lélegzet visszafojtva várom, hogy milyen ördögi dolgot varázsol elő ezután.
– Úgy döntött, hogy elköveti a tökéletes gyilkosságot. Éppen, ahogy a moziban. Megölheti Dolorest egy hideg éjszaka, előbb kiütve, hidegre téve őt, majd otthagyta a járó motorú kocsival a garázsban, meghalni. Aztán úgy rendezhette, mintha a nap folyamán még élt volna, amikorra magának csinos, megkérdőjelezhetetlen alibije volt.
– Maga egyáltalán nem fogja fel. A nyomozás azt állapította meg, hogy balesetből következett be a halál...
– Igen. Ám a halál időpontja feltételezhetően éjszaka volt, még mielőtt maga azt mondta, hogy utoljára látta őt. A maga melodrámája túlságosan nyakatekert volt a szimpla agyú hatóságok számára, akik mindössze eltussolni akarták a dolgokat. Belementek a legalapvetőbb kézenfekvő s elfogadható megoldásba, hogy Dolores balesetben halt meg vasárnap kora reggel. – Felnevettem. – Volt annyira agyafúrt a tökéletes bűntényre való törekvésében, hogy maga is belegabalyodott, Eastman.
– Tényleg ezt tettem – szólt szárazon. Nem kérdés volt.
– A maga forgatókönyvét még egyszer át kell írni. Először is maga azt mondta a zsaruknak, hogy a kávézó fölötti apartmanjában aludt szombat éjszaka, éjfél körül reteszelve el az ajtót,, s véletlenül zárta ki Dolorest. Később viszont beismerte, hogy másnap reggeli idején látta a lányt a bungalóban.
Megrebbenten mosolygott.
– Meglehet, az apartmanban aludtam, s reggelizni mentem fel a bungalóba.
– Nem hinném. Azt gondolom, hogy maga megölte őt.
– Nem emeltek vádat ellenem, s nem is fognak. 
Keményen rámeredtem, mint egy mindenkit halálra ítélő bíró, kimondván az ítéletet:
– Meghoztam a vádat maga ellen. Gyilkossággal vádolom, első fokon.
A mosolya összegyűrődött; tekintetét itala vörösébe meresztette. Beleslukkolt a szipkájába, s összezsugorodott, akár egy felfelé szálló füstkarika.
– Egy civil állít elő, vagy mi?
– Nem. Marlowe törvénye. Saját magam ölöm meg.
– Micsoda? Maga megőrült...
– Igen. Őrült vagyok. Mármint úgy értve, dühös. Valamikor, egy vagy két éven belül megölöm magát. Azt még nem tudom, hogyan. Éppen, amikor, nos... talán holnap. Talán holnaphoz egy hónapra. Esetleg jövő karácsonykor. Még nem döntöttem el.
– Nem mondja komolyan.
– Halálosan komoly vagyok. Meglátogatom. 
Otthagytam a bárnál, kezében a saját maga mixelte pohár Bloody Maryvel.
Mit is tettem Warren Eastmannel: két hétig árnyékként követtem. Hagytam, hogy észrevegyen. Akartam, hogy tudja, minden mozdulatát figyelem. Kényszerítettem, hogy rávesse magát arra az árnyékra, ami én voltam, s minden más árnyékra is.
Ekkor leálltam. Egy ideig a pisztolyommal a párnám alatt aludtam, arra az esetre, ha ő becsvágyó lenne. Nem zaklattam tovább.
Hollywoodban az a szóbeszéd járta, hogy Eastman valamilyen módon – senki nem tudja, hogy pontosan miként sáros a Dodd-gyilkosságban. A városban ugyanakkor mindenki biztos volt abban, hogy gyilkosság történt. Ezt sosem lehetett lemosni Eastmanről. A város egyik legforróbb rendezőjéből a leghidegebb lett. Olyan hideg, mint az a hétvége, amikor Dolores Dodd meghalt.
Az Utcai Kávézó megszűnt vonzani a pénzes hírességek tömegeit, nem úgy az egyszerű népet, és az érdekességeket keresőket. Jól van, Eastman csinált ugyan némi pénzt ebből, de a kaszinó sosem valósult meg. A rosszfajta nyilvánosság, valamint az osztályon felüli ügyfélkör távozásának kombinációja meg kellett, hogy változtassa Laird Brunette gondolkodását.
Egy év sem telt el Dolores Dodd halála óta, amikor Eastman egy visszavonultak otthonába költözött, ami finomabb fajtája az elmebajosok menedéke vagy a bolondokháza kifejezésnek. Az elkövetkezendő négy évet hol bent, hol pedig az ilyen helyeken kívül töltötte, aztán egy nagyon hideg, szeles éjszakán szívszélhűdésben meghalt.
Betartottam az ígéretem? Megöltem?
Szeretem azt gondolni, hogy közvetve megtettem. Szeretem azt gondolni, hogy Dolores Dodd megkapta pénzének ellenértékét a sofőr-testőrétől, aki nem volt jelen, amikor ő megtette az utolsó hosszú autózását azon az éjszakán, amikor szomorú kék szeme mindörökre lezárult.
Szeretem azt hinni, hogy az én tökéletlen módomon elkövettem a tökéletes gyilkosságot.
***
Ez a történet megtörtént eseten alapul, nevezetesen a valószínűleg meggyilkolt színésznő, Thelma Toddén. Élve az írói szabadsággal, megváltoztattam a neveket, novellává dolgoztam fel a történteket, időnként megváltoztattam Chandler karaktereit (Laird Brunette például Lucky Lucianóból származik), és noha ez itt egy két lábon álló történet, „A tökéletes bűntény” bizonyára úgy hat, mint egy irreális munka. Több Thelma Todd haláláról megjelent könyvnek utánanéztem, de főlegMarwin J. Wolfra és Katherine Maderre, „A bukott angyal” (1986) szerzőire akarok hivatkozni.
A „Kedvesem, isten veled!” (1940) című műben Marlowe rövid látogatást tesz az Utcai Kávézóban, amely Thelma Toddé volt, és megmászta a kétszáznyolcvan lépcsőt a Cabrillo Streetig. (Elizabeth Ward és Alain Silver 1987-ben „Raymond Chandler Los Angelese " címmel megjelent csodálatos könyve számos fotót tartalmaz a domboldalra felkúszó lépcsősorról, realitást adva a kétszáznyolcvan lépcsőfoknak éppúgy, mint a kávézót magába foglaló ház máig is álló szerkezetéről készültfotó. Az épület jelenleg a Paulist Produktionsnak, egy katolikus TV- és filmprodukciós csoportnak ad otthont.)
A chicagói detektívről, Nathan Hellerről írt, megtörtént bűnügyekre és valós karakterekre összpontosító novelláim a harmincas és a negyvenes években játszódnak. Logikus, hogy a Marlowe-sztorit egy Heller-történet stílusában készítettem. Ez nem azt jelenti, hogy elkészítettem egy Heller-történetet, és behelyettesítettem Marlowe nevével. Heller vállalt válási ügyeket, bizonyára együtt hált volna Dolores Dóddal, és éppenséggel bárkitől átvett volna pénzt, aki felkínálja neki; aztán meglehet, kudarcba fullad Warren Eastman meggyilkolása. Hellernek megvannak a korlátjai, amelyeket nem lép át, ám ezek drasztikusan különböznek azoktól, amelyeket Marlowe nem keresztez.
Sokkal tartozom Chandlernek. („Mallory”, számos novellám főhőse Marlowe egy inkarnációjáról kapta a nevét.) Az én Heller-történeteimben az ötlet mindig az egyes szám első személyhez társít egy Marlowe stílusú hiánytalan hangot – az ő gyors észjárásával és éles megfigyelőképességével egészítve ki egy széles látképet, amely inkább hagyományos krimit engedélyez. Chandler maga is egy kiterjesztett látképpel kísérletezett az „Elkéstél, Terry!”-ben (1954), amely az első, s leghosszabb egyes szám első személyben írt magándetektív-regény volt, egészen az én „Igazi detektív”-emig (1983). Nathan Heller „emlékirataiban” a kiterjesztett látkép történelmi, amint azt a Marlowe/Chandler hagyomány szerint a magánnyomozó-szemtanú mondta el.
Chandlernek volt, és folyamatosan számos követője van. Nekünk, akik követjük őt, megvan a felelősségünk, hogy megbecsüljük emlékét és teljesítményét, nem utánzásával, csupán megkísérelve azt tenni, amit ő is véghezvitt – új területet törni fel a gazdag öreg mezőn.
Max Allan Collins

A fekete szemű szőkeség
Benjamin M. Schultz
1936
O
rromat az újságpapírba fúrva, fejemben egy csörgő telefonnal ébredtem. Megráztam a fejem, mire a telefon kihullott onnan, rá az íróasztalomra. A kezem pókként araszolt érte, torka köré fonódott és elhallgattatta.
– Halló – szólt bele egy nő. Mindkét szótagot végigreszkette a hangja.
Miután nem válaszoltam, megpróbálta újra. – Halló, Mr. Marlowe, ott van?
A biztonság kedvéért leellenőriztem a zakóm belsejét, s csak aztán válaszoltam.
– Igen, itt Philip Marlowe.
– Hála az égnek, Mr. Marlowe. Francine Ley De Rusenek hívnak. A férjem Johnny De Ruse. Ismeri őt, ugye?
Ismertem Johnny De Ruse-t. Vegasból jött, hazárdjátékos volt. Ő vette át Benny Cyrano bárját. Nem voltam biztos abban, hogy ennél sokkal többet akarnék tudni róla.
– Igen, ismerem őt.
– Szeretném, ha követné, Mr. Marlowe. Úgy gondolom, másik asszony után jár. Ha így van, azt akarom magától, hogy készítsen fényképeket.
– Sajnálom, Mrs. De Ruse, de nem foglalkozom válási ügyekkel.
– De Mr. Carmady azt mondta, hogy maga a legjobb. Maga az a férfi, akivel beszélnem kéne.
Jó öreg Ted Carmady. Hajítgat némi munkát az utamba. Amióta összeakadt Jean Adriannel, számunkra, reményt vesztett dolgozók számára Mikulássá változott. Pedig még november sem volt.
– Sajnálom, Mrs. De Ruse. Ted összekevert engem egy másik Philip Marlowe-val. Amint mondtam, én nem vállalok válási ügyet.
– Nos, maga tudja hol található az a másik Philip Marlowe? 
– Nem, Mrs. De Ruse, fogalmam sincs.
– Hát, sajnálom, hogy raboltam az idejét, Mr. Marlowe, már ha egyáltalán így hívják. – Visszatette a kagylót a helyére, nem éppen gyengéden.
Egyáltalán nem gond – mondtam magamnak.
Megdörzsöltem a szememet és az íróasztalom tetejét bámultam. Eddig jutottam. Csak azért akartam beugrani, hogy elkészítsem a jegyzeteimet, mielőtt hazamegyek. Gyanítottam, hogy nem így lesz. Benyúltam a zsebembe, előhúztam a jegyzetfüzetemet és a regényt, amelyet olvastam. „A gyors” – egy Paul Cain nevű fickó írta. Azt rebesgették, hogy Cain forgatókönyvíró volt a városban, és eredetileg Ruricnek hívták. Azt is beszélték, hogy a Ruric sem az igazi neve volt. Meglehet, igazából a Marlowe volt az.
Hirtelen mozdulattal kinyitottam a jegyzetfüzetemet. Egész éjszaka egy kopó figyelésével voltam elfoglalva a kerületi államügyészi hivatalban dolgozó egyik barátom kedvéért. Úgy látszott, az államügyész nem volt elragadtatva egy mostanában történt gyilkosság rendőrségi vizsgálatától. Arra kértek, hogy árnyékként maradjak a zsaru nyomában, mivel az én arcomat nem ismerhette. A fickó hosszú időt töltött egy kifejezetten bánattalan özveggyel egy vacsora mellett Musso és Franknél, mielőtt kitette a nőt annak házánál. A következő két órát a fickó követésével töltöttem, amint céltalanul hajtott át otthonunkon, az angyalok városán.
Átmentem a sarokban lévő falikúthoz, engedtem némi vizet, és az arcomba fröcsköltem. Szárazra töröltem és néztem az arcot a tükörben. Úgy festettünk, mint két ugyanazon fickó, de mégsem voltunk ugyanazok. Azt is tudtam, hogy hová lett a másik Philip Marlowe. Nem sokkal az után tűnt el, hogy Delano Stiles meglátogatta.
Visszamentem az íróasztalomhoz, körbeforgattam a széket, így kelet felé nézett, s kibámultam a Cahuenga Boulevard-ra. Becsuktam a szememet és tavasz volt újra. A késő délutáni napfény olyan erővel özönlött be, hogy – akár a vaj – tócsát vetett a padlón. Eközben Delano Stiles a feleségéről beszélt nekem.
Stiles bemasírozott az irodámba, leült, előrehajolt, majd azt mondta:
– Szükségem van magára, hogy megtalálja a feleségemet, Mr. Marlowe.
Felnéztem a sakkfeladványból, amit éppen tanulmányoztam és megkérdeztem:
– Miért?
– Mert elment, elfutott, Mr. Marlowe, és magával vitte a fiamat.
Eltartott egy pillanatig, mire rájöttem, mi elől is rohant el a felesége. A férfi magas volt, karcsú jói öltözött. Hátranyalt fekete haja volt és egy kissé deresedett a halántékánál. Kemény, nyugodt arcvonását tönkretette nevetséges ceruzavékony bajusza.
– Menjünk egy lépéssel vissza – mondtam. – Hogy hívják magát, mi a felesége neve és mi a fiáé?
– Delano Stiles vagyok.
Megállt, hogy vegyen egy mély lélegzetet. Olyan hangot adott, mintha mind a hat lépcsősoron úgy rohant volna végig, fel az irodámig.
– A felségemet Monicának, a fiúnkat pedig Brandonnak hívják. A srác ötéves.
– Milyen régóta hiányzik a felesége, Mr. Stiles?
– Néhány órája, talán. Egy autókereskedőtől kaptam egy telefonhívást, túl Vilcoxon. A kereskedő mondta, hogy a feleségem bement hozzá és megpróbálta eladni neki a kocsiját. Amikor a fickó rájött, hogy az autó az én nevemen van, közölte vele, hogy nem adhatja el. Aztán felhívott engem, amikor is a feleségem kirángatott néhány utazótáskát a kocsiból és kirohant a bemutatóteremből, magával vonszolva Brandont. Miután megkaptam az üzenetet, amilyen gyorsan csak lehetett, áthajtottam és kifaggattam a férfit. Aztán én magam is utánuk néztem. De őszintén szólva, Mr. Marlowe, én nem az a típusú ember vagyok, aki képes rávenni az embereket, hogy megválaszolják a kérdéseit. Így aztán kikerestem a telefonkönyvből a detektíveket és láttam, hogy a maga irodája a közelben van, majd átjöttem ide megnézni, igénybe tudom-e venni a szolgáltatását.
– Sajnálom, Mr. Stiles, de nincs gyakorlatom válási ügyekben. Az én hátteremet a biztosítási és a bűnügyi eljárások adják.
– Ez nem igazán válási eset, Mr. Marlowe. Én Brandont akarom visszakapni, nem a feleségemet. Ő csupán ötéves, Mr. Marlowe, csak egy kisfiú. Bizonyára borzasztó a gyerek számára az, hogy a város idegen részein végigvonszolja az anyja, aki már nem gondolkodik tisztán.
– Miért mondja ezt?
– Mert nincs oka a feleségemnek, hogy ilyesmit tegyen.
– Előfordult, hogy meglógott bármikor korábban is?
– Nem. Ő soha semmi ilyet nem tett ezelőtt. Ez olyan... olyan megfontolás nélküli.
Stiles távolról sem mondott semmi olyat, ami legyőzte volna azon idegenkedésemet, hogy ez egy válási ügy. Mindamellett még hét dollárom volt a bankban.
– Nem tudom, Mr. Stiles. Családi ügy, tényleg nem az én vonalam.
Már csak azért sem, mert az mindig legitim zsarolásnak látszik. Két ember megpróbál feltúrni annyi szennyet, amennyit csak lehetséges, aztán benn tarthatják egymás orrát, amíg csak egyikük el nem sírja magát: „elég!” Én nem leszek eszköz ehhez. De lehet, hogy itt mégis másról van szó. Vártam, hogy kiderüljön.
– Maga nős, Mr. Marlowe? 
– Nem.
– Gyerekek?
– Nincsenek.
– Akkor nem tudhatja, mit jelent elveszíteni egy gyereket, vagy tudja? Szeretem a fiamat, Mr. Marlowe. Szükségem van rá, hogy velem legyen. Nem Monicát akarom vissza. Tisztességes tartásdíjat ajánlok majd neki. Magának nem kell a kulcslyukon leskelődnie, erről biztosíthatom.
Végiggondoltam. Stiles csak a fiát akarta megtalálni. Nem azt kellett bizonyítani, hogy az anya nem képes tisztességes viselkedésre, hiszen istenfélő ember, a házasságot és gyereknevelést nem is említve.
– Rendben van, Mr. Stiles, vállalom az ügyet. Ha a felesége megpróbál eltűnni a városból, pénzre lesz szüksége. Megcsapolta a hölgy a bankszámlát?
– Nem. Felhívtam a bankot, mielőtt idejöttem. Különben is, valamennyi számla az én nevemen van.
– Van neki saját pénze?
– Családi pénzre gondol? Nem, a hozzátartozói farmerek, azt hiszem. Ők még csak nem is a környékről valók. Ankansasban, Little Rocknál élnek, gondolom.
– Hogyan találkozott a feleségével? Nem úgy néz ki, mintha maguk ketten ugyanabban a körben mozogtak volna.
– Ez igaz. De itt Hollywoodban valamennyi kör fedni látszik egymást, nem gondolja? Legalábbis nekem úgy tűnik. Monica showgirl volt Cyranónál. Ott találkoztam vele. Színésznő akart lenni. Bevallom, hogy magával ragadott, Mr. Marlowe. Ő egy elbűvölő lány. Az utóbbi napokban, azt hiszem, jobban érdekelték a kapcsolataim, mint én.
Ahogy a hollywoodi házasságok zajlottak, ez sem volt rosszabb, mint a legtöbb. Végül is egészen addig eltarthatott, amíg a nő szépsége és a pasas pénze elég volt ahhoz, hogy boldogan éljenek. Aztán amikor ez már nem működött többé, felismerték, miszerint idegenek egymás számára, elváltak és mentek, hogy elkövessék ugyanazt az istenverte dolgot újból.
– Felbukkant a felesége bármilyen filmben? Ez megkönnyítené, hogy nyomozzak utána. Az emberek ebben a városban bele vannak bolondulva, hogy színészeket és színésznőket azonosítsanak. Már az önmagában bearanyozza napjaikat, hogy egy városban élnek velük.
– Nem, soha egyetlen filmben sem játszott. Monica álmai túlszárnyalták a talentumát. Még az érdekében tett közbenjárásaim sem tudtak ezen változtatni. Úgy tűnt, hogy engem vádol a kudarcaiért. Megpróbáltam minden lehetségest megtenni érte s mindazért, amit el akart érni és ez a fizetség érte.
Stiles elkalandozott saját legbelső melankolikus merengésében. Egy kérdéssel visszatérítettem.
– Vannak a feleségének barátai, akikhez ilyen esetben fordulhat?
– Nem. Monica – ahogy mondják – „épphogy leszállt a buszról”, amikor én Cyranónál megismerkedtem vele. Röviddel azután összeházasodtunk. Ő sose törte magát, hogy kijöjjön a barátaimmal. Otthonülő volt és rajongott Brandonért.
Előhúztam a jegyzetfüzetemet, fellapoztam és előkészítettem az íráshoz.
– Miket vitt magával?
– Amikor az autóval kapcsolatos hívást kaptam, megkértem a szobalányt, hogy ellenőrizze a házat. Azt mondta, hogy Monica két ruhákkal töltött bőröndöt vitt saját maga és Brandon számára, meg néhány kozmetikumot, valamint az ékszereit, Brandon Teddy-mackóját és a kedvenc takaróját.
– Mit viselt ő, és mit Brando?
– Roxana – ő a szobalányunk – azt mondta, hogy a feleségemen pávakék szoknya és krémszínű selyemblúz volt. Brandon fehér térdzoknit, khaki sortot és zöld-fehér csíkos inget viselt.
– Rendben van. Van fényképe valamelyikükről?
– Igen, van. – Előhúzta a tárcáját, kicsúsztatta a fotót és átnyújtotta nekem.
Monica Stiles egy széken üldögélt, karjait a fia köré fonva. A fiú rádőlt az asszonyra úgy, hogy orcáik érintették egymást. Brandon kissé kócos volt, arcán mély gödröcskékkel és a hőn szeretett gyermek megnyugtató mosolyával.
A szőke haj egy hullámzó fürtje a fiú anyjának arcát keretezte. Tanulmányoztam ezt az arcot. Széles, magas homlok, elkeskenyedő kimagasló arccsont, amely kicsi szögletes állban végződött. A teljes felsőajka széles és lehengerlő volt. Fennkölten mosolyoghatott és fintoroghatott. A szemei elrejtőztek a nagy napszemüveg mögött.
– Milyen színű a felesége szeme?
– Fekete. 
Ránéztem Stilesre.
– Igen, fekete. Monica színezete egyáltalán nem szokványos. Ő ugyanakkor természetes szőke.
– Fontos, hogy a fényképet magammal vigyem – mondtam a fotót ütögetve.
– Ha muszáj. Kérem, ne veszítse el, Mr. Marlowe.
– Nagyon vigyázok rá. Nos, mi a neve az autókereskedőnek, aki felhívta magát?
– Úgy hívják, Arthur Shuman. Ő a vezérigazgató a Peabody Motorsnál. Őket Vilcoxban találja, Sunset és Hollywood között.
– Rendben van. Hol tudom elérni ma önt, ha megtalálom a feleségét és a kisfiát?
– Az irodámban leszek a nap hátralevő részében. Ez Rossmore-ban van, éppen szemben a Paramount Stúdiókkal.
Megadta nekem az irodája közvetlen számát.
– A díjam húsz dollár naponta, plusz a költségek. Ha ma nem találom meg őt, javaslom, hívja Pinkertonékat Little Rockban, hogy elkapják a másik végponton.
Stiles kinyitotta a tárcáját és kezdte kirakni a ropogós húszdolláros bankjegyeket az asztalomra.
– Itt van húsz az idejéért a mai napra, és negyven a költségek fedezésére. Kérem, találja meg őt nekem, Mr. Marlowe.
– Éppen azt akarom tenni, Mr. Stiles.
A férfi felemelkedett és megfordult, hogy induljon. Egyetlen megkérdeznivalóm maradt, de nem voltam biztos benne, hogy tudni akarom rá a választ. A férfi keze már az ajtókilincsen volt, amikor végül úgy döntöttem, mindenképpen megkérdezem.
– Mr. Stiles, miért olyan sürgős a feleségének, hogy elhagyja a várost?
Lassan megfordult és lenézve rám azt mondta:
– Mr. Marlowe, biztosíthatom, hogy ez egy személyes és magánjellegű ügy köztem és a feleségem között. Biztos vagyok abban, hogy maga respektálja ezt.
– Természetesen – mondtam.
Figyeltem, ahogy Stiles behúzta maga után az irodaajtót, aztán rámeredtem a bankjegyekre az íróasztalomon. Los Angeles rossz város volt ahhoz, hogy abban valaki szegény legyen. Amikor a hobók megpróbáltak bejönni ide, a polgármesteri hivatal kerítést csinált a kékruhás fiúkból és cukkolták a tömeget, hogy azon próbáljon átmászni. Amilyen keményen itt a dolgok mennek, miért helyezkedne Monica Stiles a pénztelen oldalra? Amikor megtalálom, lehet, hogy megkérdezem tőle.
Felálltam, kicsatoltam a pisztolytáskámat, a fegyveremet pedig bezártam az asztalomba. Nem szándékoztam ma lövöldözni. Bezártam a hivatalt, és erszényemben a pénzzel mentem dolgozni.
A Peabody Motors egy háztömbnyire nyugatra és egyre délre feküdt. Shuman kopasz és kövér volt, s ahogy a lábát húzta, arra lehetett következtetni, hogy törheti a cipője. A férfi megerősítette mindazt, amit Stiles elmondott nekem.
Megköszöntem neki a segítséget és kisétáltam a bemutatóteremből. A járdán megpróbáltam elképzelni magam, amint kísérletet teszek arra, hogy elhagyjam a várost, ott álldogálok két bőrönddel és egy kölyökkel, egyetlen fillér nélkül. A nő messze volt az Union állomástól vagy a repülőtértől. A buszmegálló a Vine-on csupán két háztömbnyivel volt arrébb. A buszok olcsóbbak, s sokkal sűrűbben indulnak. Ha Monica egyáltalán még a városban volt, a közelben kellett lennie. Ennyiben voltam biztos.
Elhajtottam a Vilcoxról, átvágtam Sunseten azt a helyet keresve, ahol a nő pénzhez juthatott. A Santa Monicán megláttam egy zálogkölcsönző háromágú aranyszigonyát, s bementem.
A pult mögött lévő férfinak nagyító volt a szemére illesztve, s egy mütyürt tartott a kezében.
– Elnézést – szóltam.
Letette a követ egy bársony párnára, majd rám nézett.
– Igen?
Elővettem Monica és Brandon Stiles fényképét.
– Járt itt ma délután ez a nő? 
Elvette a fotót és tanulmányozta.
– Mialatt én itt voltam nem, emlékeznék rá. A hölgy igen csinos ahhoz, hogy emlékezzek.
– Rendben van, köszönöm. Van esetleg más zálogos is a környéken?
– Nincs. Mi vagyunk az egyetlenek ezen az úton errefelé. A legtöbb zálogház Smoketownban van. Amúgy mit próbál a csaj elpasszolni?
– Ékszert.
– Jó áru? – kérdezte reményteljesen.
– Igen, nagyon jó.
Kinyitottam a tárcámat és letettem egy dollárt a bársonypárnára. A névjegyemet pedig a bankjegyre helyeztem.
– Ha a nő bejön, maga felhív engem. Meg fogja érni magának ez a kis fáradozás.
Becsúsztatta a bankót az inge zsebébe és egy pillantást vetett a névjegyre.
– Úgy lesz, Mr. Marlowe.
– Ha nem vagyok ott, Ál Levy vendéglőjében leszek. Ismeri?
– Igen, az ott a Vine-on, a buszpályaudvar mellett.
– Úgy van.
Elhagytam az üzletet és a Santa Monicán keletnek vettem az irányt, Vine felé. Amennyire meg tudtam ítélni, Monica Stilesnak még nem lehetett pénze. Selyemblúzt és harisnyát viselve nem számíthat sok szánalomra, ha megpróbált kéregetni. A kirakatrablás sem lehet őrá jellemző mindennapi elfoglaltság a kis Brandont vezetve.
Bebarangoltam a buszpályaudvart és átnéztem a menetrendet. A következő busz 7.30-kor indul keletre, tehát két óra múlva. Tettem egy rövid kört keresztül a buszterminálon, de nem voltak ott. Azon gondolkodtam, hogy nyugodtan elüldögélhetnék két órát, hagyva, hogy ő jöjjön ide hozzám, de még maradt néhány ötletem, amelyet megvalósíthatnék, és megvolt azon együgyű elképzelésem is, hogy kiérdemelem a díjamat.
Al Levy vendéglője éppen a háztömb végén volt. Besétáltam, körbeporoszkáltam a bárt és odabiccentettem Alnak. Ő szivarral a pofájában morgott valamit és folytatta az edények mosogatását. Megetettem a telefont egy nikkelérmével és felhívtam egy ismerős házi detektívet. Az üzletek hamarosan zártak, és miután Mrs. Stiles nem volt a buszpályaudvaron, az egyetlen, ami meglapulni megmaradt a számára, az apartman-hotelek voltak a Hollywood Boulevard északi részén.
– Gramercy Place Apartmanok – mondta egy hang.
– Kuvalick ott van?
– Tartsa egy pillanatig. 
Tartottam.
– Kuvalick – válaszolta.
– Stan, itt Philip Marlowe.
– Igen, Marlowe, régen láttalak.
– Szükségem van egy kis szívességre.
– Miről van szó?
– Keresek egy asszonyt. Egy pár bőröndöt és egy kölyköt vonszol. Páva-kék szoknya és krémszínű blúz. Jó kinézetű szőke. Tartsd nyitva a szemed és hívj fel néhány pajtásodat a másik épületekben is. Ha megtalálod, hívj Al Levy vendéglőjében, rendben van?
– Tiszta ügy, Marlowe.
– Köszönöm.
Körbefordultam a széken és Al Levy arcába bámultam. Al duzzadt borvirágos orrot viselt, ami ha a pasas mérges volt, úgy ragyogott, mintha paradicsom ékelődött volna a szemei közé.
– Mi legyen, Marlowe? – morogta.
Egy kés a torokban egytónusúvá tette a hangját.
– Whisky.
Al töltött egy baráti adagot súlyos kezével, én pedig kortyoltam egyet, mielőtt visszatértem vele a távoli sarokban lévő fülkéhez, s vártam, hogy megszólaljon a telefon.
Majdnem egy órán keresztül kortyolgattam és vártam. Amikor a hívás bejött, Kuvalick volt.
– Felbukkant a barátnőd, Marlowe. 
– Hol?
– Túl Kenmore-on, közel Hollywoodhoz.
– Vele van a kölyök?
– Nincs. Csak a baba. A Morewood Hotel felé sétált.
– Kösz, Stan.
– Semmiség.
Kihúztam az italom és visszamentem a gyorsan terjeszkedő homályba. A Morewood két utcával volt távolabb, Kenmore túlsó felén. Elfoglaltam a helyemet a hotel bejáratával szemben, de nem láttam ott Monica Stilest.
A nő kéz a kézben sétált felfelé a járdán egy idősebb pofával, aki úgy nézett ki és úgy is öltözött, akár a férje. Meglehet, tanulta a barátszerzést. Olyan ruhát viselt, ahogy azt a szobalány leírta, valamint az a napszemüveg volt rajta, amelyet a képen láttam.
Ahogy közeledtek a bejárati ajtóhoz, a nő felém fordította a fejét, keze pedig végigfutott finom szőke haján. A bal kezén egy gyémántot, fülében aranygombokat pillantottam meg, egy arany nyaklánc pedig körülölelte az ő hosszú, szépséges nyakát, míg blúzát nagy vörös brosstű fogta össze. Megcsóváltam a fejem. Az asszony nem kért Little Rockból – vagy az őbelőle –, a kölyökből meg a Teddy-mackóból, hanem kétségtelenül ágyra járt. Ám mindez Stiles gondja volt, nem az enyém.
Amikor bementek a Morewood bejárati forgóajtaján, keresztülsétáltam az úton és a hallban lévő telefonon felhívtam a kliensemet. Elmondtam neki, hogy rábukkantam a feleségére, s valószínűleg a fia is egészen közel van. Megköszönte, s azt válaszolta: azonnal ott lesz. Mondtam neki, hogy nem olyan sürgős, és a helyére tettem a kagylót. Nem azért voltam itt, hogy képeket készítsek vagy bárki másnak megerősítsek dolgokat.
Visszamentem a kakasülőmre, rágyújtottam egy cigarettára, s vártam, hogy a nő újból kijöjjön. Úgy húsz perc elteltével szárnyalt ki a hotelből, kopogtatva lépteit magas tűsarkaival. A karjait lóbálva egyensúlyozott, mintha a kő emelkedett és süllyedt volna a lábai alatt.
Elhajítottam a csikket, s utána eredtem. A nő gyorsan szedte a lábát, s azon aggódtam, hogy kiszúr engem, ha megpróbálok túl közel kerülni hozzá. Így lelassítottam és arra ügyeltem, hogy látótávolságomban tartsam.
A Franklinon jobbra fordult és eltűnt egy kapualjban. Ez volt a Golden West Apartmanok oldalsó bejárata. Az én bérleményem, a Hobart Arms mindössze egy épületnyi távolságra volt.
Alighogy elértem a bejáratot és kinyúltam a gömbfogantyúért, az ajtó visszahúzódott és én szemtől szemben álltam Monica Stilesszel. Egy nagy utazótáska volt a bal kezében, egy kisebb pedig a hóna alatt, a másik kezével gyermeke kis kezét fogta. A fiú rám nézett, de tekintetében nyoma sem volt a biztató mosolynak. Az a merev tekintet bámult, amellyel olyankor találkozol, amikor összeomlik körülötted a világ, és azon tűnődsz, hogy valaha is képes leszel-e túllátni ezen a görgetegen. Brandon a melléhez ölelte Teddy-mackóját.
– Elnézést – mondta a nő. – Ki szeretnék menni. 
Kinyúltam és megmarkoltam a könyökét.
– Sajnálom, Mrs. Stiles, de nem hagyhatom, hogy elmenjen.
Hátrébb rántotta tőlem a fejét.
– Hagyjon elmenni. Nincs joga, hogy így megállítson engem.
– Nem magáról van szó, Mrs. Stiles, hanem a fiúról. Az apja nem akarja, hogy elhagyja a várost.
– Nem! – kiáltotta. – A férjem nem viheti el őt. Nem! Nem! Nem!
Meglendítette a jobb kezét az arcom felé. Kitértem az ütés elől. A bőröndöt rádobta a lábaimra és mindkét kezével engem püfölt. Kinyújtottam a kezem, elkaptam a csuklóit, és erősen megráztam a nőt. Előre-hátra rángatta a fejét és megpróbált megütni. A napszemüvege lerepült, én pedig közelebb húztam magamhoz az asszonyt.
Stiles igazat mondott. A felesége haja teljesen szőke, míg a szeme fekete volt. Ezúttal azonban sötétlila, sárga és vörös is volt.
– Durva az üzlet a Morewoodnál? – kérdeztem.
– Nem, maga fattyú. Ezek a mai reggelihez jártak. A maga megbízójának az előzékenysége.
Az arca elszíneződésével lyukat lehetett volna vágni a tojásos szalonnán.
– Miért ütötte magát?
– Honnan tudnám. Talán, mert túl korán kelt fel a nap. Régen feladtam, hogy feltegyem ezt a kérdést. Az sem érdekel, hogy mi a válasz. Csak ki akarok lépni. Nem bírok többet.
A fiú, aki visszalépett a sötétségbe, amikor az anyja engem püfölt, előjött és a nő köré fonta karját, fejét pedig a csípőjére fektette.
Az asszony megsimogatta a gyerek fejét és suttogott neki. – Minden rendben van, Brandon. Mami rendben van. – Merev tekintete kihívóan nézett engem, mint aki így tartja távol magától a hazugságot. Átsiklottam fölötte.
– Hová indult?
– A buszpályaudvarra. El akartam kapni a hét-harmincast, vissza keletre. Az enyéim Arkansasban vannak. Itt nekem senkim sincs. Delano fogolyként tartott a házban. Semmi áron nem engedett volna ki. Olyan féltékeny volt mindenkire, aki figyelmet szentelt nekem.
– Miért nem zálogosította el az ékszereket? Már órákkal ezelőtt elutazhatott volna.
– Ez nevetséges, uram. Nem gondolja, hogy megpróbáltam? Ezek gyémántutánzatok. Az árukból aligha tudnék Ponomába menni. Delano sose bízott bennem. Sose engedte, hogy saját pénzem legyen. S én nem jöttem rá, hogy amit csak adott nekem, hamis volt. Az egyetlen dolog, ami valódi, az Brandon.
– Honnan tudta, hogy a Morewood egy kupleráj? Maga elvileg nem ismerős errefelé.
– Amikor kiderült, hogy az ékszer utánzat, dühöngtem. Semmi másom nem volt, amit eladhattam volna. A zálogos látta, hogy milyen kétségbeesett állapotban vagyok, s ő beszélt nekem a Morewoodról.
– S mi volt az ő részesedése, amiért megtette magának ezt a szívességet?
– Azt mondta, kap valamennyit a bejárati pultnál levő kasszából minden egyes fickóért, akivel bejövök.
Amikor mindez véget ér, megyek és elcsevegek a zálogossal. Valószínűleg rövid, de fájdalmas párbeszéd lesz.
– Mennyi pénze van?
– Éppen elég, hogy engem és Brandont kijuttasson az államból. Elég könnyű volt felszedni a pasikat, de a többi nem ment. Egyedül az utolsóval kerültem szobára. Először levetkőztettem, aztán fogtam az erszényét és kirohantam.
Végiggondoltam mindazt, amit ma hallottam, s kész voltam féligazságként elkönyvelni, önigazolásomra. Mindent, kivéve a nő fekete szemét. Abban hittem. Nem érdekelt, hogyan vallhatott kudarcot Stilesszel mint feleség, arra nem volt mentség. Így aztán belenyúltam az erszényembe és kihúztam a hatvan dollárt.
– Itt van, fogja. Ebből hazajut, és enni is tud valamit. 
Lassan nyúlt érte, s vette el kezemből a bankókat.
– Köszönöm. Nem tudom, hogyan tudom majd visszafizetni önnek, uram.
– Marlowe. Philip Marlowe. S nem muszáj visszafizetni. Nem az én pénzem. Sosem kerestem meg az árát. Sosem találtam meg magát.
Lenyúltam a csomagok egyikéért, s ahogy megfordultam, láttam, hogy Delano Stiles hosszú léptekkel keresztülszeli az utcát, felénk tart. Két kemény legénnyel az oldalán. Előhúztam zsebemből a kocsim kulcsát, megfordultam és belenyomtam a nő tenyerébe.
– Menjen. A cabriolet ott van a sarkon. Még eléri a buszt. Ne menjen Little Rockba. A férje ott fogja várni magát. Tűnjön el innen.
A bőröndért nyúlt, én pedig azt mondtam:
– Hagyja azokat, vagy nem jut messzire.
Felhasította a szoknyáját, lerúgta a cipőit, felkapta Brandont és futott, az életéért.
A gyerek arcát figyeltem a nő válla fölött, ahogy menekült felfelé az utcán, és azon merengtem, vajon miért nem kiabál az apja után.
Stiles felfelé mutatott az utcán és az egyik vele lévő vagány osztozott a pasassal a hajszában. Kicikáztam az utcára, s térdmagasságban nekimentem a fickónak. A bunkó előreesett és az útburkolatba vágta a fejét. Egy pillanatra elkábult. Megragadtam a gallérját, felállítottam és zárórát csináltam nála.
Lépteket hallottam magam mögött és arrébb léptem. Stiles a fejem felé rúgott, de megragadtam a bokáját, keményen megcsavartam, ő pedig elvágódott. Négykézlábra álltam, s láttam, hogy a másik bunkó az útkereszteződésben álldogál. A kocsim kezdett távolodni a járdaszegélytől. A pofa benyúlt a zakójába és előhúzott egy pisztolyt. Nagyjából guggoló lőhelyzetet vett fel, majd célzott a fegyverével.
Rohantam felfelé az utcán. – Ne! – üvöltöttem, de túl késő volt, a fickó pontosan célzott. Láttam a kocsimat, egészen közel volt hozzá. A nehézfiú tüzelt egyszer, kétszer, aztán oldalvást siklott, akár egy torreádor, majd az autó elszáguldott mellette a három ép kerekén, élesen jobbra fordult, átugratott a járdaszegélyen, s nekivágódott Monroe gyógyszertárának.
A lövöldöző felcsatolta a pisztolytokot és átőgyelgett a roncshoz. Elkaptam és megpördítettem, a kezemet törtem bele, hogy összetörjem az állát. Stiles elrohant mellettem, s felrántotta a kocsi utas oldali ajtaját. Rendőrsziréna vijjogása erősödött a távolban.
Stiles nyöszörgőit: – Óh, Istenem! – s térdre ereszkedett. Betörtem a vezető felőli ablakot. Monica Stiles a fia köré kuporodott. A fiú fejét a kezeiben tartotta, és összevissza csókolgatta. Újra meg újra azt mormolta: – Baby, baby. – A gyerek nem hallhatta őt. Azt mondják, a gyerekek csontjai hajlékonyak, de a nyak nem fordulhat ki ennyire.
Elsétáltam a buszmegálló padjáig, leültem és rágyújtottam egy cigarettára. Aztán kivettem a számból és mereven bámultam, ahogy a vége vörösen izzik, a legszívesebben elnyomtam volna a szívemen. Ehelyett a szirénákra vártam, hogy elfojtsák a két zokogásrohamot.
De mégse tették, én pedig ezekben a napokban nem vagyok ugyanaz az ember, mint azon a napon voltam. A név az ugyanaz, s ez néhány embert összezavar. Ezért kell emlékeztetnem őket, hogy nem foglalkozom válási ügyekkel.
***
Az első Chandler-regényt egy két-dollár-egy-éjszaka menedékhelyen, a nyugat-virginiai V. A. kórház személyzeti szállásán olvastam. Az „Elkéstél, Terry!” volt. Amikor letettem a könyvet, két dolog maradt meg bennem: Chandler stílusa, és Philip Marlowe.
Chandler poétikus ábrázolása „ugyanazokat a régi helyszíneket” elevenítette meg, frissen, vibrálóan és szilárdan helyezve el őket az emlékezetemben. Olyan nyelven írt dialógusokat, ahogy beszélni szeretnénk, ahogy természetesen hangzik.
Marlowe, akárcsak a többi detektív, keresi a bajt. Chandler ezen elszántság árát regényei központi részévé tette. Hét alkalommal mondta el Philip Marlowe történetét Raymond Chandler, amint küzdelmesen ellenszegült a korrupciónak, amelyet mindenfelé látott maga körül. A mese minden egyes elmondás után jobb lett. Tizenöt év telt el azóta, hogy először találkoztam Philip Marlowe-val, s még mindig ugyanazzal az érzéssel tölt el.
Benjamin M. Schutz

Pisztolyzene
Loren D. Estleman
1937
C
arson Moldine-nak a Mammoth Pictures ingatlanrészének alagsorában volt egy irodája, jobbra Mae West ruhásszekrénye és egy szalonbeli verekedésekre használt, törékeny üvegekkel teli szoba között. Illatos, ablak nélküli kis szoba volt ez, porlepte lámpaburával a plafonon és egy nagy sárga tölgyfa asztallal, amelybe Noé gyermekei faraghatták nevük kezdőbetűit az esős napokon. Noé a tölgyfa asztalt a nagyapjától örökölte.
Moldine alig valamivel volt öregebb, mint az asztal. Nagydarab barna ember, kopasz, hosszú, kipödört fehér bajusszal és olyan szemekkel, mint a törött kék üvegcserép darabjai. A szóbeszéd szerint a pasast Oklahomában egy 1899-ben elkövetett gyilkosság vádjával körözték. Akár igaz volt a szóbeszéd, akár nem, az a Frontier márkájú colt a pisztolytáskájában, amelyet a régi skótkockás zakója alatt viselt, tökéletesen igazi volt. A pisztoly borostyánkő markolata az asztalnak csapódott, amint az öreg előrehajolt, hogy felvegye a levelet, amelyet hoztam. Fordultában a kék szempár áthatolt mindenen. – Ez róluk minden?
– Nem elég? – kérdeztem.
Száraz, rövid, ugatásszerű nevetést hallatott, és a lapokat bedobta az öreg pecsétes mappába.
– A kis csavargó több gondot okoz, mint amennyit a szerződése ér. A stúdió főnöksége előbb vagy utóbb belátja ezt, és kirúgja a lányt. Aztán azt a pénzt, amit ezekre a piócákra eltékozolnak, felhasználhatják arra, hogy a változatosság kedvéért jó filmeket készítsenek. Láthatunk bármiféle bajt is előre, és maga, hogyan szerezte meg ezeket?
– Hát, beledobtam a holttesteket a La Brea-be. – Elvigyorodtam és tűzzel kínáltam egy szál Camelt. – Jóval kevesebbet fizettem nekik, mint amennyit kértek. Morogtak, de tudták: a hollywoodi szennylapok egyike sem hozná le, hogy mi van a levélben, és a rendes lapokat sem érdekli.
– Lelőhettem volna a fattyúkat.
– Miért nem tette?
– Azért fizetnek, hogy véget vessek a zűrnek, s nem azért, hogy elkezdjem. Mivel tartozunk önnek, Marlowe?
– A váltságdíj felfalta a foglaló nagy részét. Egy százas megteszi.
– A pokolba is. – Előhúzott a zsebéből egy siralmas kinézetű bőr pénztárcát, a bankjegykötegből elszeparált három darab ötvenest és előrenyújtotta őket. – Az extra ötvenes a whiskyre – mondta.
– Miféle whiskyre?
– A whiskyre, amely lemossa majd a kezeiről a mocskot. Jómagam inkább cicomázok fel egy a bikát a sötétben, mint hogy kezet rázzak azzal a népséggel.
– Ki mondta, hogy én kezet ráztam? – Visszaadtam neki az egyik bankót. – A Mammoth nem fizet bonuszt privátcsillagoknak. Tegye a nyugdíjalapjához.
– Kit nyugdíjaznak?
Indultam. Amikor az ajtóhoz értem, utánam szólt. Viharvert öreg arcáról semmit nem lehetett leolvasni.
– Ha már borravalót nem akar elfogadni, talán némi munkát akceptál. Van ott egy lány, a végzet szélén, meg tudná állítani?
– Hogyan gondolja?
– Magam sem tudom pontosan. Túl sok szerepet utasított vissza, míg végül ezek a süllyesztőbe tették. Előbb késni kezdett a forgatásokról, aztán eltévesztette a szövegeket, olyan dolgok ezek, amelyeket azelőtt sosem csinált. Bajba keveredett, de nem mondja meg, hogy milyenbe.
– Ki szerződtette?
– Sam Whiteside. 
Kifújtam a füstöt.
– Bajban van.
– Whiteside rendben van, már amennyiben az ember nem neki dolgozik, s nem vesztett pénzt valamelyik filmjén. Mert az is egyfajta zűr. A másik a kokain. Azt gondolom, hogy a lánynak szüksége van egy hekusra.
– Mi köze őneki magához? 
Az agg fej felemelkedett.
– Mire gondol?
– Arra Carson, amit a kérdés jelent. Ha ő a maga lánya, rendben van. Ha a maga szeretője, ugyancsak okay, bár ez esetben különbséget kell tennem, hogyan közeledjek hozzá. Ugye megérti?
– Gyanítom. Meglehet, mégis nyugdíjba vonulhatnék. Olyan hosszú időt töltöttem ezek között a megdicsőült stricik között, hogy kezdem azt hinni, az emberek engem is annak néznek. Christa számomra csak egy a bajban lévők közül. Amikor ez az egész elkezdődött, Whiteside megkért, hogy beszéljek vele, de mindössze annyit sikerült kiszednem belőle, hogy nem ebbe a városba való. Egy olyan ifjú lovag, mint maga, valószínűleg többre jutna.
– Christának hívják?
– Christa Vine. Énekesnő, s nem is akármilyen. A Carmenben is megállná a helyét, de ők musicalekben foglalkoztatják. Tudja, Dick Powellel és egy csomó tündérrel a háta mögött. Én magam a westerneket szeretem.
– Hol találom a lányt?
– A Laurel Canyonban. – Ráfirkált egy címet egy stúdiós cetlire, s felém tartotta. – Sonny Bloom a férje.
– A gengszter?
– Kérem. Egy hollywoodi impresszárió. A lány két filmjét is ő pénzelte.
– Bizonyára megengedheti magának anyagilag. Amikor ezek a fiúk felmorzsolták Frank Nunzio embereit New Jerseyben, Bloom átvette Atlantic Cityt.
– Szóval mi maga, antiszemita? Egy lány nem tehet arról, hogy kibe szeret bele. Hollywoodban semmi nem az, aminek látszik. – Moldine még mindig a címet tartogatta.
Elvettem tőle.
– Ki fizet?
– A stúdió, ki más?
– Ez azt jelenti, hogy maga.
Visszaült. A zakója szétnyílt, megmutatva a hatalmas revolvert.
– Ők túlságosan is sokat fizetnek nekem, hogy itt üljek e mögött az asztal mögött, én pedig túl öreg vagyok ahhoz, hogy ezt itt hagyjam.
– A fenét az. 
Otthagytam.
Sonny Bloom – valódi nevén Nathaniel Goldblume – otthon lett volna egy Horacio Alger-történetben, már amennyiben azt a Warner Brothers készíti. Emigráns zsidóktól született Newarkben 1907-ben, s már rövidnadrágos korában kijárta az iskolát a piti tolvajlásoktól a nagy autólopásokig, aztán két évet egy javítóintézetben töltött, míg végül sörösautó-sofőrként kapott állást, Big Frank Nunziónak dolgozott, ekkor huszonnégy éves volt. A rivális szeszcsempészekkel folytatott rakás balhé irányította rá Nunzio figyelmét, aki testőrré léptette elő, de ebben nem bizonyult túlságosan jónak, mivel tizennyolc hónappal később Big Franket – mialatt a Boardwalkon sétált – egy ismeretlen lelőtte. Ezután hónapokig sörháború tombolt. Annak befejeztével Sonny Bloom huszonhat évesen New Jersey kiskirályaként találta magát, egy sor érdekeltséggel, az illegális alkoholtól az Atlantic City dokkszakszervezetek közötti munkászsarolásig. Két év múlva áthelyezte működését a nyugati partra, ahol a jó megjelenése, az utcai karizmusa és a mexikói marihuána-kapcsolatai hamarosan a hollywoodi közösség kedvencévé tették. Harmincéves korára a vagánydumájú keleti – hátranyalt fekete hajával és kiverem a szemed nyakkendőivel – a Beverly Hills-i úszómedencék és teniszpályák elengedhetetlen tartozéka lett, akár egy vaszsoké. Az Amerikai Álmot nehéz nem tudomásul venni Dél-Kaliforniában.
A házat, amelyet Christa Vine-nal megosztott, valamelyik elfeledett filmcsillag még akkor építtette, amikor a hősnők rózsákkal a foguk között táncoltak. Hollywoodi hacienda stílusú ház volt, piros zsindelyes tetővel mindkét épületszárnyon, bolthajtásokkal mindenütt, kívül pedig lépcső kanyargott a tökéletes harmóniában nevelkedő rózsák és ciprusok között. Ahol a műmárvány kocsifeljáró elkanyarodott a bejárati ajtó mellett, egy ingujjra vetkőzött, Erik von Stroheim-lovaglónadrágos sofőr egy koktélasztal nagyságú dísztárcsákkal felszerelt kék-fekete Auburn motorháztetejének fényesítésével foglalatoskodott. Benyomultam mögötte a tragacsommal, és megmásztam az ajtóhoz vezető lépcsőket.
Az ajtócsengő azt harangozta: „Juanita”. A szobalány – akinek szigorú német arcvonása azt sugallta: nem őt hívják így – eltűnt a névjegykártyámmal hátul a ház árnyékában, s öt perc kellett neki, hogy visszatérjen. – Mrs. Bloom fogadja önt. – Beengedett az előszobába, elvette a kalapomat, aztán hazament a külvárosba.
Vártam. A szobában spanyol padlóburkolat volt. Spanyol tűfenyő nőtt a mexikói cserépben a kanyargós lépcsőfeljáró egyik oldalán, akárcsak odakint a másikon. Egy spanyolországi bikaviadalt hirdető bekeretezett poszter függött az egyik falon. Belül, a lépcsőfeljáró hajlatában egy angol páncélruha állt, zavartnak látszott.
– Szörnyű, ugye? Sonny ragaszkodott a megvételéhez, hogy aztán ide tegye. Szóltam neki, hogy nem illik a ház többi berendezéséhez. De Sonnynak semmit nem lehet mondani.
Az asszony feljött, miközben én a páncélt bámultam. Szőke volt, nem ritka portéka a világnak ezen a részén, de ez az árnyalat nem Harlowé, netán Joan Bennetté vagy valakié a sok ezer közül, akik rájuk hasonlítanak, ez egyedül az övé volt. A haj hullámokban hullott a vállára, bekeretezett egy arcot, némileg keleties szempárral, és egy állat, csaknem túlságosan is kiemelve azt. Enyhén lebarnult, szokatlanul ebben a sápadt közegben. A selyempongyolának, amelyet viselt, hidegarany színárnyalata volt. Derékban öv fogta át, a ruhadarab a nő kulcscsontját csupaszon hagyta, ugyanakkor a lábait elfedte.
– Talán úgy gondolta, hogy szüksége van egy bádogöltözékre – mondtam, miközben ereszkedtem lefelé a fellegekből. – Jól eladhatnák Jerseyben.
Egyik kezét kinyújtotta, a rajta lévő kőhöz képest könnyedén.
– Christa Vine vagyok. Igazán Carson küldte önt, Mr. Marlowe? – A névjegykártyám hátoldalára ráírtam: „Carson Moldine”.
– Neki sosem volt meg a lehetősége, hogy megmentse a bankár lányát a megvadult ló elől, és ez azóta is kínozza. – Visszaadtam neki a kezét, ez volt az egyik dolog, amely az utóbbi időben leginkább nehezemre esett. – Ő azt gondolja, hogy maga bajban van.
– Valóban? Én ugyan nem. Ő amolyan kedves öreg nagybácsi. Én viszont nem vagyok jó háziasszony, ha hagyom, hogy maga ital nélkül távozzon, vagy netán szolgálatban van?
– Nem az a fajta detektív vagyok.
– Ez azt jelenti, hogy elfogad egy italt?
– Csak ha pohárban kapom.
Úgy nevetett, ahogy csak az énekesnők tudnak. Megfordult, felhúzva a pongyoláját úgy, ahogy a kosztümös filmeken teszik, majd bevezetett egy helyiségbe, amelyet – gyanítom – ők társalgónak hívnak. A szobát kék és fehér berendezés és kertre néző francia ajtók uralták, amely kert messze nem volt olyan lenyűgöző, mint a Versailles-i. Az egyik sarokban egy kis bár volt, valamint egy szekrényes fonográf, amely legalább a kocsim árába kerülhetett.
A bár mögött Christa Vine azt mondta:
– Ez az egyetlen dolog, amelyet sosem hagytam, hogy Gréta, a szobalány készítse el Sonnynak. Szeretek italt keverni. Mit keverhetek ki magának?
– Whiskyt és poharat.
Kitöltötte egy kristályüvegből, s magának is készített valamit egy magas pohárban, amelynek színe illett a pongyoláéhoz és áthozta az italokat a kék pamutszövettel bevont kanapéhoz. Elvettem a magamét és leültünk. Az egyik selyembe öltöztetett, országhossznyi lábát átvetette a másikon és egy aranyszínű szandált tett szemlére a számomra, meg a kifényesített rózsaszín lábujjkörmeit.
– Sajnálom, de csak az idejét vesztegeti – mondta. – Carson egy anyatehén.
– Ez az anyatehén McAlesterben egy bárban lelőtt három felfegyverzett embert, ami kilencvenkilencben nem volt olyan egyszerű, mint a maga ügye. – Ittam a whiskyből. – Hol van a férje, Miss. Vine?
– Ebben a házban Mrs. Bloom vagyok. Ő visszament keletre, üzleti ügyben. Mit mondott magának Carson?
– Azt mondta, hogy maga visszautasított munkákat és elfelejti a szövegeit.
– Énekesnő, nem pedig színésznő vagyok. Jobban emlékszem a szavakra, ha azok zenére íródnak. És maga nem látta a nekem felkínált forgatókönyvet.
– Hogyan jön ki Sam Whiteside-dal?
– Sam kedves ember.
– Sosem hallottam, hogy bárki is annak nevezte.
– Hozzám az volt. Nem akart felfüggeszteni, de ilyenek voltak a szabályok. Előbb vagy utóbb nekem való szerepet fog ajánlani, ennek ez lesz a vége. Igen, Gréta.
Miféle detektív vagyok. Nem hallottam, hogy a német szobalány belépett mögöttem a szobába. Állt, kezeit a köténye előtt összefonva.
– Telefon, asszonyom.
– Ki az?
– Nem mondta. Csak annyit mondott, hogy fontos.
– Az emeleten fogadom. – Letette az italát a fehér kávézóasztalra anélkül, hogy megízlelte volna, és felemelkedett. – Kérem, nézze el nekem, Mr. Marlowe. Helyezze magát kényelembe, s tegyen fel egy lemezt, ha akar. – Kiment, Gréta pedig követte.
A szekrényben a lemezek között jó néhány Christa Vine-felvétel volt. Feltettem egyet, „A férfi, akit szeretek” címűt. A lány hangja nehézselymes volt, bársonyos barázdákkal, túlságosan is jó egy filmzenéhez, olyanhoz, ami dohányt hozott. Egy darabig álltam és bámultam kifelé a kertre, s egyszer csak felébredt a bennem szunnyadó detektív. A bár borokkal és likőrökkel volt feltöltve, amelyeket a szesztilalom előtt palackoztak. A kárpitot és a függönyt Párizsban vásárolták. A nő pedig egy automata pisztolyt tartott a kék lámpaasztal fiókjában.
Egy harminckettes Browningot, nikkel bevonattal és gyöngyház markolattal. A markolatszíjba vésve ez volt olvasható: „Valami, ami vigyáz rád, Sonny.” Christa Vine egyik legnépszerűbb felvételének címe „Valaki, aki vigyáz rám” volt. Beleszagoltam a csőbe, s összehúztam az orromat. A nők sosem gondolnak arra, hogy kitisztítsák, miután lőttek vele.
Egy idő után a szobalány visszajött egyedül, addigra a pisztolyt visszatettem a fiókba. Nála volt a kalapom.
– Az asszonyom azt üzeni: sajnálja, de elhívták.
– Ő elment?
– Öltözik, hívja fel később, azt mondta.
A sofőr megkapta a parancsot. Felvette uniformiskabátját és a kormány mögött üldögélt. Az Auburn megcsillant, akár egy kiolajozott acél a késő délutáni napfényben.
Körülautóztam a parkot, majd leparkoltam egy bougainvillea-t tartó díszcserép mellett. A növény ágazatán keresztül ráláttam a Bloom-ingatlan bejáratára. Az épületet négy láb magas kőfal vette körül, ez volt az egyetlen út ki- és befelé egyaránt. Egy hordozható sakk-készlettel ütöttem agyon az időt, amelyet a kesztyűtartóban őriztem, közvetlenül a Luger mellett.
A futár éppen azon volt, hogy leüsse a királynő parasztját, amikor az Auburn egyenletes búgással kigördült az utcára, majd balra kanyarodott, egyenesen előttem vágva át. Lebújtam, amíg elhaladt, majd félretettem a sakk-készletet, elindítottam a motort és kifordultam mögötte. Az árnyas utcán nem volt forgalom, ezért adtam neki két háztömbnyi előnyt.
Hollywood felé haladva áthajtottunk a festői úton, elhagytuk a narancsligeteket és a fából készült olajfúró tornyokat, ahol egy valóban első osztályú napnyugta feszült erővel a neonfénynek. A forgalom felélénkült és én felzárkóztam. A Sunseten az Auburn a járdaszegélyhez suhant, éppen egy kávézóval szemben, aztán a sofőr kiszállt, hogy kinyissa Christa Vine ajtaját, de nem volt elég gyors, a nő félúton volt a járdához, mire a férfi odaért. A lányon sárga gyapjú ingruha volt – olyan, amilyenért néhány mesebeli ruhatervező rajziskolába küldte fiúbarátját –, valamint egy sötét napszemüveg, a haját pedig sálkendővel fedte. Bement a kávézóba, a sofőr pedig visszaült a volánhoz.
Fél háztömbbel feljebb találtam egy helyet magamnak, és beállítottam a visszapillantó tükrömet, hogy a kávézó ajtaja benne legyen. A sakk-készlethez nem nyúltam.
Úgy öt perc elteltével egy tagbaszakadt pofa haladt el a kocsi mellett kék selyemöltönyben és szürke nemezkalapban, egy táskát cipelve. Ismét lebújtam, s éppen akkor egyenesedtem fel, amikor a pasas belépett a kávézóba.
A dolgok kezdtek érdekessé válni. Ezer évvel ezelőtt, amikor még az Államügyészi Hivatalban dolgoztam, kihallgattam Brock Valentine-t néhány félkarú rabló miatt, amelyeket Nyugat-Hollywoodban dinamittal felrobbantott. Jókora túlsúlyt felszedett, de buldog karaktere és elegáns kis lakkbőrszerű fekete bajusza nem változott. Mindössze két percet töltött odabent, majd ugyanazon az úton sétált vissza, amelyen érkezett, de a táska nélkül.
Az Christa Vine-nál volt. Ő csattogva jött keresztül a járdán, az árut behajította a hátsó ülésre, majd maga is beszállt. Még teljesen be sem csukta az ajtót, amikor az Auburn csikorgó gumikkal nekilódult. Természetesen követtem.
Egy kis idő után elhagytuk a várost és a Mulholland Drive-on felhajtottunk a dombra. Itt is, ott is egy-egy kivilágított ablak csüngött, ahogy egy narancs tekint le szüret idején, aztán néhány háztömbbel odébb a fák eltakarták az ablakokat. Csak a mi kocsijaink voltak az utcában. Saját világításomat eloltottam és a holdat használtam. Végül a Mulholland legtetején felragyogott az Auburn féklámpája. Lekanyarodtam a járdáról, leállítottam a motort és megálltam a füvön.
A mennyezetlámpa vörösen felfénylett az Auburnben, és valaki kiszállt. Vártam egy percet, tekintettel a lehetőségre, hogy gyalog ellenőrizzem a kialakult helyzetet. Akkor valaki visszaszállt a kocsiba, és az autó hirtelen megfordult. Újból láthatatlanná váltam az ülésen, miközben a nagy versenykocsi elszáguldott. Amikor a kerekei elcsikorogtak lenn a kanyarban, kivettem a Lugert és a nagy elemlámpát a kesztyűtartóból és kievickéltem. Meleg éjszaka volt, még Dél-Kaliforniához képest is. Hátul, az úttól távol levelibéka énekelt.
Megtaláltam a táskát anélkül, hogy a lámpát használtam volna. Nekitámaszkodtam egy plumeriának, a táska lágyan megcsillant Hollywood dombaljánál tükröződő fényében. Nem mentem közel hozzá. Elég jó kis elképzelésem volt arról, hogy mit is tartalmazhatott.
Los Angeles megye a dombtetőre telepített egy telefonfülkét, ahonnan apuci leánykái segélykocsiért telefonálhattak, ha Romeo mindennapi foglalatosságként a melltartót cibálta egy olyan meleg nyári éjszakán, mint amilyen ez. Éppen csak annyira nyitottam ki az ajtót, hogy benyúljak és kicsavarjam a villanyégőt, aztán kinyitottam egészen, majd Bernie Ohls számát tárcsáztam az Államügyészi Hivatalban. Megismerte a hangomat.
– Phil, hogy van, fiú? Azt gondoltam, hogy maga mostanra a hullámverésben ázik kint a palánknál, skótmintás cementzoknit viselve.
– Még nem – válaszoltam. – Látom, még a délutáni műszakot húzza.
– Maga úgyszintén, hacsak ez a hívás nem baráti.
– Mit hallott mostanában Brock Valentine-ról?
– Semmi jót, pedig minden nap elolvasom a gyászjelentéseket. Úgy hírlik, ő társult azzal a nagy keleti pénzzel. Aligha szállít már port bárkinek is. Mit akar tudni róla?
– Lehet bármi köze a nagy keleti pénznek Sonny Bloomhoz?
– Ezt a nevet már halottam. Erről jut eszembe, az Államügyészi Hivatal keresi Sonnyt. A fickó elfelejtett megjelenni egy beszélgetésen.
– Kihallgatáson?
– Előzetes eljárás. Senki nem látta őt ebben a hónapban. Brock miben sántikál?
Nem tudtam válaszolni a kérdésre. Ha tudok, sem válaszolhattam volna. Ebben a pillanatban valaki felrántotta a fülke ajtaját. Egy árnyék takarta el a holdat.
– Nagyon is frankó, hekus – mondta az árnyék. Fokhagymát szagoltam a leheletében. Aztán valami suhogott, egy fekete fény felrobbant a koponyámban, só és vas ízét éreztem a nyelvemen, éppen azelőtt, hogy letettem az ilyen dolgokkal való törődésről.
Egy arcomba hulló fénnyel ébredtem, de nem a napból jött, ahhoz túlságosan is fényes volt, és úgy véltem, mintha G. E.-t olvasnék annak közepében. A saját elemlámpám volt. – Kapcsolja ki, vagy megetetem magával. – Legalábbis ezt szándékoztam mondani. Mindez valami más nyelven jött elő. A hátamon feküdtem valamin, ami nyirkos volt. Reméltem, hogy valaki másnak a vére, nem az enyém. A fejem olyan volt, akár egy összezúzott termosz. Tudtam, ha megmoccanok, a szilánkdarabok elmozdulhatnak, körbejárva odabent.
– Hány ujjamat mutatom, Phil?
Megnéztem. Kettőt láttam. – Október – mondtam. – Ezerkilencszázharminchét.
A férfi nevetett. Akkor már tudtam, hogy Bernie az. Lekattintotta a lámpát. Ahogy a lila folt kimosódott a látásomból, meghallottam a közelben a levelibéka énekét. A harmatos füvön feküdtem, közvetlenül a telefonfülke mellett, a Mulhollandon. – Lenyomoztattam a hívását – mondta. – A legkedvesebb ólmosbot-munka volt, amilyet valaha csak láttam. Maga mindig is keményfejű volt.
Megszólaltam:
– A táska.
– Miféle táska?
– Ne törődjön vele. Már válaszolt a kérdésre. Van tüze? – Végigtapogattam a zsebemet egy Camelért.
Egyik kézzel a fejemet támogatva az ajkam közé szigonyozott egy szálat és meggyújtotta a gyufával, amelyet a hüvelykujja körmén gyújtott meg. A füstnek olyan íze volt, mint a tejszínes csokoládéfagylaltnak.
– Nem osztaná meg velem, hogy mi új van a fickó körül, aki megmentette magát a balekoktól? – kérdezte Bernie.
Felültem. Egy láthatatlan manó himbált egy lapátot a fejem hátsó részében, de én kisöpörtem onnan.
– Azt hiszem, Sonny Bloomot elrabolták. Christa Vine azt mondta nekem, hogy a fickó Jerseyben van, de valaki odatelefonált a házba, s a hívást követően a nő sietve elment hazulról. Aztán a Sunseten egy kávéházban találkozott Brock Valentine-nal és a pofa átadott a nőnek egy táskát. Christa feltette ide, majd itt hagyta. Ennyi történt, amikor magát hívtam. Ezt követően kihunyt a fény.
Bernie azt mondta:
– Sonny Bloom halott.
Rábámultam. Fakó szemöldöke éppen csak kitűnt arcának ovális sötétjéből.
– Éppen akkor érkezett a hír az asztalomra, amikor ide indultam – mondta. – Valaki beleeresztett kettőt, majd lerakta egy étterem mögött Bay Cityben, ma kora este.
– Ez éppen akkor történhetett, amikor a felesége idejött.
– Bárki is tette, eléggé biztos volt abban, hogy a nő szállít.
– Kit gyanúsítana szívesen? – kérdeztem.
– A fickó egy gengszter volt. Holnap reggel leülök a Los Angeles-i telefonkönyvvel és ellenőrzöm azt az egyetlen nevet, akit nem szeretnék gyanúsítani. Maga rendben van? Lehet, hogy hívnom kellett volna a vészmadarakat.
– Csak a fejem volt.
– Látta a bunkóst?
– Nem, de egy sötét szobában is felismerném. Valószínűleg fokhagymagerezdet evett vacsorára.
– Reszelős hangja volt, mintha ötös dörzspapírral öblögetné a torkát?
– Ismeri?
– Stinkweed Hovac. Filmekben szokott szerepelni, kifutófiútól jutott el a karakterszerepekig. Talán karriert is csinálhatott volna, ha nem gondolja azt, hogy a fokhagyma a pattanásoktól a májzsugorig mindent meggyógyít. Senki nem dolgozott vele egy idő után, ő pedig elzüllött. Utoljára szabadúszó gengszter volt, ahogy hallottam. Maga szerencsés, hogy még megvan a koponyája. Ez a fickó hatalmasabb, mint a depresszió.
Szívtam a Camelt és gondolkodtam. Bernie valami másnak tulajdonította a hallgatásomat.
– Biztos abban, hogy nincs szüksége némi kórházi időre. Utálnám, ha Camarillónál kellene meglátogatnom magát, s segíteni a betegtologatónak, hogy kigördítse a napfényre.
– Jól vagyok. – Egyik kezemet a vállára tettem és együtt felálltunk. Az ég és a föld helyet cserélt párszor, de kitartottam mindaddig, amíg azok elvesztették e játék iránti érdeklődésüket. – Ha a kocsim eltűnt, szükségem lesz egy fuvarra hazáig.
– Ott van. De rádió nincs benne.
– Sosem volt. Melyik stúdiónak dolgozott Hovac, a Mammothnak?
– Igen. Hogyan találta ki? 
Belevigyorogtam a sötétbe.
– Képzett detektív vagyok.
– Marlowe, a bolondos fickó, egy valóságos Fred Allen. Itt van a járgánya. A megdöntött pedál jelenti az indulást. – A kezemet az ajtókilincsre tette. – Ha bármiféle ötlete lesz, emlékezzen rá, hogy kinek kell elmondania.
*
Gréta, a német szobalány válaszolt a csengetésre, hajcsavarókban és egy bodros fürdőköpenyben.
– Az asszonyom alszik – mondta a résen keresztül, amely nem volt szélesebb, mint az arca. – Jöjjön vissza holnap. – Kezdte becsukni az ajtót.
Nekitámasztottam a vállamat.
– Az a holnap most van. Én többnyire átaludtam az elmúlt éjszakát. Mondja meg Mrs. Bloomnak, hogy vagy én, vagy a hekusok.
A szobalány otthagyott. Bebocsátottam magam és rágyújtottam. Már a második cigarettát szívtam, amikor Christa Vine lejött a lépcsőn. Ugyanazt a pongyolát viselte, amelyet korábban már láttam rajta. Az arcán a smink friss volt.
– Mi van, Mr. Marlowe?
– Gondoltam, esetleg tudni szeretné, hogy mostanra kijön egy mindenre kiterjedő hivatalos körözés Mr. Stinkweed Hovac ellen. Amikor a zsaruk elkapják a fickót, ő beszél majd egy keveset a cinkosáról az Államügyészi Hivatal gyilkossági csoportjának.
– Én nem ismerek senkit ezen a néven.
– Dehogynem. Ő az, akit maga felbérelt, hogy tegyen engem hidegre, miközben valaki más felszedte azt a váltságdíjat, amit maga Brock Valentine-tól Sonny elengedéséért kicsikart.
Rám meredt, a vércsíkra, amely a homlokomon varosodott, és a kabátomon lévő fűnyomokra. – Maga részeg. Sonny New Jersey-ben van.
– Sonny formaldehidben van, és kegyed tudja ezt. Maga tette oda. A zsaruk egyenesen ott találták meg, ahol Hovac kirakta; vagy esetleg a maga sofőrje tette. A férfiak szeretnek szívességet tenni magának. Kérdezze meg Carson Moldine-t.
– Gréta, hívja a rendőrséget!
A szobalány a lépcsőfeljáró pihenőjéből figyelt. Aztán megfordult.
– Igen, hívja őket – mondtam. – Tudja meg, mi tart nekik ilyen hosszú ideig. Útban idefelé hagytam egy üzenetet az egyik barátomnak az Államügyészi Hivatalban. Néhány perccel korábban együtt voltam vele és elmondhattam volna neki személyesen, ám előbb kegyeddel akartam tölteni némi időt.
– Meglehet, én vagyok részeg, mert nem értem magát.
– Kegyednek el kellett volna ásni a pisztolyt, miután lelőtte Sonnyt, vagy legalábbis kitisztítani. Talán ez azt is jelentheti, hogy nem tervelte ki előre a gyilkosságot. Minden egyebet viszont klasszul kitervelt. Az a gyanúm, amikor a zsaruk leásnak, rájönnek majd, hogy maga együtt szerepelt egy filmben Hovackal. Kegyed emlékezett a pasasra, s figyelemmel kísérte a tevékenységét akkor is, amikor ő megvált a filmtől. Magának szüksége volt őrá a piszkos munkához. Nem számít, hogy maga miért ölte meg Sonnyt. A lényeg, hogy a munka nagyját saját kezűleg végezte el, biztonságba helyeztette a megmerevedett testet valahol, miközben meggyőzte a férje partnerét arról, hogy élete párját elrabolta egy rivális gengszterbanda, akik azt mondták: egyedül vigye el nekik a váltságdíjat, csak a sofőrje vezethetett. Valentine átjött a készpénzzel ma éjszaka, maga pedig eljátszott egy átadást, mert gyanította, hogy én figyelem. Hovac ott lődörgött, hogy engem távol tartson, ne lássam, ki vette fel a táskát, s az illető hová távozott. Hovac keményeket üt. A nő arca olyan volt, akár egy obeliszk.
– Ezt egy kicsit sok egyetlen pisztolyból kihúzni. Úgy értem, laboratórium nélkül.
– A pisztoly nem illeszkedett mindebbe, egészen a legutóbbi időkig. Csak akkor esett le, mielőtt Hovac leütött engem, s azt mondta: „Nagyon is frankó, hekus”. Egyetlen esetben tudhatta, hogy zsaru vagyok, ha valaki megmondta neki. Kizárólag maga és Carson volt, akik tudták, hogy rajta vagyok az ügyön.
– Igen. – Mindössze egy szó volt, kitölteni a csendet. Aztán az obeliszk összetörött. Egy könnycsepp végigsimított az arcán. – Nem akartam, hogy továbbra is verjen engem.
– Kicsoda, Sonny?
– Rendszeresen vert. Tele voltam ütések nyomaival, így aztán visszautasítottam a munkát, nem mutathattam az arcomat a filmen. Még csak arra sem emlékszem, hogy mi volt, ami miatt ezúttal verekedtünk. Nekem jött és én használtam ezt. – A pongyolája zsebéből előhúzta a harminckettes Browningot, és rám fogta. – Ő adta nekem, hogy legyen mivel megvédeni magam.
– Nincs szüksége rá, hogy megvédje magát. Inkább egy ügyvédre van szüksége. – Beszéltetnem kellett volna még. Nem számítottam rá, hogy most veszi elő a pisztolyt. Szirénák jajveszékeltek a távolban.
– Szükségem volt rá akkor. Maga elolvasta, hogy mit vésett rá. Lelőttem és ő összerogyott. – Előretartotta a pisztolyt.
Elvettem és újra lélegezni kezdtem. – Mint bárki más is összerogyna két golyóval a testében. – A pisztolyt betettem a kabátom zsebébe.
A lány megszólalt.
– Csak egyszer lőttem meg.
Az alagsori iroda bűzlött a por és az áporodott izzadságszagtól, akár egy elhagyott szekrényes öltöző vagy egy öreg színház oldalszárnya. A csupasz bura a plafonon szürkés fénnyel árasztotta el a nagy sárga tölgyfa asztalt, valamint az impregnált kardtokokat és a sarkokban halomba rakott állszakállakat. Az asztal egyik fiókjában találtam egy üveget és egy poharat, töltöttem magamnak egy kupicányit és amennyire csak lehetett, kényelembe helyeztem magam az elnyűtt, öreg széken. Hosszú idő után az ajtó kinyílt és lett társaságom. A pasas kalappal fedte kopasz fejét, amely beárnyékolta barna arcát és kipödört hófehér bajuszát, de öreg skótmintás zakója, valamint a jókora colt, amelyet az alatt viselt, éppen eléggé azonosította őt.
Azt mondta:
– Érezze otthon magát, Philip.
– Maga késett el, vagy én érkeztem korán – mondtam. – Felébresztett a telefon?
– Nem aludtam túl jól ezekben a napokban. – Éppen csak megállt az ajtón belül, tenyereit a combjain nyugtatva.
– Sonny-t kétszer lőtték meg. Egyszer egy harminckettessel, egyszer pedig egy harmincötössel, egy régi típusúval. Bernie Ohls mondta nekem mindezt Christa Vine házánál. Ő is itt lesz nemsokára.
– A lány jól van?
– A zsaruk bevitték. Miért tette ezt, Carson?
– Mondja meg maga.
– Úgy kalkulálom, maga, ismerve a helyzetet, azt mondta a lánynak, hogy hívja fel a következő alkalommal, amikor Sonny veréssel fenyegeti őt. Megtette, de amire maga odaért, ő egy golyót már beleeresztett Sonnyba. Maga meg befejezte a munkát.
– Nem ez volt az első eset, hogy megöltem egy férfit, hogy egy nőt védelmezzek.
– Úgy hallottam, három férfi volt.
– Nem, az egy másik alkalommal történt. Hibáztathat engem ezért az egyért?
– Nem. Magának nem kellett volna megpróbálnia pénzt csinálni ebből.
– A fattyú egyetlen dollárt hagyott a lányra. A ház és minden egyéb a pofa nővéréé lett, Newarkban. Mindezt ő maga mondta Christának. Tartozott a lánynak azzal a váltságdíjjal, amiért ennyi ideig kitartott mellette. Maga valóban azt gondolta, hogy én abból bármit is el akartam vinni?
– Nem számit, hogy én mit gondolok, Carson. Ha maga békén hagyta volna, Christa valószínűleg megússza, mint önvédelem, maga pedig menthető emberölés minősítéssel. Az emberrablásmese olyanná teszi mindezt, hogy gyilkosságnak néz ki.
– Nem onnan nézve, ahol én állok. A maga szemszögéből nézve sem, ha az enyémből nézné.
Ittam egy keveset a likőrjéből.
– Maga felhasznált engem, Carson. Szüksége volt egy balekra, aki jelenti a rendőrségnek, hogy látta a váltságdíj átadását, s ezért bérelt fel engem. Maga leültetett, így aztán nem láthattam túlságosan sokat. Egy bizonyos pontig viszont a maga szemszögéből látom; aztán elkezd fájni a fejem.
– Csak maga lehetett az, Philip – mondta. – Maga volt az egyetlen, akire számíthattam, hogy ennyire messzire viszi az ügyet. Mondtam Hovacnak, hogy csinálja finoman.
– Ez a magyarázata, miért adok esélyt magának, hogy átadja a pisztolyát, mielőtt a kopók ideérnek. A tárgyaláson mindez jobb képet fest majd magáról. – Kinyújtottam a kezem.
Megrázta a fejét.
– Nem tehetem.
– Magam sem gondoltam, hogy megtenné.
Kezdtem felállni.
Carson készenlétbe helyezte magát szétterpesztett lábakkal, én pedig megálltam.
– Maga lép először – mondta.
– Leüljek?
– Én is úgy csináltam, amikor az a három gyilkos McAlesterben értem jött.
– Az harminchét évvel ezelőtt történt.
– Harmincnyolc. Öregebb vagyok, és szükségem van némi előnyre.
– Nem kell, hogy így legyen, Carson.
– Húzz!
Elővettem a Lugerem az asztal nyitott felső fiókjából és meglőttem a vállát, mialatt ő még a colt kihúzásával volt elfoglalva. A háta a falnak vágódott és eldobta a fegyvert. A vállát szorongatta.
– Egész idő alatt elöl volt a pisztolya.
– Ez egy hosszú éjszaka volt – mondtam. – Nekem is szükségem van némi előnyre.
– Ennyit az előnyökről.
Azon az éjjelen másodszor hallottam meg a szirénákat.
***
Meglehetősen későn jutottam el Chandlerhez, csupán azt követően, hogy az első könyvemet publikáltam, s örömmel ismertem fel az ő rokon szellemiségét. Sokkal korábban, mint ahogy olvastam őt, egzotikus hasonlatokkal, valamint metaforákkal kísérleteztem, és a nyolc év művészeti gyakorlat meggyőzött a látásmód fontosságáról, s e dolgok egészen szorosan asszociáltak Chandler munkásságával. Folytattam hát valamennyi regényének újraolvasását, valamiféle mágnesként használva azokat, emlékeztetni magam, honnan is jöttem, és milyen messzire kell eljutnom. Ő volt – és marad–a műfajtól függetlenül százada legkitűnőbb amerikai stilisztája.
Loren D. Estleman

Baby Grace megmentése
Joyce Harrington
1938
A
legszebb álom közepén szólalt meg a telefon, jófajta füstös scotchcsal álmodtam, egy nevető, zöld szemű szőkeség pedig éppen kicsusszant valami kényelmes ruhából.
A kezelőnő azt kérdezte, hogy én vagyok-e Philip Marlowe, mire minden meggyőződésem ellenére azt válaszoltam: – Bűnös vagyok. – Aztán megkérdezett, hogy fogadok-e egy „R” beszélgetést Santa Rosából? Ahhoz túlságosan ittas voltam, hogy elkapjam a hívó nevét, bár már nem álmodtam az üres negyedgallonos üvegről, amely csábítóan nézett felém az ablakpárkányról. A fülemben lévő betonkeverő és a számat megtöltő homokdűne dacára felegyenesedtem. Santa Rosa felkeltette az érdeklődésemet. Azt mondtam: – Persze, miért is ne? Hátha dollármilliókat hagyott rám egy régen elvesztett rokon.
A telefonkagylóból érkező hang mintegy tízévesének hangzott.
– Philip? Maga az? Valószínűleg nem emlékszik rám. Az unokatestvére, June vagyok.
– Ki halt meg? – kérdeztem. – És mikor gyűjthetem be a milliómat?
Élesen vihogott, a vidámparki automatabanyát juttatva az eszembe, amint néhány pennyért szerencsét jósol, és értelmetlenül vihorászik az üvegkalitkájában.
– Maga mindig is nagy tréfacsináló volt, Philip – csicseregte. – Senki nem halt meg. Egyelőre legalábbis. De ilyesmivel kapcsolatban keresem.
– Szükségtelen, hogy keressen engem, Lady. Sosem volt olyan unokanővérem, akit June-nak, netán Moonnak vagy egyenesen Spoonnak hívtak. Amennyire csak lehet, utálom letenni a telefont egy olyan kedves valakinek, mint maga, de azt ajánlom, menjen, és valaki mással játsszon telefonbetyárosdit. – Lecsaptam a készüléket, és egy mellbevágó csikkekkel teli hamutartóban elnyomtam a cigarettacsutkámat, majd megpróbáltam megragadni az álmot.
Nem létezik akkora szerencse. Unokanővér vagy sem, a Santa Rosa-i June kezdett belopódzkodni a gondolataimba, bár rendszerint képes vagyok távol tartani valakit, kinn a mellékvágányon. „Semmi nem ostobább, mint a csirke, kivéve, ha az még csak tojás.” A mélyreható népi bölcsesség e mintadarabja jutott az eszembe. Santa Rosában születtem, s a legelső munkám még középiskolás koromban az volt, hogy tojásokat pakoltam az egyik helyi csirketelepen. Azok a tojások olyan helyekre mentek, mint San Francisco és Los Angeles, miközben én ott maradtam Santa Rosában a tollak és a büdös csirkeszar között. Bár nem sokáig.
Újra megszólalt a telefon. Megragadtam és beleordítottarn:
– Nem! – Ezúttal nem a telefonközpontos volt. June szólalt meg:
– Nos, nem kell annyira érzékenynek lennie. Ha nem is emlékszik énrám, én emlékszem magára. Néha olvasok magáról az újságokban. Egyszer még a fényképét is leközölték. Nos, ha felautózna Santa Rosába, ez esetben beszélhetnék magával a problémámról.
– Nem. 
Felsóhajtott.
– Gondoltam. Ezért vagyok itt Hollywoodban. Én és a nővérem, January. Ő tettette az imént a kezelőt. Most már emlékszik ránk? Mi vagyunk az Abbott ikrek. A nővérem férjhez ment, én pedig nem, de ettől még ikrek vagyunk. Tudom, mi valójában nem vagyunk unokatestvérek, de maga a gimnázium mögött megcsókolt és azt mondta, hogy mi lehetnénk a csókolózó unokatestvérek.
– Én mondtam?
– Ez volt a legszebb dolog, amit valaki valaha is mondott nekem.
– Mikor?
– Ó, legalább tizenöt évvel ezelőtt, talán tizenhat.
– És maga még emlékszik rá.
– Igen, de maga nem.
– Gyanítom, hogy tartozom ezért valamivel. Mit mondott, hol lakik?
Megnevezett egy hálózsákot, Melrose-on túl.
– De én odamehetek magához. A nővérem és én. Egész éjjel vezettünk, de egy cseppet sem vagyunk fáradtak.
– Nos feltételezem, reggel eljönnek az irodámba.
– Már reggel van, maga ostoba.
– Úgy értem, később. Jöjjön... – Rábandzsítottam az ébresztőórára, amely még sosem volt képes felébreszteni. Kilenc-harmincat mutatott. Elfogadtam, hogy reggel van. Az ablakredőnyök és a sötétbarna szerzetesruha-drapériák mindenesetre felfogták a napfényt, amely ott volt a hálószobám szimpla ablakán kívül. – Jöjjenek tizenegy-harmincra. – Megadtam neki az irodám címét és berángattam magam a hideg zuhany alá.
Ahogy megláttam, abban a pillanatban felismertem őket. Egymás mellett ültek azon a két egyenes széken, amelyeket arra az esetre tartottam a várószobámban, ha egynél több látogatóm lenne egy időben. Esetleg ugyanazon a napon. Sosem volt bezárva a várószobám. Semmi érték nem volt odabenn, amit érdemes lett volna elvinni, és senkit sem akarnék elkedvetleníteni, hogy rám várakozzon, amíg befejezek egy ügyet, vagy túl leszek egy másnaposságon.
June-nek tökéletesen igaza volt Santa Rosával kapcsolatban, s ugyanígy a gimnázium mögötti csókról szólva is. Ő és a nővére egypetéjű ikrek. Minden középiskolában van egy ronda lány. A lány, akit senki nem szeret, vagy akit senki nem akar barátnőjének. Santa Rosa szerencsés volt. Nekünk két ronda lányunk is akadt. Az Abbott ikrek. June és January. Én June-t csókoltam meg a gimnázium mögött, felhőszakadásban, mivel a lányok ellopták a ruháját, aztán lenyomták egy vízfolyásba, a világ legnagyobb iszappocsolyájába. December volt és hideg, mintegy három hétig esett, ahogy ez Észak-Kaliforniában lenni szokott.
Nekiadtam az esőköpenyemet, megcsókoltam a sáros homlokát, s ócska járgányomon hazavittem. Aztán visszamentem az iskolába, megkerestem a lányokat, akik ezt tették vele, kivittem őket a csirketelepre, megitatni velük némi csempészett bundapálinkát, amit eldugtam odakint, aztán mind a négyüket bezártam az egyik tyúkketrecbe éjszakára. Hullarészegek voltak, amikor rájuk kattintottam a lakatot, így aztán nem bánták túlságosan. Legalábbis akkor még nem.
Tizenöt év nem sokat változtatott az ikreken. Ugyanolyan rondák voltak. A ronda nem is rossz jelző, ha van valami másod, amit képzeletben leszámíthatsz abból, amit a tükörben látsz reggelente. Nézd csak meg Eleanor Rooseveltet.
Ugyanakkor az ikrek megpróbálták meggyőzni a világot – és önmagukat –, hogy platinaszőkén, és fényes, bíborvörös érzéki ívű ajkaikkal, valamint kitépve megsemmisített szemöldökükkel tökéletesek. Harlowon mindez jól mutatott, de ő már meghalt. Az ikreken groteszk és szánalmas volt.
Egyikük felállt és heves mozdulatot tett felém. A másik húsos lábát keresztbe rakva, felém fordulva, terült el a rozoga széken. Egyformán öltöztek, zöld és fehér pettyes, rengeteg fodorral cifrázott sifonba, s a Párizsi Este illatával voltak átitatva. Kövér kis lábukat fehér, kölyköknek való T alakú pántos cipőbe zsúfolták, amelyből a lábfejükön kiemelkedett négy fájdalmasnak látszó dudorodás.
Amelyikük rám bízta magát, elvigyorodott, s felém csücsörítve száját, fojtott hangon próbált suttogni.
– Most már emlékszik rám? Én emlékszem magára, de sokkal magasabb, mint gondoltam. Csinosabb is.
A másik olyan hangon csicsergett, hogy bosszantóan feltűnő volt, hasonlított a Santa Rosa-i toronyórák rikoltásához. – Megtestesült stekszmese, June. Ez volt az elképzelésed. Én még mindig azt hiszem, hogy csapnivaló, de elő vele, ha már itt vagyunk.
– Jó gondolat – mondtam neki, ahogy kinyitottam az irodám ajtaját. – Kérem, lépjenek be a fogadószobámba és mondjanak el mindent. – A fogadószobám nem sokat változott azóta, hogy az elmúlt éjszaka elhagytam. A levegő ugyanaz volt, tömény és áporodott, túl sok cigarettafüsttel és közel sem elég ózonnal. Ablakot nyitottam, hogy a Cahuenga Boulevard forgalmából felélénkítsem ezt a keveréket a kipufogók füstjének injekciójával.
Az ikrek megtalálták a helyüket, January lehuppant a látogatószékbe, June pedig az ötrészes, zöld színű fém irattartó szekrény párnázott részének támasztotta magát, amelyet egy bolhapiacon szereztem. Ha az üzlet nem virágzik fel, üresebben vihetem vissza, mint ahogyan azt kaptam.
Annak ellenére, hogy teljesen egyformák voltak, könnyű volt megkülönböztetni őket. Januaryra kiült a dacos elégedetlenség póza, a gin keserű illata pedig csatát vívott a parfümjével. June a gombszerű szemében legalább megtartotta az életerő egy szikráját.
June rám pillantott és azt mondta:
– Nem is tudom, hogy hol kezdjem.
– Mit szól az elejéhez – javasoltam. Leültem az asztalom mögötti megroggyant forgószékre és elhelyeztem a kalapom a telefon tetején. Nem tudnám megóvni a csengéstől, hogyha szólni akarna, de ahogy az üzlet mostanában ment, nem sok veszélyt jelentett.
June sóhajtott és kinyitott egy fehér bőrretikült, az ikertestvérét annak, amilyen January térdén hevert. Előhúzott egy merített papírra készült pillanatfelvételt és jelentéktelen kebléhez szorította. January valamelyest felegyenesedett a székben és ellenséges pillantást vetett a nővérére.
– Nos, mi őt keressük, ugye? – állt elő vele June.
– Bánom is én, ha sosem látom újra azt a trógert – January gondosan kifestett ajkai lebiggyedtek egy rosszindulatú grimaszban. Ez majdnem kellemes kinézetűvé tette.
– De Jan, ő magával vitte Baby Grace-t. Mi vissza akarjuk őt kapni, ugye?
– Ha bántja a kölyköt, én megölöm. Esküszöm, kirázom belőle a koronaékszereket és letömöm a torkán.
A parti kezdett kissé durva lenni az én zsenge érzékeimnek.
– Hölgyeim, hölgyeim! – kiáltottam. – A maguk testvéri ragaszkodása megható, de ha bárhová is el akarunk jutni, akkor érzelemmentes megközelítés kell. Eltűnt valaki?
– Nem! – kiáltotta January.
– Ketten! – harsogta túl June. – Jan férje, Walter, és a kislányuk, Baby Grace.
– Nem egyszerűen csak eltűntek. – January úgy vicsorgott a fogai közül, mintha megpróbálná megtartani rajtuk a fogport. – Walter elrabolta őt. Ha elkapom, meghal. Az sem érdekel, hogy ki tud róla. – A lány kinyitotta a retiküljét és előhúzta a legkisebb pisztolyt, amelyet valaha is láttam. A fegyver csaknem elveszett tömzsi rózsaszín mancsában, bár nem volt kétségem afelől, hogy az el tudná végezni a munkát.
– Egyáltalán tudja, hogyan kell használni? – kérdeztem leglágyabb és legszolidabb hangomon.
– Maga átkozott kurafi! A szeme közé kapja a golyót a jó öreg Walter Watson, amikor megtalálom. – Rám szegezte a pisztolyt, hadd lássam, milyen jól céloz.
– Nos, elég klassz, de addig is legyen szíves, tegye el a pisztolyt. Ha természetesen véletlenül lelő, képtelen leszek segíteni, hogy megtalálja Waltert, ugyebár.
Körbelendítette a fegyvert és rászegezte a nővérére.
– Te is elmondhatod neki. Én utálok erről bárkinek is beszélni. Mindez olyan gusztustalan.
– Na, na, édes – mondta June. – Egyetlen szót sem kell szólnod. Tudom, hogy mennyire felzaklatott a dolog. – Átoldalazott a nővéréhez, és kinyújtotta felé a kezét, tenyérrel felfelé. – Miért nem adod ezt nekem? Cseppet sem udvarias dolog fegyvert fogni valakire, aki segíteni próbál neked.
Mialatt a pisztoly tálalásának bonyolult etikettjét fontolgatták, kicsúsztattam az íróasztalom fiókját, s nagy ravaszul hagytam, hogy a kezem a harmincnyolcasomra hulljon megpihenni, amelyet társasági alkalmakra tartogattam ott.
Ám January visszatömte halálos játékszerét a retiküljébe, s helyette egy barna orvosságosüveget cibált elő.
– Az idegeimre megy – motyogta, amint a kupakot lecsavarta. – Szörnyű állapotban vannak az idegeim. – Slukkolt egyet az üvegből, ajkaival csettintett és visszatette a kupakot anélkül, hogy bárkinek is felajánlott volna a csemegéből. Emily Post úgysem fogadta volna el.
June áttipegett és letette a felvételt az asztalomra.
– Ez ő – mondta –, Baby Grace-szel a vállán.
Egy magas, vékony, fürdőruhás úriemberre bámultam le. Belehunyorgott a napba, keresztül egy sascsőrön, széles, gondtalan vigyorral. A vállán a kislány úgy öt-hat évesnek nézett ki. Világos haját a kötelező hullámfrizurára ondolálták, míg kis keze a fickó füleit szorította. Lábszára és csupasz lábfeje a férfi mellkasának feszült, lábujjai pedig begörbültek. Ugyanakkor az arca azt mondta nekem, hogy nem szeret ott lenni, ahol van, odafent, olyan magasan a világtól. Szemei nagyok és rémültek voltak, kicsi száját összeszorította. Mögötte a bizonytalan víz nyújtózkodva ragyogott a napfényben.
– A Clear-tónál csináltuk, úgy három héttel ezelőtt mondta June. – Walter úszni tanította.
– Felejtse el az úszást – dünnyögte January. – Látnia kellene a kislány dzsiggelését. Megcsinálhatja a szerencséjét a filmnél, még mielőtt túl öreg lenne. Ő a legcsinibb kis tehetség a világon. Walternek nem volt joga... – tört ki belőle egy gin itatta zokogásözön.
Anyaszeretet. Hollywood ezekben a napokban ezzel volt tele. Anyák jöttek lowából, Nebraskából és Kansasből. Kemény tekintetű éhes asszonyok, felcicomázott és kifestett Kewpie-baba lányaikkal. Valamennyi egy eljövendő újabb Shirley Temple próbált lenni. Amit mindebből kiolvastam, hogy az ikrek Walter forrónyomán voltak, aki vagy megpróbálta megmenteni kislányát a szívszakasztó film közönyétől, vagy pedig megelőzte Jan anyucit és June-t portékájuk eladásában. Akárhogy is legyen, egyik változat sem volt kedvemre.
Az asztalon át visszatoltam a felvételt.
– Nincs már rendőrség Santa Rosában? – kérdeztem.
– Egy csomó hájfejű – csattant fel January. – Arra sem kérném meg őket, hogy Jimmy Durantes orrát megtalálják. Mellesleg azt gondoljuk, hogy Walter valahol Los Angelesben van. A nővére, Lucille az egyik stúdiónál varrónő. Tegnap felhívtam és ő komiszabbnak hallatszott, mint általában. Azt mondta, hogy nem látta Waltert, s nem is hallott róla hónapok óta. Én viszont nem hiszek neki. Utál engem, és mindig is azt akarta, hogy Walter hagyjon ott, s vigye magával Baby Grace-t.
Közben June rátelepedett az íróasztalom szélére. Aztán áthajolt hozzám és egyik kezemet felemelte, azt, amelyik csak hevert ott, a saját dolgával törődve.
– Philip, muszáj segítenie nekünk – lihegte. – Valami többről van szó. Azt gondoljuk... Én úgy vélem, jó okunk van azt hinni, hogy Walter csinál valamit Baby Grace-szel. – Kerek arca összeszáradt köpet színére változott, az arcfesték foltja kiemelkedett, akár a közlekedési lámpa Mojave-ben.
– Miféle dologra gondol? – kérdeztem illedelmesen. Tudom, tudom, nem vagyok egy kedves fickó, erőszakoskodtam, hogy nevezze meg a megnevezhetetlent.
– Maga tudja, mire gondolok – kerülte meg a választ. – Ő mindig felkapkodja a kislányt és csókolgatja, ölelgeti. Még sosem kaptuk rajta, hogy ennél többet is tenne vele. De sokat van vele otthon egyedül. Ő vigyázott a kislányra, mialatt Jan és én dolgoztunk a szépségszalonban.
– A hétszentségit, lányok! Walter a kislány apja. Mit kellene tennie? Úgy bánjon vele, mint egy bútordarabbal?
June leemelte a kezét az enyémről, hátrahagyva egy izzadságréteget. Reménytelen sóhaj szállt fel belőle majd hervadt el, akár egy leeresztett úszómedencei gumitutaj.
– Tudhattam volna – mondta. – Senki nem szeret elhinni ilyesfajta dolgokat. Nekünk is sokáig tartott, míg eljutottunk ehhez a gondolathoz. Most már tudja, Jan miért annyira zaklatott, s miért nem tartottuk helyénvalónak, hogy a rendőrséghez forduljunk. Ha mindez kitudódna, egy életre tönkretehetné szegény Baby Grace-t.
Volt némi igazság abban, amit mondott. A kisvárosi pletyka halálos. A természetes, öröklött amerikai gyilkos ösztön nem korlátozódik a fegyverkereskedelemre és az alvilági életre. A jellem gyilkolása a falu legjavának egyik kedvelt időtöltése, s amennyire visszaemlékszem, Santa Rosa alaposan kivette részét a képmutatásból.
Kifakadása után Jan álmosan bólogatott a székében, nem lehetett tudni, hogy June vádjaival értett egyet, vagy a gin okozta bódulat bólogatta. Legalábbis én nem tudnám megmondani. Aztán felemelkedett fenséges pirinyó lábaira.
– Indulás kifelé innen – recsegte. – Ez a fickó felfordítja a gyomromat. – Mancsait úgy pihentette a hasán, mintha a helyén akarná tartani. – A fickó kész leégés. Nem akar nekünk segíteni, menjünk, találjuk meg Baby Grace-t mi magunk. – Az irodaajtóhoz menetelt és kivágta. Aztán megfordult és végigmért mindazon megvetésével, ami az egyik Abbott iker létének huszonnyolc vagy harminc éve alatt felgyülemlett.
– Remélem, megrohad – mondta kedvesen. – Remélem, hogy lassú és fájdalmas halála lesz. Maga egy pocsék kis üzletet visz egy pocsék városban, s mindez illik magához. Még szemétszállításra sem bérelném fel. Maga túlságosan... túlságosan undorító ahhoz.
Kezdtem megkedvelni. Olyan nyers őszinteség áradt belőle, hogy jóvátétel volt a hamis, szálkás, hirtelenszőke hajért és az eltúlzott sminkért.
– Várjanak, hölgyeim – szóltam. – Egy szóval sem mondtam, hogy nem vállalom az ügyet. Történetesen semmi más dolgom nincs most. Egy vagy két napot megengedhetek magamnak.
– Ó, ez csodálatos – böfögte June, újra teljes méretűvé fújva fel magát. – Tudtam, hogy maga elvállalná.
– Csak ha a nővére nem nevez undorítónak. Meglehetősen érzékeny fickó vagyok. Belátom, hogy ez szemét egy üzlet, de ez minden, ameddig elmegyek.
Miután megkaptam a részletes leírást a haj és a szem színéről meg minden egyébről, például mit viselt a hiányzó személy, amikor utoljára látták, s milyen típusú autót vezetett Walter, végül megkérdeztem a pasas nővérének címét.
– Miss. Hatalmas-és-Erős Lucille Watson Bay Cityben él – mondta January, s megadott egy utcaszámot egy lerobbant városrészben, a tengeri szórakozó móló mögött. – Kell, hogy beszéljen vele? Ocsmány dolgokat fog mondani rólam.
– Megígérem, hogy nem hallok meg többet, mint amennyit muszáj. Melyik stúdiónál dolgozik?
January megnevezte az egyik legnagyobbat, egy álomgyárat, amely a csóró, lusta alakok hadserege volt, s ahol elhitették velük, hogy milyen szerencsések is, mert kalapálhatják és fűrészelhetik meg festegethetik tovatűnő életüket. Legalábbis ezt gyanítottam. Hetente fizették őket.
Sokkal többet nem tudtak mondani nekem, így aztán lementem velük a felvonóval, amely utazást az ikrek együttes tonnatartalma és a szerkezet rozoga állapota tette kockázatossá.
Miután begyűrtem őket horpadt Dodge Roadsterükbe és beállítottam azt az ebéd irányába, visszamentem az irodába és dolgoztatni kezdtem a telefont.
A nagyobb stúdiók egyike sem osztott ki szerepet kislányoknak, s csupán egyetlen látott tizenhat év alatti új húst az elmúlt héten, egy duzzogó angol csodagyereket a stúdiófőnök hozott be, nem is olyan homályos saját indítékával. A szabadúszók szánalmas maradékai a Glower Gulchon túl rekedtek, még nyugdíjazott cowboyok sem kaphatnak ott semmiféle munkát ezekben a napokban.
Másfelől, Walter Watson kiépített valamiféle kapcsolatot. Eljött az ideje, hogy meglátogassam Miss. Lucille Watsont.
Áthajtottam a stúdióhoz, ahol a lány dolgozott. Az egyik biztonsági őr egy visszavonult kopó volt, aki ismerte a belső történetét annak, hogy miért is rúgtak ki az Államügyészi Hivatalból néhány évvel ezelőtt. Örült, hogy látott engem.
– Ó, Philip – nyögte. – Hát nem szörnyű, amit ez a város magával művelt. Én azon lennék, hogy horgásszak valamelyik tónál a hegyekben, de próbálja csak megtenni ezt egy hekusnyugdíjból, magának meg az igazság bajnoka hírnévvel kellene rendelkeznie. Ehelyett nézzen csak ránk. Balekok vagyunk kezdettől fogva.
– Ahol a jog, ott van a balek – mondtam neki. – A szajhák mindig balekok. Ők bárkinek eladják magukat, aki fellobbant egy bankjegyköteget, és elfelejtik, milyen érzés tisztának lenni. Szükségem van a segítségére, Ralph. Nem annyira nagy ügy, hogy bajba keverné.
– Bármit, csak mondja meg, mi az – mondta, megveregetve a vállamat, erősen emlékeztetve arra a módszerre, ahogy a bűnözőket szokta a kocsihoz vonszolni. Próbáltam nem vonaglani, bár ő ezt barátságosnak szánta.
– Fontos, hogy beszéljek Miss. Lucille Watsonnal. Varrónőként dolgozik itt.
– Hogyne – mondta. – Ismerem Lucille-t. Magas, sovány, savanyú cica, olyan motorosszemüveggel, mint a szódásüveg alja. Bár ma nem láttam őt. Tegnap sem, ha jól emlékszem. Várjon, hadd nézzem meg a kártyát.
Bekacsázott a kapu melletti kis kétszer négyes irodába és egy pillanattal később ki is jött, a fejét rázva. – A múlt hét óta betegszabadságon van – mondta. – Nem tudom, hogy hol lakik.
– Ez aztán kitűnő – feleltem neki. – Bay Cityben él, én meg azt reméltem, hogy itt kapom el. Engem nem túlságosan kedvelnek Bay Cityben.
Hahotázott egy nagyot, majd felkiáltott.
– A pokolba velük, Philly! Maga bohócot csinál azokból a nagy mafla fickókból.
Elhajtottam a stúdiótól, szemben a nappal, a hőség pedig úgy préselődött át a nyitott ablakon, akár a robbanás az acélőrlőből.
Amint Bay Citybe értem, megálltam egy vegyeskereskedésnél, s vettem egy doboz csokoládét egy kicsi, tiszta, fehér gyógyszerészkabátos öregembertől. Mosolygott, amíg becsomagolta egy zöld papírba és átkötötte egy sárga madzaggal.
– Ajándék az ön édes pitéjének – mormolta. – Ez szép. Szerencsés egy lány.
– Köszönöm, papa – mondtam, pakolva a zsebembe a visszajáró aprót. – Megmondom neki, hogy maga ezt mondta. Valószínűleg nem ért egyet.
Megtaláltam Miss. Lucille Watson piszkosfehér díszvakolatú bungalóját a pontosan ugyanolyan bungalók sorában. Az övé annyiban különbözött, hogy egy fehér kerítés állt sztrájkőrséget az első udvar körül, s egy hatalmas hortenziabokor is vigyázta.
Megnyomtam az ajtócsengőt, s hallottam szólni valahol bent a házban. A vörösre festett ajtó a fa közönyével meredt rám, s zárva maradt. Csengettem újra, majd megfordultam, hogy visszanézzek az első udvarra. Egy Charlie McCarthy baba hevert a hortenzia alatt. A szája nyitva volt, de egyetlen szót sem szólt.
Az ajtó mintegy inchnyire nyílt ki nyikorogva, s egy vizenyős szem kémlelt ki rám. Egy hang azt krákogta:
– Semmit nem vásárolok. Menjen innen!
– Nem árulok semmit. Ezen a héten már ingyen osztogatok. – Levettem a kalapom, akár egy jófiú. – Maga Lucille Watson? Ha így van, éppen most nyerte meg a Blue Network Rádió „Hét virágszála” díját – hadonásztam a doboz csokoládéval. Mindössze néhány egyszerű kérdésre kell válaszolnia.
A szem eltávolodott az ajtótól és egy vastag lencse által felnagyítva jött vissza. A lencse levillant a csokoládésdobozra, aztán fel az arcomra. – Miféle kérdések? – Az ajtó nyikorogva valamivel szélesebbre nyílott.
– Semmi komoly, de ellenőriznem kell, hogy hallgatja-e a rádiót. Ugye van rádiója?
– Természetesen hallgatom – vakkantotta. Ekkorra az ajtó éppen eléggé nyitva volt ahhoz, hogy mind a két lencsét lássam, meg a lakkozott ujjak merev legyezővégét, meg a szegényes testre felgombolt és övvel felfogatott kikeményített levendula és fehér színű otthoni ruhát. A lencsék éles, kotnyeles orron pihentek, ha nem is Walter sas csőrével teljesen egyformán, de a rokonság nyilvánvaló volt. Megnyalta vékony sápadt ajkait és kinyújtott egy csontos kezet az édességes dobozért.
– Na, na, na – mondtam, elrejtve a dobozt a hátam mögött. – Nem muszáj megérinteni, amíg nem láttam a rádiót és meg nem mondja, hogy melyek a kedvenc programjai.
– Ó, jöjjön be – válaszolta. – Úgy saccolom, hogy maga ártalmatlan. Ha netán mégse, egy kalaptű a megfelelő helyen fogja némi jó modorra tanítani. – A nő orrhangú recsegése sejtette, hogy vidékről érkezett.
Keresztülvezetett egy kicsi sötét előszobán, be egy még sötétebb, vastag kaliforniai bútorral telezsúfolt nappaliba. A rádió egy állványos Philco modell volt, kerek, zöld kijelzővel. Az Ifjú Widder Brown délutáni gyötrelemének egy újabb elbűvölő fejezete csordogált belőle.
– Itt van – mondta. – Az én kedvenc programjaim az Egy emberes család és a Jack Benny. Fizetik magát azért, hogy ezt csinálja?
– Mi a helyzet a gyerekeivel? Ők mit szeretnek?
– Nem vagyok férjnél – vakkantotta.
– Elnézést, Miss. Watson, láttam egy babát kint az udvaron. Azt gondoltam, hogy egy gyereké.
– Milyen baba? – Odalódult az első ablakhoz, s félrehúzta a nehéz drapériát.
– Egy a Charlie McCarthy babák közül. Minden gyereknek van egy ezekben a napokban.
– Az unokahúgom – mondta. – Meglátogatott az apjával. Szegény. Hiányolni fogja a babát. Nagyon szereti. Azt hiszem, muszáj lesz elküldenem neki.
– Látogatás hazulról? – kérdeztem.
– Mi köze ehhez magának?
– Igazából semmi – ismertem el legjobb bumfordi fazonommal. – Csak éppen úgy véltem, hogy a gyerekeknek jobb az esélye felnőni olyan tisztességes helyen, ahol az emberek keményen dolgoznak, vasárnaponként pedig templomba járnak. – Reméltem, hogy a hazugságom nem hangzik túlságosan ostobának. – Úgy saccolom, hogy maga lowából való.
– Keményen dolgozok, és vasárnaponként eljárok a templomba. De magának, fiatalember, igaza van. A fivérem magával vitte a kis Grace-t, vissza haza, Council Bluffsba. Mindezek után mi van az édességgel?
Átadtam a dobozt.
– Bizonyára nagy megpróbáltatás egy kislánynak, ha nincs édesanyja –jegyeztem meg.
– Ezt meg ki mondta magának? – erősködött szétszakítva a zöld papírt.
– Senki. De maga nem tett említést a kis Grace anyjáról. Meghalt?
– Áldás lenne, ha úgy volna. – Kinyitotta a dobozt, kivette a csokoládéval bevont cseresznyét és betömte a szájába. – Veszekszik vele szegény Walter a kezdetektől, a nő ivászata és az őt körülvevő bikacsorda miatt. Én figyelmeztettem Waltert a nő viselkedésére, de ő nem hallgatott meg. Aztán, amikor az asszony mindezt elkezdte a kis Grace-szel, nos az volt ezen életmód csúcsa. Dzsiggelésleckék és állandó hajondolálás. Rúzst kent a kislányra és hozzásegítette, hogy bálteremben lépjen fel és énekeljen. Mit szól mindehhez? – A szavai ragadósak voltak a csokoládétól és az erkölcsi méltatlankodástól.
– Igen, madám – mondtam. – Így tehát ők jócskán útban vannak hazafelé.
Egy másik darab csokoládét majszolt, miközben engem kémlelt a lencséin keresztül.
– Maga meglehetősen kíváncsi a bátyám és az ő holléte iránt, nemde bár? Sosem hallottam bármiféle Blue Network Rádió „Hét virágszála” képtelenségről.
A lencséi elcéloztak valahol a bal vállam fölött. Mielőtt megfordulhattam volna, hogy lássam, mi is van ott, egy szobányi masszív, dísz nélküli bútor zuhant a fejemre. Szőnyeg pora bűzlött az orromban és vas izét éreztem a számban. Az utolsó dolog, amit hallottam, hogy egy vékony sírós hang azt mondta:
– Mami!
Az első hang pedig, ami eljutott hozzám, amikor képes voltam hallani ismét, a „Gosh all hemlock, Jack!” volt, s a Philcóból jött. A délutáni agónia egy zenedarabról átmenet nélkül átváltott egy kockázatos kalandra, amelyben a makulátlan amerikai fiú a gonosztevő nyomában lohol valahol a párás amazóniai őserdőben. Mialatt e makulátlan amerikai tökfilkó kötelező szunyókálását töltötte a kézzel szőtt perzsautánzata szőnyegen. Felhúztam az egyik szemhéjamat, s egy apró fekete cipőt láttam az orromtól hárominchnyire.
A Charlie McCarthy egy szék lábának támaszkodva ült egy felsőbbrendű lény önelégült vigyorával. Felkészültem rá, hogy elsüti valamelyik aranyköpését, és nem tettem volna neki szemrehányást, ha megteszi. Rászolgáltam. Ő azonban csak ült ott és engem bámult – ahogy négykézlábra kínlódtam magam –, s a tarkómon egy érzékeny pontot. Vér sehol. Csupán egy pépes dudor, amelyet baseballütővel vagy feszítőrúddal csinálhattak. Walter Watson jól céloz. A dudor gondosan kicentírozva helyezkedett el a koponyámon.
Amikor befejeztem a fájdalom iránti tűrőképességem tapasztalgatását, észrevettem, hogy a Charlie egy darab papírt szorongat egyik merev kezében. – Köszönöm cimbora – mondtam, amint elvettem tőle. – Szép kis csőcselékkel vagy körülvéve.
A cetli azt mondta: „June megmondhatta volna, hogy ő akkortól fecsegett magáról, amióta a fotója megjelent az újságban. Már vártuk, hogy felbukkan. Csak kérdezze őt egy bizonyos Mr. Hap Delaney-ről. Azt is mondja meg January-nak, hogy Grace jól van.” Aláírás nem volt. Kikapcsoltam a rádiót, miközben azt énekelte nekem: „Próbáltad már a Wheatiest?”
Belegyömöszöltem a papírdarabot a zsebembe, a Charlie McCarthy-t a hónom alá vágtam és tettem egy gyors körutazást a bungalóban. Egy kicsi hátsó hálószobában egy érintetlen egyszemélyes ágy, s egy gyerekágy volt. A kiságy alatt egy lila napozóruhát találtam, amelynek fenekébe beletörött a fű.
A másik hálószoba sem volt sokkal nagyobb. Azt megtudtam, hogy Miss. Lucille Watson protézist visel, és lefekvéskor bibliát olvas. A konyha egyáltalán semmit nem mondott nekem, hacsak nem veszem figyelembe a takaros rendet. Lucille fanatikus volt a Fels-Naptha-val. Ennyi. Semmi nem utalt arra, hogy ők hová távoztak. Csupán annyi volt biztos, hogy Walter és Baby Grace itt tartózkodtak, s most hűlt helyük.
Az egyetlen dolgot tettem, amit tehettem. A Hap Delaney nevet csilingelte egy távoli harang. A fickónak egy csapat zsebmetsző kölyök futtatásához lehetett valami köze a város körüli filmszínházakban. Egy közönséges korunkbeli Fagin. Bár mindez hosszú idővel ezelőtt volt, s azóta nem hallottam a nevét. Visszamentem az áporodott szagú túlzsúfolt nappaliba, felvettem a telefont, s a Hollywood Citizen Newst kértem a kezelőtől. Alkalmi ivócimborámat, a mindenre képes, mindentudó Benny Flinderst kerestem, hátha akad néhány használható bizalmas értesülése.
Amikor Bennyt meghallottam, sokkal inkább emésztési zavarral küszködőnek hangzott, mint általában.
– Na, ezt mondd meg nekem, Marlowe – nyögte. – Mit tehet egy srác, ha a barátnője kikosarazza, a belgyógyász azt mondja neki, hogy hagyja abba az ivást, a haja pedig szénakazal nagyságú csomókban hullani kezd? Hová tűntél, kispajtás? Már vagy egy hónapja nem láttalak.
Benny – amióta csak ismertem – olyannak hallatszott, akár egy vénember, bár inkább az én koromhoz járt közelebb, mintsem a matuzsálemihez. Hap Delaney-ről kérdeztem, s ő nevetett. – Egyszerű – mondta. – Mintegy hat hónapja szabadult, s elfoglalta magát egy új szélhámossággal, akár egy vadászkutya. Ismerve Delaney-t biztos, hogy nem legális, amit csinál, de egyelőre senki nem tudott semmit rábizonyítani. Van egy irodája túl Highlanden, bár alig jár oda. Utazgat föl-le a tengerparton, s tehetségekkel találkozgat. Ügynöknek mondja magát, aki gyerekszínészekre specializálódott. Köztünk legyen mondva, azt hiszem, hogy vesz és elad. Nem tudom, ki van az üzletben, de szóbeszéd járja olyan partikról, ahol fiatal kölykök nyújtják a szórakoztatást. Nem úgy értem, hogy „Megy a gyűrű vándorútra” játékot játszanak. Van talán valami dolgod vele?
– Még nem tudom, Benny. De amilyen gyorsan csak lehet, tudatni fogom veled. Köszönöm.
Visszaúton Hollywoodba a mellettem levő ülésen megtámasztott Charlie McCarthyval próbáltam némi társalgást folytatni. – Most pedig mondd fafejű barátom. Ha az Aranydohányú Ikrek üzleteltek Hap Delany-vel, s amennyiben Walter tudott erről, akkor miért nem használta fel ezt az értesülését az alkudozásnál? A bábu válaszolt. – Ne légy ostoba, samesz. Walter meg akarta tartani a pénzt és a gyereket. – Milyen pénzt? – kérdeztem. – A pénzt, amelyet hárman kaptak fizetségként az áruért. Esetleg csak ketten. – Melyik kettő? – Találd ki. Te vagy a detektív.
Nem voltam túl jó hasbeszélő. A bábu válasza csak még több kérdést gerjesztett.
Késő délután volt, amikor végül leparkoltam a Highland Avenue-n, átellenben azzal az épülettel, ahol az információ szerint a Delaney Ügynökség székelt. A liftkezelő egy rózsás arcú fiatal fiú volt, aki késznek látszott dalra fakadni, vagy táncra perdülni. Delany kilencedik emeleten lévő irodájának élénk csíkos ajtaja volt és egy szelíd arcú, nagymamakorú hölgy üldögélt egy élénk csíkos asztal mögött.
– Hello! – turbékolta felém. Az asztalon egy akvárium volt, tele mézgalabdacsokkal. A sarokban egy hintaló állt, a másikban pedig egy babaház. – Miben tudnánk segíteni önnek?
– Megmondhatnák nekem, ha Hap Delaney idebent van. – Hozzásegítettem magam egy zöld mézgagolyóhoz, s az egyik névjegykártyámat az asztalra dobtam.
A turbékolás károgásra váltott, ahogy fennhangon olvasta a nevemet. – Mára már zárva vagyunk. Éppen távozni készültem. – Kinyúlt a felvirágozott szalmakalapért és ferdén a kis kontyára pottyantotta.
– Ő nem lehet most úton Santa Rosába, ugye? – kérdeztem.
– Santa hová? – motyogta. – Nem tudom, hogy maga miről beszél. – Felkelt a székéből és zavartan nézett a résnyire nyitott ajtóra.
– Mert ha úton is van, nem kell olyan messzire mennie. A portéka ugyanis, amit elloptak tőle, nem hagyta el a várost. – Éppen elég hangosan beszéltem ahhoz, hogy bárki volt is az ajtó túloldalán, hallhatta, amit mondtam.
Az ajtó kinyílt, a hölgy pedig visszaült a helyére. A férfi, aki az ajtónyílásban megjelent, valamelyest úgy nézett ki, mint egy fiatal Mikulás; kerek rózsás arc, kerek gomborr, göndör vörös hajkorona és olyan széles mosoly, mint a Topanga Canyon. Ő volt mindenki kedvenc nagybácsija.
– Minden rendben van, Bessie – mondta. – Menjen most haza. Ezt majd én elintézem.
Az öreg hölgy kisietett az ajtón, s Hap Delaney betessékelt az irodájába. Az élénk csíkos dekoráció uralta a szobát. Szikvizes kút és három szék uralta a szoba egyik részét. Mindenütt babák és Teddy-mackók voltak, beleértve egy pár Charlie McCartyt is. – Szóval ön Philip Marlowe – mondta. – Már hallottam magáról. Üljön le, üljön le. Megkínálnám egy itallal, de a bár szigorúan szárcsagyökérre váltott. Mit tehetek önért?
Leültem egy kanapéra egy Shirley Temple baba és egy Dion-négyes közé.
– Keresek egy kislányt. Baby Grace Watsont. Egy kismadár azt csicseregte nekem, hogy megnézhetném itt.
Kedélyesen nevetett.
– El tudja képzelni, hogy mennyi Baby Emezeket és Baby Amazokat látok én egy héten? Valamennyi dzsiggelő táncos és mindahány énekel. Mindegyik hasonlóan néz ki. Miképp keressem meg én azt az egyet, aki kitűnik ebből a sokadalomból.
– Mi történik azokkal, akik nem tűnnek ki? – kérdeztem. 
Megvonta a vállát.
– Honnan tudjam? Hazamennek, felnőnek, majd feleségül mennek a szomszéd fiúhoz. Már amennyiben az anyukájuk engedi őket, ennyi.
– Magával nem történhet meg, hogy belekormányozza őket bizonyos másfajta munkába?
– Mi lenne az? – Már nem mosolygott.
– Ó, én nem is tudom. Milyen munka létezik egy ötéves kislány számára?
– Ide figyeljen, Marlowe – mondta. – Ez egy legitim üzlet. Esetleg nem egy kellemes üzlet, de ebben minden legális és nyílt. Nem tudom, ki mondta magának, hogy hozzám jöjjön, de itt semmit nem talál. Nem láttam a maga Baby Izéjét.
– Azt akarom, hogy megnézze a kislány fotóját. – Kihúztam a képet a zsebemből és átnyújtottam neki.
Éppen csak rápillantott.
– Amint mondtam, hasonló valamennyi. Mindegyik anya azt képzeli, hogy a kölyke menthetetlenül gazdaggá teszi. Néhány apa úgyszintén. Ha egy kislány szeplősen vagy copfosan sétál be azon az ajtón, talán tehetek érte valamit. Ő más lehet. Érti, hogy mire gondolok? – Visszanyújtotta a képet. – Tehetek még valamit önért?
– Nos, amennyiben felbukkanna, esetleg felhívhat. Az apjával van. Bessie-nél hagytam névjegykártyát.
Odalent a hosszúra nyúlt árnyékban lekuporodtam a kocsimban és figyeltem az épület elejét. Mintegy húsz percbe tellett, mire megtaszította a forgóajtót. Egy taxi várt rá, jobbra a járdaszegélynél. Figyeltem, amint az továbbhaladt lefelé, Melrose irányába, majd egy U-fordulatot tett, aztán elkotródott. Valami azt súgta nekem, tudom, hová tart Delaney, így hát adtam magamnak egy esélyt, s megreszkíroztam egy telefonhívást. Ralph, a stúdiókopó mindent elmondott arról, hol tartózkodnak a szolgálatban lévő alkalmazottak, amikor későig kell dolgozniuk. Még néhány nikkelérme, s Lucille a megfelelő fejezetet ismertette velem – valamint Mózes Könyvét – a jó lépéshez. Megadtam neki egy időpontot és egy helyet, mire ő azt mondta: – Találkozunk, ha arról van szó.
A hotel földszintjén volt egy kávézó, ahol az ikrek tartózkodtak. A síküveg ablakon keresztül láttam, amint a platinaszőke és egy világos vörös fej egymáshoz hajol a kis asztal fölött. Egy parkolni tilos területen állítottam meg a kocsimat, kint jobbra, majd bementem a hotel előcsarnokába. Felhívtam az ikrek szobáját a házi telefonon. Egy bamba hang válaszolt.
– Jöjjön le a hallba, most azonnal – mondtam.
– Tessék?
– Vissza akarja kapni Baby Grace-t vagy sem?
– De, én fel sem vagyok öltözve – siránkozott.
– Öltözzön fel, józanodjon ki és jöjjön le. Várok magára. – Letettem a készüléket, mielőtt másik kifogást kereshetne, hogy miért nem tud lejönni. Aztán a hall bejáratánál lévő kávézóhoz mentem várakozni, ahonnan az egyik szememet June-on és Hap Delaneyn tarthattam.
Delaney többé már nem látszott mindenki kedvenc nagybácsijának. June-nal kiabált, amit a nő lehajtott fejjel tűrt. Aztán June felemelte a fejét és ő kiabált a férfival. Mindez mintegy tíz percig tartott. Amikor a pincérnő újratöltötte a kávéscsészéjüket, szünetet tartottak.
January lihegett mellettem, sértődött és álmos szemmel.
– Nézze meg azt az embert. Látta már ezt megelőzően?
– Miért? Hogyne – mondta. – Ő az egyik, aki azt állította, hogy bejuttathatja Baby Grace-t a filmhez. Lejött Santa Rosába tehetségeket keresni, s közölte: a kislány a legnagyszerűbb, akit valaha látott.
– Csak úgy felbukkant az ajtóban, s ezt mondta? – kérdeztem.
– Nem egészen – válaszolt tartózkodóan. – Megjelent egy apróhirdetés az újságban a tehetséges gyerekek meghallgatásáról. Aztán elvittem oda Baby Grace-t. Így történt. Még kijött a házhoz is, találkozni Walterrel és June-nal, mintegy bizonyítani, hogy a legjobb úton halad minden. Aztán úgy terveztük, hogy valamennyien lejövünk ide keresni egy helyet, ahol Baby Grace-t hagyhatjuk, hogy elkezdődhessen a karrierje. Ám Walter meglépett a kislánnyal, mielőtt bármit is tettünk volna. Miről társalog June-nal? – Kövérkés keze a szájához repült. – Ó, Istenem! – zihálta.
– Mi történt?
– A szerződés. Walter és én aláírtunk egy szerződést. Feltételezi, hogy Delaney beperelhet bennünket?
– Emiatt ne aggódjon – mondtam neki.
– De én azt akarom, hogy Baby Grace filmcsillag legyen – jajveszékelte. – Az lehetne. Elég helyes.
– Biztosan az. Elég helyes, Walteraek és June-nak, hogy a maga háta mögött eladják Hap Delaney-nek, ő pedig térülhet-fordulhat, hogy eladja a kislányt néhány gyerekekért bolondulónak gyerekszobaijáték gyanánt.
Rám villant a tekintete, ahogy a furcsa mardosás összeszorította a torkát. – Ez mocskos – suttogta végül. – A legmocskosabb dolog, amiről valaha hallottam. Még Walter sem tudna megtenni ilyesmit.
– Biztos ebben? – kérdeztem.
– Többé már nem tudom, hogy miben is vagyok biztos – nyögdécselte.
Jobban kedveltem őt, amikor a rejtekhelyemen sírt egy adagot.
– Menjünk be – szólaltam meg. – Semmi nem ér fel azzal, mint amikor közvetlenül jövünk rá a dolgokra.
Kinyitottam a kávézó ajtaját és átvettem a vezető szerepet. January a hátam mögött baktatott, akár egy kölykét kereső anyaelefánt. June vett észre bennünket először, s félig felemelkedett a székéből. Kirakott az arcára egy mosolyt, és kezével odaintett a pincérnőnek. – Még két széket – vezényelte. – Úgy néz ki, hogy partivá bővülünk.
January úgy fúrta keresztül magát, ahogy a Bonus Army masíroz végig Washingtonon.
– A gyerekemet akarom. Hol van a gyerekem? Hogy tehetted ezt velem, June?
– Fogd be – mondta June. – Részeg vagy megint. Milyen anya vagy te? Nem látod, hogy Mr. Delaney itt van? Ő ugyanúgy meg akarja találni őt, akárcsak mi.
– Nem – mondta January. – Ő nem. Hol van a pénz, June? Én semmiféle pénzt nem láttam. Mennyit fizetett neked az én gyermekemért?
A pincérnő megérkezett a két székkel.
– Üljenek le, kérem – suttogta. – A főnök önöket nézi. 
January odébb rúgta az egyik széket, s mellmagasságba emelte a másikat, mintha oroszlánszelídítő volna egy egyszemélyes cirkuszban.
– Ne légy nevetséges – mondta June. – Miért nem iszol egy italt? Gyerünk, menjünk a bárhoz.
– Szeretnéd, ugye? – felelte January. – Ki az, aki mindig egy üveg gint vásárol nekem? Azt hiszem, éppen most kezdek megérteni valamit.
Hap Delaney fáradtan felállt, de a mosolya visszatért a helyére, az én számomra.
– Családi civakodások – mondta. – Utálok a közepébe csöppenni. Maga nem?
Az egyik kezemet a vállára tettem és visszanyomtam a székbe. Megláttam valamit a táblaüvegablak másik oldalán. Egy sasorrú férfit egy kislánnyal a vállán, aki mögött egy nagyítós szemüveglencse ólálkodott. A másik kezemet January karjára helyeztem és segítettem neki letenni a széket. A nő reszketett.
– Mindenki vegyen mély lélegzetet – mondtam. Felkaptam a széket, amelyiket January arrébb rúgott és ráültem. January a szék karfáján foglalt helyet. A pincérnő pihent, a főnök pedig visszament azt tenni – legyen bármi is –, amit a főnökök tenni szoktak, amikor éppen nem balhékat előznek meg.
És ekkor kinyílt a bejárati ajtó.
January leszállt a szék karfájáról és keresztülment a szobán, mielőtt bárki is egyetlen szót szólhatott volna. Leemelte Baby Grace-t Walter válláról, aztán visszajött és a kislánnyal az ölében leült.
– Rendben van – szólalt meg Hap Delaney. – Fújjuk le az egészet. Adják vissza a három lepedőmet és elfelejtem, hogy valaha is láttam magukat, emberek.
– Nincs nálam – válaszolta June. – Odaadtam Walternek. 
Walter pedig azt mondta:
– Nem háromezret, maga nem annyit adott. Valamivel több, mint háromszázat. Én viszont nem adnám el az én Baby Grace-emet vacak háromszázért.
– Csináltak veled valamit, baby? – suttogta January Baby Grace kuszált fürtjei közé. – A mamának megmondhatod.
A kislány belefúrta magát az anyja zöld és fehér fodrai közé, aztán kibuggyantak a könnyei.
Walter keresztülcsoszogott az asztalhoz, s January vállára tette a kezét.
– Sajnálom, ami történt, Jan – mondta. – Én megpróbáltam elmondani neked, hogy ez nem jó. Sosem hallgattál volna rám. Te mindig June-ra hallgattál, s hidd el nekem, egyedül ő áll ez mögött. A nővéred három nappal ezelőtt adta át neki Grace-t. Amikor rájöttem, lejöttem ide és rávettem Lucille-t, hogy segítsen megtalálni őt. Nem volt nehéz. Lucille tudja, hol lehet fellelni minden mocskot ebben a városban.
– A Bessie Prince az – motyogta Lucille. – Egy szabályos bébitelep működik a völgyben. Mindenki tudott róla, de sosem gondoltam, hogy a saját unokahúgomat látom ott.
– Igazán? – csaholta.June. – Miért nem kensz mindent énrám? Ti ketten ugyanúgy akartátok, mint ahogy én. Csak éppen gyengék vagytok beismerni.
– Csak azt akartam, hogy a kislányom filmsztár legyen – suttogta January.
– Ez az, amit valamennyien mondanak – közölte velem bizalmasan Delaney. – Én azonban tiszta vagyok. Senki nem tud, akárcsak egy gombostűnyi sarat is lelni rajtam.
– Esetleg így van, Mr. Delaney. Szerintem, nem kellene, hogy ezt művelje mások kislányával. – January csak ült ott, Baby Grace-szel az ölében, s az apró pisztollyal a kezében. – Maga ne mozduljon Mr. Marlowe – mondta. – Tudom, hogy nem kellene ezt tennem, de nem tehetek róla. Walter, használd majd fel a pénzt, hogy egy tényleg jó ügyvédet találj nekem, aztán hazamegyünk.
Én nem mozdultam. Kellemes volt figyelni Delaneyt, ahogy megpróbált becsúszni az asztal alá. A nő egyenesen a férfi világos skótmintás zakója mellzsebét lőtte keresztül. Aztán June-ra fogta a fegyvert. – Add oda Walternek a megmaradt pénzt – rendelkezett.
– Nem – közölte June. – A pénz az enyém. A menetjegyre, hogy elhagyjam Santa Rosát.
– Mi a baj Santa Rosával? – kérdezte January. – Nélküled ugyanis semmi. – Kétszer is rálőtt June-ra, csakhogy biztosra menjen.
Lucille felvette June fehér zsebnoteszét – kicsit véres volt – és eltűnt a hall bejáratánál.
Amikor a rendőrség megérkezett, January még mindig a széken üldögélt az ölében alvó Baby Grace-szel. A fegyvert átnyújtotta nekem, én pedig átnyújtottam nekik.
A rendőrök meglehetősen tapintatosak voltak vele. Hagyták, hogy a gyereket magánál tartsa, legalábbis egy darabig. A változatosság kedvéért engem sem gyötörtek meg túlságosan. Gyanítom, örültek, hogy valaki kivonta a forgalomból Hap Delaneyt.
Walter sírt egy sort és bocsánatot kért tőlem, amiért fejbe vert. – Úgy tudtam, hogy maga June-nak dolgozik mondta. – Ő mesélte nekem, hogy maga volt a középiskolai szerelme. Nekem sosem volt középiskolai szerelmem. Nekem soha senkim nem volt, amíg nem találkoztam Jannal. Csodálatos asszony, maga tudja. Néha heves egy kicsit. Ha mindez véget ér, hazaviszem őt és Grace-t. Mindent bepótolok kettőjüknek.
Miután elmentek azon tűnődtem, hogy mihez is kezdjek az est hátralevő részével. A pincérnő benyújtotta a számlát a két kávéról és egy almás pitéről, á la mód. Adnom kellett neki egy elismervényt – egy estét a Trocaderónál, ahol a megfelelő emberek között láthatják, és bekerülhet a filmszakmába. Nem kérdeztem meg tőle, hogy tud-e dzsiggelni.
***

Ha egy mozit szerető könyvtárbúvár porontyaként nősz fel, meglehetősen nehéz elvétened Raymond Chandlert. Ugyanígy egy csomó más íróembert is.
A két szerelmem közül a könyvtárat szerettem jobban. Tiszta szívvel. Az egész életemet képes lettem volna ott eltölteni. Ám szombat délutánonként valamennyien elfurikáztunk a moziba, rendetlen csoportokban. Nem érdekelt, soha nem törődtem azzal, hogy mit is játszanak. Egy csomó jó filmet láttam. Közülük néhány Chandler volt, de én akkor ezt nem tudtam. Elkápráztatott gyermeki szemem csak a Bogartokat és a Bacallsokat látta. Jóval később történt, hogy a forgatókönyvíró nevét, majd a könyvet is keresni kezdtem a film nyomán.
Egy csodálatos felfedezést tettem azokban a napokban. A filmek, amelyeket a legjobbnak tartottam, gyakran könyvön alapultak, s ez az egyszerű tény visszaküldött engem a könyvtárba, amely sokkal inkább az elsőszámú helyem volt.
Lehangoló hírek. A könyvtár – ahová elmentem – nem szentelt nagy teret Chandlernek. Dickensnek igen. Steinbecknek igen. L. Frank Baumnak, Jack Londonnak és Oscar Wildenak is. Így hát elolvastam mindezen emberek műveit és sok másikét is – mindazokat a könyveket, amelyekből született vagy nem született film –, még mielőtt Chandlert megismertem.
Hatással volt-e Chandler a munkásságomra? Átkozott legyek, ha tudom. Persze jobban szeretném, ha így lenne, mivel ő kiváló volt, tisztességes, precíz mesterember. Amikor a „Mentő körülmény”-en dolgoztam, elolvastam és újraolvastam mindent, amit tőle, és mindent, amit őróla találtam. Abban azonban biztos lehet bárki, hogy ő erre a történetre hatással volt. És ez szórakoztató volt. Mindkettő, az írás és az olvasás is. Szívesen hiszem azt, hogy mi mindannyian, akik hozzájárultunk ehhez a könyvhöz, megmerítkeztünk Chandlerben az emberben, és Chandlerben az íróban egyaránt. Remélem, ez a tapasztalat jobb íróvá tett valamennyiünket, mint valaha is reméltük.
Joyce Harrington

Malibúi pankráció
Jonathan Valin
1939
A
férfi úgy hat láb két hüvelyk magas lehetett, nem szélesebb, mint egy sörösautó, talán negyven-negyvenöt éves volt, füleit szürke nemezkalap szorította le, őt pedig egy kockás sportzakó tartotta össze, akár egy halcsontfűző, ezenkívül egy sodrófa méretű szivar volt a jobb keze V alakban tartott első két ujja között. Az arca – már amennyire azt a kalap karimájától láthattam – elkomorodott, valahol egy valóban hatalmas termetű ember közönséges halandó iránti nemtörődöm, megvető arckifejezése és az olyan sunyi tekintet között, amely arról árulkodik, hogy a gazdája tényleg veszélyes, az a fajta, akit nem érdekelnek a rendőrök vagy a károk, s az olyan játékos dolgok sem, mint a villamosszék. Tévedhetek, de zűrösnek látszott.
A hatalmas ember az ütött-kopott irodát bámulta, közben egész arcával kancsalított, mintha a látvány sértené a szemét.
– Mennyi egy magafajta fickó díja? – morogta egyszínű, megvető hangon.
– Miért akarja azt egy magafajta fickó tudni?
– Van egy munkám a maga számára. Szállítson el egy csomagot. Néhány órát vesz igénybe.
– Nem dolgozom órabérben. Valamint nem szállítószolgáltatást működtetek.
– Agyafúrt – mondta lágyan. – Nagyon agyafúrt. 
Letette a szivart az asztal sarkára és felvette a tollamat, egy pillanatig úgy tett mintha tanulmányozná, akár egy üvegben elhelyezett hajót. Összeszorított ajkú mosollyal tartotta a tollat az arca előtt, majd mintegy mellékesen kettétörte. Még mindig mosolygott, s a toll darabjait visszadobta az asztalra.
– Én is agyafúrt vagyok – mondta.
– Látom magán.
A férfi felvette a szivart, s a hamut a szőnyegre verte, amely másra már amúgy sem volt jó. A tollat január óta szándékoztam eltörni. Volt tehát még valami, ami nem tetszett a férfiban.
– Megy, és elvégzi nekem ezt a munkát – mondta, belökve a szivart a pofájába.
– Megyek? 
Bólintott.
– Elmegy egy házba és átad egy fickónak egy borítékot. Aztán elfelejti, hogy látott engem.
– Azt elég nehéz lesz.
Újból vigyorgott, mintha elgondolása szerint olyan átkozottul agyafúrt dolog volna, hogy eltörheti az ügyfélszéket, csupán tréfából. Az asztalon átnyúlva egy irtózatos kézzel összeszorította a vállárnál, mintha mindez egy fogócskajáték lenne, s én lennék az elkapott.
– Induljon – mondta.
Nem láttam okot az ellenkezésre.
Körbehúzott az asztal oldalánál majd továbbtuszkolt az üvegajtóhoz. A szabad kezével felmarkolta a fogasról a kalapomat, s a fejemre tömte.
– Szeretném felhívni a mamámat – mondtam neki a vállam fölött. – Aggódni fog.
A fickó kinyitotta az ajtót és kitaszított a hallba.
– Agyafúrt – mondta, miközben levegőt vett.
A szürke Packard egyméternyire parkolt a Cahuenga Building előtt, ahol a kutyaólam volt. A kocsi nem volt vadonatúj, ahogy egy felső kategóriába tartozó cabriolet vagy egy megrendelésre épített és krómozott jármű lehetett volna, mint például egy elhízott filmvilági házalóé, de kellően szép formájú volt, hogy kíváncsivá tegyen a hátam mögött lévő vasöklű pasassal kapcsolatban. A kocsi nem illett a sodrófa méretű szivarhoz, sem az összegyűrt kalaphoz, sem kliensfelhajtó dzsekijéhez. Ennek a pofának Plymouthja kellett volna, hogy legyen, egy lyukkal a padlózatán, s egy kerékfordulat-számlálóval, amely azon a napon fordul körbe, amikor a bankok zárva vannak.
Bepréselt a kocsi első ülésére, akár egy becsomagolt porcelánt, ő pedig a vezetőoldalon foglalt helyet. A jármű lesüllyedt a súlya alatt, akár egy olcsó matrac. Egyetlen szó nélkül elindult lefelé a Hollywood Boulevard-on.
Éppen eléggé élénk volt az áprilisi szél azon a reggelen, hogy a völgyben lévő hatalmas ligetekből messzire elhordja a narancsillatot. Az illat – akár egy láda gyümölcsé, amely összezúzódott egy teherautón – furcsán keveredett a férfi fejének égett gumi bűzével.
A behemót pasas áthajtott egy lámpánál és dérre iramodott a Packarddal a Nyugatin.
– Hová tartunk? – kérdeztem puszta kíváncsiságból.
– Már mondtam – felelte szivarját rágcsálva. – Maga megy és találkozik egy pofával, aztán átad neki egy csomagot.
– Mi van a csomagban?
Mosolygott az összeszorított ajkú mosolyával. – Semmi vész, samesz, csupán steksz.
– Ki az, akit kifizetünk?
– Egy Loma nevű patkány.
Felhúztam a szemöldökömet. – Tony Loma, a bokszmeccs-szervező?
A nagydarab ember kellemetlen meghökkenéssel nézett.
– Maga ismeri őt? – kérdezte fagyosan.
– Hallottam róla. Ahhoz éppen eleget, hogy ne akarjak pénzzel tartozni neki.
A vészjósló tekintet eltűnt a behemót arcáról.
– Nos, az ember nem mindig kapja meg azt, amit akar. A mamája nem tanította ezt meg magával, szimat?
Wilshire-nél balra fordultunk, s elhagytuk a Wiltern Színház gazdagon díszített homlokzatát. Még nem nyitott ki a kettős matiné előadására, de a bejárat világos volt, akár egy hivalkodó tükör. Egy kölyök egy létrán anagrammákat készített a plakát betűiből.
„A francia rendőrség titkai” – olvastam le a bejáratról.
– Mit mond ez magának?
A hatalmas ember elmordult.
– Benne voltam.
– Maga színész?
A behemót kivételesen röhögött, de a szivarral a pofájában az úgy hangzott, mint a kutya ugatása, csonttal a szájában.
– A pokolba, nem, nem vagyok színész. A küzdők között voltam, akadt egy pár napi kaszkadőrmunka nekem és Elmónak.
– Akkor bokszoló? 
Nem válaszolt rögtön.
– Birkózok, ott lenn az Olympicben.
– Hallhattam magáról?
A nagydarab kivette szájából a szivart, s annak rongyos végét tanulmányozta.
– Igen, talán. Néhány évvel ezelőtt volt egy próbálkozásom Londes ellen a nehézsúlyú címért.
Vártam, aztán mivel nem mondta el, megkérdeztem:
– Milyen néven szerepelt?
– A ringben Crusher volt a becenevem.
– Csak ennyi, hogy Crusher, semmi több?
– A Crusher – mondta egyetlen klassz mosoly nélkül. 
Rávigyorogtam.
– A Crusher, mi? Hogyan dőlt el a meccs Londessel?
– Eltörött a vállam egy héttel a küzdelem előtt, egy Buddy Brewster elleni előkészítő meccsen.
Visszasrófolta a szájába a szivart és pöfékelt egyet. – Fölszedtem némi túlsúlyt. Akad néhány ősz hajszálam. Most már csak bunyózok, Elmóval.
Bajosan tudtam elképzelni a pasast, aki eltörhette ezt a vállat, szürke haj ide vagy oda. Ugyanakkor akár pénzben is fogadnék, hogy az öreg Buddy Brewster sem férne be közénk az első ülésre, talán még a hátsóra sem, egyedül. Mindez elgondolkodtatott, hogy egy magamfajta kisember mit is keres itt. Nem foghattam fel, hogy „A Crusher” másvalakit fogadott fel az adósság visszafizetésére, még ha egy olyan gengszternek tartozik is, mint Tony Loma.
Ezért aztán megkérdeztem:
– Miért engem választott erre a melóra?
A nagydarab ember még egyszer vette a fáradságot, hogy feleljen, úgy mintha minden szó egy pénzérme volna, amelyet a zsebéből húznak ki.
– Egy ismerős pasas azt mondta nekem, hogy maga elég egyenes. Azt mondják: maga képes tartani a pofáját.
A beszéde alapján a világ fondorlatosnak kellett, hogy látsszon a számára. A kérdésre viszont nem válaszolt.
– Úgy értem, miért nem egyszerűen személyesen fizet Lomának? – vetettem fel megint.
„A Crusher” arca újból elkomorodott, mintha a szemhéja valamiféle széles karimájú kalap lenne.
– Ő nem kedvel engem és én sem kedvelem őt. Ha legközelebb találkozunk... abból zűr lesz.
– Az olyan fickók, mint Loma nem utaznak egyedül.
– Abból zűr lesz – ismételte meg „A Crusher”. 
Ekkorra a Grandon haladtunk, délnek tartva, keresztül Bunker Hillen, s tovább az Exposition Park felé. Hirtelen megvilágosodott, hogy hol is járunk, az Olympic Arénánál a Déli Grandon. Hamarosan megpillanthattam az arénát, ahogy a hatalmas betontömb kiemelkedik a kövezetből, akár a délibáb az autópályán.
„A Crusher” az épület déli oldalánál parkolta le a Packardot, éppen a bejárat előtt. Egy kellemes éjszakán, jó belépőjeggyel a bejárat zsúfolásig lehetett rajongókkal és riporterekkel, valamint néhány jól öltözött nővel, várva egy további véres küzdelemre, ráduplázni az estére. Ám ezen a reggeli órán senki nem volt a környéken, kivéve egy csapat spanyol kölyköt, akik képzeletbeli ellenféllel bokszoltak lefelé menet a járdán.
– Megyek és megnézek valamit – mondta „A Crusher” és behúzta a kéziféket.
Kiszállt a kocsiból, én pedig vele együtt ugyancsak kiszálltam. Követtem a bejáraton át, be a sötét arénába.
A lelátót szarufákból építették, egészen fel a plafonig s a ringig vezető kifutókig. Középen egy kábelen lelógó öntvényfoglalat alól szürke fény hullott a kötelekkel körbekerített küzdőtérre, gyéren megvilágítva azt, akár egy boncasztalt a hullaházban. Valahol a homályban valaki egy zsákkal dolgozott. Hallani lehetett az ütései visszhangját, ahogy a bőrt püfölte.
Körbejártuk a lépcsőhöz vezető lejárót, aztán lementünk az öltözőkhöz. Az előcsarnokot teletapasztották hirdetési poszterekkel, főleg régmúlt eseményekről. A lefelé vezető úton az egyiken észrevettem „A Crusher” nevet. A nagydarab ember félúton a haliba megállt egy öltöző ajtajában és kopogott az ajtófélfán – egy rövid, két hosszú.
– Igen – mondta odabent valaki.
Akárkihez is tartozott a hang, nem az a fickó volt, akire „A Crusher” számított.
– Elmo? – ugatta.
– Ő nincs idebenn.
A nagydarab arca elvörösödött, mintha rozspálinkát ivott volna. Egy gyors lépést tett hátrafelé, leeresztette a vállát és egyenesen bezuhant az öltözőajtóval, olyan erővel, ami méltányolandó. Még egy olyan pasas méretével is lenyűgöző volt, mint az övé. Az ajtó zúgva tört szilánkokra, a sarokvasak kifordultak, mint amit egy Chevrolett sújtott.
A lendület bevitte a nagy embert az öltöző közepére. Elvesztette egyensúlyát és a térdére érkezett a betonpadlóra egy alacsony, zömök, kopasz fickó előtt, akinek mélyen barázdált cserzett arca volt. Már láttam ezt az arcot ezt megelőzően is, a sportoldal legalján, valamint amikor még az Államügyészi Hivatalban dolgoztam, és egy rovott múltú alak aktáit tanulmányoztam. Tony Lomáét.
Vele együtt két másik fickó is volt a szobában, két nagy, ormótlan gorilla, olcsó fekete öltönyben, amelyek úgy néztek ki, mint amit a hullaház gyorskiárusításán vettek.
Loma egy pillantást vetett „A Crusherre”, amint az a padlón térdelt, és nevetni kezdett. A két gorilla egy másodperccel később ugyancsak rákezdett a röhögésre. Megengedhették maguknak a nevetést. Mindhárman egy-egy harmincnyolcast tartottak a kezükben.
A térdeplő Crusher felpillantott Lomára. Láthattam, hogy nem törődik a fegyverekkel, és a kopasz is látta. Ez utóbbi abbahagyta a nevetést, hátrahúzta a kakast, a csövet pedig „A Crusher” homlokához nyomta.
– Ne gondold, hogy egyenlő esélyed van – mondta a nagydarabnak.
„A Crusher” mellkasa kitágult. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne menjen neki a fickónak. Látni lehetett, amint megvívott egy küzdelmet saját magával. Az emberben végül az épelméjű fél győzött, bár kétes elhatározás volt. Egy csomó további mély lélegzetet vett, majd kezével beletúrt acélszürke hajába. Kalapját a berohanáskor elvesztette.
– Hol van Elmo? – kérdezte olyan hangon, amelyen éppen csak képes volt uralkodni.
– Ez az, amire mi is kíváncsiak vagyunk. Nincs ötleted, Crush?
„A Crusher” metsző pillantást vetett rá. 
Loma elhúzta a fegyvert „A Crusher” homlokától és egy lépést tett hátrafelé.
– Nem kellett volna társulnod azzal a balfácánnal. Rossz társaság.
„A Crusher” egy lesújtó pillantást vetett Lomára.
– Ha kikészítetted, megfizetsz érte. 
A kopasz kuncogott.
– Van benned kurázsi, okoskodsz, amikor három harmincnyolcas szegeződik a fejednek. Mindig is ez volt a véleményem rólad, Crush. Több a kurázsi, mint az ész.
– Túl sokat beszélsz, Tony.
A kopasz fickó elvörösödött egy kissé.
– Megkaptad a fizetséget. Mi kifogásolnivalód van? Ez üzlet volt.
– Üzlet – mondta „A Crusher”.
Loma kipillantott a törött ajtón, egyenesen rám.
– A cimborád kicsoda?
– Senki – válaszolta „A Crusher”, s lassan újra talpra állt.
– Mondd meg a senkinek, hogy vegye ki a kezét a zsebéből és jöjjön ide. – Loma intett a fejével az egyik gorillának, mire a huligán rám szegezte a pisztolyt.
Felemeltem a kezem és beléptem az ajtón. 
Loma visszapillantott „A Crusherre”.
– Elmo ma délután kettőig kapott haladékot, Crush, hogy feljöjjön a lóvéval. A cimborái aligha várnak annál tovább.
– A te cimboráid – mondta a nagydarab keserűen.
– Elmo nagyfiú, nem kellett volna belekeverednie ebbe.
– Nem kellett volna veled üzletelnie.
– Mondd meg neki, hogy szerezzen öt darab ezrest, vagy a Csendes-óceán mélyére kerül.
A behemót lenyúlt és felemelte a kalapját, a nadrágja szárán leporolta, mielőtt visszatette a fejére.
– Megkapod a dohányt – mondta.
Loma a zsebébe tette a pisztolyát és odasétált az ajtóhoz. A két gorilla bizonyos távolságból követte, mintha ők cipelnék az uszályát.
– Elmo ismeri a helyet – szólt vissza Loma az ajtóból. – Mondd meg neki, hogy ott legyen. Nem lenne jó dolog, ha elrejtőzne. Megtaláljuk. Te tudod, hogy így van.
A három gengszter ezzel elment. A hatalmas termetű ember utánuk meredt, olyan tekintettel, amelytől egy átlagembernek már eleredne az orra vére. Egy kis idő múlva lehorgasztotta a fejét.
– Tudja, hogy hol van Elmo? – kérdeztem.
– Van róla elképzelésem.
– Van neki öt rongya?
A behemót keserűen felnevetett.
– Még bilije sincs, hogy belevizeljen. Nekem van, én tudok lóvét szerezni. – Megrázta a fejét. – Az minden, amim van. Hat év munkája. Aztán visszaadhatom a majom Lomának.
– A maga cimborája, Elmo hogyan botlott bele ezekbe a fiúkba?
Ha lehet, még inkább lehorgasztotta a fejét, mint amikor túl kínos szembenézni a dolgokkal.
– Amikor kint voltunk a filmezésen, Elmo megegyezett néhány hollywoodi szeméttel Loma csőcseléke közül. Ő még csak egy kölyök, tizenkilenc éves. Még nem tudja, hogy a kenyér melyik oldala vajas, de azt hiszi, mindent tud. Valamelyik könnyűvérű tyúk rákacsintott, ő pedig kifordult magából, hogy szívességet tegyen neki. A nő telebeszélte a fejét, rávette, hogy ugorjon le Tijuanába és szedjen fel egy Loma cimboráinak címezett csomagot. Az átkozott bolond megtette. Visszaúton Malibúba a csomagot elemelték.
– Kicsoda?
– Ki tudja. Talán Loma gorillái közül néhány. Nem tenném tűzbe a kezemet ezért a kétszínű patkányért.
– Szóval, Elmónak fizetni kell az áruért.
– Ő még tíz centet sem spórolt össze – mondta „A Crusher”. – Nem tanulta meg, hogy a pénz nem folyik mindig hozzá, ahogy maga sem tizenkilenc éves örökké.
– Ez a kölyök a rokona magának?
A nagydarab ember felemelte a fejét és vészjóslóan bámult rám.
– Egy barát.
– Annyira jó barát, hogy a maga vagyonát költse? 
„A Crusher” felmordult.
– Mennyire lehet jó bármely barát is?
Loma hollywoodi cimboráival való találkozást megelőzően megálltunk a nagydarab ember szállodájánál. „A Crusher” nem közölte, hogy miért tettük, de úgy véltem azért, mert ott volt a pénz, vagy a közelben.
Olcsó hely volt, úgy hívták: Metropole, a Hetedik utca és a Spring sarkán. Az előcsarnok csak holtfáradt embernek okozott örömet, de a bérelt szobát meglepően tisztán tartották, bár meglehet, hogy maga „A Crusher” volt tiszta. A szobája szerény, takaros volt, úgy nézett ki, mint amit katonák elszállásolásához készítettek elő. Olyan volt – felismertem –, mint a hosszú agglegénység kinézte. Az illata is olyan volt, mint egy agglegénylakásé, borotválkozó-szappan- és whiskyillat, és az olyan vastag szivar szaga, mint amilyent a nagydarab ember szívott.
Mialatt „A Crusher” egy vászonzsákban turkált a fürdőszobában, én az éjjeliszekrényen lévő fotót tanulmányoztam. A kép „A Crushert” ábrázolta egy sokkalta jobb évében, amikor az arca nem úgy nézett ki, mint egy összegyűrt puha kalap, s a haja még nem fordult őszbe. Egy lány is volt a képen, csinos és sápadt, kissé megilletődötten attól, hogy a nagydarab mellett áll. Akárki is volt, a melák még mindig eleget gondolt rá ahhoz, hogy fotóját az ágyánál tartsa.
Az egyetlen egyéb dekoráció a szobában az ajtón lévő poszter volt, „A Crushert” ábrázolta, valamint egy vörös hajú kölyköt, Fiatal Farkasként hirdetve őt. Úgy véltem, hogy a Fiatal Farkas, Elmo volt. Egyáltalán nem nézett ki vadállatiasnak a poszteren. Sokkal inkább látszott izomlázasnak, tejfelesszájúnak és ostobának, akár egy utcasarki szájhős. Bár én valószínűleg megcsömörlött szemmel szemléltem őt, tudva, hogy milyen pácban hagyta partnerét.
Ahogy ott álltam és Elmót bámultam „A Crusher” visszajött a szobába egy cipzáras vászon sportzsákot cipelve. Nem a szokásos kifejezés volt az arcán.
– Valaki járt idebenn – mondta. – És azt hiszem, tudom ki volt.
– Loma?
A nagydarab ember bólintott.
– Bizonyára megállt itt, Elmót kereste, mielőtt lement az Olympicbe.
– Hol van Elmo?
– Ő és az a tyúk összeálltak valamelyik olcsó motelben, Long Beachben. Az Enchanted Cottagesben. A srác valószínűleg oda menekítette őt vissza, kicselezni Tonyt és a fiúkat.
– Remélem, hogy Elmo méltányolja, amit maga őérte tett.
– Mondtam már magának. Ő egy barát. – „A Crusher” letette a vitorlavászon-zsákot az ágyra, rátekintett az éjjeliszekrényen lévő fotóra. – Egy hölgy gyereke, akit ismertem. – Visszanézett a zsákra. – Tartozom a hölgynek valamivel.
Elhúzta a cipzárt a zsákon, néhány atlétatrikót és alsónadrágot, egy rakás összecsavart fehér zoknit, továbbá egy pár cipőt emelt ki belőle. Amikor mindezek kikerültek, egy zsebkést húzott ki a zsebéből, aztán kivágta a sportzsák alján lévő furnérlemezt. A lemezlapot az ágyra tette, benyúlt a zsákba, s az arca elfehéredett.
– Jézus – mondta halkan.
Felemelte a zsákot és beledugta a fejét. Aztán szájával lefelé fordította a zsákot. Egy kis papírcetli lebegett ki belőle. „A Crusher” keresztülhajította a zsákot a szobán, felvette a papírcetlit és rámeredt.
– Újra helybenhagyott – mondta hitetlenkedve, és ledobta magát az ágyra.
– A fattyú újból helybenhagyott.
– Kicsoda?
– Loma – mondta, én pedig hallottam, ahogy a düh kitör a torkán. – Loma lefizette azt a gorillát, Brewstert, hogy verje szét a vállamat, így a saját fiúja kaphatta meg a bajnoki címet. Most pedig elvitt egy köteg bankjegyet. Minden fillért, amit kerestem. – Összegyűrte a papírt és a padlóra hajította. – Megyek és megölöm.
– Várjon egy pillanatot – szóltam. – Szépen fest, miszerint egy olyan fickó, mint Loma, egy idegen feljöhet ide, s megtalálja a lóvét anélkül, hogy a szobát legalább egy kissé felforgatná. Használja az eszét. Ezt a szobát nem kutatták át. Valaki tudta, hogy hol keressen.
– Olvassa el az istenverte üzenetet! – mondta talpra ugorva, engem pedig tolt kifelé maga előtt. Egyenesen az ajtóhoz ment és úgy tépte fel, mintha Loma szívét szakítaná ki.
Felvettem az összegyűrt cetlit és gyorsan elolvastam. Egy durva kéz nyomtatott betűkkel írta, s így szólt: „Köszönet a dohányért: T. L”. Belegyömöszöltem a papírt a zsebembe és „A Crusher” után indultam.
Igyekeztem, hogy utolérjem az utcán.
– Hová megy? – kérdeztem.
– Tudja, hogy hová – vicsorogta.
– Legalább hadd maradjak szorosan a nyomában.
– Ez a legfontosabb mérkőzés. Ezúttal nem a pankrátoroké.
– Hogyan akarja megtalálni Lomát?
– Tudom, hogy hol van. A hollywoodi társaságával felment Malibúba.
– Crusher, Loma emberei meg fogják ölni magát.
– Hát aztán? – mondta, s komolyan is gondolta. 
Amikor elértük a kocsit, a nagydarab ember kihúzott egy vaskos szivart a kabátjából, leharapta a végét és besrófolta a szájába.
– Hekus – mondta –, fejezze be az aggódást. Életem nagy részében őrültségeket csináltam, s ezeknek mindig valamilyen ára volt a számomra. Ilyen ár volt a lóvé, ilyen árat jelentettek a barátok, egy jó nő, ezúttal talán az elszántság az ár. De most legalább a megfelelő fickó miatt csinálok őrültséget. Amikor ő kidől, az lesz az egyetlen módja, hogy véget érhessen a menet. – Kihúzott egy gyufát és a cipője felsőrészén meggyújtotta. – Viszlát, hekus.
Beugrott az autóba és elhajtott.
Az első dolog, amit tettem, az volt, hogy az Olympic előcsarnokában lévő telefonon felhívtam Bernie Ohlst.
– Keressen egy hatalmas darab pasast, egy szürke 1937-es Packardban, kaliforniai rendszámmal, 53437, s szedje fel.
– Miért, Phil? – kérdezte Bernie.
– Mert valamilyen ok miatt meg akarja ölni Tony Lomát, és saját magát is kinyíratja az akcióban.
– Szomorú – mondta Bernie. – Loma megérdemelné, hogy megöljék. Leadok egy körözést. Mi a pasas neve?
– Úgy nevezi magát, „A Crusher”. Valamikor birkózott. Nem tudom, hogy mi a valódi neve. De nem tévesztheti el őt. Akkora, mint egy ház. Jó lesz, ha siet vele, Bernié. A fickó halála komoly.
– Megpróbáljuk, Phil.
– Értesítse a Hollywoodi Központi Rendőrséget is. És nézzen utána, hogy ki tud-e ásni egy malibúi címet, Lomáét. Ez az a hely, ahová a nagydarab tart.
– Maga az irodában lesz?
– Nem, majd még odaszólok. Long Beach-be akarok menni.
Elkaptam egy taxit vissza az irodába, majd felcsíptem a saját kocsimat. Mintegy fél órámba tellett, amíg lejutottam Long Beach-be és másik tíz percbe, mire megtaláltam az Enchanted Cottages Motelt. Számomra nem tűnt elbűvölőnek. Inkább kísértetjártának. Odaoldalogtam az irodában lévő portáshoz, aki egy dollárért a megfelelő kalyibához irányított, aztán leautóztam a kocsilejárón, s megálltam a kalyiba előtt. Még ha a portás azt állította is, hogy a páros nem jelentkezett ki a 22-esből, s körben nem volt más autó, azért engem egy kissé aggasztott a dolog.
A kalyiba vörösfenyő gerendákból készült, csiricsáré díszítéssel az ajtó és az ablak fölött. Ez utóbbin behúzták a függönyt. A műszerfal alatt lévő tokból előhúztam a harmincnyolcast és kiléptem a napra. Long Beach-ben nem érezheted a narancs illatát. Csupán a kikötőgát dízelolaj- és rozsdaszagát, valamint az öböl árnyalatnyi bűzét.
Nem volt időm finnyáskodni, így aztán odasétáltam az ajtóhoz és berúgtam azt. Én nem „A Crusher” voltam, így jó néhány rúgásomba tellett. Amikor a zár végül kipattant, beléptem, magam előtt tartva a pisztolyt.
Egy zilált kinézetű, vörös fejű kölyök – ugyanaz, akit „A Crusher” ajtaján lévő poszteren láttam – állt az ágy mellett, s egy lepedő volt körbetekerve a felsőtestén. Álmosan és zavarodottan nézett, mintha az én léptem lett volna az ébresztőórája. Ugyanakkor dühösnek látszott. Láthattam, ahogy a pír szétárad a nyakán felfelé, egészen a szeplős arcáig.
– Ki az ördög maga? – kérdezte.
– Marlowe – feleltem. – Egy detektív vagyok, s a maga barátjának dolgozom. A nagydarab fickónak, „A Crushernek”.
– Jack sosem küldene egy olyan pasast, mint maga – mondta a kölyök egyre mérgesebben.
– Gyanítom ez az, amire számított, ugye, Elmo?
– Ezt, hogy érti? – kérdezte mogorván.
– Úgy, hogy Jack nem bukna a maga játékára. Maga mindig így bánik a barátaival, ahogy vele?
– Nem tudom, miről beszél.
– Üljön le – mondtam, s rámutattam a pisztollyal az ágyra.
Leült.
– Hol van a barátnője? – Kérdeztem.
– Irene? Kiment kajáért, amíg én aludtam. Hagyott itt néhány sort, amelyben azt írja, hogy hoz nekem némi kaját.
– Akar fogadni?
– Fogadni? – kérdezte a kölyök ostobán.
– Hadd, lássam az üzenetet.
Felvett egy papírszeletet az éjjeliszekrényről és felém nyújtotta. Odasétáltam az ágyhoz. Mihelyt egy karnyújtásnyira értem, Elmo rávetette magát a lábszáramra.
A kölyök gyors volt, de rajta volt a lepedő. Ráadásul számítottam erre, s a fegyver csövével odacsaptam a halántékára. Elmo nyöszörgött és odakapott a fejéhez.
– Jacknek igaza volt magával kapcsolatban, maga kisfiú – mondtam, s lenyúltam, hogy felvegyem a papírszeletet. – Még rengeteget kell tanulnia.
Elmo zokogott, akár egy csecsemő.
Rápillantottam az üzenetre. Durva kézzel írták, az írás azt mondta: „Elmentem kajáért. Hamarosan itt leszek. Én.” Nem voltam egy írásszakértő, de nem lehetett nem felismerni a macskakaparást. Ugyanaz a kéz volt, amelyik „A Crusher” szobájában lévő üzenetet firkálta.
Enyhe ütést mértem a pisztollyal a kölyökre újból, de éppen csak akkorát, hogy odafigyeljen rám. Felnézett rám, a szemében könnyek voltak.
– Kinek az ötlete volt ellopni Jack vagyonát?
A kölyök őszintén meglepettnek látszott. – Jack vagyonát?
– Az öt darab ezrest, amit a sportzsákjában tartott.
– Senki nem tudott róla – mondta a kölyök. – Senki, csak én és Jack.
– Nem említette esetleg Irenének? Csak úgy, a múló éjszakában?
A kölyök nagyot nyelt.
– Ó, Isten! – mondta.
– Maga egy igazi tökfilkó, ugye tudja, Elmo? – Undorral bámultam a fiúra. – Ugyanis a maga átejtése miatt a barátja komoly bajban van.
Tanácstalanul csóválta a fejét.
– Nem így kellett volna történnie. Vissza akartam fizetni Jacknek, miután Tonyt kifizette.
– Aztán honnan akart öt lepedőt szerezni, Elmo? 
A feje a mellkasába süllyedt.
– Az anyag. Irene elment, hogy eladja az anyagot.
– Az áru, amelyet maga hozott Tijuanából. Az áru, amelyről maga azt mondta Jacknek, hogy megfújták.
A kölyök mindkét kezét a fejére tette.
– A lány azt mondta, hogy az értéke tíz-, esetleg húszezer. Neki vannak barátai, akik... ők megvásárolnák tőlünk.
– Nos, most nála van a drog és Jack ötezer dollárja. Mit gondol, mit hoz magának az étteremből, Elmo?
– Ringyó – mondta a fogai közt.
– Öltözzön, Elmo – szóltam. – Öltözzön gyorsan, amíg van némi esély megmenteni Jack életét.
– Az életét? – kérdezte Elmo elborzadva.
– A maga barátnője elintézte, hogy úgy látsszon, Tony Loma vitte el Jack pénzét. Jack utánaeredt.
Elmo felugrott, és öltözni kezdett.
Felfelé hajtottunk a parti sztrádán, olyan gyorsan, amilyen sebességgel a kocsi csak képes volt rohanni. Elmo teljesen magához tért, amikor ráébredt, hogy a barátja bajban van. Mindezek alapján azt gondoltam, hogy lehet olyasmi, amit érdemes megtenni, talán ugyanaz, amire Jack kész feltenni az életét.
A kölyök kétségbeesetten meredt kifelé a szélvédőn, ahogy keresztülszáguldottunk Pedrón és Bay Cityn, előre-hátra hintázott az ülésen, akár egy zsoké, mintha testmozgással próbálná ösztökélni a kocsit. Olyan gyorsan mentünk, amilyen gyorsan csak lehetett, mégsem volt elég gyors. Már akkor tudtam, mielőtt a Colonyhoz értünk, olyan biztosan, mintha mindez előre megíródott volna. Én tudtam, de a kölyök nem.
Ahogy elértük a malibúi tengerpartot, a kölyök fecsegni és mutogatni kezdett. Követtem a jelbeszédét, letértem az autópályáról egy kis bekötőútra, amely a parti házsor mögött vezetett. Mihelyt megláttuk a rendőrkocsit és a mentőautót, kissé lelassítottam. A kölyök kivágta az utas oldali ajtót, s ahogy talajt ért, futott. Néhányszáz lábnyival arrébb álltam meg, s a rendőröktől hemzsegő kis tengerparti házat fürkésztem. Nem rohanok a tragédiák felé, hacsak meg nem tudom akadályozni azokat. Ez alkalommal túl késő volt egyáltalán bármit is tenni.
Egy kis idő elteltével kiszálltam. Az egyetlen illat a tengeré volt, tömény és sós, akár egy íz a nyelven. Leültem egy nagy fehér sziklára az útpadka mellett. A part közvetlenül szaladt fel az úthoz, az óceán pedig kinyújtózott mellette, lomhán, napcsíkozottan és hűvös feledést hozóan minden kicsinyes nyugtalanságra a partvonal valamennyi apró pontján.
Bernie Ohls sétált át, hosszú árnyékot vetve a homokon. Felpillantottam rá.
– A nagydarab pasas halott. 
Bólintottam.
– Ahogy arra számítani lehetett.
– Ámbár lelőtte Lomát. Az egyik gorilláját ugyancsak. A másik viszont őt kapta el. – Bernie visszapillantott a tengerparti házra. – A kölyök, akit magával hozott, Elmo Pritchard... meglehetősen zaklatott. Saját magát okolja azért, ami történt. Említett egy lányt. Irene Chivalót.
– Elmo drogot szállított Lomának Tijuanából. Aztán azt mondta Lomának, hogy az árut megfújták. Ezzel szemben Elmo és a lány rakták el maguknak, aztán a nagydarabra hagyták, hogy feltisztítsa a mocskot.
– Ez minden, amit a kölyök elmondott nekünk. Azonnal kiadunk egy körözést a hölgy ellen. Ő és Elmo ülni fognak. Azt gondolom, mindezzel a kölyök is tisztában van. Azt kérte, ha lehet, beszélhessen magával.
– Miért ne?
Lesöpörtem a homokot a nadrágom hajtókájáról. Talpra álltam, s felsétáltam az úton a tengerparti házhoz. Elmo az egyik rendőrkocsi első ülésén ült, a két mentősre meredve, akik egy megrakott hordágyat toltak a mentőautóhoz.
– Ő Jack? – kérdeztem tőle, beszólva a rendőrautó ablakán. 
Bólintott.
– Ez az én hibám.
– Igen.
Elmo az arcához emelte a kezeit és sírni kezdett.
– Mindennek megvan az ára, kölyök. A nagydarab fickó tudta ezt. Te most tanulod.
Zokogott.
– Hívja fel az anyámat Oxnardban, ugye megteszi? Beszéljen vele.
Vissza lesétáltam az úton a kocsimhoz. Bernie ott várt rám.
– Igényt tart valaki a holttestre? – kérdezte.
– Utánanézek – feleltem neki.
Amikor késő délután visszaértem az irodámba, kezembe vettem a megyei telefonkönyvet és kezdtem átlapozgatni a különféle városokon és helyeken, keresve egy Pritchard nevű asszonyt, Oxnardban. Némi időt igénybe vett, amíg felautóztam oda. De az idő volt minden, amim megadatott azon a délutánon, és én sejtettem, hogy az asszony mindent tudni akar.
***
Az általam kiválasztott 1939, jó év volt Chandler számára. Ekkor jelent meg a „Kedvesem, Isten veled!” – ez volt az első Chandler-regény, amelyet olvastam. Az itt szereplő történetet olyan stílusban írtam, ami remélem, hogy közelít e regényéhez (ámbár a terjedelem kötöttsége miatt némileg lemeztelenítetten). Tudva, hogy Chandler gyakran „kannibalizálta” novelláit, olyan sztorit kíséreltem írni, amely ugródeszkául szolgálhat a „Kedvesem, Isten veled”-ez, felületesen térve ki néhány ugyanolyan karakterre és témára.
Ennek az antológiának sok más résztvevőjével együtt őszintén elmondhatom, hogy nem lettem volna detektívsztori-író, ha nincs Chandler. Az egyetemen felfedezés volt öt olvasni. Egyrészt, mert zsáneríró volt, stílussal és szellemességgel, ítélőképessége s karakterei elsőrangúak voltak. Aztán ott volt a nyelvezete, amely mindenki másénál nagyobb hatással volt rám. Chandlernek valóban emlékezetes hangvétele volt, s narrátorán, Marlowe-n keresztül megmutatta nekem, hogy a detektív sokkalta több lehet, mint sablonos szellemeskedő (bár Marlowe olyannyira kimagaslóan okos, mint közülük senki más). Philip Marlowe marad – azt hiszem – a leghumorosabb, a minden hájjal megkent, a legvarázslatosabban cinikus és az amerikai detektívirodalom legeredetibb alkotása. Marlowe volt és lesz mindig is a példakép mindnyájunknak.
Jonathan Valin

PHILIP MARLOWE
A NEGYVENES ÉVEK

A szomorú szemű szőkeség
Dick Lochte
1940
A
zért jó, ha a Hollywood Boulevard-on van irodád, mert nem tudhatod, hogy milyen látogató fut be. Pláne akkor nem, ha hat emelet magasan vagy. Azon a nyirkos hétfő reggelen egy pillangóval kezdődött ez a lista. Az ablakpárkányra szállt, majd az élettelen régi függönyön manőverezett, aztán szünetet tartott, hogy ellenőrizze a szobát, mielőtt rászánja magát a messzibb útra. Igénybe vette a sárga irigységben szenvedők színére festett falakat, egy asztalt, amelyen több forradás volt, mint Primo Camera orrán, aztán egy repedt kliensszéket, öt pocsolyazöld kartotékszekrényt, amelyből három olyan üres volt, mint a gyomrom, majd engem, hátradőlve a forgószékemben, amely úgy nyikorgott akár egy egér, amikor svájci sajtot vár, helyette keményítőt kap. Dacolva mindennel, a pillangó úgy döntött, hogy itt marad. Felszállt a plafonra, könnyedén megérintette a pókhálót, tett egy kört majd aláereszkedett a padlóra, ahol megbújt az elnyűtt vörös szőnyeg szegélyén. Éppen akkor telepedett le, amikor egy kíváncsiskodó fekete-fehér cipőpár keresztültáncolt az ajtón, s a rovart elűzte Valhalla-ba.
Az elszabott kétárnyalatú ünnepi ruha csupán egy része volt látogatóm szabászati pompájának. Mindez állt egy széles karimájú, rózsaszín szalaggal díszített panamakalapból, a szerecsendió-színű selyemöltönyből, sötétvörös ingből és kötény méretű, rózsaszín buborékos nyakkendőből, amely a kalapszalag méltó párjának bizonyult. A fickó egyáltalán nem angyali arca ugyancsak rózsaszín, s frissen borotvált volt. Napégette orra – amelynek egy kövérebb emberen lett volna a helye – olyan vörösen tündökölt, akár a bifsztekparadicsom.
Ideges tekintete a szétlapított pillangóra váltott énrólam. Azt mondta: – Ó, Krisztusom! – s fél térdre ereszkedett. Az egyik kifényesített körmét használta, hogy felvakarja, ami a rovarból a szőnyegen megmaradt, majd hirtelen előrántott egy rózsaszín díszzsebkendőt és rátette a lepkét. – Ó, Krisztusom! – mondta újra.
Az álmélkodás egy bizonyos fajtájával figyeltem a pasast, amint a zsebkendőnyi szemetet odahozta az asztalomhoz, s mielőtt belesüllyedt a kliensszékbe, óvatosan elhelyezte azt az üveglapon.
– Ő is egy szépség volt – mondta. – Nem mintha olyan sok szépség volna a világon, hogy megengedhessünk magunknak egy kis pazarlást. Én egy istenverte flótás vagyok, úgy ám.
Halott pipámat eltávolítottam a hamutartóból, felemeltem a zsebkendőjét és az expillangót a hamu meg a csikkek közé dobtam. Aztán az egész halom szemetet beleöntöttem a szemétkosárba, s visszaadtam neki a rózsaszín vászonneműjét.
– Felkavart a leplezetlenül költői lelke, hapsi. Netán ez egy új átejtés?
Megjutalmazott egy mosollyal, amely olyan sovány volt, akár egy családi panzióban a tej, és azt mondta:
– Pereljen be, ha szeretem a rovarokat. Próbáljon meg öt évet lehúzni kétrét összegörnyedve egy tízlábnyi zárkában egy ex-tűszurkálóval, aki semmi egyebet nem tud csinálni, mint besúgósdit játszani s meglátja, hogy nem kezd-e el háziállatneveket adni a csótányoknak.
– Mérlegelni fogom a szavait – mondtam, s vártam, hogy előadja látogatásának okát.
Amint a zsebkendőt visszasimítgatta a kabátja zsebébe, végigfürkészte a szobát.
– Maga éppenséggel nem hódítja meg a világot ugye, Marlowe?
– Meghagyom azt Mr. Hitlernek, aztán meglátom, hogy mire megy vele. Maga csak táncol itt vagy lesz valami speciális is, már ha a banda befejezi a játékot?
A mosolya szélesre terebélyesedett a fényes vörös orra alatt.
– Kathy egy másodpercen belül itt lesz. Megállt Madisonnál felmarkolni némi szívnivalót, s beköszönni az öreg gengnek. Elmondta nekem, hogyan segítette ki maga, amíg én odabent voltam.
Kathy, Johnny Horne felesége volt, egy magas szőkeség, szomorú kínai-kék szemekkel, aki valaha jó zsaru volt. A nőt meglehetősen pocsék ízléssel verte meg a sors a férfiak terén. Nem Johnny volt közülük a legrosszabb. Ám a pasas úgy döntött, hogy a számlahamisítás felé veszi az irányt, még ha nem is volt meg hozzá a rátermettsége. Mialatt Johnny házas éveik nagy részét a San Quentinben postazsákok varrásával töltötte, Kathynek elvették a jelvényét, így rákényszerült, hogy dohányt árusítson a Madison Housnál. A pofa odabent volt akkor is, amikor Kathy olyan munkába vont be engem, amelyben lopott gyöngyök is szerepeltek.
Nem volt ez teljesen veszélytelen – ahogy a nő ecsetelte –, ám négy-öt fáradságos munkát követően huszonöt lepedőt osztottunk el, amelyet egy biztosítótársaság ajánlott fel a könnycsepp alakú gyöngyök visszaszerzéséért.
Johnny Horne körbefuttatta a kisujj át egy kráter mellett, amit egy cigarettával perzselt az asztalon.
– Be kellett, hogy tegye a zsákmányrészét a bankba, he, Marlowe? Félrerakni a nehéz időkre.
– A fürdőkádamban őrzöm tízcentesekben és negyeddollárosokban, simogathatom azokat csendes éjszakákon.
Éppen meg akartam kérdezni tőle, hogy van Kathy, amikor magamtól is kitaláltam. – Szia, Phil – lépett elő az asszony az ajtónyílásból. Amikor legutoljára láttam, némiképp elnyűtt volt, s olyan mogorva, mint Szent Ágnes egy borongós napon, hiába volt tele a kézitáskája tizenkétezerötszáz dollárral. Az erős napfényben, amely végigkígyózott a függönyökön, úgy nézett ki, mint akit teljesen kicseréltek. Kék szeme meglehetősen fényesen csillogott, egyszerű zöldeskék áttetsző ruhája pedig úgy idomult magas alakjára, mintha ráöntötték volna. Azon méláztam, vajon a jutalompénz-e a felelős az átváltozásért, netán Johnny vehette a szárnyai alá.
A pasas felszökkent a székből, odafordítva azt Kathynek, olyan figyelmesen, akár egy Chippendale.
– Miről maradtam le? – kérdezte Kathy.
– Még nem rugaszkodtunk el az indítóállásból – feleltem. 
Johnny megköszörülte a torkát és azt mondta:
– Rád vártunk, piskótatorta. 
Piskótatorta belehanyatlott a székbe.
– Még mindig az asztalfiókodban rejtegeted a toroköblítődet, Phil?
– Jobbra, a kötés mellett – válaszoltam, kihúzva az Old Forestert és néhány poharat. Házigazdához illően töltöttem egy kupicányit mindegyikbe, én pedig ráhúztam az üvegre. Johnny óvatosan kortyolgatta a magáét, Kathy némi kuncogással lehajtotta, köhögött egyet, és azt mondta:
– Úgy vélem, tartozunk neked ezzel.
– Nem tartozol nekem semmivel.
– Te igazságosan elosztottad a biztosító jutalomösszegét kétfelé, s az ördög a tanú rá, hogy az összes munkát te végezted, valamennyi ütést te kaptad.
– A múlt nem fizet bérleti díjat – mondtam. – Pokolba hát a múlttal.
– Phil, ez mindegyikünket olyan kövérré tesz, akár egy lúd – mondta megfontoltan. Johnny szeme átpingpongozott a nőről énrám.
– És mi van, ha fogyókúrázók?
Johnny idegesen nevetgélt. Megrázta a fejét, panamakalapja egyik oldalról a másikra mozgott, mint amit a szél cibál.
– Marlowe, ezen az árcímke a száz darab ezrest is elérheti.
Mindkettőjükre rámosolyogtam.
– Annyira sok, mi?
Kathy kezdte összerakosgatni a papírokat az asztalomon. Vagy megrögzött tisztaságmániás volt, vagy határozatlan.
– Benne vagy? – kérdezte.
– Még nem. De szeretem a jó sztorit. – Semmi sürgető munkám nem volt. A csirke-frikasszé galuska pedig még legalább két óráig nem készülhetett el Mussónál.
A táskájából kihúzott egy csomag mellbevágós cigarettát, lehámozta a dobozról a celofánt, letépte a takaros négyszögletű ezüstpapírt és elhelyezte az üres hamutartómban, mindezt egyetlen méltóságteljes, harmonikus mozdulattal. – A Madisonnál ragadt rám – mondta, s megkínált egy szállal. Az asztali öngyújtóval meggyújtottam a cigarettáját, aztán az enyémet, majd Johnnyéhoz újragyújtottam. Nincs értelme kihívni a sorsot magunk ellen. Miután elegendő füstöt fújtunk egymás arcába, Kathy megszólalt.
– Hallottál valaha Lhasa ékszerekkel díszített koponyájáról?
Azt kérdeztem:
– Mibe keveredtél bele?
– Lhasa ékszerekkel díszített koponyájába. Akkora lehet, mint egy strucctojás. Egy jó néhány emberöltővel ezelőtt élt szent emberé volt. A koponya egy tibeti törzs gyémánt- és rubinberakással díszített munkája. Egy brit expedíció bukkant rá véletlenül, úgy húsz-huszonöt évvel ezelőtt. Az egyik brit ellopta, amikor senki nem figyelt.
– Jesszus – mondtam. – Nem ül rajta átok? Nem hullanak az emberek, akár a legyek már csak attól is, hogy rápillantanak?
Kathy azt felelte:
– Poénkodj, amennyit csak akarsz, Phil. Aztán egy Warbucks kandallópárkányára került Friscóban. És bár egyesek rossz szemmel nézték, ő megátalkodott bolondja volt. Amikor ellopták, százezer dollárt ajánlott fel a visszajuttatásáért.
– És te tudod, hogy hol van a koponya?
– Nem – válaszolta –, de ismerek valakit, aki tudja.
– Hogyan jött össze mindez? 
A kék szeme szikrát szórt.
– Az évek, amelyek alatt a rendőrségen dolgoztam, számítanak valamit – mondta. – Még vannak barátaim a városban.
Johnny Horne lehajolt és megcsókolta felesége arcát.
– Egy Los Angeles-i kopó ismeri a felbecsülhetetlen értékű apró díszecske hollétét és elmondta neked? – ámuldoztam.
– Ez a szép része a dolognak – mondta Johnny. – A kopó nem tud utána mozdulni.
Johnny vigyora olyan széles volt, mint amennyire a feje üres. Kathyhez fordultam. – Gyanítom, eltévesztettem egy kiszögellési pontot.
Kathy legyőzötten bámult rám.
– Én... a rendőr neve, Beaudry.
A fejemben egy ötcentes érme kezdett a hasíték felé gurulni.
A nő folytatta.
– Emlékezned kell rá, amikor az Államügyészi Hivatalban dolgoztál.
Az ötcentes leesett. Egy madárijesztő, rövidre vágott hajjal, olyan állal, mint egy törülközőtartó, és aki mindig fasírtban volt az Államügyészi Hivatalban dolgozó Taggart Wilde-dal. Az orrát általában egy könyvbe fúrta. Azon a napon, amikor Wilde kezembe adta az elbocsátásomról szóló értesítést, Beaudry mogorván felnézett a regényből. Nos, az apróhirdetés számtalan lehetőséget kínál az érvényesülésre. – Nem tudtam, mi az ördögöt tételezett fel, hogy mit is tervezek, de akkor az idő nem késztetett túl sok gondolkodásra.
– Ha Beaudry bizalmas tippeket kapott a koponyáról, úgy valamennyi ászt megtartja – mondtam. – Miért von be engem az üzletbe?
– Mert azt mondtam neki, hogy megbízhatunk benned. 
Rávigyorogtam.
– Igen, de ezenkívül. 
Visszamosolygott rám.
– Beaudry tudja, hogy hol rejtőzik a tolvaj. Mivel azonban ő zsaru, nem tudja az első vonalból visszaszerezni. A főnöke, Maclin kapitány túlságosan kíváncsi.
– Maclin is akarna egy darabot a jutalomból, esetleg kilencvenkilenc százalékot – tette hozzá Johnny.
– Ezért jött Beaudry énhozzám. Hallott a Leander-gyöngyökről, s arról, ahogy a kifizetés lezajlott.
Kifújtam némi füstöt és a nőről Johnnyra néztem. A nő a férje kezét fogta, és azt mondta.
– Kedvesem, tennél egy kis sétát? Aztán majd egy jót ebédelhetnénk valahol.
Johnny odahajolt és megérintette az asszony arcát. Megköszörülte a torkát, krákogott.
– Azt hiszem, teszek egy sétát. – Az ajtóból még hozzátette. – Ne haragudjon a pillangóért, hekus.
– Nem az enyém volt, Johnny. Csak a kék dongólegyeimhez kukkantott be látogatóba.
– Teljesen mindegy. – Otthagyott bennünket egy másik lagymatag, fondorlatos mosolyával.
Miután az ajtó becsattant, Kathy kivárt egy percet és csak aztán szólalt meg.
– Az utolsó szakasz teszi mindezt csábítóvá, Phil. Johnny kívül marad a Szürke Kastélyon, akárcsak Ferdinánd. Szagolja ő inkább a virágokat. De, még ha benn is akarna maradni, Beaudry kívül tartaná. Tudod, hogyan vélekednek a zsaruk a priuszosokról. Javasoltam, hogy te kezd az osztást, amit Beaudry klassznak talált. Ő kedvel téged.
– Bizonyára ezért nézett másfelé, amikor Wilde velem csillapította a konjunktúrát.
– Azt nem tudom. Mindegy, nem éppen te mondtad, hogy mennyit ér a múlt?
– Jó pont. Hogyan trancsírozzuk fel a pénzt? 
A nő hezitált.
– Beaudry a felét akarja. Te és én a maradékot osztjuk el. 
Huszonötezer dollár. Megfelelő egy jó napi munkáért. Bólintottam.
Kathy pihentetett, s megpróbálkozott egy mosollyal.
– Jól nézel ki – mondtam neki.
– Ez jön, aztán elmúlik.
Töltöttem neki még egy ujjnyival, s koccintottunk a jövőre. Aztán a nő lesimította a mosolyt, és azt mondta:
– Beaudry csaknem az alsóingéig játssza mindezt. Engem sötétben hagyott a részletekkel kapcsolatban. Te mindent megkapsz ma éjjel az ő házában... egy bungaló, túl Culver Cityn, a pékség mellett. Ő nyolcra ott lesz. Felhívom, hogy mész.
Bámultam őt, amíg a címet leírta. A helyzet egy kissé komplikáltabbnak tűnt a kelleténél, de Beaudrynál ez tipikus volt. Nem számított, hányszor rúgott emiatt a seggébe Taggart Wilde, Beaudry soha semmit nem csinált egyszerű módon. Jobban szerette körbejárni a problémát, majd bizonyos sajátos szögből támadni. Bár általában az már túl későn volt.
Slukkoltam még egyet. A koponyát megszerezni semmiség lesz. Bizonyára. Ezt a gondolatot betettem a hátsózsebembe, közel a pénztárcámhoz és mondtam Kathynek, hogy Johnny olyan lármát csapott, mintha egy ideje a kapu innenső oldalán tartózkodna.
A nő vállat vont.
– Talán. De te tudod, hogy mit mondanak a régi szokásokról, Phil. Azokat feszítővassal sem tudod agyonütni.
Akadt némi elintéznivalójuk az M. G. M. stúdióknál és a Washington Boulevard-on, amely általában meglehetősen üres volt az éjszaka e szakaszában, ezúttal azonban hemzsegett a fényes limuzinoktól, amelyeket jólfésült sofőrök vezettek. Talán Roosevelt elnök járt a városban. Esetleg Greta Garbó döntött úgy, hogy társaságra vágyik.
A forgalmi dugó miatt tíz percet késtem Beaudrytól. A pasas bungalója egy színét vesztett gyufásdoboz volt az egyenetlen, kátyúkkal és bizarr ötletekkel teli utcában. Egyesek világossárgára festettek számos fát, másvalaki játékbabákkal tűzdelte tele a Packardja tetejét. Talán a levegő tette. Három háztömbbel arrébb a Bialy Brothers Best Bread épület – egy akkora méretű hely, mint egy repülőhangár – a sütöde illatával töltötte meg a nyugodt, nyirkos éjszakát. Az a fajta mámorító illat volt, ami arra emlékeztetett, hogy milyen is volt a világ, amikor még fiatal voltál. Ez néha lehet kellemes emlék. Vagy éppen gyilkos.
Odabenn Beaudrynál halvány fény világított és erőtlen nevetés hallatszott. A kiszáradt pázsit és a gyomos kert mellett a rácsos tornáchoz sétáltam majd leporoltam az ajtót az ujjízületeimmel. Bent a házban egy ismerős hang azt mondta:
– Rochester, kivasalta a szmokingnadrágomat? 
Szólítottam:
– Beaudry?
– Még nem, Mr. Benny. A fickó, aki bérbe adta, még nem hozta vissza aztat.
Újabb nevetés.
Előcsúsztattam a harmincnyolcas Colt Super Matcht a válltartójából és megpróbáltam elhúzni a rácsot. Nyílott.
– Nos, hívja fel és mondja meg neki, hogy hozza vissza aztat, most. A Colmansnál kell lennem egy órán belül.
Felléptem a takaros tornácra, amelyen két fehér fa hintaszék és egy fémtalpú hintaszék volt.
– Nem tudom felhívni, Mr. Benny.
– Na, és miért nem?
– Kifogytam az apróból.
Bementem a nyitott bejárati ajtón a nagy nappaliba, amelyet mindössze egy Philco rádió narancsszínű skálája világított meg. A rádióból érkező nevetés éppen akkor csöndesedéit le, amikor a fényesre vikszolt padló megreccsent a lábam alatt és meghallottam az ütőszeg kattanását.
– Beaudry? – kérdeztem reményteljesen, mozdulatlanul.
– Maga az, Marlowe? – jött egy baritonos felelet. – Bizonyára elméláztam. Hadd kapcsoljam ki ezt a zajt.
Amikor a szoba sarkában lévő lámpát felkapcsolták, Beaudry alakja mögém sasszézott. Csupasz lába és bokája kilátszott a nadrágszár alól, amely túl rövid volt. Egy fehér ing lógott rajta, túlért az övén és a dereka körül libegett. A fegyvere még a kezében volt. Én ugyancsak nem tettem félre a magamét.
Kikapcsolta a rádiót, bedugta a fegyvert az övébe és ásított. Egy gyors pillantást vetettem körbe, miközben a pisztolytáskába csúsztattam a harmincnyolcast. A szoba a Christian Science szekta olvasótermeként is megállta volna a helyét. Az egyik fal tele volt könyvekkel. Újságok és magazinok hevertek halomban a fényes tölgyfa asztalon, közel a rádióhoz. A kanapé melletti kávézóasztalon egy nyitott könyv pihent. George Santayana: A lélek birodalma.
Megkérdeztem, hogy sokat olvas-e.
Félbehagyta a könyvtára szemlélését és megvonta a vállát.
– Ahogy a mondás tartja: „Az olvasás teszi teljessé az embert.” Ráadásul a legtöbb rendőri munka – ahogy azt maga is jól tudja – még egy hegyi kecskét is halálra untatna, így hát olvasok. Azóta teszem, amióta meghalt a feleségem. Most van tizenegy éve. Gyerünk. Hozok magunknak némi tejet és aprósüteményt.
Követtem a takaros ebédlőn keresztül, amelyben egy keményfa asztal és hat ahhoz passzoló szék volt. Egy üvegvázában boglárka és bébilélegzet állt az ugyancsak a berendezéshez illő kredencen. Ezeket elhagyva értünk a konyhába. Fehér falak. Fekete és fehér sakktábla padlóburkolat. Egy készlet piszkos edény pihent a porcelán mosogatóban.
Talált egy üveg Old Canterburyt a faliszekrényben, előhúzta és két ivópoharat tett a kis fa reggeliző asztalra, ahol ugyancsak egy könyv pihent egy másik váza mellett, amely világos piros vadvirágokkal volt tele, azzal a fajtával, amelyet sivatagi festőecsetnek hívnak.
Beaudry töltött két rendes adagot és azt mondta:
– A bűnre mi, Marlowe?
Odakoccintottam a poharamat az övéhez, majd az erős alkohollal benedvesítettem hátul a torkomat.
Beaudry kiürítette a poharát, vágott egy pofát, aztán kiengedte lélegzetét. – Minden benne van – mondta a könyvre mutatva.
Nem új kiadás volt. A kék borító viharvertnek és megviseltnek látszott. A rajta lévő rajz egy fekete madarat ábrázolt, valamint egy kezet, amely vízből emelkedett ki érméket és ékszert tartva.
– Ennek kellene megmondania nekem, hogyan lehet megtalálni egy szent ember koponyáját? – kérdeztem.
– Olvasta?
Tényleg olvastam. Halottam a szerző, Dashiell Hammett egy ex-Pinkertonos volt, és ez elég kíváncsivá tett, hogy leszurkoljam érte a két dollárt. Szerettem ezt a könyvet, sokkal jobban, mint amennyire az abból készült filmet kedveltem, a latin típusú szeretővel, a kopó Sam Spade-del. Hallottam, hogy a hollywoodi fiúknak volt egy másik próbálkozásuk is egy évvel ezelőtt. Spade nevét akkor megváltoztatták. Egy napon majd megtanulják, hogy némely könyvből sosem lehet jó filmet készíteni.
– Nem látom, hogy ennek mi köze van a fejek értékéhez – mondtam Beaudry-nak.
Vigyorgott és újratöltötte a poharakat.
– Van benne egy csomó dolog, amit Hammett csak kitalált. 
Felhúztam az egyik szemöldökömet.
– Azt akarja mondani, hogy a nőcskét? Brigid akárkit?
– Nos, Hammett két olyan nőből gyúrta őt össze, akiket ismert. A kövér férfi pedig olyasvalaki volt, akit ő a Pinkerton megbízásából követett. Ez pedig itt a fekete madár, amelyről beszélek. A sólyom. Feltételezhető, hogy ez a Jeruzsálemi Szent János Máltai Lovagrend ajándéka volt V. Károly császárnak. A sólymot ékszerekkel borították, s Málta szigetének birtoklása miatti járadék valamiképpen történő törlesztését szolgálta.
A figyeléstől kiszáradt a torkom, így újra ráhúztam a bundapálinkára, majd azt válaszoltam:
– Azt gondolom, hogy kissé túlságosan sokat olvasott, cimbora.
– Talán – mondta. – Sosem halottam azonban olyan fickóról, aki azért pusztult le, mert túl sokat olvasott. Maga nem akar többet hallani, adios, testvér.
Mivel nem ugrottam fel, folytatta.
– Soha semmiféle aranysólymok nem léteztek. Történészek, mint Jonathan Theil, azt írták, hogy a madarak – amelyeket Máltai Lovagok adományoztak azokban a napokban – tollazata és karmai nem nemesfémből készültek. Ami Hammettet az ékszerekkel kapcsolatos gondolkodásra késztette, az egy ősi, gyémántokkal és rubinokkal töltött koponya volt. Ő a húszas években, San Franciscóban látta a koponyát, egy Grunwald nevű gengszter tulajdonában, akit egy brit tengerész, Forbes-Ralston fizetett ki vele, s akinek apja Tibetben zsákmányolta a koponyát. Grunwald – aki mintegy öt háztömbnyi épületet birtokol a Market Streeten – lakóházába hét évvel ezelőtt betörtek. A koponya a zsákmány között volt. A friscói rendőrök elkapták az egyik betörőt, amikor megpróbált túladni néhány csillogó dolgon. A kis szélhámos Törpe Bandita néven ismert. Huszonhárom óta hol a Quentinen kívül, hol pedig belül van, miután tetten érték baseball-kesztyűjével egy stocktoni üzemanyagtöltő-állomás kasszájában.
– Rátérne a csattanóra, Beaudry? Mert ha nem, szükségünk lesz még egy üvegre.
– A lényeg, hogy a Törpe még mindig a Q.-ben van, de sosem buktatta le a partnerét. Ám én ismerem a túzok nevét s tudom, hogy hol lógatja az orrát ezekben a napokban.
– Szándékában áll megmondani nekem, hogyan jutott hozzá ezekhez az információkhoz?
Rám vigyorgott.
– Három évvel ezelőtt az egyik éjszaka a partneremet, Ray Doyle-t és engem küldtek ki Freddie March házához, utánanézni egy csendháborításnak. Pokoli parti folyt. Ott volt Flynn, és egy csomó író. Az a Fitzgerald fickó. Aztán Ernest Hemingway. És Hammett jól ismert alávaló fráter módján lerészegedett, s azt ordítozta, Hemingway semmit nem tud a nőkről és hogy hogyan írjon az asszonyokról. Hemingway válaszul March valamennyi üvegportékáját a falhoz vágta, s emiatt hívott ki először bennünket a szomszéd a helyszínre.
– Akárhogyan is, végül Hammettet visszafuvaroztuk a szállodájába, mivel ő maga képtelen volt vezetni, a nő pedig, aki vele volt – Lillian akárki – nem akarta otthagyni a partit. Aztán beszélni kezdett nekünk a Pinkertonnál töltött napjairól. Ez a fecsegés a sólyomról és Lhasa koponyájáról vezetett el Grunwaldhoz. Ez a pofa beszélt aztán a Törpe Banditáról, aki Wilmer név alatt szerepelt a sólyombuliban, valamint a Törpe partnere, egy vadember, s Hammett megfogadta, hogy egy szép napon felhasználja mindezt egy könyvben. És nevet a véletlen egybeesésen, hogy a valódi Wilmer végül megszerezte a valódi sólymot.
Akkora grimaszt vágott, hogy az állcsúcsa csaknem érintette az orra hegyét, aztán sóhajtott és azt mondta: – Van még öt évem a nyugdíjig, Marlowe. Nem tudom elképzelni magamat, amint további öt évig egyenruhában posztolok, továbbá azt sem, amit a srácokkal a nehezen járható tisztességes úton, hol az egyik, hol meg a másik oldalon elkövetek. Előbb vagy utóbb valaki megy és lelő valakit, és nem akarom, hogy az én legyek. Ezért elkészítettem a jó élethez vezető potenciális lehetőségek listáját, drágakövekét, amelyek sosem kerültek elő, hiányzó személyekét, s egy csomó igazán kurvázó papusét, árcédulával a fejükön. Ráadásul gyakran a váratlanul beállított információ kelti fel az érdeklődésemet. Ezért őgyelgek hivatalos órák után a belvárosban és gyűjtök híreket. Eddig egyik sem fizetődött ki. De ez a mostani meg kellene, hogy emelje az átlagot, magasan.
– Hogyan futott össze a Törpe partnerével?
– Éppen csak felnéztem egyik délután, s ő ott volt. Úgy látszik, hirdetést adott fel néhány hindu bálványfajtára, egy újabb átejtés érdekében. Egy Highland-parki öreg hölgy panaszt tett, mire a pasast becipelték, majd nyilvántartásba vették. Volt ez a szemölcs az arcán, ami hindu kinézetűvé tette, ráadásul egy nyavalyás turbánt viselt, s úgy nevezte magát: Mindentlátó Sándor. Ugyanakkor az ujjlenyomatai szerint ő a Törpe partnere, Smiler Foy.
– Senki nem faggatta őt a San Franciscó-i lopásról?
– Senki nem tudott róla. Kivéve természetesen engem. És most magát.
Kezdte benedvesíteni a poharam újra, de megállítottam.
– Eszemnél akarok lenni, amikor találkozók a hinduval. 
Felálltunk mindketten.
– Egyéb ötlet, hogyan akarja megkörnyékezni?
– Szemtől szembe – mondtam.
Ez nem szerepelt Beaudry lexikonjában. Grimaszt vágott és azt mondta:
– A maga szerepe az, hogy meglátogassa. Bár ez az ember olyan sikamlós, akár a bezsírozott angolna. Épp csak pislantottam, s ő már kint is volt a zárkából.
– Van jobb javaslata?
– Dehogy. De maga ne akarjon ráijeszteni.
– Hol találom?
– Van egy csinos kis patkányfogója Velencében. A csatornán.
– Maga nem tartotta a kapcsolatot vele véletlenül?
– A pokolba, nem. Tartani a kapcsolatot? És figyelmeztetni, hogy tudok a koponyáról? Mi értelme lenne? Maga ennél jobban ismer engem, Marlowe.
Jobban ismertem annál. Túl egyszerű lett volna kapcsolatban állni vele, s az egyszerűség nem Beaudry stílusa volt. Ez számtalan letartóztatást eredményezett. Most pedig huszonöt rongyot hoz.
Egy zöld sedan parkolt a kocsim előtt, és egy apró ember gubbasztott az első sárhányómon. A holdfény éppen elég volt számomra ahhoz, hogy lássam, Johnny Horn az. Sötétkék öltönyt viselt, olyan csillogót, mintha briliánsokban mártották volna meg. Az inge ugyancsak sötét volt, krémszínű nyakkendővel, ami illett a díszzsebkendőjéhez. Kabátja hajtókájába egy vadrózsát tűztek.
Kinyitottam a kocsim ajtaját, s megkérdeztem:
– Éjszakai levegőre vágyott, Johnny? Vagy találjam ki, hogy mi jár a fejében?
– Utánajár annak a dolognak? 
Nem feleltem.
– Engedje, hogy magával menjek.
– Miért tenném?
Összehúzta a szemöldökét, aztán tett egy lépést jobbra, majd tett egyet balra, akár egy nyugtalan csirke. Végül kifakadt.
– Beszélnem kell magával valamiről. 
Becsusszantam a volán mögé, s kinyitottam neki az ajtót. Türelmetlenül beszállt. A motor beindult, mi pedig nekiindultunk Velencének. Johnny köhögött és a torkát köszörülte egy rövid ideig, aztán megkérdezte:
– Phil, amíg én a Q.-ben voltam, maga, és jaj, Kathy... nos, tudja, hogy mit kérdezek?
A kabátjára meredtem, amely túlságosan szorosan feszült vékony mellkasán ahhoz, hogy leplezze a fegyvert. Nem mintha bármi is történt volna köztem és Kathy között, amit számon akart kérni tőlem. Mondtam is neki.
– Igen, erre gondoltam – mondta. – De meg kellett kérdeznem. A fejem egészen beletorzult. Öt hosszú év volt az, s most, hogy újra kinn vagyok, felborult a harmóniám. Egy kissé minden kiesett. Ez jutott nekem. Elképzeltem dolgokat.
Átnéztem rajta. Ő meg kibámult az útra, a fejét ingatva. – Kathy a legnagyszerűbb nő. Tett értem néhány dolgot, ami akár bajt is hozhatna rá, még akár hűvösre is tehetnék. Azért tette, hogy kinn tartsanak. Aztán, amikor oly durván elcsesztem, hogy ő nem vehetett igénybe újabb protekciókat, hetente egyszer bejött, óramű pontossággal. Mind az öt istenverte éven át. Ott volt akkor is, amikor kijöttem, s elhajtott velem egy klassz nyaralóba, amelyet a Gray tónál vásárolt. Frissen kifestette nekem. Mintha csak skatulyából húzták volna ki. Körös-körül virágokat ültetett. Olyan volt, mintha a szivárványon élnénk. – Rámutatott a hajtókáján lévő vadrózsára. – Ez a saját kertünkből való, érti?
Bólintottam. Bár nem értettem. Úgy hangzott, mint aki megpróbálja elterelni a figyelmemet, de nekem nem volt szükségem ilyesféle zavarásra. Főleg akkor nem, amikor Mindentlátó Sándorhoz kell mennem alkudozni. Mégis érdekes volt hallani a házról és a kertről. Hirtelen azt mondta:
– Nem megyek vissza a sittre. Ha valaha azt hallja, hogy visszazökkentem, ellenőrizze újra. Azt akarom, hogy elkapjon és lelőjön. Hallja, Marlowe. Lőjön le!
– Pihentessen, Johnny. Senki nem fogja lelőni – mondtam neki. Ebből is látszik, hogy mennyit tudtam erről.
A dombtetőn túl lesuhantunk a Velence Boulevard-on, ahol az óceánról érkező szél legalább tíz fokkal visszavetette a hőmérsékletet, s párás szélrohamok mentek szembe a fényszórókkal, mint valami szellem-cigánykerekezők.
Elég hamar megpillantottuk a Velence-csatornákat. És orrunkkal is éreztük. A várost a kora kilencszázas években építtette egy Kinney nevű ingatlannal foglalkozó igazi nagykutya, aki a helyet annak olasz névrokona után mintázta. Ám az álma a húszas években szó szerint füstbe ment, amikor a cölöpgát leégett és a csatornák megteltek mocsokkal, aztán bohémek meg más csodabogarak költöztek oda.
Sándor nem messze attól a helytől élt, ahol egykor Kinney Dózse-palota verziója állt. A vityillójával átellenben a csatornán túl, egy üres, gazos, többnyire moszkitóktól lakott telken parkoltam le. Johnny megkérdezte:
– Mit csinálunk itt?
– Próbálunk nem pokolian nagy lármát csapni – mondtam neki. – Fel akarom mérni a helyet.
Sándor egy négy láb magas csirkedrótkerítést állított fel körben a telek vonalán. Annak közelebbi oldala mintegy tízlábnyira beleért a hab borította csatornába. A kis gipszvakolatos kocka, amelyet védett, láthatóan nem ért meg ennyi fáradságot.
Az udvar területén nem volt világítás, de a hátsó ablakból fénylő ragyogás áradt. Egy nagydarab ember járkált körbe odabent. A férfi barna bőrű volt, hosszú ősz hajjal. Fekete rövid ujjú inget és feketének látszó nadrágot viselt. Kezeivel gesztikulált, és mérgesen ordítozott. Úgy nézett ki, mint aki önmagával veszekszik.
Valami megmozdult az udvarban, de nem láthattam, hogy mi volt az. Talán egy kutya. A csatornán számos homályos szürke alak mozgott. Először ott volt egy börtönviselt alak, aki szereti a pillangókat. Most pedig van egy szélhámos, aki récéket tart. Én talán egy vadászgörényt tarthatnék háziállatként, sétáltatni magányos délutánokon.
Mondtam Johnnynak, hogy üljön nyugodtan és várjon meg. Aztán átmentem a pallón, amely a csatorna másik oldalára vitt, Sándorétól távol lévő két besötétített házhoz. Kihúztam a tartóból a harmincnyolcast, s átugrottam a közelebbi kerítést, csendesen közelítve a homokos talajon a következő, valamicskét magasabb kerítéshez.
Ennek mentén sétáltam a ház elé, végig az előtte lévő pázsiton, míg végül Sándor kocka alakú, flamingószínűre vakolt házával szemben álltam. Egy árnyék blokkolta a látképet a teljes falat betöltő első ablakon.
Megpróbálkoztam a ház távolabbi oldalánál, követve a járóköveket a hely hátsó részéhez, egészen addig, míg ott találtam magam a csirkedrótkerítésnél. A derekamig ért csak. Vártam egy szívdobbanásnyit, hátha a kutya kiszimatolt. Amikor nem mutatkozott, lenyomtam a csirkedrótot és könnyedén, csendesen átléptem. Hallhattam Sándort, amint teljes szellemi képességével szitkozódott odabent a házban.
A holdfénynél épp hogy csak láttam Johnnyt, a kocsim mellett álldogált, túl a csatornán. Intettem neki, de ő nem intett vissza.
Közelebb mentem a hátsó ajtóhoz, amely néhány hüvelyknyire nyitva volt. Három falépcső vezetett hozzá. A tervem egyszerű volt. Mindent átgondolva, kissé túlságosan is egyszerű. Benyomom az ajtót, lerántom Sándort és kényszerítem, hogy mutassa meg a műalkotást. Egészen a legfelső lépcsőig jutottam, amikor hátulról megtámadtak. Egy pár nagy szürke lúd mutatott érdeklődést hirtelen a bokám és a lábszáram iránt. Nem az volt a céljuk, hogy csendben legyek. Olyan elszántan védtem a lágyékomat, hogy egészen addig nem hallottam meg Sándort, amíg el nem kezdett kiáltozni az ajtóban. – Az ellenségeim, lesújtok rájuk. – És átkozott legyen, ha nem állja a szavát.
Egy dolog volt az öntudat, tollakkal. Verdesés közel az arcomhoz. A hátamon feküdtem. Sándor vagy valaki bevonszolt a kalyibába, amely ekkor sötét volt. A lúd már nem támadott, csupán próbált kimenni a csukott hátsó ajtón. A pokolba a lúddal. Bármivel is vágtak fejbe, a dudor akkorára nőtt, mint egy gumilabda. Lenyomtam a dudort, aztán összerázkódtam és felálltam. A fegyverem még a kezemben volt. Megszagoltam, és nem parfümillatot árasztott.
Annál valami több szag volt a szobában.
A szürke lúd újra megpróbálta a csukott ajtót csapkodni a szárnyaival. Odatámolyogtam, némi erőfeszítéssel kinyitottam, s a lúd kiszökkent anélkül, hogy megköszönte volna. Nekidőltem a falnak és próbáltam hozzászokni a padlóhoz.
A fejemtől nem messze volt egy villanykapcsoló, és én használtam. Egy vörös üveggömb felfedte a szobát. Odabent egy ágy volt, amelyet egy, az állatöv jegyeivel dekorált kellemes érintésű takaró fedett. A falat nemtörődöm módon festették feketére és ezüstre.
Mindentlátó Sándort a gyenge oldalán kapták el. Az ágy mellett feküdt, arccal lefelé. A hátába kapta a lövést, kétszer, és a vér sötét tócsában megalvadt alatta. A testéhez közel egy harminckettes hevert.
Az ajtóban egy másik holttest is volt. Johnny Horne támasztotta az ajtófélfát. A kalapját és az egyik szemét elvesztette. A fejét olyan szögben tartotta, hogy a vér elfolyt az arcától. Meglepetést tükröző szája nyitva volt. Egykor vörös orrát agyaggal fehéríthették.
Elhaladtam mellette, be a nagyobb szobába, ahol egy összehúzott függöny fedte a nagy ablakot. Több holtest nem volt. Nem voltak ludak és ékszerrel bevont koponya sem. Csak feketével kárpitozott bútor. Egy hosszú kredenc, fekete bársonnyal bevonva, amelyen egy üveg jövendőmondó gömb állt, fekete és ezüst gyertyák, valamint apró púderes dobozok, s áporodott szagú fiolák. Az asztal hat különféle kaliberű fegyvertől, egy olajos szelencétől és sok kis fehér szövetdarabtól roskadozott. Sándor szemmel láthatóan jól karbantartotta fegyverarzenálját.
A fekete kanapé közelében lévő kávézóasztalon egy hamutartó helyezkedett el, amelyet gyertyatartónak használtak. Hamu- és csikktartalmát kiürítették, de egy csepp viaszhoz valami hozzátapadt. Egy takaros négyszögletű ezüstpapír.
Johnny karórája szerint egy óránál hosszabb ideig nem voltam kiütve. Két embert meggyilkoltak és a színteret úgy rendezték el, hogy annak látsszon... mi? Sándor lelőtte Johnnyt, én pedig a hindut lőttem le? Aztán mit csináltam? Hátraestem, majd kiütöttem magam öntudatlanná?
A velencei rendőrök vevők lehetnek erre. Azonban nem gondoltam, hogy esélyt kéne adnom nekik. Elég szerencsés voltam, hogy a lúd még időben felébresztett. Ideje volt meggyőződni róla, hogy milyen messzire vihet el ez a szerencse.
Amint kieresztettem magam a bejárati ajtón, egy rendőrautó húzott fel a vityilló felé. Ezúttal a ludak után néztem, de azok kibarangoltak a kerítés oldalához, a rendőrök által keltett zaj odavonzotta őket.
Gyorsan az ellenkező irányba indultam, belegázolva a csatorna kellemetlen, sötét vizébe. Mire Sándor hátsó ajtaja ismét kinyílt már a kocsim mellett álltam, izzadtam, rázott a hideg és ziháltam, amennyire csendesen csak tudtam.
Óvatosan kinyitottam az ajtót, aztán a kormány mögött fellélegeztem. A csatornán át egy civil ruhás rendőr lépett a hátsóudvarba, előhúzott fegyverrel és zseblámpával. Amikor a lúd megtámadta, elsütötte a fegyvert, jó néhányszor. Lámpák kapcsolódtak fel végig a csatorna mentén. Emberek kiáltoztak. Két másik rendőr rohant ki a gyilkos házból.
Beindítottam a kocsim motorját, és eltolattam a csatorna széléről. Egészen addig nem kapcsoltam be a világítást, amíg a Velence Boulevard-ra nem fordultam, két teljes mérföldre a gyilkosság színhelyétől.
– Phil, te vagy az?
– Nem is más – válaszoltam Kathy Horne-nak, aki selyemköntösbe burkolózva állt a bejárati ajtóban, bandzsítva nézett rám és ásított. Csuromvizes ruhám végigcsöpögött az apartman hálószobájának padlóján. – Jobb, ha magadra veszel némi ruhát, Kathy. Megyünk és meglátogatjuk Beaudry-t.
– Valami rosszul sült el?
– Egy apró dudor. Meg fogjuk beszélni Beaurdry-val.
– Én... Johnny nem jött haza ma éjszaka. Pontosan vacsora után ment el és nem jött vissza. Ó Phil, csak nem történt vele valami... ?
– Ráérünk Johnnyért később aggódni – mondtam.
Egy fél óra múlva Beaudry háza előtt parkoltam Kathy zöld sedanja mögött. Az asszony idegesen nézett körül, amint kiszállt a kocsimból.
– Johnny itt van? – kérdezte.
– Ugyancsak meg lennék lepődve – feleltem neki.
Megzörgettem a rácsozott ajtót, majd az öklömmel vertem. Valaki mozdult odabenn a házban. A verandalámpa felgyulladt. A bejárati ajtó résnyire kinyílt, és Beaudry – kuszált frizurával meg mindennel – kidugta a fejét.
– Kathy? – kérdezte, amikor észrevette, majd szélesre tárta az ajtót.
Mindketten gyorsan bementünk. Beaudrynak nem tetszett az ottlétem. A pasas a háziköntösében volt, csupasz lábbal és egy szürke atlétatrikó kilátszó vállpántjával. Ránk meredt. Kathy leült a kanapéra, én pedig a könyvszekrénynek támaszkodtam, miközben Beaudry bezárta a bejárati ajtót.
Kigomboltam a kabátomat és azt mondtam:
– Kissé félrecsúsztak a dolgok ma éjszaka. – Figyelmesen meredtek rám. Mindazt elmondtam nekik, amit Sándornál észleltem, mielőtt leütöttek, és azt követően is.
Amikor részletesen leírtam Johnny Horne fejének állapotát, Kathy kék szemébe visszatért a szomorúság. De csak megjátszotta. Aztán azt mondtam nekik:
– Amit nem értek, hogy maguk ütődött kölykök éppenséggel miért nem léptek le együtt. Miért adták elő ezt a lökött útonállósdit? A maga gondolkodásmódja mindig is bizarr volt Beaudry, de ékszerekkel díszített koponyák! Jézus!
– Létezik egy – mondta Beaudry mérgesen. – Ez igaz.
– Csak éppen nem Sándornál volt. 
Beaudry megrázta a fejét.
– Eh. Hammett Pinkerton haverjáé volt. Ha Hammett jól tudta, az még mindig a fickónál van.
– Hogyan kellett volna lezajlania? – kérdeztem.
– Kalkulálja ki, hekus. Maga az okos fiú.
Beaudry eltávolodott Kathytől. Ez nem tetszett nekem, így utána sompolyogtam, látószögemben tartva mindkettőjüket.
– Maga és Kathy színházat játszott egy ideig. Éppen elég sokáig, hogy a nő rendet tegyen itt, s telerakja az asztalt a kertjéből való virágokkal. Az egyetlen gond, hogy a virágágyásokon kívül gazok vannak.
Odafordultam Kathyhez.
– Gyanítom, nem tudhattad túlságosan feltakarítani a talajt a kíváncsiskodó szomszédok meg minden más miatt.
– A kerten később is tudunk dolgozni – mondta Beaudry, már amennyiben így gondolta.
– Nem, miután a nyakukba varrnak két gyilkosságot – mondtam nekik.
Kathy sóhajtott és a kabátja zsebéhez nyúlt. Megmerevedtem, de cigaretta volt, ami után mozdult. Rágyújtott és azt mondta:
– Akkor jó ötletnek tűnt.
– Hogyan távolítottátok el innen Johnnyt ma éjjel?
– Ő okoskodni kezdett, hogy kapcsolatom van valakivel, s én valahogy célozgattam rá, hogy te vagy az, Phil. Reméltem, hogy követ téged a hinduhoz. Még jobban csinálta. Beszélt veled, hogy együtt menjetek.
Beaudryhoz fordultam. – És Sándort felkészítették a látogatásunkra, így van? Az arzenálja szerint a hindu bérgyilkos is volt. Maga felbérelte, hogy engem kiüssön, Johnnyt pedig távolítsa el. Én felébredek, látom, Sándor lelépett, és arra a következtetésre jutok, hogy az ékszerezett apró díszecskéért lepuffantotta Johnnyt. Csupán egyetlen dolog nem stimmelt. Mi volt az, Kathy? Tudom, hogy ott voltál. Láttam a takaros kis négyszöget, amit leszakítottál a cigarettásdobozodról. Mi volt az, amit Sándor akart? Több pénz?
– Téged is meg akart ölni, Phil – mondta határozottan. – Azt mondta, ez az egész tisztább lenne. A pisztolyát a halántékodhoz nyomta, amikor is én fogtam a pisztolyodat és lelőttem.
Nem tudtam, hogy akarok-e hinni neki vagy sem. Megkérdeztem:
– Az előtt vagy az után történt, hogy Johnnyt lelőtte?
– Johnny már halott volt – felelte, s elnézett másfelé.
– Nem sétált volna be, csak úgy. Ugyanakkor futva jött volna, ha hívod.
Elfordította a tekintetét, de nem szólt semmit.
– Ő elmondta nekem, te tettél érte néhány dolgot, hogy kihozd, olyasmit, ami bajba keverhetett téged a zsaruknál. Talán körbejátszottál néhány bizonyítékkal, kiiktattál néhány iratot. Mitől féltél, hogy fecseg, ha elkergeted Beaudry miatt, s te a sitt közelébe kerülsz?
– Valami ilyesmi – mondta, s teleszívta a tüdejét füsttel. 
Beaudry is megszólalt.
– Miféle pokoli jóakarat az, amely Kathyt átviszi ezen a mángorlógépen, Marlowe? Maga átkozottul jól tudja, hogy Johnny nem nagy veszteség.
– Szerette a pillangókat – mondtam neki – Azonkívül, esetleg nem Sándor ölte meg Johnnyt.
– Maga nem gondolhatja, hogy Kathy...
– Úgy érti egy, exrendőr nem álmodna fegyverhasználatról egy férjjel szemben, akinek a halálát akarja? Valójában, Beaudry, én azt gondolom, hogy ez magafajta játék. Fele részben is túlságosan komplikált. Meglehet, maga odáig követett bennünket ma éjszaka, s húzta meg a ravaszt.
Mélyebbre süllyesztette kezét szolgálati ruhája zsebébe. Azt mondta:
– Sosem jártam a hely közelében.
Lehajoltam és felvettem valamit a fényesített padlóról. Egy szürke lúdtollat.
Láttam, ahogy a karja megfeszül, s ellöktem magam a könyvespolctól, menet közben húzva elő a fegyveremet. Az egyenruhájának zsebe felrobbant és a golyó szétszakította egy könyv irháját a polcon. Túlságosan sokáig nézte mereven a tönkrement könyvet, én pedig többször is mellkason lőttem. A golyók ereje ledöntötte a lábáról, s visszalökte az ajtóba, amelyet éppen az imént zárt be.
Kathy élesen felvisított és odarohant hozzá. Nem sírt. Mire a rendőrök megérkeztek, az asszony Beaudry csúf, élettelen fejét tartotta az ölében, de még mindig nem sírt. Neki volt a legszomorúbb szeme, amelyet valaha láttam, de nem látszott, hogy azokban könnyek lennének.
Sosem jöttem rá, hogy valóban megmentette-e az életemet Sándor vityillójában. Viszont végül teljesen véletlenül kiderítettem, hogy mit is próbált mondani nekem Beaudry Taggart Wilde irodájában azon a napon, amikor kirúgtak. Egy felügyeleti munkában – amelyet kaptam – hat napra megbújtam a Bay City könyvtárban, ahol kinyitottam egy verseskönyvet, amelyet az a fickó írt, aki a Gulliver utazásait is, Jonathan Swift, s olvastam: „Tehát, a természetbúvár figyeli, amint egy bolha kisebb bolhákat fürdet, amelyek az ő zsákmányai; / És ezeknek is vannak kisebbjeik, amelyeket haraphatnak; / És ez így folytatódik egészen a végtelenségig”. Nagy olvasó ez a Beaudry. De meg kellett volna maradnia Swiftnél, és távol tartania magát Hammettől.
***
Köszönet egy zsebkönyv borítórajzának, amelyről úgy véltem, hogy Gregory Pecket ábrázolja, a kezében fegyverrel, amint egy pucérra vetkőztetett lányt talál a WC-ben, aztán amikor tizenhárom éves voltam L. Frank Baum Óz könyveitől egyenesen Raymond Chandler „Hosszú álom” című köteténél kötöttem ki. Baum cselekménye sem volt nehézkes, de Chandler irama elállította a lélegzetemet. És miközben a cselekmény néhány esetben túlszárnyalta egy meglehetősen naiv tinédzser felfogóképességét, a lenyűgöző elbeszélő stílusra emlékszem és a csodálatosan muris dialógusokra is. Marlowe egyik mondata – „Nem bánsz el velem olyan könnyen, Joe!” – a megedződésemet szolgálta az iskolaudvari szerepemtől az egyetemi fokozatig, és most, sok dekáddal később, még azon kapom magam, hogy ezt alkalmazom a hatásos érveléshez.
Amióta Chandler regényei kitárulkoztak nekem, nem csak mint detektívregények, hanem felnőtt szépprózaként is, hatásuk mélyreható. Amikor egy tízéves időszak után, amit rovatvezetőként töltöttem a Los Angeles Times könyvszemle rovatánál, végül úgy döntöttem, hogy írok egy regényt, tudtam, annak egy kriminek kell lennie... egy kriminek, előtérbe állítva egy tisztességes, nyakas, ám szentimentális magánnyomozót, aki Los Angeles főutcáit járja. Csodálatos módon akkorra az „Alvó kutya” befejezett könyv volt, s egy második főszereplő somfordált be – egy koravén kisleány, aki elvesztette a kutyáját. Gyanítom, Baum is hatással volt rám.
Dick Lochte

Az üres ingujj
W. R. Philbrick
1941
É
ppen a legfrissebb híreket olvastam Lepkéről, amikor egy, a gomblyukában selyemvirágot viselő férfi lépett be a Mansion House Hotel előcsarnokába. Lepke Louis Buchalter néven született, s az újság szerint teljesen kellemetlen alakká deformálódott, majd villamosszék általi halálra ítélték New Yorkban. Néztem a képét. Mr. Buchalter elegánsan öltözött kis ember volt, kasmír felöltőben, igényes konzervatív nyakkendőben, s szürke, jól formázott puha kalapban. A csuklóján lévő csillogó bilincs személyes ékszer darabja lehetett, egyfajta módja annak, ahogy kifejezi magát valaki.
– Hm, – szólalt meg egy hezitáló hang. –Mr. Marlowe?
Felpillantottam Lepkéről és a selyemvirágra összpontosítottam. Két fakó, ideges ujj a zöld dróttörzset csavargatta.
– Mi van, ha nem én vagyok – mondtam. – Akkor megtudná az egész világ?
Az úriember az ideges ujjakkal Sydney Sanders volt. Mindezt a virággal történő giccses mutatványból tudtam.
– Átsétálhatnánk az utcán és felliftezhetnénk az irodámhoz – javasoltam. – Még nincs túlságosan késő, hogy megváltoztassa az álláspontját.
– Hm, – mondta újra, engedve, hogy apró szürke szeme körbecikázza a szegényes előcsarnokot. – Azaz, inkább nem.
Telefonon elmondta nekem: nem meri vállalni a kockázatot, hogy egy magánnyomozó irodájába lássák belépni. Ugyanakkor nem zavarta, hogy egy hotel kerekített sarkú előcsarnokának cigarettafüstjében látták eltűnni.
Meggyújtottam a pipámat és végigmértem a férfit. Sanders nem volt olyan jólöltözött, mint Lepke, de azért próbálkozott. Puhabőr bakancs, fekete selyemzokni, galambszürke flanelnadrág, az a fajta, amely tartja az élét, aztán egy olyan típusú, övvel ellátott esőkabát, amely a viharvert haditudósítók körében népszerű, de amilyent a napsütötte Los Angelesben ritkán látni. Ó, és a selyemvirág.
Az arca mindössze egy középkorú arc volt a sok sápadt arc közül, vagy az lehetett volna, ha nincs idegrángása. A rángás erőteljes volt, a szája sarkától az arcáig cikázott, majd fel a szemöldökéig. El kellett fordítanom a tekintetem.
Azt mondtam:
– Nyögje ki. Mindössze tizenhat bevásárlónap van karácsonyig.
– Úgy érzem magam, mint egy áruló – mondta, végigvonultatva arcán az egyik kezet. De ez sem segített. Mindössze a kezet tette remegővé. – Ha rájönnek, engem kihajítanak a játékból, s akkor mi lesz velem?
Kikerülni a játékból. Olyan tragikusan adta elő, mintha a country-klubból rúgnák ki, az pedig egy olyan férfi számára, aki galambszürke flanelt visel, valóban szörnyű. Azon voltam, hogy felállok, véghezviszem a távozásomat, s békén hagyom Mr. Sanders rángását, amikor megszólalt.
– Kártyázik, Mr. Marlowe? Mindez egyáltalán nem fog működni, ha maga nem kártyázik.
– Nem sakkozhatok?
– Póker – mondta a virággal babrálva újra. – Nagy tétre menő póker. Igencsak aggódom, hogy valaki csal közülünk.
Megtisztítottam a pipámat és újra rágyújtottam.
– Mindez egy társaságban kezdődött az egyik cimboránál, s amilyennek én ismerem egy jó helyen, Beverly Hillsben. Aztán a játék részeként egyre nagyobb jelentőséget kapott a pénz, valamennyien megszállottá váltunk. Egy hónappal ezelőtt a barátomnak kellemetlenségei kezdődtek a feleségével, s muszáj volt elköltöztetni a játékot Beverly Hillsből. És azt követően kezdett a kártyázás bizarr lenni, már ha érti, hogy mire gondolok.
Azt feleltem:
– Jobb lesz, ha a bizarr részt mondja el nekem. 
Sanders sopánkodott egy ideig, aztán előadta a meséjét. Amikor befejezte és elment, beleütögettem a pipámat a réz hamutartóba, csupán azért, mert szeretem a hangzását, aztán felmentem a cigarettastandhoz. A pult mögött lévő szőkeség egy rikító borítóval ellátott, olcsó kiadású könyvet olvasott.
– A főkomornyik a tettes – mondtam. – Csakhogy ő valójában nem is főkomornyik, s ez a trükk.
– Szervusz, Philip – válaszolta. – Már gyanakodtam a főkomornyikra. Csak azért olvasom, mert nem akarom a komor falakat bámulni.
– Tartotok kártyát?
A pult üvegtetejére tett egy lezárt kártyacsomagot és elém tolta. – A cimborád ismerősnek tűnt. Az újságban láttam őt, azt hiszem.
Azt válaszoltam:
– Ugyan. Egy ember, aki ennyire tiszta, sosem jön ilyen helyre, mint ez.
– Mondhatsz bármit, barna szemű. Maradj itt, miért nem maradsz? Játszhatnánk torpedót vagy valami hasonlót.
– Sajnálom, Jo Ann – mondtam –, van egy megbeszélt időpontom.
Megkérdezte:
– Ki a szerencsés szám? – Enyhén kancsalított.
– Senki lényeges – válaszoltam. – Négy fickó whiskyvel, hogy legyen mit inni és pénz, elveszíteni.
Becsúsztattam a kártyát az oldalsó zsebembe és elhelyeztem egy apró baráti csókot a szája sarkán. Talán felvidította a napját. Az enyémet igen.
Visszatérve az irodámba be- és rázártam a belső ajtót. Hogy nézne ki, ha egy potenciális kliens rajtakapna, hogy pasziánszozom. Engednék a sugallatnak, hogy a piros királynőt rátegyem a piros bubira, s mi lenne velem, ha híre menne?
Az apartmanomban lezuhanyoztam és megborotválkoztam, nem túl alaposan. Nem kellett kemény fickónak látszanom, legalábbis Sanders elképzelése szerint, de túlságosan kinyalnom sem kellene magam az alkalomhoz. Nem voltam különösebben éhes, de megsütöttem egy darab húst és az utolsó falatig megettem. Addig rágcsáltam, amíg megláthattam a fényt a tányéron, és abban egy férfit, aki biztosra vette, hogy beszív egy tisztességes adag scotcht, mert meg akarja szelídíteni a húst a hasában.
Micsoda megfontolt fickó. Elégedettnek kellett látszanom, amikor nekivágok az utcának, mivel a Franklin és a Kenmore sarkán egy bánatos mosolyt rejtegetve, ott volt a Mikulás és élesen csilingeltette felém kis csengettyűjét.
– Boldog karácsonyt – mondta, és újra megugráltatta a csengő nyelvét, feltételezve, hogy nem bukfencezek.
– De még csak december hatodika van – feleltem egy negyeddollárost pattogtatva a kis perselyébe. – Takarodj régi ünnepek árnya, s többé ne hozz ránk bajt.
A Mikulás megajándékozott egy fanyar pillantással és megvakarta a vattaszakállát.
Új rádió volt a kocsimban, így aztán bekapcsoltam és azt hallgattam. Anglia fenyegetőzött, hogy hadat üzen Finnországnak, Romániának és Magyarországnak, mert ezek a nemzetek megtagadták az Oroszország elleni harcok beszüntetését. Japán diplomaták találkoztak az amerikai külügyminiszterrel, Cordell Hullal, a haditengerészet repülős fiúi pedig vígan megütköztek a világ legnagyobb hidroplánjával.
Egyetlen szó sem hangzott el a hamiskártyások Sydney Sandersnél lévő szombat éjszakai pókerünnepéről, amely a múlt hónapban még Bay Cityben táborozott. Wilshire-nál nyugat felé fordultam, könnyedén nyomtam a pedált, s inkább nem akartam megtudni, vajon igaz-e, amiről a híresztelések szóltak, hogy Bay Cityben van két vagy három olyan rendőr, aki nem mocskolódott be.
A San Vicente Boulevard 449. egy iszapszínű kicsi épület volt, néhány háztömbnyire a tengertől. Halovány fény szűrődött ki az alsó ablakokból, ahol egy vékony asszony sziluettje haladt keresztül a bágyadt mesterséges világításnál. Egy blokkal távolabb az úttest túloldalán parkoltam le, s letekertem az ablakot. Vágott fű, sós tenger, valamint meszelés illata volt a levegőben. Különösen a meszelésé. Bay Cityben ez az egyetlen parfüm védjegy, amelyet engedélyez a jog.
Szándékosan korábban jöttem. Tíz perccel később egy fekete, nem új Ford Sedan állt a járdaszegélyhez. A csodabogár, aki a Fordból kimászott olyan óvatosan tette azt, mintha attól félne, hogy a hepehupás utca beszakadhat alatta. Az öreguras óvatosság nem a korából következett: ő egy vékony fiú volt, hullámos fekete hajpamaccsal, amelyet a füle körül rövidre vágtak. A srác vállfáról leakasztott gabardin öltönyt viselt – azt a fajtát, amely mindörökre kitart, de sohasem lógja ki magát tökéletesen –, a kalapját pedig a kezében tartotta. 
Felment a lépcsőkön. Az ajtó kinyílt, még mielőtt a srác odaért. Aztán újra elsötétedett.
Három perccel később az óceán felől egy cirkáló araszolt körbe a boulevard végénél. Kétszínű cirkáló volt, sárgásbarna a lökhárítónál, a felső része pedig barnás-fekete, s nem volt olyan hosszú, mint Roosevelt hivatalban eltöltött ideje. Vontatóhajó segítsége nélkül sodródott a járdaszegélyhez, s egy admirális mászott ki belőle. Egy hollywoodi admirális paszományos sapkában, lovaglónadrágban és térdcsizmában, amelyek illettek a limuzin színéhez.
Kinyitotta a hátsó ajtókat. Nem pukedlizott, de majdnem. Kiszállt egy kellemes, jó kedélyű ember, rövid, kisméretű bársony kamásliban. A kis ember keménykalapot viselt, bizonyos speciális szögben hátra tolva a fején, s természetesen sétapálcát hordott. Feltételeztem, hogy a sofőrt akarja vele megvesszőzni, ő azonban meglepett engem. Egyszerűen felszökellt a lépcsőn és bement a házba.
A sofőr levette a paszományos sapkát, leporolta lovaglónadrágja ráncait, s nyilvánvaló volt, hogy elégedett az élettel, s azzal, ahová helyezte őt. El akartam mondani neki, hogy belelépett valamibe, mivel karácsony időszaka volt, én pedig voltam olyan jóságos ember, hogy negyeddollárosokat adjak hamis Mikulásoknak.
Sanders érkezett egy új Chrysler Roadsterrel. Kiszálltam, hogy még a lépcső aljánál találkozzam vele. Ideges volt, ami engem is idegessé tett, ezért egy cigarettát görgettem az ujjaim között anélkül, hogy meggyújtottam volna. 
Azt mondta:
– Látom, Willy itt van. Az a cirkáló az ő egyik stúdiólimuzinja. Kölcsönkapta. Gondolja, hogy maga rajta tudja kapni őt?
– Próbáljon nem úgy kinézni, mint aki éppen lefoglalja a század szajréját, rendben van? – mondtam. – Mi csak kártyázunk, ez minden, én pedig megyek és figyelek.
– Feltételezem, igaza van. Éppen ez az, elég képtelenségnek tartom, hogy Willy csal a játékban.
– Neki biztosan nincs szüksége pénzre.
Sanders elővett egy cigarettát, s a trükkömet utánozva, az ujjai között görgette. Nem tudatosan, de mire megszólalhattam volna, már el is ejtette. Aztán felvette és leporolta, majd becsúsztatta a zsebébe.
– Valószínűleg szörnyen nagy hibát követek el – mondta. 
Fellépdeltünk az ajtóhoz, Sanders ment elöl, de az ajtó kinyílt, még mielőtt csengethettünk volna. Egy vékony asszony – finom dicsfényű sárgára festett hajjal – kinyújtott egy sápadt kezet, s azt mondta: – Sandy, új virágod van, ugye? Ez pedig bizonyára az új úriember. Jöjjön be, jöjjön be. Ray kiment a konyhába jégért Willy-nek. Te tudod, hogy ő mennyire ragaszkodik a jegéhez.
Sanders a nő kézfejéhez nyomta az ajkát, és azt mondta:
– Cissy, ez itt Marlowe. Ma este próbára akarja tenni a szerencséjét.
Ráhangolódva a nőre, s az összhatást vizsgálva: Cissy késő negyvenesnek látszott, bár lényegesen fiatalabbnak igyekezett mutatni magát. Az arca sohasem hagyta abba a mozgást, s ugyanígy a kezei sem, amelyeket jobban használt, mint karjait a szemafor, s valamennyi mozdulat célja az volt, hogy ne essen ki fiatalos szerepéből. Ha olyan napja volt, hetvenévesnek látszott és szakszerű sminkjén finom repedés mutatkozott, a haja pedig olyan valótlannak tűnt, akár az angyal szárnyverdesése. Egészen addig nem fogtam fel az alakítását, amíg néhány perccel később nem találkoztam a férjével, aztán már rengeteg dolgot megértettem.
Az asszony kezet fogott velem. Én pedig követtem Sanders példáját, végigkeféltem az ajkaimat a szantálfa illattal átitatott puha kézelővel és azt mondtam:
– Kedves önöktől emberek, hogy leülhetek maguk közé. Régóta élnek Bay Cityben?
– Soha, sehol nem élünk hosszú ideig – válaszolta az asszony határozatlanul majd megmutatta, hogy hová akaszthatom a kalapom.
A lakás egy gyéren bútorozott, négyszobás apartman volt. Úgy látszott, hogy túl sok a könyv és nincs elég szék. Az öreges járású szikár fiú a kifakult vörös kanapén üldögélt, mindkét kezében egy-egy öblös üvegpoharat tartott.
– Marlowe – mondtam köszöntést biccentve. – Én vagyok az új fiú a brancsban.
– Nixon vagyok – mondta. – Itt Nicknek szólítanak, ez elég közvetlen.
Sanders bement a konyhába, ahol valaki német akcentussal beszélve tréfálkozott. Az akcentus lehetett akár tréfa is, korai volt eldönteni. A scotcht és a csicsás dekorációt egyaránt a kis üveggel fedett támlátlan székre tették. Töltöttem magamnak egy italt, majd Nickkel, az öreguras fiúval meggyújtattam a cigarettámat, csakhogy lássam, mennyire biztos a keze. Az volt.
– Mikor kezdjük? – kérdeztem a kerek asztal és az azt körülvevő üres székek felé bólintva.
– Amikor Mr. Farnum itt lesz. Ő egy bámulatos ember, Mr. Farnum aztán az, már ami engem illet.
Nem kérdeztem meg, hogy mi illeti őt. Sanders jött vissza Willy Boy kíséretében és egy nem mindennapi kinézetű úriemberrel, aki egy jeges vödröt és egy jégfogót cipelt. A Jeges Vödrös kerek szarukeretes szemüveget viselt, ami sikertelenül próbálta eltakarni a jámbor, de tolakodóan kíváncsi szempárt. Sanders úgy mutatta be, hogy Ray, a költő.
– Vicc nélkül – mondtam. – Amolyan rímes fajta?
– Van, amikor – felelte. – Amikor hatással van a képzelőerőmre.
Ez új tapasztalat volt számomra. Nem tudtam, hogy a költők olyan névvel jönnek, mint Ray. A fickó legalább húsz évvel volt fiatalabb, mint a felesége, Cissy, ami megmagyarázta a nő különös, lányos affektálását. Sanders – akinek volt némi köze a könyvkiadáshoz – „kezelte” Ray verseskötetét. Ő azon véleményének adott hangot, hogy amennyiben a könyv egy pettyes pisztráng, úgy azt műléggyel kapja el, miután saját magát hurokba kötötte. Ahogy Sanders mindezt szemlélte, a légy volt a fontos rész, nem a hal.
Willy Boy beleszippantott az italába és egy csomó n-nel helyettesítve a m-betűt, megkérdezte:
– Miért kell nekünk mindig erre a Farnum öregre várni? –, megerősítve azt a meggyőződésemet, hogy a német akcentus kellően valódi. Amikor beszélt – és gyakran beszélt – vékony, bőrfogantyúval ellátott, bambusz sétapálcájával gesztikulált. Az volt a benyomásom, hogy Rayt nem érdekli Willy vagy annak sétapálcája, ámbár Willy ezt nem vette észre.
Sanders felfedezte saját idegességét, de eszébe jutott a célja. Könnyedén elmosolyodott és azt mondta:
– Szegény Mr. Farnum egy csomót vesztett a múlt héten. Emlékszel, Willy? Te nyerted el tőle, azt hiszem.
– Nincs mentség – válaszolta Willy Boy. Fekete, simára zselézett haját olyan precízen választotta el egy fehér vonal a koponyáján, hogy úgy nézett ki, akár egy forradás.
Sanders még nem volt kész a kezdésre. Azt mondta:
– Kedves Raytől és Cissy-től, hogy náluk játszhatunk, Willy, de szerintem erre sokkal alkalmasabb volt a te helyed, Beverly Hillsben. Ha lesz rá mód, visszamegyünk oda?
Willy Boy mereven nézett.
– Fogd be, Sandy! Ismered a helyzetemet.
Leültünk a kerek asztalhoz és vártuk Mr. Farnumt. Ray rágyújtott egy súlyos pipára és pöfékelt. Nem sokat beszélt. Talán verseket agyalt ki. Cissy fontoskodott körülöttünk egy sós kekszes tálcával és Yakima almákkal, valamint szeletelt sajttal. Elrágcsáltam egy darab sajtot. Kellően vékony volt sebészkedéshez.
– Ez érthetetlen – mondta Willy Boy mogorva nézéssel, s ingerülten. – Mi itt vagyunk, hadd kezdjük. Osszunk!
Nixon így szólt:
– Mr. Farnum egy kissé rosszkedvű volt a múlt héten, amikor nélküle kezdtük el. Szeret itt lenni, amikor reped az asztal. Legutóbb nem volt itt és legalább egy ezrest vesztett.
Willy Boy metsző pillantást vetett.
– Mit akar ez jelenteni? Semmi gond nem volt a kártyákkal, leszámítva, hogy a többiek nem voltak elég jók a nyeréshez.
Sanders beleköhögött a markába.
– Biztos vagyok abban, hogy Nicky nem akart célozgatni. Ugye, Nicky?
Nixon az alsó ajkával volt elfoglalva, kibiggyesztette, aztán beharapta, s amint bólintott, megpróbálta mindezt úgy alakítani, mintha mosolyogna. Nem az számított, mit csinál az arcával, hanem az, ami átjött rajta: egy olyan ember örökös sértő arckifejezése, aki naponta vagy ötször vált zoknit vagy egyszer se.
Megszólalt az ajtócsengő.
– Mr. Farnum lesz az – s igaza volt.
A nagy ember vöröses-kék köpenyt viselt, amely pazarul összehajtva lógott a böhöm széles vállon. Az arca pirospozsgás és puffadt volt, szája kicsi és nedves, illett a szeméhez. Nekem nem tetszett túlságosan. A bal kezével kikapcsolta a köpenyt majd megtartotta a tarkóján, s mielőtt az a padlóra eshetett volna, valamelyik játékos megfogta. A jobb ingujja üres volt.
Azt mondta:
– Egy whiskyt kérek – s amikor leült, a szék úgy nyikorgott, akár egy fából eszkábált hajó, amelyet oldalba taszít az érkező dagály.
Ray letette a pipáját és lehámozta a kártyapakliról a celofánt. Felmutatta a paklit. Farnum szürcsölt az italából és bólintott. Willy Boyt beárnyékolta a felöltő és az ingujj, azt bámulhatta.
A költő megkeverte a kártyát majd osztott.
Sydney Sanders ötszáz dollárja volt a zsebemben, mielőtt a játék elkezdődött, s egy órával később több annál. Sima pókért játszottunk, dob és húz. Az egyetlen trükk az volt, hogy az ember ismerje, miképp emelje a tétet, s ebben volt némi ravaszság.
– Halkítsd le – mondta Willy Boy egészen hirtelen, amint Nicky lett az osztó. – Utálom ezt.
A rádióra célzott. Cissy elengedett egy álommosolyt, s a Boswell nővérekre hangolt, akik a Dorsey Orchestra előtt következtek. Az asszony a fal közelébe húzódott, vékony karjaival is a zenét érzékelve, akár egy pillangó, amely elszabadította magát a fakuló tapétától.
Ray szólalt meg:
– Elég volt – aztán felkelt és kikapcsolta a rádiót. Bár Cissy védelmezte a zeneélvezethez való jogát. Miután Ray visszaült, a szeme meglehetősen nyugodt és mozdulatlan volt.
– Kaptál két ászt, bizonyítsd be, Sydney – mondta Willy Boy. – Emeled a tétet?
Sanders a manikűrét vizsgálta. Willy azt állította, hogy négy pikkje van.
– Egy százas – mondta Sanders.
Az övé és Willyé, valamint Nixon lapjai még kézben voltak. Több mint ezer dollár volt a tét. Én egy pár kettessel korán kiszálltam – az ilyen laptól sosem akarok tangózni –, így a partit figyelhettem. Farnum ugyancsak figyelt, miközben bal kezével egy ragacsos manillaszivar végét helyezte fénylő szájába.
– Fontold meg a százast és duplázd meg – mondta Willy Boy.
Nixon beszélt bele a partiba:
– Fontold meg a duplát, és duplázd. 
Valamennyien a fiúra néztünk. Egy gyenge sztrétje volt, már amennyiben az alsó lapja is passzolt hozzá. Apró verejtékcsepp gördült le a hajvonalától, akár egy csepp finom olaj egy tábla kvarcüvegen.
Willy Boy hosszasan nézett rá, aztán benyúlt az erszényébe, s kihúzott öt darab százast, aztán belökte a tétbe.
– Hívj – mondta.
Sanders rápillantott a bankjegyhalmazra majd a kártyára, aztán elfordult, sóhajtott és passzolt.
– Te jössz – mondta Willy Boy, Nixon felé bólintva. 
Nixon megfordította az alsó lapját. Sztrétje lett. Mindkét kezével kinyúlt, hogy begereblyézze a pénzt. Willy Boy felvette az alsó kártyáját, s odapöccintette az asztal közepére. Egy pikk volt.
– Azt hiszem ez nyert – mondta.
Szegény Nickynek nehezére esett a levegővétel. Olyannak látszott, mint egy bajban lévő megkopasztott aranyhal. Willy Boy odaütögette bambusz sétapálcáját a padlóhoz, és azt mondta:
– Ossz.
Elpasszoltam a következő kört, és pohárral a kezemben bevándoroltam a konyhába. Éppen eleget láttam már, minden egyéb csak extra volt. Cissy a konyhában tartózkodott. A karjaiban egy fekete perzsa macskát tartott, s együtt dorombolt vele.
– Jól szórakozik? – kérdezte.
– Marhára – feleltem. – Görcsöt kaptam, olyan erősen röhögtem.
Az idős nő rám meredt. Hosszú, epedő pillantás volt, amely a fejem tetejétől indult, s lesiklott egészen addig, amíg el nem oldotta a cipőfűzőmet, majd visszacsomózta újra, mindezt a fejében, csakhogy lássa, mennyire vagyok jó csomókötő.
Azt mondta:
– Emlékeztet valakire, akit akkor ismertem, amikor fiatalabb voltam, s ő ugyancsak fiatalabb volt.
– Ó, ifjúság – válaszoltam. A szavak úgy csapódtak, akár a jégszilánkok egy törött csészében, de túl késő volt visszavonni azokat.
– Gúnyolódjon, ha úgy tetszik – csattant fel melléhez ölelve a macskát. – Egy napon talán belenéz a tükörbe, s egy fáradt, öreg úriembert lát, akinek az öve túl magasan lesz becsatolva.
A fekete macska simogatásával próbáltam a hibámat jóvátenni. A perzsa macska – érezve úrnője bánatát – kimutatta apró tökéletes fogait. Egy rosszindulatú röhögés töltötte be a másik szobát, s valaki németül szitkozódott. Visszatértem az orvosságommal.
Nicky bólintott, amint leültem:
– Mr. Wilder éppen most nyert egy köteg bankót, három tízessel. Maga meglehetősen furfangos a kártyával ugyebár, Mr. Wilder?
Willy Boy felemelte a pálcáját, aranyvégű hegyét Nixon szíve felett egy pontra helyezte, s lágyan megnyomta.
– Valamennyien blöfföltök – mondta. – Azt gondoltam, hogy eladlak benneteket Sam Goldwynnek. Most pedig folytasd az osztást.
Ray nyerte a következő, meglehetősen kis tétet, éppen akkor jött vissza hervadhatatlan zöld selyemvirágával Sanders. Nem volt jelentősége. Akkorra már ismertem a játékot. Nagy nehezen összeállt a kép, s vártam a harmadik felvonást.
A függöny egy órával hajnal előtt gördült le. Nixon volt az osztó. Gyermekarcán az egyik oldaltól a másikig húzódó sötét szőrzet jelent meg, ahogy a fagy gyilkolta fű tompa vége bukkan ki a szürke hótakaró alól. Megnyalta az ajkát majd megkeverte a kártyát.
Willy Boy úgy nézett rá, ahogy a varangyos béka a szárnyatlan légyre.
– Ne légy ideges – mondta kedvesen. – Ez csupán pénz.
– Úgy érted, ez csupán az ő pénze – szólalt meg hirtelen Farnum. A pasas több mint egy órája hallgatott, s apránként kis összegeket veszített. Az üres ingujj úgy csüngött az oldalán, mint a zászló a szélcsendes csatamezőn.
– Jól van, Mr. Farnum – mondta Nixon. – Tudom, hogy ő hogyan érti.
Farnum megvonta a vállát. A szájában a manillaszivar olyan hideg és nedves volt, akár a csillogás a szemében. 
Nixon osztott. 
Willy Boy felmutatott egy királyt.
Farnumnak egy bubija volt felül.
– Velem van a szerencse – szólt Willy Boy, miután ellenőrizte az alsó lapját.
Farnum azt mondta:
– Te ezt szerencsének nevezed? Milyen érdekes. 
Kezdtek egymásra licitálni, egyre nagyobb mértékben, mint a megszállottak. Ez több volt, mint kártya. Egy kis háború zajlott, hadviselés, miközben érkezett a hajnal. A felkelő nap vörös fénykésvágásait ontotta a fáradt, kártyától elvakult társaságra. Mire az utolsó kört is leosztották, csupán Willy Boy és Farnum maradt játékban, egy magasra növekedett tétbe fordulva. Tíz darab ezres vagy még több, feladtam a számolását.
A német, aki a bőrmarkolatú pálcáját fojtogatta, megkapta a harmadik királyát.
– Az Isten jóságos – mondta.
A félkarú férfi három bubit mutatott.
– Úgy – Farnum halkan sóhajtott. – A német istenről beszélsz? Netán a hollywoodiról?
Willy Boy azt mondta: – A pénz istenéről. Ezerszer is – s előretolt egy halom bankót.
– Nézd meg. Aztán emelj további ötezret... ha van benned kurázsi – mondta Farnum.
Farnum benyúlt a zsebébe, kivette a pénztárcáját, és kiemelt belőle öt ropogós bankót, majd a talon közé legyezte azokat. Mindezt fél kézzel tette, öröm volt látni.
Willy Boy úgy nézett Farnum három bubijára, mintha három csúnyácska nebraskai lányt mustrálna, akik Schwab vegyesboltja előtt állnak pózt. A fiú szemei összeszűkültek.
– Hívjátok be a sofőrömet – követelte.
Megtörtént, s némi süket halandzsa után a sofőr felmutatott egy másik kövér erszényt, aztán tisztelettudóan a német kezébe tette.
– Itt van az ötezer, és emelj te... újabb tízezer. 
Ez meghozta Sandersbe az életet. Azt mondta:
– Várj egy percet, Willy. A limit öt, mindnyájan beleegyeztünk egy hónappal ezelőtt.
– A tíz megfelel – mondta Farnum. Letett kártyáját óvatosan megdörzsölte dundi ujjával. – Feltéve, ha elfogadod az elismervényemet.
Willy Boy bólintott.
– Természetesen. Az elismervényed olyan, mint egy úriember.
Farnum papírt és tollat kért kölcsön Raytől, és azt írta a papírra: „Tartozom neked”. Aztán ráhelyezte Willy Boy tízezrére.
– Te jössz – mondta.
A német felfordította az alsó lapját.
– Full house. Csupa király. 
Farnum azt mondta:
– A szerencsejátéknál sose bízz Istenben – aztán felfordította a negyedik bubiját.
A fekete macska a kalapomon aludt. Elhessegettem, és odasomfordáltam az ajtóhoz. Elsőként akartam kint lenni, mielőtt Sanders feltehetne egy csomó kérdést, s én még nem voltam kész a válasszal.
Ray a lépcsőn volt, a szemüvegét fényesítette. Feltartotta a napfény felé. Úgy látszott, tudatában van annak, hogy utamat állja. Anélkül beszélt, hogy megfordult volna.
– Éppen az óceánt láthatja innen. Vajon miért nevezik Csendes-óceánnak?
– Járjon utána – feleltem. – Viszlát.
– Ennyire hülyének nézek ki? Meglehet. 
Azt feleltem:
– Nem tudom, hogy mit ért ezalatt.
Tett egy vállrándítást, aztán elengedett egy titokzatos mosolyt.
– Tudja, hogy mi a gond ezzel az ócska várossal? – kérdezte. – Túl sok a víz odakinn, s túl sok a vízbe ölt ember.
Ez tetszett nekem, még ha nem is rímelt.
Amikor a többiek kiestek az apartmanból, én kalapomat a szememre húzva, a kocsimban gubbasztottam. A kalap bűzlött a macskától, s egy kevés nyomot a szantálfa is hagyott rajta. Ez azonban nem zavart. Léteznek rosszabb szagok is.
Willy Boy egy szokatlan mozdulatot tett, éppen, mielőtt a kölcsön-limuzinja elhúzott. Kiszállt, bambuszpálcáját kettétörte a térdén, s a darabjait – akár kis grillázspálcikákat – elültette Ray pázsitjában. Végiggörgettem ujjaim között egy cigarettát és elvigyorodtam. Mindez Hollywood hatása volt és illett a vasárnap reggel tűnő fényeihez.
Nixon volt az utolsó, aki elhagyta az apartmant. Cissy jött ki a bejárati tornácra, hogy nekiadja a kalapját, ő pedig elvette és belehúzta a fejébe. Aztán Ray belekarolt a feleségébe, s figyelték, ahogy az ifjonc lomhán kimegy az elnyűtt Fordhoz, azzal a furcsa öreges járással, amelyet tettetett.
Még akkor is ott álltak, amikor elhúztam, hogy kövessem a fiút.
Nixon balra fordult a Csendes-óceán-parti autópályán, s délre tartott. Hátra maradtam, rengeteg teret adva neki. Nem haladt többet fél mérföldnél, amikor a Ford egy Dodge túrakocsi hátsó lökhárítójának vágódott.
Lehúzódtam az útpadkához, becsúsztattam a zsebembe a fegyverem és kiszálltam. Mindkét kocsiban teljes hangerővel szólt a rádió. Nixon az összegyűrődött lökhárítójánál álldogált, jobban érdekelte a rádióadás, mint a kár. A Dodge vezetője kihajolt az ablakon, a szája nyitva volt. Mindkét férfi meredten nézett ki a lilás-szürke Csendes-óceánra, teljesen ledermedtek.
– Mi történt? – kérdeztem.
Aztán meghallottam a haditudósítást, s felfogtam, hogy mi okozta a lefékezett túrakocsival történt csattanást.
– Azok a japcsi fattyúk – vigyorgott boldogan.
– Errefelé tartanak – közölte izgatottan a túrakocsis. – Az egész sárga flotta.
Talán ott kellett volna hagynom az egészet. Egyszerűen elhajtani, visszamenni és elmondani Raynek, hogy néhány százzal még több oka van utálni a tengert. Mit jelent huszonötezer dollár ajándék most, amikor bombák kezdenek hullani.
Régi szokásokat nehezen vet le az ember. Felajánlottam Nixonnak egy kis kocsikázást.
A fejét rázta, mintha egy álomból jönne ki.
– Köszönöm, nem. Éppen telefonálni akarok.
– Kocsikázni fog és jó pofát vág hozzá – mondtam bordái közé nyomva a fegyveremet. A túrakocsis túlságosan elfoglalta magát azzal, hogy a horizont kémlelése közben észrevegye a közeledő inváziót.
Benyomtam Nickyt a kormány mögé, én pedig beszálltam a hátsó ülésre.
– Oda menjen, ahová indult – mondtam.
– Nem tudom, mire gondol. 
Megcirógattam a fülét a pisztolycsővel.
– Maga agyafúrt – mondtam. – De nem eléggé agyafúrt. Maguk ketten együtt voltak. Maga manipulálta a játékot. Maguk felültették őt.
– Mister, maga terjesen tévúton jár. Én jogász vagyok. Sosem szegem meg a törvényt.
Egész úton röhögtem a Waterfront Hotel felé menet. Ez volt az a hely, ahol Nicky és a partnere osztozkodott a pénzen. A fiú rögtön beismerte, miután megígértem neki, hogy nem vonom be a rendőröket.
– Bevonni a Bay City rendőröket? – kérdeztem. – Willy Boynak igaza volt. El kéne, hogy adjam magát Sam Goldwinnak. Most pedig vezessen.
A hotel halljában korán kelő vendégek dugták össze fejüket a rádió körül. Senki sem figyelt ránk. Egy fickó fegyverrel senkit sem izgatott, legalábbis ezen a reggelen.
A felvonó nem felelt a hívógombra, így a lépcsőt használtuk. Három emelet. Ez ingerlékennyé tett. Nixont magam előtt nyomtam be a szobába.
– Sajnálom Mr. Farnum – mondta.
A félkarú ember a keskeny ágyon ült, s egy újabb manillaszivart pöfékelt. A huszonötezer dollár két halomba már szét volt osztva a párnán. Olyan fekete szemekkel nézett rám, akár az erejét vesztett golyó.
– Ugyan, marhaság – mondta. – Háromfelé osztjuk.
– Nicky megy és beáll a haditengerészethez, de mit csináljunk magával? – mondtam.
Farnum a fegyverre pislantott. Azt mondta:
– Hogyan csípett nyakon bennünket?
– Ez egy régi átejtés – feleltem. – Maga csupán egy kissé újrafényesítette, de ettől még régi marad. A kölyök volt a hamiskártyás, ő készítette elő a kártyapaklit. Maga diktálta az eseményeket, s maga licitált oly hatalmas agyafúrtsággal. Willy Boy az, akinek sok dohánya volt, így ő lett a balek. Három héten keresztül maga hagyta őt nyerni, s úgy intézte, hogy a többiek azt gondolják, bizonyára csal valahogy. Elterelte a figyelmet önmagáról és a kölyökről. Csupán olyan hangulatba kellett Willy Boyt hozni, hogy vadul fogadjon, így aztán, maga nyerőnek látszó lapokat osztott neki, meg sértegette a büszkeségét. Az „adósod vagyok” bámulatos húzás volt. Mindenkit meggyőzött, csak engem nem.
Farnum újból hunyorgott. Majdnem elbuktam miatta, vele együtt hunyorogtam, mialatt a bal keze a párna alá csúszott. Eleresztettem egy lövést, kilyukasztva az egyik réz ágylábat, s egy ronda fekete revolver sietett a padlóra.
– Engem ne kábítson – szóltam. – Ha még meglenne a jobb keze, én halott vagyok.
Farnum vállat vont. A korábbi mozdulata nem jött be, s most várta, hogy ennek vége legyen.
– Hogyan vesztette el a kezét? – kérdeztem. – Csak nem kártyajátékon?
A sötét rovarszem csillogott. A lábammal hátrahúztam a revolvert, betettem a zsebembe, s belegyömöszöltem Nicky huszonötezer dollárját a párnahuzatba.
– Fogadok, hogy maga pokoli jó hamiskártyás volt fénykorában – mondtam visszafordulva az ajtóból. – Fogadok, hogy Nicky is elbújhatna maga mögött. Megtanította a trükkökre, s a maga felkészítésével eléggé jó is lett, hogy talán tengerészeket átejtsen, de tizedrészt sem volt olyan jó, mint amilyen maga lehetett. Nyögje már ki, Farnum. Már megígértem a kis zugügyvédnek, hogy ezúttal nem lesznek belekeverve a zsaruk. Meséljen, ki kapta el magát és szedte le a karját?
Ránézett az üres ingujjára, az arca egy szürke maszk volt és azt mondta:
– Lepke tette. Sosem kapott el; csupán az ellenállásom miatt csinálta ezt. És remélem, a kis kancsal ordít, amikor rácsatolják a villamosszékre.
Azt feleltem:
– Azok mindig ordítanak – aztán hónom alatt a párnahuzattal távoztam.
Éppen partit tartottunk az irodámban, amikor a sofőr megérkezett. Én, egy üveg és Betty Grable. Az üveg az irattartós szekrény fiókjában volt, s mint olcsó scotch, az „O” betűnél, Betty pedig a falinaptárról mosolygott rám.
– Legközelebb próbáljon kopogni – mondtam a sofőrnek. – Lehúzhatja a kesztyűjét. Engem nem zavar.
– Mr. Wilder küldött fel a pénzért – szólt kimérten. Talán szalutálni akart nekem. Hirtelen túlságosan is tele lett vele a levegő.
Visszaereszkedtem a székembe és a párkányon át kikémleltem az ablakon. Megdöbbentem. Egy másik cirkáló is állt lent az utcán.
– Ő ott a limuzinban Willy Boy? 
A sofőr bólintott.
– Ő és Mr. Sanders üzletről tárgyalnak. A pénzüket akarják, uram.
Kinyújtotta a karját.
Felálltam és kinyitottam az ablakot. Szép decemberi nap volt és a szmog könnyeden elterült a városon. Felemeltem a párnahuzatot és a tartalmát kiborítottam az ablakon.
– Jobb, ha siet – szóltam a sofőrnek. – Havazik.
***
Flaubert egyszer elkiáltotta magát, hogy ő Madame Bovary (milyen zavarba ejtő volt ez a barátainak – és az övéinek!), Chandler pedig annak ápolásában volt meglehetősen határozott, hogy ő nem Marlowe, és így nem okozhatott meglepetést, hogy a szerző és a detektív – mindkettő Los Angeles területén lakott – legalább egyszer keresztezte egymás útját.
Ámbár Marlowe itt korrektül tartózkodó volt, nem kotyogta ki a vezetékneveket, de a tájékozott olvasó tudja, hogy Chandler és felesége, Cissy a San Vicente Boulevard 449ben lakott 1941 decemberének első napjaiban, amikor az „Üres ingujj” játszódik. Kevésbé bizonyos a Marlowe által Nixonként azonosított fiatal pókerjátékos valós kiléte. Állhat-e ő bármiféle kapcsolatban a jövő politikai kalandorával és szélhámosával? Marlowe nem mondja ki.
A nagy hagyaték pedig, amelyet Chandler azokra a szerzőkre hagyott, akik azt választották, a bűnről írnak – a szabadságról nem is szólva –, hogy nem kell kifejteni minden egyes rejtély megoldását. Chandler számára a valódi rejtély Marlowe volt, s az, hogyan tegye őt hitelessé. Ezért érezték olvasók milliói kényelmesnek, hogy belecsusszanjanak az ő cipőjébe, és sétáljanak a veszélyes és csodálatos utcáin annak a tetszetős hallucinációnak, amelyeket úgy hívnak, Dél-Kalifornia.
Ha önnek bármiféle kérdése van Chandler géniuszával vagy azzal kapcsolatban, hogy ki volt a hamiskártyás azon a bizonyos decemberi éjszakán, érezze úgy, Marlowe-val felgöngyölítheti. Ő sosem zárja be irodája előszobájának ajtaját, áll az önök szolgálatára.
W. R. Philbrick
A gyenge láncszem
Sara Paretsky
1942
A
z iroda előszobájában várakozott, amikor bejöttem, s azzal a fajta mozdulatlansággal üldögélt, amely azt a gondolatot váltja ki az emberből, hogy egy vagy két dekádra odatelepítették, de a huszonegyedik századra is esélye lehet, ha úgy akarja. Akkor sem mozdult, amikor beléptem, kivéve egy, a fénylő fekete haján fészket rakott kis vörös kalap fátyla alól rám vetett cikázó pillantást. Teljesen vörösben volt; mintha a Május társaság reklámozását vállalta volna a győzedelmes vöröst viselve. Bár kétlem, hogy a lány valaha is láthatta belülről a Májust. Azt a fajta santungselymet viselte, amelyet némely üzleti eladó úgy kínál, ahogy azt már V. György temetkezési vállalkozója is kínálhatta, a hátsó szobából előhúzva, azt suttogva a madámnak: jól állhat önnek, csak szánja rá magát, hogy felpróbálja. A cipő, a kesztyű és a táska fekete volt.
– Mr. Marlowe? – a lány hangja fátyolos volt, és selypítést lehetett gyanítani valahol hátul.
Tudomásul vettem ezt a tényt.
Felállt. Szögletes, négyinchnyi cipősarkain ágaskodva éppen a hónaljamig ért.
– Reméltem, hogy találkozom magával, Mr. Marlowe. Remélem, felkeltettem az érdeklődését, hogy elvállaljon nekem egy ügyet. Már amennyiben van rá ideje.
Olyan hangon adta elő, mintha a problémája – bármi volt is az – kissé unalmas lenne, s ha mégsem lenne rá időm, mindketten elfelejthetünk, s valami sokkal érdekesebbel foglalkozhatunk. Dörmögtem valamit és kinyitottam a belső ajtót. A tompa kopogásból a szőnyegen tudtam, hogy követ.
Az áprilisi napfény felkapta a port, amely finoman táncolt az asztalom szélén. A reggeli újságot betettem a mappába, s benyúltam az asztalfiókomba a pipámért. A látogatóm ugyanazzal a nyugalommal tette le magát a másik székre, amelyet az előszobában már bemutatott. Bármilyen apró volt is a problémája, görcsöt nem okozott neki és rózsapiros harisnyájában lévő sarkáig sem ért el.
Amíg én a pipámmal bajlódtam, ő az újságot nézve előrehajolt a székében, valami megragadta a tekintetét az első oldalon. Talán a Vörös Hadsereg tángálta el a svábokat a Kaszpi-tengernél, netán az U. S. szeletelt ki néhány inchet Milne Bayből. Esetleg Ichuro Kimura nyert egérutat az amerikai hadsereg elől, éppen itt minálunk, vagy az asszony keltette fel a figyelmét, akinek ikerlányai első születésnapjukat ünnepelték és még nem látták az apjukat. Az apát a japánok Chungkingba internálták.
Amikor rajtakapott, hogy figyelem, hátradőlt a székében.
– Gondolja, hogy hamarosan véget ér a háború, Mr. Marlowe?
– Bizonyára – feleltem a dohányt tömve. – Karácsonyra kint leszünk a lövészárkokból. A húsvétot egy nappal már lekéstük.
A lány bólintott, némiképp magának, mintha megerősítettem volna a háborúról alkotott véleményét. Esetleg az enyémet. Az erős napfény ekkor lehetővé tette, hogy a kis fátyol ellenére láthassam a szemeit. Az írisze nagy és sötét volt, feketének látszott a tiszta fehér előtt. Eléggé szenvtelenül nézett rám, bár azok a szemek elárulták, hogy az egész trójai védelmet képesek lennének felégetni, ha erre a célra akarná használni a tekintetét. Ám a viselkedésében valami és a selypítés arra a gondolatra ösztönzött, hogy arrafelé, ahonnan ő jött, nem kedvelik a mérkőzéseket.
– Némi segítségre van szükségem, egy férfiéra – mondta végül.
– Maga olyannak látszik, mint akiről feltételezhető, hogy segítség nélkül is megvan – meggyújtottam egy gyufát az asztal oldalán.
– Egy illető visszatartja a fivérem némi zsetonját.
– Korrekt játékban vesztett a fivére valamennyit?
Tett egy vállrándítást, amely úgy áramlott keresztül a shantungon, akár egy suttogás.
– Nem tudhatom, Mr. Marlowe. Minden, amit tudok, hogy a fivérem feltett tétre egy... egy tárgyat, amely nem az övé. A bátyám elrejtőzött, mivel tudja, hogy nem képes visszafizetni az adósságát, s attól tart, eltörik a lábát vagy, amit azokkal szoktak művelni, akik nem tudják kifizetni a szerencsejáték-tartozásukat.
– Ez esetben nem látom, hogy magának mi a gondja. Minden, amit tennie kell, hogy ellássa a fivérét élelemmel és vízzel, így mindenki boldog lesz. A maga hazárdjátékosa idővel könnyebb préda után veti magát. Mi az ő neve?
Úgy véltem, hogy egy halovány pírt láttam vagy csupán a színek egy fantomhulláma volt, nem lehettem biztos ebben. Mindenesetre azt a gondolatot ébresztette bennem, hogy tudja, hol van a testvére.
– Dominick Bognavich. És ha csupán a bátyámról lenne szó, nem törődnék vele, úgy értem, nem túlságosan, már amióta hazárdjátékos, s a szerencséjét kísérti. De ők megfenyegették az anyámat. És ez az, amiért szükségem van a segítségére. Arra gondoltam, maga tisztázhatná Mr. Bognavichcsal – ráébreszthetné, hogy belássa –, békén hagyhatná az anyámat.
– A maga testvérének nem kellene Bognavichcsal fogadnia, hacsak nem képes a San Joaquin Valleyt feltenni tétre. Azt hiszem, ez az egyetlen dolog, ami Dominicknek nincs meg. Mit tett fel a fivére?
Elmélyülten figyelt engem. Értettem ezt a tekintetet. Az a fajta volt, amelyet magam is használok, amikor azon gondolkodom, hogy egy balek beveszi-e a maszlagomat.
– Egy gyűrűt – szólalt meg végül. – Egy régi gyémánt és zafír gyűrűt, amely száz évig volt anyám családjának tulajdonában. A fivérem tudta, hogy ő fogja megkapni, ha anyám meghal, és ő akár holnap meghalhat, nem tudom, nagyon beteg, egy szanatóriumban van. A bátyám elébe vágott az eseményeknek.
Elébe vágott az eseményeknek. Ez tetszik nekem. Egyfajta figyelmességet mutatott az emberekkel szemben.
– És mi van a fivérével? Feltételezem, hogy van neve, vagy ezt az egészet inkognitóban csináljuk?
Újból engem tanulmányozott.
– Nem, belátom, hogy szüksége van a nevére. Ez... jaj... Richard.
– Ez a kereszt- vagy a vezetékneve? Aztán magának ugyanaz a vezetékneve, netán valahogy másképp szólíthatom?
– Miss Felsteinnek szólíthat. Naomi Felstein. Richard vezetékneve szintén ugyanez.
– Így a maga édesanyja Mrs. Felstein, az apja pedig Mr. Felstein.
– Volt. – Elengedett egy apró mosolyt, az elsőt, amelyet láttam, bár ez sem volt igazi ízelítő mindabból, amit mutathatna, ha a kedvében volna. – Az apám néhány éve meghalt.
– És mi az, amit szeretne, hogy megtegyek magáért, Miss. Felstein? Lőjem le Dominick Bognavichot? Neki egy sereg gorillája van, és én előbb fogynék ki a golyóból, mint ő az emberekből.
Egy fekete kesztyűs ujj egy kört írt le a szék karfáján.
– Talán meglátogathatná Mr. Bognavichot, úgy értem, megmagyarázhatná neki, hogy a gyűrű nem a fivéremé. Vagy... vagy talán maga meggyőzhetné a testvéremet, hogy jöjjön elő a rejtekhelyről. Rám nem hallgat.
Biztosan, beszélhetnék Bognavichal. Ő és én jó cimborák voltunk, úgy bizony, az én mondókám sokat nyom nála a latban, olyan sokat, mint amennyire a férgek törődnek egy holttest tiltakozásával. Nem tetszett ez nekem. Nem hittem el a történetét, s a fivérében sem hittem. Meglehetősen biztosnak látszott, hogy nincs fivére, vagy ha van is, Bognavich sosem hallott róla. Ráadásul ez a húsvétot követő nap volt, és én túlságosan is agyafúrt voltam, semhogy hagyjam magam bepalizni a húsvéti nyúlnak, így aztán az ugrifüles egyik adósa maradtam.
A szokásos tarifát számoltam fel neki: huszonöt dollárt naponta, valamint a költségeket, továbbá megmondtam, hogy szükségem van némi előlegre. Egyetlen szó nélkül kinyitotta a kis fekete táskáját, s egy cipzáras rejtekhelyről azzal a nyugalommal emelt ki tíz darab húszast, amellyel az osztó csúsztatja elő a királyokat, hogy elsokalld a huszonegyet. 
Megajándékozott egy újabb kísérteties mosollyal.
– Itt fogok várni magára. Amennyiben nem jár sikerrel Mr. Bognavichcsal és, ha akarja, elviszem a fivéremhez.
– Én fogom hívni magát, Miss. Felstein. 
Ez láthatóan zavarba hozta egy kissé.
– Ha lehet... nem fogom...
– Inkább ne az irodámban várjon. Hívni fogom. 
Vonakodva leírt egy telefonszámot egy darab papírra és kezembe adta. Kézírása határozott és komor, egy kockázatvállaló betűvetése volt. Hát igen, a bátyja elvesztett néhány száz dollárt Dominick Bognavichcsal szemben, persze.

Egy olyan fickó, mint Bognavich sosem kezdi el a köreit, amíg a rendes melósok hazafelé nem tartanak egy italra. Ha szerencsém van, még azelőtt odaérek hozzá, mielőtt ágyba bújik egy egész napra. Ám amikor végigkígyóztam az úton, fel a Laurel Canyonbeli Venturába – ahol egy zsákutcában szerény udvarháza volt Bognavichnak – rádöbbentem, hogy ő olyan fickó lett, aki a nap egyetlen szakában sem tesz köröket.
A pasas a garázsból a házba vezető ajtónak roskadt. Úgy nézett, mint aki fáradtnak érzi magát, s amint kiszállt a kocsiból, úgy döntött, hogy leül egy percre rendbe hozni a légzését, de rögvest álomba zuhant. Csakhogy akkor szunyókál így valaki, ha hat kis kaliberű golyó biztosítja neki az állandó másnaposságot.
Megtapintottam az arcát és a csuklóját, egy ideje halott volt; ha körülnézek anélkül, hogy hívnám a zsarukat, az még nem állítja meg az igazságszolgáltatás semmiféle malomkövét. A mögötte lévő ajtó nem volt bezárva; invitálás a bolondoknak, hogy térjenek be táncolni, s űzzék ki az angyalokat. Hallgatóztam egy ideig, de nem hallottam semmit, még Dominick vérének alvadását sem a padlón.
A konyha egy fehéren csempézett akármi volt, amely úgy nézett ki, mint egy hullaház az alapos súrolás után. Végeztem egy gyors kutatást, de Bognavich nem az a fajta fickó volt, aki a titkait a porcukor közé rejti. Körülnéztem a házban.
A hazárdjátékosnak pokoli bejárónője volt. A nő szétszakítva hagyta a kanapé párnáit, s a tömésanyag mindenfelé szétszóródott, fényét vesztett arany a nappali padlóján. Fehér rojtok csüngtek a nadrágom szárain, akár az amerikai üregi nyulak. Marlowe, a húsvéti nyúl tojásokra vadászik, amelyeket a többi kölyök képtelen volt megtalálni.
Bognavich dolgozószobája volt az a hely, ahol a papírjait tartotta. Ő hazárdjátékos, nem pedig olvasó ember volt, s a legtöbb könyv kártyák és lovak részletezésével foglalkozott. Ezek hevertek mindenfelé, borítójuk letépve, oldalaik kiesve feküdtek a közelben, akár a kiskutyák, amelyek próbálnak kellően közel kerülni az anyjuk emlőjéhez.
Amennyire csak tudtam, a legokosabbat tettem a papírokkal és a nyilvántartással. Voltak ott adósság-elismervények, válaszul a kérdezősködésre, ha hagynám magam a pénzzel bepalizni, ám semmi nem volt, ami úgy nézett volna ki, mint Felstein. Nem éreztem úgy, hogy elepedek egy részletes kutatásért. Akárki is tette azt a hat lyukat Dominickba, meglehet, örülne, ha a zsaruk egy alkalmatlan kíváncsiskodót találnának itt, amint a hazárdjátékos papírjain hagy ujjlenyomatokat. Gyorsan körülnéztem a ház többi részében is, megcsodáltam Bognavich selyempizsama-ízlését, aztán a konyhán keresztül kiosontam a házból.
Még mindig ott ült, ahol hagytam. Úgy tűnt, felsóhajtott, amint elhaladtam mellette. Megveregettem a vállát és visszamentem a Chryslerhez. Miss. Felstein beleereszthetett hat golyót Bognavichba anélkül, hogy összegyűrte volna saját selyemruháját, sima homlokáról nem is beszélve. Olyan lövöldözés volt, amelyet elkövethetett egy hölgy... hat golyó oda, ahol eggyel vagy kettővel is el lehet végezni a munkát. Pazarlás, amikor tart a háború.
Előhúztam a kesztyűtartóból a pintes flaskát és nyeltem egy kortyot, elvi alapon, búcsútisztelgésként Dominicknek. Nem volt rossz fickó, csupán piszkos munkát végzett.
Gondoltam, lehet, hogy ott találom Miss. Naomi Felsteint – már amennyiben valóban így hívták, s nem csupán úgy, ahogy én nevezhetném őt – a várószobámba betelepedve, akár egy szépen gondozott jakaranda. Számítottam rá, akartam, hogy ott legyen. Látni akartam, képes lennék-e fellobbantani egy kevéske tüzet azokban a hideg, sötét szemekben, s rábírni, hogy elmondja, miért is jött hozzám azt követően, miután ma reggel megtalálta Dominick konyhaajtó előtt fekvő holttestét.
Mindennek ellenére nem volt ott. Azon merengtem, hogy járt-e nálam egyáltalán, meglehet, csupán egy húsvéti látomás volt vörösben, mint ahogy az ilyen látomásokban lenni szokott, hátrahagyva a Chanel egy nagyon gyenge, elmosódó illatát valahol a lebegő dohányfüst mögött. Ráhúztam az irodai palackra és a Chanel semmivé lett.
Sok reményt nem fűztem a telefonszámhoz, amelyet a tünemény hagyott, s tizenöt kicsengés után ez a remény is elapadt. Ugyanakkor semmi egyebet nem tudtam tenni, mint ültem az íróasztalomnál fülemen a telefonnal, s az újság címlapját bámulva megpróbáltam rájönni, hogy melyik történet ragadta meg a fantomom figyelmét.
Befejeztem Erről Flynn feleségével szemben elkövetett kegyetlenkedésének részleteit és azt, hogy az asszonynak miért kell kártérítésként megkapnia a férj egész birtokát, aztán azt, miért vélte a hadsereg ellenséges kémnek Ichuro Kimurát. Eljutottam ahhoz a részhez, ahol Kimura a katonák közé hajította az üres rizspálinkás üveget, akik őt jöttek előállítani, ugyanakkor az Union állomáson múlt szerdán történt deportálásról nem volt jelentés, s ekkor felfogtam, hogy valaki beszél hozzám.
Az illető egy siránkozó öregember volt, s azt ismételgette, hogy amit én hívtam, az a Boylston farm. Különösebb érdeklődés nélkül Miss. Felsteinról kérdeztem.
– Senki nincs itt ilyen néven. Egyáltalán nincs itt asszony – a hangja gratulációt követelt, amiért minden kísértő nőt kiűzött a paradicsomból.
– Öt láb magas, rengeteg fényes fekete hajjal, s olyan sötét szemekkel, hogy azok képesek lennének egy fickót a sírból is visszahozni, már ha így akarná.
Letette a kagylót. Én úgyszintén. Betettem a rozspálinkás üveget a középső fiókba, s egy ideig a semmibe meredtem. Aztán felálltam és bezártam magam mögött az irodát. Ó igen, Marlowe a meglehetősen módszeres fickó. Az igencsak rendszerető. Aki mindig elteszi a whiskys üveget, miután ivott, s bezár maga mögött. Azt is mondhatod, jó házból érkezett.
A hadsereg éppen Lebecen kívül állított útzárlatot. Gyanítom, azt próbálták biztosítani, hogy senki ne csempésszen be üres üveget Ichuro Kimurának. Kiszállítottak a kocsimból, amíg benéztek az ülések alá és a csomagtartóba. Aztán ellenőrizték a személyi igazolványomat, én pedig elmondtam nekik, hogy egy szökött lányt keresek, s van egy biztos tippem, mely szerint a Boylston-területen rejtőzködik. Annyira örültek neki, mint egy háziasszony, aki látja, amint a macskája a konyhában egy döglött madarat vonszol. Aztán – a hozzájárulásommal – nekiláttak engem is átvizsgálni, mígnem az őrmester az akadályon keresztülgázolva odajött és azt mondta nekik, hogy engedjenek át. A fickó be volt sózva: japcsikat akart ölni Milne Baynél ahelyett, hogy öregembereket keresne Lebecben.
A nap teljesen búcsút vett Kern megyétől, mire lefordultam a Boylston farmhoz. Lent a Sierra Madres mögött nyugtatta magát, ugyanakkor a műszerfalról visszatükröződő villámlás megnehezítette számomra a látást. A nyakamat előrenyújtottam, szememet pedig a bal kezemmel védtem, aztán rájöttem, hogy mindjárt nekimegyek egy kisteherautónak.
Félreálltam, hadd tudjon elhaladni, de az megállt és egy szikár, poros férfi ugrott le róla. Cowboykalapot viselt, valamint bőr lábszárvédőt arra az esetre, ha a sebességváltó dörzsölné a lábát, az arca pedig fiatal és haragos volt, kiugró felsőajakkal, amely az alatta lévő bizonytalan állat próbálta uralni.
– Ez itt magánterület, mister. Van bármi különös oka, hogy idejött?
– Aha – mondtam. 
– Akkor ki vele.
Kiszálltam a Cryslerből, hogy szemmagasságban legyek a fickóval, hátha önmagában az, hogy egész nap egyedül van a marhákkal, agresszívvá tette.
– Van bármi különös oka, hogy érdeklődsz, fiú? Mármint a kíváncsiskodáson kívül, úgy értem.
Az ökle reflexszerűen összeszorult, s egy fél lépést tett felém. – Jay Boylston vagyok. Ez eléggé megfelel magának?
– A tied ez a terület?
– Az öregemé, de az én gondjaimra bízta a legelőt. Nos, köpje már ki, de gyorsan. Az idő pénz errefelé, s nekem egyikből sincs túlságosan sok elvesztegetnivalóm.
– Egy eredeti gondolat. Esetleg rávésethetnéd a sírkövedre. Amennyiben az öreged tulajdona ez a hely, jobb lenne vele beszélnem. Amolyan kínos ügyről van szó. Egy hölgy jó hírét is érinti, s te még kifecsegnéd.
Erre megpróbált megütni. Megragadtam a karját. Valamivel edzettebb volt, mint az arca, de nem sokkal.
– Mi folyik itt?
A jövevény lóháton bukkant fel a hátunk mögött. A ló egy rövid parancsra megállt az ösvényen, a lovas pedig leugrott róla. Jay öregebb, s zömökebb kiadása volt. Ábrázata olyan férfiak arroganciáját tükrözte, akik nagydarab földet birtokolnak, és azt gondolják, ez azt is jelenti, hogy ráadásként körülöttük minden ember az ő tulajdonuk.
– A pasas itt haladt át, s körmönfont válaszokat adott, amikor magyarázatot kértem tőle – mondta Jay rosszindulatúan.
– Mr. Boylston? – kérdeztem. Az öreg alig észrevehetően bólintott, túlságosan is óvatosan, semhogy bármit is adjon egy idegennek, még a fejmozdítását sem.
– Philip Marlowe. Los Angeles-i magánnyomozó vagyok, s egy ügy miatt jöttem fel ide.
– Egy ügyről, amely a farmomat érinti, csak tudnék valamit – válaszolta Boylston. A modora szívélyes volt, de a tekintete hideg maradt.
– Nem mondtam, hogy érinti a farmját. Kivéve, mint egy búvóhelyet egy menekülő számára. Nagy terület, ahol rengeteg helyen el lehet bújni. Igazam van?
– A hadsereg a múlt héten teljesen átvonult rajta egy menekülő japcsi miatt – mondta Boylston. – Nem hiszem, hogy azok a fiúk túl sok helyet kihagytak. Messze van L. A. ahhoz, ha maga abban bízik, hogy a saját ágyában alszik ma éjszaka.
– Ez egy mostani ügy – makacskodtam. Marlowe a rettenthetetlen ott is harcol, ahol mások hátat fordítanak és elrohannak. – Ez egy olyan asszony, aki csak mostanában tűnt el. És ő eléggé vonzó ahhoz, hogy valakit rábeszéljen, bújtassa el.
Boylston visszaindult a lovához, de a mondandóm befejeztével felém fordult. Aztán egy pillantást váltott a fiával. Amikor Jay megrázta a fejét, az apa megkérdezte:
– Ki az a lány?
– Nem tudom a nevét. De úgy öt láb magas, fénylő, valószínűleg jó csomó fekete haj, de feltekerve vagy kontyban hordja, vagy akárhogyan, ahogy az az idén divat. Nagyon jólöltözött... egy csomó pénz lehet valahol a háttérben.
– Ha nem tudja a nevét, honnan tudja, hogy hiányzik vagy egyáltalán milyen kinézetű?
Kissé elmosolyodtam.
– Nem mondhatom el magának valamennyi titkomat, Mr. Boylston. Annyit azonban elmondok, hogy ki akarják hallgatni egy gyilkosság miatt, odalent Los Angelesben.
Boylston hátralendítette magát a lovon.
– Nem láttam senkit. Valamennyi itteni asszonnyal el tudok számolni: mindkét lányommal, s közülük az egyik egészen, a másik pedig félig-meddig férjnél van, és egyiküknek sincs fekete haja. Ám ha körül akar nézni, legyen a vendégem. Úgy öt mérföldre felfelé az út mentén van egy elhagyott farmház. Mi éppen hogy megvásároltuk a földet, így mostanáig csak félig laktunk odakint; Jay sem tudja egyik szemét a házon tartani és ugyanakkor a területet is áttekinteni. Ez az egyetlen hely, amelyről tudok. Ha maga nem találja őt ott, legjobban teszi, ha elhagyja a földemet. Most pedig mozdulj a teherautóval, Jay, és hagyd, hogy Mr. Marlowe elhaladjon.
Jay felszállt a teherautóra és arrébb ment vele, de rosszindulatúan apró kavicsokat veretett fel a Chrysler oldalára. Visszamásztam a kocsiba és elhaladtam a teherautó irányába. A visszapillantó tükörben láthattam, amint Boylston engem figyel a lováról, olyan mozdulatlanul várakozva, mintha egy huszár lenne a sakktáblán.
Az út lassan elfogyott, egypár keréknyommá ment át a fűben, amely négy mérfölddel arrébb újra rendes úttá változott. Nem sokkal később odaértem a házhoz.
Egyszintes takaros farmépület volt, U-alakban épült rövid szárnyakkal. Fából készült, és olyan friss-fehérre festett volt, akár a hó a Sierrákon, valamint olyan zöld díszítéssel, mint amilyenek a fenyőfák. Akárki is lakott itt, szerette a helyet és karbantartotta. Vagy az a munkás lehetett egy haver, aki felügyelte a helyet, rendbe hozta a bokrokat, valamint kigyomlálta a begóniákat.
Megnyomtam a bejárati ajtóhoz szerelt csengőt, s vártam néhány percig, aztán megint csengettem. Napnyugta volt, és nem látszott túlságosan ésszerűtlen elképzelésnek, hogy ez az ember egész napra végzett a házimunkával. Esetleg a zuhany alatt lehet, s nem képes meghallani, hogy csengetek. Az ajtó nem volt bezárva. Benyitottam, aztán a fejemet körbefonó erkölcsi tisztaság glóriájával bementem. Végül is nem voltam betörő... megkaptam Boylston engedélyét, hogy átkutassam a helyet.
Az előszobát barna csempével burkolták, amelyet néhány csomózott szőnyeg takart. A burkolatot porréteg borította, az alkalmazottnak, aki ott élt, nem jutott ideje a házimunka finomabb részleteire. A bejárati ajtóval átellenben lévő elhúzható üvegajtók egy kertbe vezettek, egy hely, amelyet az előző tulajdonos gondosan ellátott. Az üvegen keresztül kibámultam a takaros miniatűr bokorra és a virágzó cserjére. Úgy látszott, hogy középen még egy tavacska is van.
Balra fordultam és a konyhaszárnyon találtam magam. Senki sem rejtőzött a kályhában vagy a mosogató alatt. A másik szárnyon helyezkedtek el a hálószobák. Az egyikben látni lehetett a cowboy nyilvánvaló jelenlétét, több farmernadrágot, váltócipőt és egy másik, rendes cipőt. A két további hálószobát megfosztották a bútorzatától. Senki nem volt a vécében, s nem bújt el a két fürdőkádban sem.
Az egyetlen, ami reményt adott nekem, a telefon volt. A konyhai kályha mellett feküdt, de régebbi volt annál, és takaros nyomtatott írással – nem az én káprázatosan vastag kézírásommal – az a szám volt rajta, amelyet hívtam. Az a szám, amelyen a siránkozó ember letette a kagylót, miután leírtam neki a lányt.
Miután végeztem a hálószobákkal, visszamentem a kis kertbe vezető ajtókhoz. Biztos voltam abban, hogy egy medence van a kert közepén, nagyobb, mint amekkorának a házból nézve látszott. Felmentem a fölötte átívelő hídra, aztán letekintettem. Rögtön hatalmas méretű aranyhaltriók habzottak a felszínre. Úgyszólván a farkukon állva koldultak kenyérért.
– Menjetek és dolgozzatok meg a megélhetésért, mint a rendes halak – dorgáltam őket. – Háború van, senkinek nincs ideje aranyhalakat kényeztetni.
A halak átúsztak a híd alatt. Megfordultam és lenéztem rájuk. Lelkükre vették a szavaimat, keményen dolgoztak annak az embernek az arcán és a kezén, aki felbámult rám a sekély vízből. A gyenge fényben nem tudtam kivenni az arcvonásait, amelyek azonban még megvoltak, így nem lehetett hosszú ideje a vízben. Sötét haja, akár a selymes hínár hullámzott a kis örvényben, amelyet egy ponty kavart.
Micsoda detektív ez a Marlowe. Valaki Dél-Kalifornia szerte elszórja a holttesteket, és Marlowe egy véreb könnyedségével és vakmerőségével megleli azokat. Szükségem volt egy zseblámpára, hogy közelebbről szemügyre vehessem az arcot. Szükségem volt egy italra és egy cigarettára, s azon kezdtem gondolkodni, hogy nem kóborolhatok el túlságosan messzire a pisztolyomtól. Mindezen hasznos holmik a Chrysler kesztyűtartójában voltak. Keresztül a házon visszamentem, korcsolyázva a csempelapokon lévő liliomtavacskákon, majd bemásztam az utasülésre. Épp hogy csak lecsavartam az üveg kupakját, amikor észleltem valami mást is... tűzijáték hatalmas parádéja robbant a retinámon. A robbanást még csak nem is hallottam, csupán szúró, vörös fény lovagolt a hányinger hullámain, mielőtt belezuhantam a mély feketeségbe.
A fejem hetvennyolcas fordulattal forgott egy olyan lemezjátszón, amely automatikusan visszahelyezi a kart. Valahányszor azt gondoltam, hogy már véget ér a dal, s megállhat a körforgás, valaki megnyomhatta a gombot, s forgatni kezdett újra. Valaki egy csomó fatörzset erősített a hátam mögé, de amikor hátranyúltam, hogy kiszabadítsam azokat, rájöttem: a karjaim vannak hátul összekötve. Benzinszagot árasztottam.
Eljött az ideje, hogy kinyissam a szememet. Gyerünk, Marlowe, képes vagy felnyitni a szemhéjadat, ez némileg kevésbé félelmetes, mint a régi köröm alatti bambuszrügy-trükk.
A Chrysler vezetőülésén voltam. Valaki átrakott oda, de egyébként a helyszín teljesen olyan volt, ahogyan hagytam. A kesztyűtartó nyitva volt. Láthattam a pisztolyomat és a rozspálinkás üveget, és mindkettőt akartam azon objektív okok miatt, amiért a sivatagban eltévedt ember az oázist akarja, ugyanakkor nem láttam tisztán, hogyan szerezhetném meg azokat.
Lépések zaja hallatszott mögöttem a kavicson.
– Te itt nem gyújthatod fel őt – mondta valaki ingerülten. – Birtokolhatod a völgyet, de az úton az amerikai hadsereg táborozik és minden bizonnyal vizsgálatot folytat majd az itteni nagy benzintűz miatt.
Ismertem ezt a hangot. Fátyolos volt, selypítést lehetett gyanítani. Egy évszázaddal vagy még régebben hallottam ezt a hangot, az irodámban.
– Szóval te egy amolyan istenverte mindentudó vagy, mit javasolsz? Hagyjuk itt őt reggelig, amikor az alkalmazott majd megtalálja? – A mogorva tónus a kölyöké, Jay Boylstoné volt.
– Ne – mondta a nő hidegen. – Azt gondolom, megengedheted, hogy felhajtsak vele a hegyekbe. Ott nekimehet egy szakadéknak és senki nem fog rajta meglepődni.
– Cicusnak igaza van – szólt az idős Boylston ellentmondást nem tűrően.
Cicus? A vadmacska tényleg az a fajta állat, amelyet legszívesebben vasrácsok mögött lát az ember, mielőtt naponta kétszer nyers húst hajít fel neki. Volt némi nézeteltérés arról, hogy ki vezethetne, de végül egyetértettek; Cicus megtehetné, és így senki nem hiányolná Jayt és a papáját.
– Elsütötted a fickó fegyverét? – kérdezte az apa.
– Igen – felelte Jay mogorván. – Kétszer rálőttem vele Richardra. Amikor megtalálják, azt fogják gondolni, hogy Marlowe tette.
– Rendben van, Cicus, csak gondoskodj róla, hogy a pisztolya kiessen a kocsiból, mielőtt az felrobban. Biztosak akarunk lenni abban, hogy ne maradjanak felgöngyölítendő, elvarratlan szálak a zsaruknak.
Szóval van egy Richard nevű fivére. Vagy inkább volt. Az a hullámos fekete haj az aranyhal medencéjében olyan volt, mint amilyennek a lány sötét, leopárd haj fonala is látszana, ha a kontyot lebontaná.
– Igen, Kurt – affektált a fátyolos hang.
Kurt és Jay durván az utasülésre lökött, aztán Miss. Cicus elfoglalta a helyemet a kormány mögött. Próbáltam szippantani a Chanelből, de a benzingőz erősebb volt. Gyorsan hajtott végig az úton, egyik kőről a másikra ugratva a Chrysler kerekeit, mintha azt gondolná, hogy hegyi kecskét vezet.
A dolgok rosszul álltak Marlowe számára. Azon tűnődtem, hogy megéri-e próbára tenni megnyerő karizmámat, vagy egyszerűen átfordulhatnék a lányra, s mindkettőnket a lángoló árokba kényszeríthetném. Megfontolandó volt, hogy megpróbáljam. Legalább megváltoztatná a helyzetet... meglepni azokat a hideg fekete szemeket, hadd lássanak valami váratlant. El voltam készülve rá, hogy lehengerelem, amikor megállította az autót.
A következő cselekedete végképp meglepett, kinyúlt felém és egy vadászkéssel kiszabadította a karomat.
– Maga aztán rámenősen hajszolja a szerencséjét, Cicus. – Óvatosan magam elé tettem a karjaimat. Úgy éreztem őket, mintha valaki a Grand Coulee-t arra kényszerítette volna, hogy azokon áradjon keresztül. – Megijesztett az előbb. Túlságosan ugyan nem sajnálkozom magamon, amiért nem tudtam elvenni magától a kést, hogy kiszabadítsam magam innen. Mindezt meg kell majd magyaráznia Kurtnak és Jaynek.
– Igen – értett egyet hidegen a fátyolos hang. – Mondok majd nekik valamit, ha muszáj lesz... már amennyiben valaha is látom őket újra. De szükségem van a maga segítségére.
– Rendben van, Miss. Kitty. Maga odacsalt engem Dominick Bognavich hullájához. Aztán felhozott a hegyekbe és felállította a legédesebb mézesmadzag-csapdát, amelyet valaha láttam, beleértve a pisztolyomból a fickóba eresztett töltényeket is, akiről feltételezem, hogy a maga fivére, most meg a segítségemet kéri. Azt akarja, hogy magáért keresztülvezessem a kocsimat a szirten, így nem kell kicsorbítania azokat a fényes, vörös körmeit?
Vett egy mély lélegzetet.
– Nem. Nem. Én nem tudtam, hogy ők kiütik magát. S egészen addig azt sem tudtam, hogy megölték Richardot, amíg itt nem jártam. Ő... ő volt a gyenge láncszem. Mindig is az volt, de sosem gondoltam volna, hogy engem elárul.
A megindultságtól remegő hangja úgy játszott a szívemmel, akár ezer hegedűhúr.
– A hazárdjátékos. Tudom. Eljátszotta az édesanyja hogyishívjákját, így aztán maga rávette Kurt Boylstont, hogy fojtsa az aranyhalas medencébe.
– Nem éppen így történt. Ám nem hibáztatom magát, amiért dühös.
– Az áldóját, nővér. Ez szép magától. Nem vagyok dühös, gondolja... szeretem, ha fejbe vernek? Csak azért jöttem Los Angelesből, hogy kiüssenek. Aztán meg benzin záporozott rám, így nem téveszthetem el az autókat.
– Mindennek nem szabadott volna megtörténnie – felelte gyorsan. – Megpróbáltam eljutni a nagyapához... a farmra... mielőtt Jay ideérne, de nem tudtam... megvoltak az okai... – a hangja elhalkult.
– Talán maga megmondhatná, hogy minek kellett volna történnie. Már amennyiben nem terheli meg az agyát, hogy igazat mondjon. Talán azzal kezdhetné, hogy ki is maga valójában.
A sötétben nem tudtam volna megmondani, hogy elpirult vagy sem.
– A valódi nevem Kathleen Moloney. Kathleen Akiko Moloney. Az anyám egy ír emberhez ment férjhez, de az ő apja Ichuro Kimura. Tudom, sok ember zsidónak néz, s ebben a mai légkörben hasznos nekem, hogy így gondolják. Dominick... Dominick volt az egyik, aki ezt javasolta. Ő tanácsolta a Felstein nevet is. Aztán amikor úgy tettem, mintha lemondanék a javára a nagyapám földjének jogcíméről, ő meghagyta azt a Felstein név alatt. – Elhalkult a hangja. – Szükségem volt segítségre, s annyira féltem, hogy maga nem segít nekem...
–... ha tudom, hogy maga japán bevándorlók leszármazottja – fejeztem be helyette. – S mitől olyan biztos abban, hogy most már segíteni fogok?
– Nem tudom. – Egészen közel hajolt hozzám, s megint érezhettem a parfümjét, összekeveredve a benzinnel és a nőies verejték elhaló árnyalatával. – Megmentettem az életét, de meglehet, ez nem számít magának, ha arra gondolt, hogy kötelessége feljelenteni és á Manzanarba kényszeríteni.
– Maga egyáltalán nincs veszélyben. Egy olyan lány, mint maga, tudja, hogyan vágja ki magát a bajból.
– Igen, kénytelen vagyok használni a meglévő adottságaimat éppúgy, ahogy maga is megteszi, Mr. Marlowe. De ezt később is megvitathatjuk. Hadd fejezzem be, mivel gyorsan kell cselekednünk. Már ha beleegyezik, hogy segít nekem, úgy értem.
Minden, amit a holdfénynél láthattam a körvonalai voltak. Levette a kalapot és a ruhát, helyette nadrágot és cowboy-bakancsot vett fel. Az arcvonásait nem láthattam, hogy figyelmeztessenek, ha egy újabb hosszú fonalként felgombolyít engem, s amelybe valahogy Ichuro Kimura meséjét is beleszövi a reggeli újságból. Magamba töltöttem egy kiadós adagot a rozspálinkából, hogy élezzem az eszemet a harcra.
– Ne igyon – szólt rám élesen. – Ez a legrosszabb dolog a maga helyzetében lévő ember számára.
– Éppen ellenkezőleg – feleltem megdöntve egy pillanatra a palackot. Az első korty megszüntette az émelygést a gyomromban, s felélesítette a fájdalmat a fejemben, ám a második teljesen végigbizsergette a gerincemet, s kidolgozta útját az agyamig. – Azt hiszem, most már képes vagyok meghallgatni szomorú meséjét. Beszéljen nekem Richardról, a gyenge láncszemről.
– Kurt Boylston már hosszú ideje meg akarta szerezni nagyapám birtokát. Ez egy kicsi farm, mindössze kilencszáz hold, és semmiség a Boylston-terjedelemhez képest, viszont a legjobb víz azon van. A nagyapám mezei munkásként művelte a farmot, ő 1879-ben jött ide Japánból, s apránként lett tulajdonos.
– Boylston mindent megpróbált, hogy megkaparintsa a földet. Aztán az internálások és a japánellenes rémisztgetések esélyt kínáltak rá neki. Bejelentette, hogy Kimura egy japán kém és el lehetne kobozni a földjét. Boylston azt mondta, hogy ő a kormánynak tett szolgálatképpen megművelné. Természetesen az ilyen időkben, mint a mostaniak, a megfélemlített emberek bármit elhisznek.
Fátyolos hangja remegett az izgatottságtól. Igen nagy szükségem volt egy cigarettára, de nem akartam, hogy lángra kapjunk, amikor rágyújtok.
– A nagyapám nem ment el. Miért tenné? Ő nem kém. Tudta, mindez csupán fortély, egy trükk Kurt Boylston részéről, hogy megszerezze a földjét. Biztos vagyok abban, hogy maga olvasta az újságban, miként küzdött a hadsereggel, aztán eltűnt. Fogtam a birtoklevelet és odaadtam Dominicknek, de el kellett mondanom Richardnak. Richard pedig gyenge volt. Kurt bizonyára megvette őt. Láttam... láttam, amikor ott voltam Dominick házánál ma reggel, hogy őt agyonlőtték, tudtam, Richard tette, ijedtében hatszor belelőtt, aztán feldúlta a házat, meg akarta találni a birtoklevelet. Miután átadta azt Kurtnak, a Boylstonok belefojtották nagyapám aranyhalas medencéjébe. Én mindvégig megjátszottam, hogy szeretem Kurtot, s támogatom a nagyapámmal szemben, de a mai éjszakát követően még ő is képes lesz megérteni valamit. 
Azon töprengtem, hogy vajon most igazat mond-e. Ő bizonyára elhitte, amit mondott, de elhittem-e én?
– Miért nem mondta el nekem mindezt ma reggel?
A holdfény leopárd-násztáncot zsákmányolt a lány szemeiből.
– Nem gondolom, hogy maga hitt volna nekem. Egy japán kém, nem ez volt megírva valamennyi újságban? Arra gondoltam, hogy idejöhetnék maga előtt, s megmagyaráznék mindent, de aztán megláttam Richard holttestét a medencében, s tudtam, Kurt nemsokára rájöhet az én tényleges szerepemre. Vissza... vissza kellett mennem a farmjára – a hangja elbicsaklott, amint megborzongott –, s használtam a speciális adottságomat, ez minden, aztán kivettem a birtoklevelet a zsebéből, mialatt aludt.
Az egyik benzin áztatta kezemet rátettem az ő leopárdmancsára. Miért is ne? Elmondott nekem egy jó mesét, megérdemel egy kis dicséretet.
– Bravó. Maga visszakapta a papírját, így hát nincs szüksége rám. Akarja, hogy elvigyem és kitegyem valahol visszafelé menet Los Angelesbe?
Mély lélegzetet vett megint, s visszahúzta a kezét.
– Szükségem van magára. Visszacsempészni a nagyapámat a városba. A hadsereg ismeri a kocsimat, s az arcomat úgyszintén. Engem megállítanának, de magát nem fogják.
Megdörzsöltem néhányszor az üveget, azon merengve, hogy kiugrik-e belőle a nagyapja, egy aszott japán dzsinn.
– A nagyapám egy régi vízgyűjtő tartályban rejtőzködött itt, de a reumája miatt rossz neki, s nekem is nehéz, hogy élelmet vigyek. Lemászni még képes volt a tartályba, de fel nem, legalábbis egyedül nem, maga pedig... a maga ereje kettőjét is kiteszi.
A lány volt a dzsinn a palackban vagy talán egy kis boszorkány vére keveredett benne a leopárdéval. Azon kaptam magam, hogy átsétálok az egyenetlen telken, oda, ahol egy tartályfedél feküdt elrejtve a zsálya alatt. Kikutattam és a boszorkány suttogó utasításai szerint szabaddá tettem. Letérdelt a peremre, és szelíden szólította. – Akiko van itt, nagyapa. Akiko és egy jó barát, aki elvisz Los Angelesbe.

Nem volt annyira egyszerű, mint ahogy azt Miss. Moloney gondolta, körbeautózni, hogy felvehessük az öreget az északról jövő ötös főútvonalnál, de hát a dolgok sosem úgy alakulnak, ahogy eltervezzük. Először is Kimura nem utazhatott egy kicsi Buddha ereklyetartó nélkül, amelyet magánál tartott a vízgyűjtő tartályban, s az is feladat volt, hogy kettejüket bepakoljam a csomagtartóba, néhány öreg pokróc alá. Másodsorban, belefutottunk Kurtba és Jaybe, mivel az egyetlen út az ötös főúthoz azon nyomsáv mentén volt, amely keresztülvezetett a Kimura-területen. Aztán a zűrzavarban egy golyót eresztettem Kurt Boylston fejébe... teljesen véletlenül, már amiképpen a seriffnek elmagyaráztam: Miss. Moloney felbérelt, hogy nézzek a marhatolvajok után a nagyapja régi birtokán, aztán amikor Kurt lövöldözni kezdett ránk, én pedig semmi egyebet nem tudtam tenni. A seriffnek mindez körülbelül annyira tetszett, mint a három napig tartó másnaposság, a végén azonban vevő volt rá.
Egynémely ok miatt a nap már vörös ujjakat döfködött San Gabriels fölött, amikorra keresztülsiklottunk Burbankon, be a városba.
Kitettem Miss Moloney-t és a nagyapját egy aprócska helynél, amelyet a lány Beverly Hillsben birtokolt, mindössze tíz szoba és egy úszómedence hátul. Úgy számoltam, hogy Dominick egy nagyon jó barát volt, rendben van. Netán az ír pasas, aki feleségül vette az anyját... hajlandó voltam nyitottnak lenni minderre.
A lány beinvitált egy italra, ám nem gondoltam, hogy a benzin és a rozspálinka túlságosan megy a környékhez vagy a díszlethez, így aztán mindkettőjüket otthagytam a szolgálatukban álló könnyező japán szobalánnyal, majd több fokot ereszkedtem lefelé, át a kanyonon, vissza a városba. Nekem a betonrengeteg is megfelelt. Még a parki padokon fekvő vén részegesek se zavartak. Sose voltam az a sokat kimozduló típus.
Amikor visszaértem az irodámba, megpróbáltam megállapítani, hogy maradt-e bármennyi parfüm is a levegőben, de nem tudtam érzékelni. Arra gondoltam, hogy milyen detektív is vagyok. Semmi nem volt számomra az irodában. Nem értettem miért jöttem ide ahelyett, hogy a zuhanyzómat és az ágyamat keresném meg... ez olyan dolog volt, amelyet tényleg kinyomozhatok, bárhogy is van.
Az irodai palackot visszatettem az asztalfiókba, azt pedig bezártam. Az előző napi újságot – olyan takarosan, amennyire csak tudtam – beletettem a szemetes vödörbe, aztán egy percre körülnéztem. Egy darab feketeség hevert a látogatószék alatt a padlón. Lehajoltam és felvettem. Egy lapos zsinór volt, egy olyan női dolog, amelyet egy kereskedő nyugalmával rakhatott bele a fekete táskájába, az a fajta dolog, amelyet még a legkifinomultabb ízlésű hölgy is elejthet, amikor húszas éveit lehántotta. Halványan éreztem rajta a Chanelt. Betettem a zsinórt a belső zsebembe, aztán bezártam az ajtót.
***
Nehéz Chandler hatását a saját munkásságomon ecsetelni. Azt gondolom, hogy valamennyi modern magándetektív-történetíró nagyon sokat alkotott az ő ábrázolásmódjával, sokkal többet, mint Hammettével. Chandler volt az, aki valóban visszaadta a magándetektív igazsággal joggal és társadalommal való kapcsolatát, az én detektívem, V. L Warshawski pedig körvonalaiban bizonyosan Chandler értékei szerint működött „A gyilkosság egyszerű művészete” című írásomban.
Ugyanakkor volt egy irány is, amelyben az én munkásságom Chandler-reakcióként kifejlődött. Miután elolvastam a „Kedvesem, Isten veled!" című könyvet – majdnem húsz évvel ezelőtt –, azon kaptam magam, hogy egy asszonyhősre áhítozom. Chandler asszonyalakjai komplexek, némelyik elnéző, némelyik részeges, másik szexőrült, megint másik szerető, de legtöbb könyvében csábító, mindegy, hogy Dolores Gonzales, Velma, vagy Carmen jelenti a baj gyökerét. Jó néhány évet töltöttem azzal, hogy a különféle módját dolgozzam ki annak, ahogy egy asszony erősebb, s kevésbé szexuális szerepet játszhat egy krimiben, míg végül 1979-ben V. L Warsawskival álltam elő. Így Chandler közvetlenül felelős azon elhatározásomért, hogy magándetektív-novellát írtam.
Sara Paretsky

A vörös kő
Julie Smith
1944
A
 lánynak hosszú gesztenyebarna haja volt, amely vörösnek látszott a napfényben. A haj a jobb szemére ráomlott, ám a bal szeme zöld volt, egy mély tiszta smaragd, amely többet látott, mint a kansasi búzamezők, bár nem sokkal többet. Sortot viselt, amelyhez egy fehér felsőrész tartozott, a bőre is fehér volt, még arra várt, hogy Kalifornia nyomot hagyjon rajta.
A parányi virágágyásban lévő két rózsabokor egyike előtt állt, odakint a cseréppel fedett bungalója előtt, a bal karján egy kosár, amelybe a rózsabimbói gyűltek. Úgy nézett ki, akár a többi közép-nyugati kölyök, akinek az örege túl sokat iszik, és veri az ő ugyancsak öreg asszonyát, és akinek szüksége van arra, hogy elkerüljön hazulról, aztán miután megnyert egy középiskolai tehetségkutató versenyt, eljöjjön Hollywoodba.
A jobb kezének harmadik ujján – amelyik az ollót tartja – egy smaragdmetszésű rubin volt, nem egészen akkora, mint egy névjegykártya. A kőtől balra két apró gyémánt helyezkedett el, és jobbra másik kettő.
– Evelyn Merrill?
– Igen.
– Philip Marlowe – nyújtottam neki a névjegykártyámat. – Láttam a képét az újságban.
Oldalra tűrte a haját, engedve, hogy mindkét szemét lássam. Zöld tűz villogott bennük. – Már van munkám, köszönöm. Nem ülök modellt művészeknek. Színésznőként sem keresek állást. S sztár sem akarok lenni. – Megfordult és elindult, fel a levélbélyegnyi tornácához vezető két lépcsőn.
– Azt gondoltam, hogy énekesnő. 
Haragosan hátrafordult.
– Honnan tudja? 
Megmutattam a névjegykártyámat.
– Az a dolgom, hogy tudjak. 
Most először megnézte.
– Egy magánnyomozó? Miféle üzlete lehetne velem?
– Ha behívna, esetleg beszélhetnénk róla.
– Honnan tudjam, hogy maga tisztességes?
– Felejtse el. Beszéljük meg itt.
– Ó, ne törődjön vele. Maga rendben lévőnek látszik.
Bement, s tartotta az ajtót, hogy kövessem. Az egyik falnál, a számos ablak alatt egy kanapé állt egy koktélasztallal, azzal szemben pedig néhány székkel. A falon néhány családi fotó volt. A szőnyeg gyékényből készült. Leültem a kanapéra, a lány pedig az egyik székre.
A belső zsebemből előhúztam egy köteg kivágott újságcikket. Az egyik a tengerparton mutatta Evelyn Merrillt, egyike volt azoknak a meztelen női testet ábrázoló képeknek, amelyet szerencsével megáldott, ott elhaladó fotósok készítettek. A lány oldalvást állt, egy strandlabdát hajítva el, az ujján a kő csaknem szikrát vetett.
A másik kép egy sokkal régebbi összejövetelen készült, s egy úgyszintén vonzó asszonyt ábrázolt, kis fátyolos kalapban, selyemsállal és elegáns kosztümben. A képaláírás szerint éppen egy sikeres jótékonysági akciót fejezett be – vagyis erről szólhatott volna a szöveg, ha diszkréten nem távolítom el. A kép azt a pillanatot mutatta, amikor a nő kezet fog a polgármesterrel. A jobb kezén vagy ugyanaz a kő, vagy annak ikertestvére volt, mindenesetre ugyanazt a szikrát szórta.
Átnyújtottam a képet Evelynnek.
– Muszáj, hogy beszéljünk a kőről.
– A kőről? 
Rámutattam a gyűrűjére.
– A vörösről. Az ujján.
– Nem értem.
– Nézze meg a képet.
Megtette, aztán zavarodottan rám nézett.
– Ez ugyanaz a gyűrű, nem?
– Ugyanaz, már amennyiben a magáéba azt vésték: „RR”
– Azt. Mi ez az egész?
– A képen a kliensem van. A gyűrűt tőle lopták el nem sokkal aztán, hogy a kép készült. Amikor meglátta a magáról készült fotót, megkért engem, hogy diszkréten informálódjak.
– A kliense azt gondolja, hogy én loptam el?
– Azt szeretné tudni – már ha nincs ellenére elmondani –, hogyan jutott hozzá a gyűrűhöz.
– Természetesen nincs – a zöld szempár meglepett volt. – A vőlegényem adta nekem. – Újból eltűrte a haját, még ha kívül esett is a látószögén. A kézmozdulat büszke volt és dacos. – Azt hiszi, hogy a vőlegényem egy taxisofőr? Netán egy tengerész, aki nem talál hajót, hogy bejárja a tengereket? Egy szánalmas ügyvédjelölt, aki egy olcsó orgazdát véd hébe-hóba? Ne higgye. Ő Tony Bizzotto. Ismeri?
– Ismerem őt. – Úgy értem, hallottam róla. Tony Bizzotto volt az egyik legnagyobb nyerészkedő az üzleti életben, nem afféle hangoskodó kis szélhámos, aki mellett nem szól semmi más, mint az asszonyokkal kapcsolatos jó ízlése. Semmi ilyesmi. Tony alig valamivel kevésbé volt kegyetlenebb egy tucat kozáknál.
– Egy magafajta kellemes lány, hogyan akadhatott össze egy olyan rongy alakkal, mint ő?
– Kérem, hogy ne legyen szemtelen, Mr. Marlowe. Azt hiszem, segítettem magának, amennyire csak tudtam. – Kedvesen elmosolyodott. – Egyetlen apró dolgot kivéve... felhívjam Tonyt, hadd tudja, hogy maga úton van? – Vágott virág illatát éreztem, amint mellette elhaladtomban hozzáértem.
Megálltam valahol egy szendvicsre és egy Martinira, aztán felhívtam Kenny Haste-t, egy bűnügyi tudósítót a Chronicle-nél. Miután mindketten bemutattuk egymásnak, hogy milyen jópofák tudunk lenni, elmondta nekem, amit a telefonkönyvből már megtudtam... Tony Bizzotto egyetlen hivatalba sem járt be. – Otthonról dolgozik – mondta Kenny Haste. – Valószínűleg az úszómedencéjéből.
Megadott egy címet egy olyasféle környéken, ahol kocsira van szükséged ahhoz, hogy a szomszédba elmenj kölcsönkérni egy bélyeget.
A kocsifelhajtó valamivel rövidebb volt, mint az Oregoni Országút, s éppen akkor hajtottam rá, amikor egy fekete Packard olyan erőszakosan követelt elsőbbséget, hogy enyhén nekikoccantam egy fatörzsnek, amint megpróbáltam alkalmazkodni. Aztán nagy merészen továbbmentem.
Ha már Bizzotto nem a Taj Mahalban élt, nem is akármelyik bakterházban lakott. Talán egyenesen azt is mondhatjuk, hogy akár Seherezáde is kiagyalhatta volna a helyet. Kiszálltam a kocsimból, megigazítottam a nyakkendőmet, odasétáltam az ajtóhoz, s leküzdöttem a belső kényszert, hogy azt mondjam: „tárulj szezám”, ehelyett megnyomtam a csengőt.
Egy fiatal filippínó jött ajtót nyitni. Sima arcú, sűrű szemöldökű és mogorva arckifejezésű. Ugyanakkor körmönfontnak is látszott, ahogy talán Bizzotto meglehetősen óvatos volt azzal, hogy kiket fogadott fel, az alkalmazottai pedig igen óvatosak voltak hogy kiket engednek be a házba.
– Marlowe – mondtam, s kezébe adtam egy névjegykártyát. – Mr. Bizzotto vár engem.
– Mr. Bizzotto nincs itthon.
– A fenébe is! Figyelmeztetett, hogy ne késsek. Ő volt a Packardban, aki elhúzott?
Sűrű szemöldöke bizonytalanul megrezzent egy pillanatra. A kölyök agyafúrt volt, de legalább azt megkérdezhette volna hogy miféle Packard?
– Mr. Bizzotto nincs itthon – ismételte.
– Köszönet a fáradozásáért – mondtam, s visszaindultam a kocsim felé. Egy szúró, sötéten előrebámuló szempár fúrt lyukat a hátamba, egészen addig nem hagyva abba a figyelést, amíg meg nem fordultam, és el nem kezdtem vissza, lefelé töfögni az Oregoni Országúton. Az első kanyarnál lehúzódtam az útról, leparkoltam és visszabotorkáltam a szultán palotájához.
Oldalt közelosontam, talán, mert megszívleltem Kenny Haste megjegyzését az úszómedencéről, talán csak egy nyitott ajtót keresve vagy egy alkalmazottat, aki tudna mit kezdeni egy zöldhasúval. Még magam sem voltam biztos benne. Amiben biztos voltam, hogy Evelyn Merrill nem az esze által jutott be oda.
Bizzotto fürdőnadrágot viselve a medencénél üldögélt. Az ötvenes évei közepén járt, esetleg idősebb volt, fregattmadárszürke ősz hajjal, s rengeteg volt neki belőle, úgy a fején, mint a mellén. Sötét bőrű, egyenletesen napbarnított volt, de középen kezdett hámlani a bőre. Jóllehet az orrát nem lehetett összetéveszteni egy banánnal, segített, hogy nem sárga volt. A szája nagyon széles és igen undok volt. A nyaka pedig némileg túlságosan is vastagnak látszott. A tekintetében meglepetés tükröződhetett volna, ha az nem lett volna üveges és üres. Valaki mellbe lőtte, a látszat szerint olyasvalaki, aki a mellette levő széken ülhetett.
– Azt hittem, mondtam magának, hogy kotródjon innen. – A házi alkalmazott osont ki egy hátsó ajtón, nem hallottam meg, amikor kinyitotta.
– Hallott egy lövést röviddel ezelőtt? – kérdeztem.
A filippínó közelebb jött, rádöbbent, hogy lyuk van a főnöke felsőtestében, és belehányt a begóniák ágyasába. Úgy ítéltem meg, hogy mindezt természetesen tette, bár Hollywood tele van színészekkel.
Végül azt mondta:
– Nem hallottam semmit. Egy nővel volt. Én a ház másik szárnyában tartózkodtam.
– Miért jött ki most ide?
– Telefonon keresték az urat.
– Látta az asszonyt, akivel volt?
Félrehúzta a széket, amelyben nemrégen egy gyilkos foglalt helyet, s óvatosan leült.
– Csak messziről. Ő felhajtott, kisuhant a kocsiból, aztán körbe hátrament, mintha csak övé lett volna a hely. Az úr mondta nekem, hogy vár egy hölgyet. Gyanítom, ő hívta fel a nőt és kérte, hogy találkozzanak hátul.
– Magából nem lenne rossz zsaru.
– Valóban? – A szempár, amely csak nemrégiben váltott át mogorváról ijedtre, felélénkült.
– Igen. Maga eszes, és jó megfigyelő. De maradjon ki a simlízésből, kölyök. Nincs benne pénz.
– Ó. – Lenézett a betonozott belső udvarra. Belecsúsztattam egy ötdollárost a fehér kabátja zsebébe.
– Abban viszont van egy kevés, hogy beszéljen, gondolja meg. Hogyan nézett ki a nő?
Amikor felnézett, az arca már megint gonosz volt. Olyannak látszott, mint aki újdonsült hekuskarrierjére gyakorolva megpróbál kemény lenni.
– Szőke volt, és fekete kalapot viselt, kék nyomott pamutszövet ruhát, rövid kabáttal, olyan mustárszínűvel. Ez volt minden, amit láttam. Csupán hátulról vetettem rá egy futó pillantást.
Megmutattam neki az újságkivágást, amelyen Evelyn Merrill a követ viselte.
– Tud bármit is erről?
– Hogyne, ő Miss. Merrill. Nagyon elegáns, ugye?
– Mit tud a gyűrűről? 
Vállat vont.
– Semmit, azt hiszem. Még sosem gondolkodtam rajta. – Ránézett Bizzottóra, gondolatban két dolgot összekapcsolt másik két dologgal – A főnök adta neki, mi?
Ha a kliensem láthatta volna Tony Bizzotto palotájának törökös pompáját, bizonyára ajkába harap, hogy visszatartsa nevetését. Az asszony egy kétszintes Tudor-stílusú házban élt Pasadenában, amelynek berendezése nagyrészt kifakult kárpitú bútorokból állt. A kert az angolorgonától burjánzott, a nappali pedig a Steinway tetején lévő családi fotóktól. Az asszonyt Myra Heatley-nek hívták, és a lányával, Nancy Danielsszel élt, aki a kopogtatásomra válaszolt.
Nancy bevezetett a nappaliba, aztán eltávozott, és az anyjával tért vissza. Myrának olyan szeme volt, akár a zafír, a haja pedig ráomlott a kellemesen hamvas kantalup-dinnye színű húsra, s némiképp hasonlóan titokzatos volt, mint a kaliforniai naplemente. A hamvas hajat, amely valamikor valószínűleg olyan vörös volt, akár a pipacs, a bal oldalon választották el, és elegáns hullámokba rendezték. Királykék ruhát viselt, amely a legmegfelelőbben állt rajta ahhoz, hogy szolidnak látsszon.
Nancy barnában volt. Barna haja volt, amelyet apródfrizurára vágtak, egyenesre és szolidra, míg az anyjáé vidáman göndör volt. Az édesanyja finom bőrét és kék szemét örökölte, de az ő szemei sötétebbek voltak és a zafír szikrázása is hiányzott belőlük. Anyjánál vékonyabb volt, nem annyira buja, és vállait némileg hajlottan tartotta. Még azt lehetne elmondani róla, hogy bizalmatlan volt, s eltűnődtem azon, hogy Myrával szemben-e az.
Myra odajött és kezet fogtunk. A parfümje jázmin volt, azt hiszem – mindenesetre valami hasonló – ami egy tavaszi napon belebeghet az ablakon.
– Mr. Marlowe – szólt. – Jelentés, máris?
– Igen – feleltem, s leültem a virágmintás kanapéra. Ő és Nancy ugyancsak leültek egy-egy teljesen kárpitozott székre, szemben velem. – Egy jelentés máris. Evelyn Merrill ajándékba kapta a gyűrűt egy Tony Bizzotto nevű férfitól.
Myra beszívta a levegőt, és rögtön elvesztette minden színét. Nancy pedig merevvé vált. Egy kis idő után Myra azt mondta Nancynek:
– Drágám, magunkra hagynál minket?
Nancy bólintott, felállt, és egy idős nő testtartásával kisétált, egyik lábát a másik elé rakva úgy, mintha az elesés veszélye fenyegetné. Arra gondoltam, hogy ráférne egy löket brandy, de nem én voltam az anyja.
Amikor kiment azt mondtam:
– Maga adósom némi válasszal.
– Tessék?
– Bizzotto halott.
– Halott! – A színe visszatért. Megkerülte a kredencet és mindkettőnknek töltött egy italt.
– Meggyilkolták – mondtam. – Ez az, amiért el kell mondania nekem, hogy mi folyik itt.
Az egész italát kiitta.
– Értem. Amennyiben nem teszem, maga beszélni fog a gyűrűről a rendőrségnek.
– Van valami oka, hogy ne tegyem?
– Ítélje meg maga, Mr. Marlowe. Én elmondom a sztorimat, s döntsön. Tudja, Tony Bizzotto huszonöt évvel ezelőtt vette nekem a gyűrűt.
– Szóval a számla, amit nekem mutatott, hamis volt.
– Ellenkezőleg. Teljesen hiteles volt. Tony és én... nos... teljesen más emberek voltunk az idő tájt. Több nevet is adott nekem a hajam miatt. Rózsás volt az egyik, míg a másik Vörös Kő; néha aztán Rózsaszín Ladynek vagy Vöröses Kilowattnak is nevezett, esetleg egyenesen Rubinnak. Általában azonban Vörös Kőnek hívott. Egyetlen okból mondom el mindezt.
– Egy éjszaka Tony egyik üzleti partnerét agyonlőtték. A következő napon ő és én egy bizonyos nagyon szép környezetben ebédeltünk, majd később tettünk egy sétát. A kirakatban láttuk meg a gyűrűt, én pedig hozzáfordultam és azt mondtam neki: „Az elmúlt éjszakát veled töltöttem.” Csak ennyit. Teljesen váratlanul. Azóta is gyakran elcsodálkozom, hogy volt hozzá merszem.
– Ő pedig azt válaszolta: „Gyerünk”, s megragadta csuklómat, majdnem úgy vonszolt be az üzletbe. Aztán azt mondta a tulajdonosnak: „azt a vörös követ szeretném, ami a kirakatban van, kérem”, majd belevésette azokat a betűket, amelyekről már beszéltem, a számlát pedig nekem állíttatta ki. Ez volt a legtökéletesebb kommunikáció, amelyet élő emberi lénnyel valaha is folytattam.
– Ne mondja. Maga az azt követő napon kidobta őt.
Meggyújtott egy cigarettát, aztán olyan mosolyt eresztett meg felém, amely egy hóból készült mamutot is megolvasztott volna.
– Természetesen nem. Betartottam a megállapodásunk rám eső részét. Megvártam, amíg tisztán kikerült a gyilkossági eljárásból. Aztán megváltoztattam a nevemet és elköltöztem... elköltöztem egy jobb környékre, s jobb társaságba jártam. A vörös követ elzálogosítottam, hogy ruhákat vehessek. Ezeket a ruhákat viseltem az új környeztemben, hogy megismerhessem az új barátaimat és azok otthonait, aztán férfiakkal találkoztam. A férfiak a gyengédségük jeleként rendre apró emléktárgyakat adtak nekem. Az ajándékokból lehetett elég pénzem a gyűrűt visszaváltani, aztán amikor megtettem, újból zálogba adtam.
Az orrán keresztül kifújta a füstöt.
– Végül találkoztam egy nagyon kedves emberrel, s férjhez mentem hozzá. S amikor ez véget ért, másikkal találkoztam, s hozzá is férjhez mentem. A második férjem egy évvel ezelőtt halt meg. – Szünetet tartott. – Hibáztatja őt? – kérdezte végül, olyan vizsgálódva nézve rám, ahogy csak egy könyvelő képes.
– Azt hiszem, megtaláltam a becenév eredetét.
– Ezt meg sem hallottam, és csak annyit mondok, hogy nincs pénzem, iskolázatlan vagyok, és véleményem szerint választásom sem volt. Ugyanakkor otthont kellett teremtenem a lányomnak.
– A maga lánya! Nancy akkor született...
– Házasságon kívül. Hatéves volt, amikor Los Angelesbe költöztem. Az apja egy bányaszerencsétlenségben halt meg.
– Nagyon sajnálom.
– Köszönöm. Ha ő nem lett volna, a mi életünk is másképp alakul. De volt, s én elvesztettem a fejem Tony Bizzottóval. Hosszú idő után még mindig aggódtam, hogy megtalál. Még a hajamat is befestettem, hogy elrejtőzzem előle. Aztán olyan sok év után mindez már alig tűnt gondnak. Azt gondoltam, ha akar, úgyis megtalál, így felhagytam az óvatoskodással. Aztán megjelent az újságban az a kép. A gyűrű pedig eltűnt. Amikor megláttam a másik képet, azt gondoltam, tudom, hogy mi történt, de biztos akartam lenni. – Megint megajándékozott egy pillantással, amely olyan volt, mint éjszaka az ég. – Nem én öltem meg őt. Hisz nekem?
Vállat vontam.
– Majd átgondolom és tudatom magával.
Csaknem sötét volt, mire visszaértem Hollywoodba, de így is láthattam őt az ablakredőny résein át... Evelyn Merrill a kanapéján üldögélt, a térdét felhúzta az álla alá, s egyetlen pontra meredt a zöld falon. Unalmas kocsmazöld szín volt, de a szeme és a haja színével jól mutatott. Selyem háziköntöst viselt, zöldeskéket, amilyen az alkony volt odakint.
Smink nem volt rajta, és a szeme sem volt vörös, ha sírt is, nem látszott.
– Megtaláltam a pasast – mondtam.
– Wayne mondta nekem. A házi alkalmazott. Kér egy italt?
Anélkül, hogy a választ megvárta volna, töltött számomra egy mellbevágó adagot, gépiesen mozogva, mint az olyan ember, akit erős sokk ért.
– Részvétem Bizzotto miatt – mondtam.
Egy hang hagyta el, az a fajta hang, amilyent egy olyan állattól lehetne elvárni, amely a mellső lábával éppen egy csapdába lépett. A könnyei ugyancsak kijöttek, én pedig tartottam őt, amíg valamennyit kisírta. Aztán adtam neki egy italt, ő pedig leöntött a torkán valamennyit.
– Az ügyfelem azt mondta, hogy a férfi huszonöt évvel ezelőtt adta neki a követ – mondtam. Elmeséltem neki a történetet, semmit nem hagyva ki, ami esetleg Bizotto magánügye lett volna, azt akartam, hogy amikor a lányt kihallgatják, tudja, milyen pasas is volt ő. Amikor a becenévrészhez értem, összerezzent.
– Engem hívott úgy – suttogta. – Vörös Kő – nyelt egyet. – Elmondta nekem, hogy volt egy másik is. Egy másik asszony, akit valaha szeretett... s én rá emlékeztetem. Mary Daniels.
– Myra.
– Myra! Ő az, aki a képen volt! Myra Heatley. Ó, Isten, mit tettem? – A könnyek nekieredtek újra. Egy ideig még tartottam, mígnem egy idő után megint tudott beszélni.
– Utánanéztem. Az újságjaimat a hátsó verandán gyűjtöm össze, aztán időnként az egész stócot kidobom. A kép, amelyet maga mutatott nekem, csupán néhány hetes volt. Így éppen csak átfutottam az újságokat, míg megtaláltam azt. Ahogy maga megmutatta, azonnal tudtam, hogy valami különös dolog zajlik. Az én képem miatt. Nem volt véletlen... egy elhaladó fotós megállt, hogy egy meztelen nőt lefényképezzen. Tony hívta fel az egyik újságnál lévő barátját, előre elrendezve. Ő mindenkit ismert, és mindenki az adósa volt. Mindez nem igényelt számára nagy erőfeszítést. – Egy bágyadt, szánalmas mosolyt küldött felém.
– Azt mondta, hogy ez elősegítheti a karrieremet. Aztán, maga megmutatta nekem a másik képet és tudtam, hogy nem így van. Csak nem tudtam, hogy mi folyik... és meg kellett tudnom. Megkért, hogy menjek hozzá feleségül, érti. – Egy újabb mosolyt küldött felém, egy mosolyt, amelyről sejteni lehetett, hogy aligha hihette szórakoztatónak.
– Így aztán felhívtam Myra Heatley-t. Elmondtam neki, hogy maga itt járt, s megkérdeztem tőle, ismeri-e Tony Bizzottót. Ő pedig azt felelte, sosem hallott róla. De ha ő Mary Daniels, úgy neki és Tonynak van egy közös lányuk.
Kezdtem elveszíteni a fonalat.
– Házasok voltak? 
Megvonta a vállát.
– Tony sosem mondta. Csupán az ő rég elvesztett lányáról beszélt, s arról, hogy mennyire hiányzik neki. – Megállt és egy mély lélegzetet vett. – Engem ugyancsak elszomorított ez. Valóban sajnáltam őt miatta, ezért szerettem volna valami meleget és kellemest nyújtani neki, ami pótolja a lányt. Pótolja mindkettőt. Mondja... milyen ő?
– Myra? Őbenne egykor valószínűleg tömérdek volt abból, amilyen maga. Volt mögötte néhány kellemetlen szakítás, és a legjobbat tette, amit csak tehetett. Maga majd jobban csinálja.
Kezdtem úgy érezni magam, akár egy jojó, amely Pasadenában huppant le, majd Hollywoodban bukkant fel, de a következő beszélgetésemet nem intézhettem el telefonon. S nem intézhettem el anélkül, hogy a kliensem garázsát át ne kutassam.
Már azt megelőzően elvégeztem a kutatást, mielőtt a csengőt megnyomtam. Egy fekete Packard parkolt ott, ahol arra számítottam is. Nancy jött ajtót nyitni.
– Mindjárt hívom az anyámat.
– Ne zavarja. Magával kell beszélnem.
Úgy nézett rám, mintha megütöttem volna. Ennek ellenére bevezetett a nappaliba és leültetett. Itallal viszont nem kínált.
– Biozzotto felvette a kapcsolatot magával, azt követően, hogy az édesanyja képét meglátta, ugye?
A lány bólintott.
– Maga pedig találkozott vele.
Újból bólintott, alig észlelhetően, mintha megfagyott volna, s nem engedett fel eléggé, hogy mozdulhasson.
– Megkérdezhetem, hogy miért?
Tagadólag megrázta a fejét, s az egész teste ugyancsak vele rázkódott... az olvadás hirtelen és erőszakos volt.
– Egyszerű – mondtam, s kitettem az egyik kezemet, hogy megtámasszam. Éppen olyan erőszakosan rántotta el magát, mint ahogy rángatózott. Az a mód, ahogyan mozgott, önmagában elmondott egy történetet.
– Ő nem a maga apja, ugye?
– Nem.
– Maga soha senkinek nem beszélt őróla, vagy mégis? – Megint megrázkódott. – De nekem elmondhatja. Nem fogom kifecsegni az édesanyjának.
– Tony közölte, hogy el fogja mondani neki – elsírta magát. – Ezért kerestem fel.
Myra Heatley jött nagy léptekkel a szobába, csaknem olyannyira pánikban lévőnek látszott, mint amennyire feltételezhetően pánikba tud esni. Nagyon fehér volt. – Mit nem mond el nekem?
– Tudja azt maga – feleltem. – Azt, amiért maga kidobta Bizzottót, aztán megváltoztatta a nevét. Maga tudta, hogy a pasas mit fog tenni a lánnyal... esetleg már rajta is kapta; vagy a lány mondta el magának; de az is lehet, hogy egyszerűen csak tudta. Maga az egész életét azzal töltötte, hogy mindezt megpróbálja elfeledtetni a lánnyal, de a lánya inkább felkereste azt a szemetet ismét, semhogy megkockáztassa, hogy maga rájöjjön.
Nancy sírt és remegett, és éles metsző hangot adott. Azon tűnődtem, hogy kórházba kell-e vinni. Ám az anyja a karjaiba vette a fejét és nekiszorította a mellének, mintha Nancy egy kicsi gyerek volna, és ringatta, aztán néhány szem gyógyszert adott neki, majd ágyba fektette.
Amikor visszajött már nyugodt volt.
– Bizzotto bosszúból követte el mindezt, ugye? Megszervezte azt a képet Evelyn Merrillről, de ez nem volt elég. – Töltött egy italt magának, majd benyakalta. – Tudta, hogy mi az egyetlen dolog, ami engem tényleg szíven üthet. Az én kicsikém megsebzése. – Az italtól eltorzult az arca, s a kezével eltakarta egy pillanatra. – Éppen, ahogy korábban is megtette.
Rám nézett újra, arcán elszántság, szögletes állán makacsság tükröződött, mintha nem lenne visszaút, és nem lenne holnap. – Aztán, amikor Evelyn Merrill felhívott és azt mondta nekem: őneki adta a gyűrűt, tudtam, hogy Bizzotto ellopta tőlem, és azt is tudta, hol vagyok. De nem történt betörés. Ez azt jelentette, Nancy adta neki. Tudtam azt is, hogy találkoztak. – Vállat vont, mintha csak arról számolt volna be, hogy kirúgta a szobalányát. – Ezért áthajtottam és megöltem.
– Hogyan követte el?
Egy pillanatig teljesen döbbenten nézett rám, de összeszedte magát, majd előadta a történetet anélkül, hogy egyetlen ütemnél több kimaradt volna. – Vásároltam egy olcsó parókát, nehogy felismerjenek. Megmutatom. – Eltűnt és egy szőke hajdarabbal tért vissza.
– Aha – mondtam. –S mivel szúrta le?
Keményen nézett rám, akár egy pókerjátékos, aki az ellenfele lapját próbálja kiolvasni, aztán azt mondta. – Lelőttem.
– Megnézhetem a fegyvert?
– Természetesen nem. Lehajítottam egy szikláról... bele az óceánba.
– Maga nem ölte meg Bizzottót. Azt sem tudja, hogy hol lakott, s ha esetleg rájöhetett is, akkor sem lett volna elég ideje, hogy odaérjen énelőttem... bár talán lehetett, de csak épp hogy. Ugyanakkor nem tudhatta, hogy én megállók egy szendvicset venni. Minden oka megvolt azt hinni, hogy én Evelyn Merrilltől egyenesen Bizzottóhoz megyek. Ha maga meg akarta ölni Bizzotót, megfelelőbb időpontot választott volna.
– Ezen nem igazán gondolkodtam. Dühös voltam.
– Maga kitűnő. Valószínűleg az államügyészt képes lenne meggyőzni. Ő pedig a maga vallomását követően valószínűleg nem nézne további gyanúsított után. De mi jó lenne ebben? Mi lesz Nancyvel, ha az anyja börtönbe kerül?
Úgy nézett rám, mint akit telibe találtam. Még nem gondolkodott el ezen, ami azt jelentette, hogy az egész előadást az elmúlt tíz percben rögtönözte. Tényleg kiváló volt.
– Nézze – mondtam. – Tegye azt, amit mondott, hogy tett. Találja meg a fegyvert, majd szabaduljon meg tőle. Égesse el a parókát és a ruhát, amelyet a lány viselt. És gyorsan cselekedjen. Evelyn Merrill említést tehet magáról a zsaruknak.
– Maga nem megy el hozzájuk?
– Miért tenném? Mire odaérek, maga megsemmisítené a bizonyítékot.
A válla megkönnyebbülten leereszkedett.
– Erről jut eszembe, van valami, amiről tudnia kellene Evelyn Merrill egy kedves kölyök. Ő bizonyára az egykori saját magára emlékeztetné.
Elmosolyodott.
– Szeretném, ha megtartaná a gyűrűt.
Volt valami a vörös kőben. Különös minősége volt. Képes volt tökéletes kommunikációra bírni két embert.
***
Nem tudom elképzelni, hogy bármelyik amerikai írót is ne fertőzte volna meg Chandler, legalábbis közvetve bizonyára megfertőződtek olyan íróktól, akiket Chandler fertőzött meg. Biztos, hogy valamennyi amerikai krimi íróval meg kellett történjen ez, függetlenül attól, hogy saját könyveit illetően mennyire humoros, könnyed vagy kellemes, nem számít mennyire nyakas, dörzsölt vagy kemény. Chandler egészen egyszerűen megteremtette a mértékadót, és minden más elhajlás ettől.
A saját munkámban tömérdek elhajlást akartam. Úgy akartam például írni az asszonyokról, ahogy én ismertem őket – nagyon különfélének, néha gyilkosnak, gyakran hősiesnek, s csaknem mindig keményen dolgozónak ábrázolva őket –, szemben Marlowe női ismeretségi körét alkotó prostituáltaknak, aranyásóknak, elkényeztetett gazdag kislányoknak, és kegyetlen bűnözőknek. A férfi szereplőimet pedig sokkal életszerűbbnek szándékoztam ábrázolni a saját szemükben, semmint a hatalmas, szuperhős Marlowe, aki sosem törődött saját magával.
Ez bizonyára így van rendjén Egy olyan hős, mint Marlowe, másodlagos hős lenne (és gyakran találkozunk is ilyennel). Chandler látomását újraalkotni bármilyen kísérletszánalmas és vacak lenne. Mindnyájunknak a saját stílusunkban kell írnunk.
Chandler hatása rám a nyelvhasználatában – vagy inkább az abból merített ihletettségben nyilvánult meg. Nem látom, hogyan lehetne olvasni a könyveit anélkül, hogy el ne kápráztasson a szerző mértéktartása, eredetisége, briliánssága, de leginkább a precizitása. Ki van közülünk, aki nem hallja az ő hanghordozását, kifejezésmódjának fordulatosságát, amikor leül dolgozni? Lehet, hogy sosem írhatunk olyan jól – még csak hasonlóan se –, mégis magunkba zártuk az ő munkásságát olyan módon, hogy attól akkor sem vagyunk képesek szabadulni, ha éppen akarunk. Saját munkánkhoz úgy használtuk azt, mint valami ugródeszkát, s közülünk a mazochisták még úgy is tekinthetnek rá, mint a tökéletesség mércéjére, melyhez magukat is mérik. Akik jobb önkímélési érzékkel rendelkeznek, ezt nem mernék.
Julie Smith

A legmélyebb dél
Paco Ignacio Taibo II
1945
A
 nap. Ez a tökéletes narancsszínű labda a horizonton csaknem kárpótolt azért a nehézségért, amelyet a szél okozott nekem. A harmadik gyufát gyújtottam, s megpróbáltam eltakarni a lángot a bal kezemmel. Alex levetette a cipőjét és leguggolt, elmélyült beszélgetést folytatva egy csoport halásszal. Folyékonyan beszélt spanyolul, teljesen elbűvölve a három embert, akik falták a kiejtését. Bizonyos távolságról úgy nézett ki, mintha ő lenne a világ legjobb porszívóügynöke. Nem az volt. A társalgás, a monológ közepette felnézett és rám szegezte azt a kék szempárt. Talán húszyardnyira lehettem tőle, közvetlenül az elárvult cipői mellett. Útnak engedtem felé a füstöt a cigarettáról, a szél azonban elfújta.
Már hozzászoktam ehhez a távoli, s ha úgy veszem, mégis bensőséges kapcsolathoz, amely egymás fantomjává, árnyékává formált bennünket. Négy nappal korábban Alex apjának üzleti ügyeit kezelő egyik ügyvéd letett elém egy pénzzel teli borítékot.
– Alex feltehetően elutazik Mexikóba, valamikor a héten. Vigyázzon rá – mondta.
Nem tetszett nekem az ügyvéd nyakkendője, a vörös pettyek a metálkék háttéren, s a bandzsa tekintete sem tetszett. Még kevésbé tetszett az a feltételezése, mely szerint én ismerem Alexet, s tudom, hogy miért is kell vigyáznom rá. Mindenesetre, ahogy a Los Angeles-i irodámban a nap áttűzött az ablakredőnyön, a cigarettámból felszálló füst egy csésze gőzölgő mexikói kávéra emlékeztetett, amelyet évekkel korábban ittam.
Négy nappal később Alex és én egymást bámultuk, mialatt a nap nyugodott le az öbölben, néhány mérföldre Ensenadától, Baja Kaliforniában. Ha Alex beleun a csevegésbe, hamarosan valamelyik ensenadai étteremben ehetjük a vacsorát (külön asztalnál, természetesen), s megihatom a kávét, amire emlékeztem.
Alex nyilvánvalóan megértette az üzenetemet, hátba veregette a halászokat, s odasétált a cipőjéhez. Én nem mozdultam. Alex közeledett, imbolygott, akár egy tengerész egy hollywoodi musicalkomédiában, majd felvette a cipőjét anélkül, hogy rám nézett volna.
– Vacsoraidő, kövessen – mondta, noha a tenger felé beszélt.
Odasétáltunk az automobilokhoz, az övé egy meggypiros Fleetwood Cabriolet; az enyém – amely olyan közel parkolt hozzá, hogy csaknem horzsolta annak lökhárítóját pedig egy zöld, foltos Oldsmobile volt, amelyre ráfért volna a festőmunka.
Adtam neki néhány másodperc előnyt, földre dobtam a cigarettámat, egy utolsó pillantást vetettem a napra, amely belemerült a tengerbe, majd beszálltam az autóba.
Alex nem a déli határnál vakációzó porszívóügynök volt. Ő volt a Fletcher szupermarketlánc egyedüli örököse. Nem ez volt számomra a lényeges, de az ügyvédnek, aki átcsúsztatta az asztalomon a borítékot a dollárokkal, fontosnak látszott. Mindezen túl nem sokat nyújtott nekem: egy huszonhárom éves fiú fotóját – akinek zilált szőke haja volt, amely úgy látszott, hogy egyetlen szarvba akar nőni a homlokán –, s egy kevés pletykát arról, micsoda nemtörődöm és instabil is Alex, s mennyire beteg volt, amikor visszatért a Csendes-óceánról, valamint mennyi rossz dolog érte a háború alatt az egyik Burmán lévő japán koncentrációs táborban vagy a Fülöp-szigeteken, esetleg Malajziában. Amikor megpróbáltam meghatározni a pontos kötelességeimet, mint dada, nem tudtam fellelni semmi több konkrétumot, „...túlságosan is sok bajba keveredik, érti? Megakadályozhatná, hogy Alex megkéseltesse magát valami balszerencsés bordélyházban, Tijuanában, vagy bármi ilyesmit.” Amikor megkérdeztem: vajon Alex tudhatja-e, hogy követem, egy vállrándítással válaszolt. – Tegye, ahogy óhajtja. Valamilyen módon Alex úgyis rájön, s biztos vagyok abban is, hogy szemrehányást tesz nekem. Nehéz Alex elől elrejteni bármit is, de erre maga is hamarosan rájön.
Hétfő. Alex beváltotta az ügyvéd jövendölését, s elment délre, előbb San Diego irányába, később – a határt követve – Calexicóba. Mexicalin át lépett be Mexikóba, majd mindjárt a Forradalom Parknál megállította a Fleetwoodot, néhány yardnyira a határtól. Megdörzsölte a szemét, mint aki éppen felébredt, és a kocsimhoz közeledett. A nyitott ablakon át azt mondta:
– Azt hallottam, hogy egy kínai-mexikói egyetlen nap alatt hétszer is átugrotta azt a zöld kerítést. Mind a hétszer elfogták és visszaküldték Mexikóba. Ő tartja a helyi rekordot. Senki nem látta őt, s úgy tűnik, senki sem tudja a nevét, de mindenki ismeri ezt a sztorit. Meglehet, nem is létezett. Mindahányszor elcsodálkozom, ő miért kínai kellett, hogy legyen. Miért egy kínai fickót választanak egy mítoszhoz?
Nem várt a válaszomra, egy bőröndöt cipelve továbbsétált balra, a Hotel Palacióhoz. Abból ítélve, ahogyan cipelte, nehéz kellett, hogy legyen. Egy fél órával később a hotel bárjában futottunk össze. Egy Margarita lehetőségét mérlegeltem, összehasonlítva egy Gimlettel, amikor Alex megjelent a színen. A mennyezeti ventilátort szemmel láthatóan ízületi fájdalmak gyötörték. Egypár közép-európai menekült alaposan megizzadt, miközben a savas bort itta. Csendes tekintetük a horizontra szegeződött, bizonyára ezer mérföldekkel messzebb kalandoztak. Már attól elöntött a hőség, hogy figyeltem őket, a legrosszabb fajta hőség, szomorú és kidöglesztő. Egy tizenöt év körüli lány – valószínűleg német – játszott a sarokban lévő zongorán és dúdolgatott. Alex odajött hozzám.
– Nem értem, hogy a kínai fickó miért akart az Egyesült Államokba menni. Sokkal jobb idelent. Mi vagyunk azok, akiknek át kellene ugrani a zöld kerítést, nem nekik – mondta. Aztán leült a következő asztalhoz, s spanyolul rendelt egy korsó Sangriát.
Mexicali ez idő tájt az egyik állomása volt a szerte Európából érkező menekülteknek, akik engedélyért folyamodtak, hogy beléphessenek az Egyesült Államokba. S ez a hely volt – valószínűleg az is maradt – az ugródeszka a mexikóiak ezreinek illegálisan átlépni a határt, hogy néhány dollárt csináljanak maguknak északon. Azonban legfőképpen egy bágyadt város volt; szemét mindenütt, s porfelhő próbálta elfedni a haladás szegényes nyomait, visszatéríteni a várost az ősi sivatagi állapotba. Az a város volt, ahol rengeteg nyelven hallhatsz dalokat, dalokat, amelyek csaknem mindig melankolikusak voltak.
Az első napon Alex útvonala képtelennek és szeszélyesnek tűnő zarándoklattá vált, míg máskor valamilyen homályos szándék mozgatta. Betért egy cipőboltba és órákat töltött mexikói cipők felpróbálásával, aztán végül nem vásárolt semmit. Megállt egy helyi újságnál és elhelyezett egy hirdetést (két dollárért megkaparinthattam a másolatát: „Már megérkeztem, Ana. A Palacióban vagyok, Alex”). Felkeresett három orvost. (Pontosan feljegyeztem a nevüket és címüket és megígértem, hogy később benézek hozzájuk. Az egyiknél egy csodálatos kétnyelvű felirat volt az ablakon: „Mi gyógyíthatatlan betegségeket kezelünk, a többiek kúrálják saját magukat.”) Kiment a város határában lévő vásárba, s teljes komolysággal elhatározta, hogy a céllövöldében megnyer néhány kört, miközben a cigányasszonnyal flörtölgetett, aki a bódét üzemeltette.
A délután végére – ő a fehér lenvászon öltönyében, én pedig a porlepte fekete cipőmben – a határ felé gyalogoltunk, a hotelbe tartva, akár egy pár tönkrevert szerencsejátékos. Amint bementünk kíváncsian rám nézett. A kék szempár furcsa élénkséggel fénylett. Beléptem a bárba, hogy eljátszadozzak néhány ötlettel, s némi Margarita-tal megszabaduljak a por ízétől.
– Marlowe, maga dolgozik annak a guerónak, annak a szőke fickónak? – egy férfi a szomszéd asztaltól kérdezett, amint végeztem az első itallal. Korábban fel kellett volna néznem. Körülötte az asztalok üresek voltak. Sosem kedveltem a mexikói rendőrséget, de a mexikóiak még nálam is kevésbé kedvelték. A férfinak egy nagy forradás húzódott a jobb szemétől a torkáig. A nyitott kabátján keresztül látni lehetett a negyvenötöse markolatát.
– Nem tudom. Úgy látszik, nem kedvel engem túlságosan – nevettem.
A rendőr mosolygott.
– Én úgyszintén nem kedvelem őt.
– És engem? – kérdeztem viszonozva a mosolyt és jeleztem a pincérnek, hogy hozza a következő Maragrita-t.
– Nem, amigo. Maga brancsbeli. Magával együtt mi is mindig tisztában vagyunk azzal, hogy mi folyik, ha pedig mégsem, találgatunk vagy kérdezünk. Nem. Az egyetlen, akit nem kedvelek, az a szőke fickó. Idejött dühöngeni. Tudja mit tart abban a bőröndben?
Megőriztem a mosolyt. Semmi sem ér annyit, mint a nyíltság, amikor szócsatába keveredik az ember a rendőrséggel.
– Dollárkötegeket cipel és egy Thompson géppisztolyt. Ta loco elpendejo ese. Az a seggfej egy bolond.
– Miért nem vették el tőle a határon?
– Biztos fizetett egy kis mordidát, kenőpénzt. Jöjjön rá maga.
A hőség megakadályozott abban, hogy elaludjak.
A második nap reggelén, a folyosón szaladtam Alexbe. A fürdőszoba a sarok közelében volt és mindketten borotválkozni mentünk. Alex nem viselt inget; egy hatalmas fehéres sebhely keresztezte a hátát.
– Szólíthat Alexnek – mondta visszafordulva felém, tudva, hogy a szememet megigézte a heg. – Én Marlowe-nak fogom szólítani. Nem törődöm vele, ha ez a neve, ha nem. Ezt a nevet használta a bejelentkezésnél, s ez elég jó nekem is. Erről jut eszembe, ha beszél az orvosokkal, akiknél tegnap voltam, meg fogják mondani magának, hogy gyógyíthatatlan betegségem van. Nincs értelme annak, hogy megpróbáljanak kúrálni; mindössze hónapjaim vannak. – Anélkül beszélt, hogy rám nézett volna, még csak egy gesztussal sem ajándékozott meg a válla fölött. Feltételezte, hogy a törülközővel a vállamon és a kezemben a borotvaecsetemmel, valamint a borotvával őt követem.
– Próbálja nem megvágni magát a borotválkozáskor. Semmi nem zavar jobban, mint a vér a fürdőszobai lefolyóban – mondtam.
Erőteljesen nevetett. Egyikünk sem tudott volna borotválkozni. Egy mexikói volt a fürdőszobában, ült a vécén és gitáron játszott. Lesírt az arcáról, hogy nem sok barátja van. Nem látszott jó ötletnek megzavarni.
Délután Alex hetvenmérföldes óránkénti sebességgel lendült neki a Fleetwoodjával az iszonyatos útnak, hogy Ensenadába menjen kanyonokon és sivatagon vágva át. Az Oldsmobile-om minden erőlködése ellenére időnként szem elől vesztettem.
Mire Ensenadába értünk, besötétedett. Alex a város kapujánál lekanyarodott az útról és egyenesen az öbölbe hajtott. Minden időt azzal töltöttem, hogy meggyújtsak egy cigarettát, mivel az út menti üldözés közben – a délután folyamán – nem volt lehetőségem rágyújtani. Alex tűnt fel az árnyékok között, bosszúsnak látszott, amiért nem követtem.
– Szerelmes vagyok egy asszonyba, aki a környéken lakik. A férje egy ismert mexikói költő. Megfenyegetett, hogy megöl, ha újból meglát a felesége közelében. Mit tervez tenni, Marlowe?
A szeme dühtől csillogott. Arra készült, hogy tesz egy sétát, amikor elhelyeztem az állán egy egyenest. Némán csuklott össze a fehér homokra. Végigsétáltam az öböl mentén egy víkendház fényeitől vezetve, amely mintegy kétszázötven yard távolságra volt.
– Láttam Alex kocsiját nem sokkal ezelőtt. Magával jött? – kérdezte egy göndör hajú fiatal férfi a víkendház tornácán.
Bólintottam.
– Maga a kezelőorvosa? – kérdezte a pasas.
– Nem. Én egyfajta dada vagyok.
– Az én országomban testőrnek nevezik.
– Ez egy speciális munka. Inkább lélekőrzés.
– Raul Cota – mondta a kezét nyújtva.
Negyven körül kellett, hogy járjon, a körszakállát bajusz egészítette ki. Szomorú ábrázata volt.
– Marlowe – feleltem nyújtva a kezemet. – Honnan ismeri Alexet?
– Ő jött ide; azzal töltötte az idejét, hogy a víkendházam körül barangolt és mindenkinek azt mondta: szerelmes a feleségembe. Ám ez kicsit bonyolult lenne. Két éve özvegy vagyok. Talán ismerte a feleségemet azelőtt... nem tudom. De nem hiszem.
Ültem a verandán, s cipőm orrával a homokot kotortam. Cota bement a házba, majd egy kicsivel később két csésze kávéval tért vissza. Hallani lehetett a tengert. Alex hirtelen megjelent előttünk az állát dörzsölve. Elmosolyodtam.
– Egy csésze kávét? – kínálta Cota. 
Alex bólintott.
Ahogy feljött a nap, Alex teljes sebességgel elhajtott a Fleetwoodjával északra, a Csendes-óceán egyik kikötőjébe, amelyet úgy hívnak: Rosarito. Ott homárt reggeliztünk, mexikói palacsintával és frijolesszel. A sajátomért nem fizettem többet, mint két dollárt. Ha a dolgok így folytatódnak, sosem kaphatom meg a költségtérítésemet az ügyvédtől Los Angelesben.
Alex sétálni kezdett az öböl mentén. Nekem kezdett elegem lenni, és ottmaradtam annál a kalyibánál, ahol a frissen fogott homárt szolgálták fel nekünk. Kész voltam egy második csésze kávéra, fahéjjal. Alex látva, hogy nem követem, visszajött, és úgy nézett, akár egy mérges gyerek.
– Jöjjön Marlowe, hadd sétáljunk az öbölben, én pedig beszélek majd magának a barlangokról és a sziklarajzokról.
– Mi olyan sürgős, gringo? Hagyja, hadd igya meg a kávéját – mondta a halász, aki ránk várakozott.
– Fontos dolgokat kell megbeszélnünk – felelte Alex pergő spanyolján.
Otthagytam a kávé egy részét. Egyébként is túlságosan forró volt. Meggyújtottam egy cigarettát, s megpróbáltam utolérni Alexet, aki nagy sietősen ment a tengerpartra. Galambok csatlakoztak a társaságunkhoz.
– Innen mérföldekkel délre történelem előtti barlangok vannak, tele sziklarajzokkal. Több ezer évvel ezelőtt festette őket egy magas emberekből álló törzs, sokkal magasabb, mint a guaycuras, aki később telepedett meg ezen a területen. Tudja, hogy mit tehetünk mi, Marlowe? Foghatunk néhány jó kamerát és átvághatunk a hegyláncon. A barlangok hihetetlenek: kétszínű emberek, akik szarvakkal változtatják át magukat állatokká...
Azonnali választ várt tőlem. Aztán szemmel láthatóan beleunt és otthagyott, míg én a cigarettát szívtam, ő pedig továbbment a tenger irányába, s ahogy az apró hullámok a partra futottak, a cipője minden alkalommal vizes lett.
Alex berúgott, akár egy katona, aki ráeszmélt, hogy a rossz oldalon harcolt. Egyik Mezcal a másik után; az italnak még ahhoz sem volt elég ideje, hogy a nyelvét átmelegítse.
Ültem az egyik asztalnál, ötven egyidejű beszélgetés zajától és egy mariachi-együttestől körülvéve, amelynek pisztonosa megpróbálta felrobbantani az agyamat azzal, hogy a fülemtől négyinchnyire játszott hangszerével. A Club Camalias jelentette az egyetlen megállást Tijuana után. A Fleetwood csupa por lett, egy lebuj előtt parkolt, amely ideges drogfüggők, valamint San Diegó-i tengerészek törzshelye volt, kerítőké és azok portékáié, mexikói munkásoké a közeli építőipari társaságtól, akiknek nem volt idejük levenni keménykalapjukat, egy csapat rendőré, élükön az öreg barátommal, akit Ramireznek hívtak. Miután szétosztotta embereit a klub minden zugába, odajött és leült az asztalomhoz. A zajban képtelen voltam érteni a szavát, csupán a mosolya ért el hozzám.
Alex tudomásul vette a jelenlévő társamat, aztán egy dupla Mezcalt rendelt, hogy köszönthesse őt.
– A mexikói rendőrök putasok, kurvák – mondta Alex rámeredve az asztalunkra és kihasználva, hogy a mariachizene szünetelt.
Ramirez elmosolyodott és Alex egészségére emelte csészéjét.
– A maga barátja egy komplett bolond. Bizonyára öngyilkosságot követ majd el.
– Nekem is úgy tűnik – feleltem.
– Miért nem odaát csinálja? – kérdezte Ramirez. 
Ráhagytam, hogy megkeresse a választ. Tulajdonképpen nem is volt olyan rossz kérdés.
Alex szemei üvegesek voltak; az állkapcsa némileg szétnyílt. Látva, hogy Ramirez nem reagál rá, valami egészen mást keresett, ami megragadhatja a rendőr figyelmét. Könnyen megtalálta. Amerikai tengerészek egyike üldögélt a közeli asztalnál, teljesen belegabalyodva egy prostituáltba. Alex felállt és elindult felé. A mariachis a La Palomát kezdte játszani, valószínűleg ez az egyetlen mexikói dal, amelynek ismerem a szövegét, ám Alex nem hagyott időt, hogy élvezzem. Valamin vitatkozott a tengerésszel. Aztán hirtelen arcul ütötte az asszonyt. Felugrottam a székemből. Ramirez még csak kísérletet sem tett rá, hogy kövessen. A tengerész előhúzott egy kést és beledöfte az első útjába eső dologba... Alex bal kezébe, ami az asztalon pihent.
Az erőszak – mint mindig – sikoltozást és fékevesztettséget szült. Mindazonáltal a mariachis folytatta a játékát. Félretoltam a tengerészt, és kihúztam a kést az asztalból, kiszabadítva Alex bal kezét. A vér bőségesen buggyant ki belőle. Ramirez a saját asztalánál magába fojtott egy mosolyt.

Alex kitartott amellett, hogy Mexicaliban lássák el, ami miatt a kocsim első ülése csupa vér lett. Tudom, mérges lehettem volna, de mégsem voltam az. Alex viselkedése éppenséggel melankolikussá tett. Mialatt ő a váróban pihent egy kárpitozott széken, én Mr. Martinezzel beszéltem kliensem feltehetően gyógyíthatatlan betegségéről.
– Gyógyíthatatlan? Az ötven évvel ezelőtt lehetett, amigo. Most tökéletesen gyógyítható. Nemi betegsége van, szifilisz, s még csak nem is előrehaladott eset. Már kezeltük ezzel.
Az éjszakák sötétek Mexicaliban. A zene úgy csábít, akár egy falat étel, azonnal több helyről is. Időnként egy csapat részeg áll az utadba vagy egy taxis áll meg, hogy megpróbáljon meggyőzni: a kocsija ajtaja a paradicsomba vezető kapu. A szennyezett levegőtől és a száraz hőség miatt a fuldoklás érzése kínoz. Ez egy kisváros, amelyet a sivatagtól raboltak el. A kalapom és a zakóm nélkül mentem ki sétálni az éjszakába, keresni a válaszokat. Meglehet, a kérdések rám is vonatkoztak. Lementünk délre, hogy odafent hagyjuk lidércnyomásainkat, legszörnyűbb álmainkat. Ehelyett tükörbe nézve találtuk magunkat, szemtől szemben szomorúságunkkal és magányosságunk sötét oldalával. Miféle bűnt követtek el a mexikóiak, hogy Alex az országukat választotta megbolondulni.
– Ha száznyolcvan napig úszok arrafelé, visszaérek... – mondta Alex, valahol a Csendes-óceán egy másik részére mutatva, ahol a lelkének egy kis darabját hagyta.
– Valószínűleg várnia kell, amíg a keze javul – ez volt az egyetlen dolog, ami eszembe jutott, hogy kimondjam.
Visszatértünk Rosaritóba, ezúttal mindketten az én Oldsmobile-omon. Homárt ettünk az öbölben, és Alex megengedte magának, hogy a függőágyban ringjon álomba. Elhatároztam, hogy harcolok az álmosságom ellen, sétálok egyet az öbölben. Kevés cigarettámat megosztottam egy csoport asszonnyal és segítettem nekik tengeri kagylókat tisztítani. Viszonzásképpen több tucatot adtak nekem belőle vacsorára. Amikor visszatértem, felfedeztem, hogy Alex eltűnt a függőágyból és el a látótávolságból. A bőröndje még az autóban volt. Kinyitottam.
Valóban volt benne egy Thompson géppisztoly, töltetlen és rozsdás. Ugyancsak volt négy vagy öt köteg japán pénz, amelyet Kelet-India holland megszállása idején nyomtak. Azok alatt pedig egy rakás fotó, toprongyos angol katonákról, valamint amerikaiak, ausztrálok és új-zélandiak tisztelegtek a saját zászlajuknak, valószínűleg közvetlenül az után, hogy kiszabadultak egy koncentrációs táborból. Többükön kötés volt vagy mankóra támaszkodtak, karjuk volt felkötve, hónapos szakállal, hosszú hajjal, csontvázszerű testüket pedig láz, vérhas és rosszul tápláltság emésztette.
Alex gyufát nyújtott, meggyújtani a cigarettámat, amely az ajkamon lógott. Elfogadtam.
– Azt akarták, hogy visszatérjek, de inkább itt maradok. Börtönbe akarnak zárni Los Angelesben. Hallotta azt a mexikói dalt, hogy „Jaula de oro”, az aranyketrecről?
Sétálni kezdett az óceán felé. Megpróbáltam visszatartani a kezénél fogva, de kiszabadította magát egy gyors mozdulattal.
– Nem tudja felfogni, Marlowe?
Hátat fordított nekem és folytatta útját a tenger felé. Aztán megfordult, és rám nézett a halványkék szemeivel. Egy hullám megtört a parton, a nap kezdett lenyugodni.
Láttam, ahogy beleveti magát a vízbe, s vadul úszik, egyenesen neki a horizontnak, tajtékot vetve minden karcsapásnál. A nap a tenger fölött úszott. Alex egyre távolabb és távolabb került. Tizenöt perccel később alig lehetett látni a fejét a messzeségben. Aztán eltűnt.
Felejthetetlen a naplemente Baja Kaliforniában. Vissza kellene adnom az ügyvédnek a pénzt Los Angelesben. Hátat fordítottam a tengernek, ízületeim sajogtak. Bizonyára a nyirkosság miatt. Továbbsétáltam az Oldsmobile-hoz.
***
Az „Elkéstél, Terry!” első spanyol nyelvű kiadása 1973-ban jelent meg. Háromszor elolvastam. Az onnan kapottakat hozzátettem mindahhoz, amit Simenontól, Dürrenmattól, Hammettől és Le Carré-tól tanultam, s nyilvánvalóvá vált, hogy forgatókönyvként a krimi-irodalom kínálja számomra a legjobb lehetőséget azokhoz a történetekhez, amelyeket el akartam mondani. Három évvel később megjelent a regényem. Nem tudom, mennyi chandleri maradt benne; valószínűleg kevés, mivel amit én próbáltam csinálni Dias de combate-val, az egy új műfaj útnak indítása volt, az új mexikói krimi regény, amely nem csupán egyszerűen a keményre főtt hagyományt követte, megváltoztatott díszlettel. De nem kétséges, hogy Chandler ott volt; a dialógusokra, a karakterekre s az atmoszférára épített sztorikban inkább, mint az anekdotákban, de amelyek mégis irányították egy történet elmondását. Számomra, aki megfertőződtem a mexikói barokktól és a mágikus realizmustól, a neorealizmus volt a legjobb választás, Chandler stílusában. Meglehet, senki nem képes meglelni könyveimben e hatás nyomait; ez nem is olyan fontos. Én tudom, hogyan lehet felismerni a vétségeimet; én tudom, hogy Chandler valahol ott van a regényeimben, és hálás vagyok neki.
Paco Ignacio Taibo II

Társalgás a sötétben
Francis M. Nevins, Jr.
1946
A
 z éjszaka legmélyén feladtam, hogy megpróbáljak álomba zuhanni. Egy teljes éve sötét volt, én pedig hánykolódtam a göröngyös ágyon a hat hónapra elszigetelt, faházakkal ellátott autósturista pihenőhely hatos részlegében. Túlságosan is sok, a bérelt coupe kormányánál eltöltött óra, túl sok rossz formájú alak az utakon, gallonokkal több kávé, mint amennyit elbírnék, végtelen idejű párolódás a magányosság levében – az alvás elérhetetlen volt. Kiszabadítottam magam a pokrócokból és felkattintottam a kislámpát. Az órám az éjjeliszekrényen ketyegett, s két óra tizenöt percet lehetett leolvasni róla. Úgy döntöttem, körülbarangolom az autóspihenőt, hogy belélegezzek valamennyit az éjszaka nyugalmából, felnézzek a csillagokra, amelyeket Los Angelesben sohasem láthattam. Később azért fohászkodtam Istenhez, hogy bárcsak ágyban maradtam volna.
Hirosima és a japán kapituláció óta eltelt tizenhárom hónap a felvirágzás időszaka volt a magánnyomozók számára. A nemrég leszerelt veteránok százai – a háborúban megcsonkultan, amivel a hadsereg nem szándékozott foglalkozni – vándoroltak átszelve a térképet, saját maguk hiányzó végtagjait keresve. E fickók közül néhánynak volt családja, amely családok hajlandók voltak némi pénzt áldozni arra, hogy megtalálják őket. Néhány szerencsés Jóska örökölt, mialatt csapatuk a tengerentúlon volt és bankok meg ügyvédi irodák kezelték a birtokokat, s amelyeknek a papírmunkához szükségük volt e fickók aláírására. A bankok egyike történetesen az ügyfelem örökségét kezelte. Ez volt a magyarázata, hogy egy Marlowe nevet viselő privátszimat, miért is szállt fel Los Angelesben a Santa Fébe tartó Super Chiefre, s váltott vonatot Chicagóban, majd fogott egy, a közép-nyugat szívébe tartó helyiérdekűt, aztán bérelt egy túratragacsot, hogy kövessen egy kihűlt nyomot, s szintén ugyanez a szaglász, hogyan kötött ki – sebtében magára hányt háború előtti viharkabátjában – egy autóspihenőt körbeporoszkálva a semmi közepén, egy friss, csillagokkal tarkított éjszakán, 1946 októberében. A nyom, amelyet követtem rossznak bizonyult. Hetekkel később megtudtam, hogy az én elveszett veteránom új nevet vett fel, s '46 elején keletre vetődött, aztán egyik idegkimerültségből fakadó hisztériás rohamában – felidézni is borzasztó – leugrott a belvárosi Poughkeepsie Hotel tizenkettedik emeleti párkányáról, anyák napján, egy órára megakasztva a forgalmat. A fickó a felső közép-nyugaton nevelkedett, s a bank kapott egy bejelentést, amely szerint látták is ott, de valójában nem volt rá okom, hogy az ő pályáját bolyongjam végig, egyáltalán nem. Az élet szeret agyafúrt tréfákat űzni velünk, akárcsak ezt.
Az autóspihenő egy enyhe emelkedőn feküdt, néhány száz lábnyira az országúttól. Az ügyfelek legtöbbje az idő tájt rokon vagy haver volt, s az ezerszám leszerelt bakák valamelyikét látogatta meg, akik az obsitot arra használták, hogy diplomát szerezzenek az állami egyetem valamelyik szakán, amely egy mérföldre, keletre az autópályán és néhány dombon túl volt. Októberben azonban az autósturisták táborozóhelye teljesen kihalt. A köztem és az autópálya között húzódó faházak vonalát követve, minden, amit láthattam, az éjszaka volt és a hold sarlója, meg a csillagok ragyogása. Az egyetlen hang a tücsköktől jött, kivéve, amikor a kamionok végigdübörögtek a láthatatlan autópályán. Egy bagoly csapott le a semmiből, teljesen csendesen, csaknem az arcomat súrolva. Megdermedtem és vártam egy nyúl visítását, amelyet széttép az erdőben, de nem hallottam semmit, csak a tücsköket. Talán a bagoly is téves nyomon járt.
Akkor meghallottam egy köhintést az éjszakában, és többé már nem voltam egyedül. Egy magas vékony ember fedetlen fejű, világos hajú, az arcán többnapos fehéres borosta – rohant ki az erdő széléről, s telepítette be magát közém és a kabinsor közé. Farmerkabátot és tornacipőt viselt és valamit, ami olyannak látszott a holdfényben, mint egy egész hadsereg által lestrapált kabát.
– Mr. Marlowe, uram? – A hangja mély és ideges volt. – Zavarhatnám, mindössze egyetlen percre?
Felriadtam a nevem hallatán, amely félig suttogva szólt az éjszakában. Az ötlet, hogy üzletet nyissak az autóskempingben néhány napra, esélyt adott az embereknek a velem való érintkezésre, s rávezethetnek a veterán nyomára, akire vadászom, bár arra nem számítottam, hogy valaki a fák közül lopakodjon utánam hajnali fél kettőkor. Az arcomat az udvariasság professzionális maszkjára formáltam és ránéztem a férfira. Ő nem rám nézett, hanem keresztül rajtam, bele a hideg semmibe, ami körülvett bennünket. Úgy saccoltam, hogy a húszas évei vége felé járhatott. Sápadt, kesztyűtlen kezeit maga mellett lóbálta, mint aki biztos akar lenni abban, hogy nem feltételezek nála fegyvert. Ha ő volt az én elveszett veteránom, úgy én Eleanor Roosevelt fodrásza vagyok.
– Én vagyok Marlowe – mondtam neki, próbálva barátságos hangnemet megütni. – Mit tehetek önért? Nem tud várni a dolog reggelig?
– Láttam a sztorit a megyei lapban a minap – mondta még mindig olyan halkan, hogy éppen csak kivehettem a szavait – a fiatal katonáról, aki valahol itt a környéken nőtt fel és némi pénzt örökölt, s maga megpróbálja megtalálni őt. A cikkben az állt, hogy maga ennek az autóspihenőnek hatos részlegében lakik néhány napig. Én éjjel tíz-harminc óta idekint vagyok, de úgy határoztam, túlságosan késő van kopogtatni az ajtaján. Aztán, amikor láttam, hogy kijött sétálni, eldöntöttem: nincs okom reggelig várni. Köszönet, hogy megmentett egy hideg éjszakától az erdőben! – Rövid, érdes csaholással felnevetett, ami a farkasokat juttatta az eszembe, aztán a lestrapált kabátja övével babrált. – Semmit nem tudok a cimboráról, akit maga keres, de van egy kis saját gondom, s tényleg igen nagyra értékelném a segítségét.
Megpróbáltam kerülni a tekintetét, s kipuhatolni a diplomatikus módját, hogyan térjek ki a nem kívánt társalgás elől.
– Nézze, kölyök – mondtam –, bármi legyen is a maga problémája, én nem tudok segíteni. Idegen vagyok itt. Nincs engedélyem erre az államra. Talán a zsaruk vagy valamelyik helyi privát...
– Senki más nem fogja megoldani! – visította, és szétszakította a kabátja cipzárját. Egy őrült pillanatig biztos voltam abban, hogy közszemlére teszi magát. Aztán megláttam a megbújó fekete dobozt, ami övvel volt a dereka köré fogatva, akár egy pénzváltó gép, amilyeneket a villamoskalauzok viselnek.
– Látja a gombot? – kérdezte lágyan, szelíden, akár a gyönyörű hajadon egy tündérmesében. – Nem, nem hiszem, hogy látja. De, ha lenyomom – mondta –, mindketten fűbe harapunk. Látja, Mr. Marlowe, ez a társalgás szó szerint megéri a maga életét.

Ő nem mozdult és én sem mozdultam. Csak álltunk ott az erdőszélen, talán tízlábnyira egymástól. Ezer mérföldekre tőlünk nehéz rakományú teherautó sugárnyalábja fehérítette ki a domboldal egy foltját, amint túlhaladt egy bokron, majd elenyészett. Tücskök ciripeltek, miközben a világ a tengelye körül fordult.
– A nevem Hume. – A fehér bőrű fiatalos férfi megajándékozott egy bánatos mosollyal, amint bemutatkozott. – Charles Henry Hume II. Sajnálom, de nem tudom a kezemet nyújtani, Mr. Marlowe, mert ha megtenném, maga megragadhatná és megpróbálhatná kicsatolni az övemet. Nem bánja, ha eltekintünk ettől a formaságtól?
Valahogy sikerült kiviteleznem egy bárgyú bólintást, bele az éjszakába.
– Nem az én saját problémám, amit meg kell beszélnem magával – mondta Hume. – Ez a... nos ez a legdrágább barátomé. Nevezzük őt Chucknak. Szegény Chuck akadályoztatva van abban, hogy a nyilvánosság elé lépjen. Én beszélek helyette.
Lenyeltem az ingerlékenységet és vettem egy mély lélegzetet. Semmi más nem idézi elő, csak a metszően tiszta éjszakai levegő, hogy egy fickó egészségtől duzzadónak érezze magát.
– Chuck sosem ismerte az apját. – Hume hangja még halkabb lett. Az volt az érzésem, hogy nem én voltam az, akihez beszélt. – A szülei akkor házasodtak össze, amikor még mindketten középiskolások voltak. Össze... össze kellett házasodniuk. Hat hónappal később lett egy kislányuk, aki idő előtt született, kevesebb, mint két font súllyal. Maradandó agysérülése volt. A baba nem élte meg, hogy járjon vagy beszéljen. Négy hónapos korában meghalt. Chucknak később az anyja elmondta, hogy a gyermeknek angyalarca volt. Az asszony megint terhes lett, de néhány hónappal később Chuck apját besorozták és elküldték harcolni abba a háborúba, amely háborút végigharcolni hivatott volt. Emlékszik arra a háborúra, Mr. Marlowe? Ezerkilencszáztizenhetet írtak. Chuck apja nem élte meg, hogy lássa a fiát.
Belekémleltem a csillagokkal kipontozott sötétségbe, Hume arcára vadászva, hogy megpróbáljam kiolvasni annak kifejezéséből, vajon vár-e feleletet vagy kommentárt. A sápadt-borostás arcvonás üres volt, akár egy gránitlap. Megkockáztattam, hogy mondjak valamit, remélve, hogy az ártalmatlan.
– Szóval, az anya tartotta el saját magát és a fiút?
– Igen – mondta. Semmi ellenséges nem volt a hangjában vagy a tekintetében, de szétálló ujjai mindvégig a pénzváltógép övén játszottak.
– Az első világháborúban még fizettek halálozási segélyeket – szóltam. – Özvegyi nyugdíjakat.
– Abból a pénzből, amit neki kifizettek, egy kutyát sem lehetne felnevelni – felelte Hume. – Munkát kellett találnia. Visszament Louisianába, ahol felnőtt, s egy kis bizniszt futtató üzletember az Opelousasban felfogadta titkárnőjének. Ő viszont sosem képezte magát igazi karrierre – hány asszony teszi? –, így aztán sosem volt képes a bankókkal bánni és megtakarítani bármennyit is. Szinte semmit nem költött magára, csupán hébe-hóba egy-egy Chaplin-filmre. Tudja, hogy mivel szórakoztatta magát? Kitalálta a saját nagyszerű speciális desszertreceptjeit. – Kuncogni kezdett, mintha csak megkóstolhatná azokat, amikről beszélt, a mély, érzéki torokhang hidege végigfutott a hátgerincemen. – Azok a különlegességek megváltoztatták az életét.
Újabb szünet. Nem törődtem vele, csukva tartottam a számat, s vártam, hogy felvegye a történet fonalát.
– Hallott valaha Louisiana Ladyről? – kérdezte.
Úgy hangzott, mint egy filmcím, valami talán Dorothy Lamourral és Bing Crosbyval. Valahol máshol és más időpontban ezt mondhattam volna neki. De nem akkor és nem ott. Egy ilyen csípős megjegyzés mindkettőnket megölhetett volna.
– Louisiana Lady! – ismételte ingerülten, mintha én egy szellemileg visszamaradott gyerek volnék, akinek nincs kész a házi feladata. – Levélmegrendelésre szállító ínyenc élelmiszerüzlet. Gyümölcskocsonyák, cukrászsütemények, torták. Az emberek speciális alkalmakra küldik egymásnak azokat.
Nem az én köreimben. Talán az a baj ezzel a szakmával, hogy egy privát szaglász nem sok olyan emberrel találkozik, akinek ajándékokat küldene. Tíz percen belül már másodszor döntöttem megfontoltan úgy, hogy megtartom a fricskás megjegyzésemet.
– A húszas években, de még a gazdasági válság idején is ez a fajta a üzlet volt a legjövedelmezőbb az országban – mondta büszkén Hume, mintha ő lett volna annak megalapozója. – A Chuck srác anyja azon dolgozott, hogy azt beindítsa magának. Saját kezűleg készítette az összes receptet. Hirtelen gazdag ember lett, a termékei értékesítésébe fektetett kemény munka meghozta a gyümölcsét. Néhány éven belül Chucknak nagyszerű új élete volt. Magántanárok, szolgák, második otthon itt fenn a dombon, ahol az év felét töltötték mindig. – Úgy véltem, hallok egy halk zokogást valahol a hangjában. – Csakhogy a gazdagsághoz vezető út során elvesztette az anyját.
– Férjhez ment újra? – találgattam.
Rossz lépés volt. A kérdés csupasz ideget ért és ő felvisított. – Nem! Nem! Nem! – És ez az eszembe juttatott valakit, akit hajdan hallottam sikítani, amikor az arca egy szögesdrótkerítésnek ütközött. Istenem, miért nem hallja meg őt az autóskemping vezetője és tekint ki az ablakon, aztán látva, hogy valami nincs rendben, hívhatná a rendőröket? Hume ujjai egy kódolt üzenetet kopogtak fekete doboza övén. Egy rövid ideig azt hittem, hogy mindkettőnk halott. Aztán a következő pillanatban a borotválatlan őrült lecsendesedett, akár hajnalban a nyári tó.
– Egy évben többször is – mondta – elment egy hétre vagy tíz napra. Még ha egy gyerek, mint Chuck, alig értette is. Más férfi ment vele minden egyes útra. Soha egyiküket sem hozta haza. Ó, ő volt a diszkréció megtestesítője. – Újabb rekedt kuncogást hallatott.
Álltam mereven a sötétben és a köztünk lévő távolságot méricskéltem, próbáltam erőt gyűjteni, hogy megkockáztassak egy repülőugrást, amely földhöz szegezhetné ezt az őrültet, de képtelen voltam véghezvinni. Az a fajta játék egy filmhősnek vagy a kaszkadőrének való volt, de nem nekem. Az is lehet, hogy csupán blöffölt, esetleg nem is volt robbanóanyag azon az övön, és ha túlélem ezt a találkozást, s rájövök, hogy rászedett, elátkozhatom magam, mint pipogya frátert, de legalább életben lennék. Ez az éjszaka túlságosan is hideg volt ok nélkül meghalni.
– Én jobban megértem őt az idő tájt, mint Chuck – folytatta Hume. – Annyira szerette a férjét és az első gyermekét, aztán kevesebb, mint egy év alatt mindkettőt elvesztette, egymástól távol, aztán már képtelen volt újra felvállalni azt a fajta érzelmi elkötelezettséget, akár egy másik férfi, akár Chuck felé. Ó igen, ő felismerte a fiú iránti kötelességét és megjátszottá a szeretetet, ám egy gyerek képes érzékelni a különbséget. Chuck egyedül nőtt fel. Anyagi gondjai nem voltak, de zárkózott, magányos életet élt. – Hume óvatosan kuncogni kezdett és néhány lépést tett felém, egészen addig, mígnem a hátát nekitámasztotta egy fügefa törzsének, de az is lehet, hogy egy szilfa volt. – Én voltam az egyetlen barátja – mondta.
Nem akartam megkérdezni tőle, hogy a két fiú hol találkozott, elsősorban azért nem, mert a gomb megérintésére ösztönözhetné, másodjára pedig azért nem, mert már tudtam a választ, amely valahol ott volt a kifakult, férges szemöldöke mögött. A tücsökszimfónia háttérzenéjétől kísérten próbáltam kikalkulálni a következő lépésemet, amikor is a tücsköknek hirtelen versenytársuk akadt, s úgyszintén a csillagoknak is. Egy jól beállított gépkocsi motort lehetett hallani, aztán kerekek nyikorogtak a kavicson. Fényszóró sugárnyalábok festettek kúpos fehérséget a fákra, s irányukat tartva jöttek tovább felénk a fatörzseken, akár egy kereső reflektor a rabkitöréses filmekben, amint a láthatatlan autó befordult az épületsor sarkán, s bekanyarodott felénk. – Le, a kövek mögé – sziszegte Hume. – Most! – Lebukott fedezékbe, oldalára dőlt, jobb kezével átölelve a fekete dobozt, mutatóujját pedig ráhelyezve arra, amit én az elsütő szerkezetnek véltem. Bárki volt is abban az autóban, nem akartam ok nélkül felrobbantatni, s magamat sem akartam. Tengerészstílusban belevágódtam a sárba és bemásztam a bokrok védőfala mögé, még Hume látószögén belül, de olyan messzire az ő helyétől, amennyire csak mertem. A földhöz lapultunk, amint a fényszóró néhány pillanatra végignyaldosta a bokrokat. A kocsi odakanyarodott az autóspihenő hátulsó részéhez, s lefékezett az épületsor távoli végében, talán százlábnyira tőlünk, rézsútosan leparkolva úgy, hogy kiböngészhettem az állami hekus jelzését a vezető felőli ajtón. Egy súlyos alkatú fickó uniformisban – ingben, nadrágban és vállszíjjal – csusszant ki az autóból, aztán nyújtózkodott és ásított a kocsi tompított világításának gyér fényében, majd eloldalgott az erdő széléig, a fák vonalával szemben megállt, egy pillanatig ügyetlenül keresgélt, aztán könnyített magán. Visszaőgyelgett a kocsihoz és becsusszant a volán mögé, bekapcsolta a fényszóróját, majd teljes kört tett az autós táborozóhelyen. Hátsó lámpája tovapislákolt a kabinsor távoli sarkánál. Hume kilépett a fedezékéből, s egy karjelzéssel utasított, hogy én is ezt tegyem. A másik keze egyetlen pillanatra sem kódorgott el az övén lévő dobozról. Mihelyst a rendőrkocsi kerekeinek ropogása a kavicson beleveszett az éjszaka zajaiba, Hume folytatta élettörténetét, mintha a félbe szakadás csupán egy álom lett volna.
– Chuck magányos kamasz volt – mondta –, de megtanulta szórakoztatni saját magát. Szép időben órákat töltött el a házon kívül, bogarakat fogott, hogy később preparálhassa őket, vagy üldögélt a fűben és a mókusokat meg a madarakat figyelte. Néha egész éjszakára kiült az erdőbe. Esős napokon a házban játszott, fa- és fémhulladékokból apró okos mechanikus szerkezeteket épített. És állandóan olvasott. A ponyva detektívtörténetek voltak a kedvencei. Ha ő és az anyja egyetlen nap egy tucatnyi szót váltott, az már rengetegnek számított.
– Micsoda élet – feleltem.
– Ezerkilencszázharminc nyarán, amikor Chuck tizenhárom éves volt, ez az élet véget ért. A második otthonuk fenn a hegyekben, mintegy hat mérföldre, nyugatra volt innen egy salakos út végénél, amely egy két forgalmi sávú, kikövezett útról kanyarodott le, s amely makadámkígyóként tekeredett körbe a hegyoldalon. Chuck úgy szokta hívni az utat: Öreg Tekervényes. – Hume felemelte arcát a növekvő holdra és egy kedves kóristafiú hangján a régi karácsonyi dal, az Ó Tannenbaum dallamára énekelni kezdett:
Ó, Tekervényes!
Ó, Tekervényes!
Dugóhúzóként
Visz fel.
Akadozni kezdett a lélegzetem. Ahogy ott állt – ott a fák vonalának szélénél –, az éneklés felzengett egészen a csillagokig, azt súgva nekem, hogy mindketten meghalunk vagy csonkák leszünk reggelre, ha mielőbb meg nem teszem a megfelelő mozdulatot. Kezdtem közelebb oldalogni hozzá. Először egy tucat lábnyira voltunk egymástól, aztán tízlábnyira, majd nyolcra vagy kilencre. Néhány további lépés elvont énekének további fél perce –, s elég közel leszek, hogy egy gyors rúgással megcélozzam az ágyékát, aztán hátratekerjem a kezét, mielőtt megérinthetné a kioldó szerkezet gombját.
Aztán – éppen az egyik bandzsa versszaka közepén – mindkét kezével meglökött. Keményen a földre vágódtam, rá a bal csípőmre. Az ütődés úgy futott végig rajtam, akár egy robbanás. Hume fölém tornyosult, jobb mutatóujja a gombon, s bárgyún mosolygott. – Tudok olvasni a gondolataiban, Mr. Marlowe – mondta udvariasan. – És tényleg méltányolnám, ha megengedné, hogy befejezzem a történetemet.
Mintha képes lennék megállítani őt, mialatt úgy fekszem ott, akár egy fabábu.
– Egy fülledt nyári délután – ezerkilencszázharmincban – Chuck anyja elment a Duesenbergjén, hogy néhány megbízásnak eleget tegyen a hegy lábánál lévő faluban. Nem jutott el odáig. Az Öreg Tekervényes egyik legveszedelmesebb kanyarjában elvesztette az uralmát a kocsi fölött és keresztülhajtott a sziklafalon. Az üzemanyagtartály felrobbant, ő pedig szénné égett. A Duesenbergből egy formátlan vasdarab maradt. Hiszi vagy sem, a rendőrségnek olyan abszurd ötlete támadt, hogy nem baleset történt, hanem a szegény ártatlan, tizenhárom éves Chuck szabotálta a féket vagy valamit és alakította át halálos csapdává az autót. Nos – már mondtam –, ő tudott bánni a mechanikus szerkezetekkel... Mindenesetre a szakértő megvizsgálta a roncsot, de nem találta jelét babrálásnak. Ugyanakkor lehetetlen volt kideríteni, hogy az anya miért vesztette el a kormány fölött a kontrollt. Óvatos vezető volt, s hetek óta eső sem esett, így nem voltak nedves foltok, ahol megcsúszhatott volna. Az egyetlen darab fizikai bizonyíték a karambolból néhány apró összeégett kartondoboz-maradvány volt, amelyet a hegyről lefelé találtak meg, de nem tudták egyértelműen kimutatni, hogy azok az asszonnyal voltak. És bárhogyan is, Chuck túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy vádat emeljenek ellene, még ha találtak volna is bizonyítékot.
Hason feküdtem a hideg földön, s megpróbáltam mérlegelni azon esélyeimet, hogy meglátom-e a napkeltét.
– Így akkor Chuck – mondta Hume – tizenhárom évesen hirtelen milliomos lett. Az anyja ínyenc gyümölcszselé- és tortaértékesítése olyan volt, mint a futótűz. Természetesen kijelöltek egy gyámot a fiú számára, amíg el nem érte a huszonegyedik életévét. Mindenféle komoly ügyvédek ugrottak ki a faiparból, önként ajánlva fel szolgálataikat. Kíváncsi volnék, hogy közülük hányan háltak Chuck anyjával. Aztán miután elolvasták a végrendeletet, mindannyian visszamásztak az odújukba. Képes kapizsgálni, hogy miért, Mr. Marlowe?
– Ő, ő... – A vagány magándetektív semmit nem tudott kinyögni csípős száján, csupán dadogott. – Nem hagyott rá semmit?
– Teljesen kitagadott az örökségből. – Úgy visította a szavakat az éjszakába, akár egy állat halálsírása, amikor egy ragadozó kibelezi. – Nincs bocsánatkérés, nincs magyarázat. „Az a szándékom, hogy nem adok át részt a vagyonomból a fiamnak, Charles Henry Hume II-nek.” Látja, hogy mekkora sokk volt Chuck számára mindez? – A két énje közötti rés teljesen nyitva volt megint. – Az anyja elostorozta a fiút a sírjától, a ringyó! Minden – a ház és a föld, a részvények a Louisiana Ladyben, az ingóságok –, minden egy alapítványnak ment, amely agykárosodott újszülöttekért végez kutatásokat. – Egy távoli pontra mutatott, túl az autópályán és a dombokon. – Az alapítvány az állami egyetemen van, egy mérföldre innen.
Az egyetlen esélyem, hogy mindezt túléljem azon az éjjelen az volt, ha szóval tartom, legalábbis ez látszott a legjobb megoldásnak, ezért feltettem neki egy kérdést: – Pereskedett a végrendelete miatt? – Jó fiú, Marlowe. Logikus kérdés az adott körülmények között, a hang félúton kontrol alatt van. Talán még van esély a számodra.
– A helyi ügyvédek azt mondták, hogy nincs rá jogalapom – felelte. – Ó, a nevemre írtak egy kis földdarabot. A hagyatékból kivett ingatlant, nekem ítélték a fenntartását, így elégítve ki, amire ebben a helyzetben egy kiskorú jogosult, függetlenül attól, hogy a végrendelet miről szól. A Louisiana Lady értéke mellett nem volt egy pénzhegy. – Rám nézett úgy, ahogy egy kígyó néz a madárra, amelyet reggelire akar, s idegesen nyaldosta ajkait. – Feltételezem, kíváncsi rá, hogyan éltem azóta.
Nem tetszett nekem közönyös hangsúlya, még kevésbé tetszett az a mód, ahogy felsőteste fölém tornyosult, várva a válaszomat. Az életösztönöm azt súgta, hogy csapdát állított.
– Semmire nem vagyok kíváncsi – motyogtam.
– Ó igen, maga kíváncsi, maga kíváncsi, maga kíváncsi. – Annak a kibelezett állatnak az üvöltése megint, hasítva a sötétséget, akár a hentes kése. – Engem bezártak, aztán kiengedtek és újra bezártak! Az anyám... az ügyvédem... az életem... – Esetleg azt mondta: „feleségem”, nem voltam biztos benne. – Én is egy áldozat vagyok! Érdekli magát az igazság, Mr. Marlowe? Vissza akarom kapni az életemet. Mindent, ami az enyém, és amit elvettek tőlem.
– Úgy hangzik, mintha új ügyvédre lenne szüksége mondtam.
Szabadon engedte a felháborodás egy lószerű horkantását. – Az ügyvédek sakálok. Egyikük ellopta az örökségemet. Detektívre van szükségem, mégpedig magára. – Közelebb csúszott hozzám, miközben én még mindig a keményre döngölt talajon feküdtem. Amikor fölém hajolt – ahogy egy csatában a sebesült katona fölé a doktor – láttam, hogy egy könnycsepp formálódik az egyik szemében. – Segítsen nekem. Védje meg a szegény Chuck jogait. Ha A azt tervezi, hogy megöli C-t, de C-nek van egy nyomozója, aki minden mocskot feltúr A életéből, s a nyilvánosság tudomására hozza, ha bármi történik is C-vel... nos, hosszú és boldog életet garantál C-nek. – Nem sok elképzelésem volt arról, hogy miről is halandzsázott. Kabátja ujjával megtörölte a szemét, aztán a könnyeket felváltotta az alattomos kígyótekintet, amelyet már láttam azelőtt. Az ujja tovább tévelygett az övön lévő gomb felé. – Segítsen nekem. Legyen a nyomozóm. Mentse meg a saját életét.
Az ágyéka ezúttal rúgótávolságomon belül volt. Beleadtam mindent, amit csak tudtam, ő pedig szabadjára engedett egy fájdalmas kiáltást, ami az én füleimnek zene volt, aztán térdre rogyott, s kezével a heréit markolta. Ezzel kéz közelbe került az arca. Nem finomkodtam vele. Amint abbahagyta a fetrengést kirántottam a viharkabátom övét, aztán hátrakötöztem a kezét, majd lehúztam a cipőjét és a zokniját, ha netán sikerülne kiszabadulnia, ne juthasson messzire. A szerkezetet a derekán nem érintettem meg, de még csak nem is bámultam meg túl közelről. Még akkor is zihálva lélegeztem, amikor keresztülbotorkáltam az autóspihenő hátsó parcelláján, majd körbe az elsőhöz, aztán berúgtam a MANAGER feliratú kabin ajtaját, felkapcsoltam a villanyt, s miután megtaláltam a telefont, az állami rendőrséget kértem a kezelőtől.
– A gályáját teheti fel rá, hogy valódi bomba volt. A tűzszerészosztag éppen csak befejezte a hatástalanítását. – Fry őrnagy, a környéken lévő rendőrlaktanya ügyeletese nem volt magasabb Alan Laddnél és akkora zsírpárnát viselt a pocakja körül, hogy egy európai menekülttábort egy hétig elláthatna belőle. Külön irodájában egy kannából kávét töltött két kicsorbult bögrébe, s egy korty whiskyt lottyantott hozzá egy üvegből, amelyet az aktafiókból húzott elő. A piszkos ablakon keresztül – amely a barakk parkolójára nézett – a keleti dombok fölött lévő napkoronát bámultam. Dinamit és gyutacs, amelyet előző nap az autópálya személyzetétől loptak. Nem viccnek szánta, hogy mennyire jó a mechanikus eszközökkel. Az autóspihenő eltűnhetett volna egy húsz láb mély kráterben, ha megnyomja a gombot.
– Christ! – motyogtam, s egy slukkra lehajtottam a csésze tartalmának felét. A túlforralt löttynek út menti kávé íze volt, akár az istenek italának, s a nyers bundapálinka minden bizonnyal a tilalom idejéből maradt. Még sosem élveztem italt ennyire. – Szándékomban áll élni még egy kis ideig.
– Már amennyiben jó fiú lesz – mondta Fry, miközben a karóráját fényesítette. – Miss. Dunkel bármelyik pillanatban itt lehet, Marlowe. Személyesen akar köszönetet mondani magának azért, ahogy ezt a helyzetet kezelte és ó, az ő klienséét is. – Miss. Amanda Dunkel – mint azt Fry már elmondta nekem –, Hume ügyvédje volt, s számomra egyértelművé vált, hogy ő egy nagykutya ebben az államban. Ő jobban szeretné, ha maga nem jelentené fel a fiút. Én ugyanígy érzek. Engedjünk szabad folyást a természetnek.
– A fickó dilis – feleltem. – Valakinek, muszáj lakat alá helyeztetni. Börtönbe vagy diliházba, nem számit hová. Magának szüksége lesz rám, hogy tanúvallomást tegyek arról, ami történt.
– Marlowe – sóhajtott –, nekünk annyira van szükségünk magára, mint a magasabb adókra. Amint Miss. Dunkel illedelmesen köszönetet mondott magának, mi felpakoljuk a poggyászát és kikísérjük innen. De az csak akkor megy rendben, ha maga nem lesz túlságosan kíváncsi, és nem jön vissza körbeszaglászni. Kész vagyok elmondani néhány dolgot. Rájött, hogy Hume miért beszélt önmagáról úgy, mintha két ember lenne?
– Elő tudok vezetni egy rafinált feltételezést. – Letettem az alkoholos kávé bögréjét, s visszatartottam egy borzongást. – Amikor még tizenhárom éves volt, megölte az anyját.
– Agyafúrt szaglász. Én újonc voltam a testületben, amikor mindaz történt, de jó az emlékezőképességem. Fogadok, hogy maga még azt is meg tudná mondani, hogyan követte el a fiú.
– Részleteiben nem – válaszoltam. – De feltételezésem szerint egy másik hercig mechanikus szerkentyűvel. Azt mondta, hogy a zsaruk találtak apró kartondoboz-darabokat a hegyoldalban, közel ahhoz, ahol a kölyök anyja lezuhant. Volt ilyen?
Fry állkapcsa ide-oda imbolygott, ahogy bólintott, akár a formából kiöntött zselatin. – A fiú fogott néhány lódarazsat és beletömte őket abba a dobozba, amit úgy készített elő, hogy felül kirepülhessenek néhány perccel azután, amint a dobozt elhelyezte az anyja Duesenbergjének első ülésén. A fedél lerepült, a lódarazsak kiszálltak és belepték az asszonyt, ő pedig elvesztette uralmát a kormány fölött, éppen úgy, ahogy azt a fiú kitervelte, s az autó átrohant a sziklán. Mi azt gondoljuk, hogy az ötletet azon olcsó detektívmagazinok valamelyikéből merítette, amelyeket mindig is olvasott. Tizenhárom éves korához képest kellően okos volt, de csak néhány órára tett bolonddá bennünket. Természetesen túlságosan fiatal volt, hogy gyilkossággal vádolják, ezért olyan intézetbe küldték, ahová való. Aztán nyolc vagy kilenc évvel ezelőtt bekerült a képbe Miss. Dunkel, aki kihozta őt. Egy hölgy pénzzel és befolyással, Marlowe. A nő fivérei közül az egyik az állam legfelső bíróságán dolgozik, a másik pedig alkormányzó. Amikor a fiú kiszabadult, az asszony perújrafelvételt kezdett a kölyök anyjának végrendeletét illetően.
– Hogyne – mondtam. – A kölyök szintén említett valamit erről. Azt mondta, hogy nem volt rá jogalap.
– Rosszul fejezte ki magát. – Fry tömzsi kezével végigsöpörte az asztala mögött lévő acélszürke könyvszekrényt. Észrevettem, hogy a polcon levő kötetek legtöbbje a jogi kar kézikönyve volt. – Esti kurzust veszek az állami egyetemen, amikor időm engedi. Hume-nek igaza volt, hogy ebben az államban – és majdnem valamennyi másikban is – a szülő ki tud zárni egy gyereket a hagyatékból, bármilyen okkal vagy ok nélkül. Ám Miss. Dunkel rendelkezik kellő ésszel, mint ahogy pénzzel és befolyással is. Neki nem itt volt perkövetelése, hanem Louisianában, ahol a Hume-mok az év felét mindig töltötték. Louisiana az egyetlen állam az unióban, ahol a jog nem az angol polgári jogon alapul, hanem a Napóleoni Törvénykönyvön. Ez tartalmaz egy cikkelyt, amelyet úgy hívnak: legitim, s az kimondja, hogy ha van egy gyermeked, s végrendeletet hagyva halsz meg, úgy a kölyökre kell hagynod a vagyonod legalább egyharmadát. Nem zárhatod ki a gyermeket az örökségből, ha csak nincs rá alapos okod. Mrs. Hume végrendeletét egy ügyvéd idefent fogalmazta, nem pedig Louisianában, és a fickó sosem fontolgatta, hogy a louisianai jog szerint megtámadható-e az örökség, szóval a végrendelet egyáltalán nem tartalmaz semmiféle indítékot, hogy miért lett a fiú kitaszítva, s miért maradt minden arra az egészségügyi kutatási alapítványra. Nos, miután Miss. Dunkel kiszabadította a kölyköt a bolondok házából, keresletet indított a fiú anyjának halála folytán, akinek – mi ez az istenverte szó? – állandó lakhelye Louisianában volt és odavitte a perkövetelést, hogy megszerezze a srácnak a méltányosságot. Az ügyet lezárták. A Louisiana Lady éves bevételének huszonöt százalékát elidegeníthetetlenül zárolták Hume javára. Találja ki, hogy ki a vagyon kezelője.
Kerekek ropogását hallottam a kavicson, s láttam, hogy egy csillogó fekete 1939-es Cadillac Sedan fordul be a barakképület első udvarára. Egy aszott sofőr – libériában kinyitotta a hátulsó ajtót és előjött egy festetlen arcú, hidrogénezett hajú, legalább ötvenéves és ötven font túlsúllyal rendelkező szőkeség, sátorszerű bokáig érő autóskabátba bugyolálva, amelyet úgy viselt, mint egy hivatali pompát. Egy kézmozdulattal jelezte az öreg szivarnak, hogy tartsa szemmel a Cadillacet, majd méltóságteljesen továbbhimbálódzott a bejárati ajtónál lévő kerékvető kőhöz.
– Mrs. Hume egy alapítványt támogatott, ugyebár? Őrnagy, én sosem jártam jogra, de nem létezik olyan rendelet, amely nem engedi, hogy egy gyilkos hasznot húzzon az általa elkövetett bűntényből, és ne örökölhessen az áldozatától?
– Persze, hogy van. – A hangjában a türelmetlenség némi árnyalatát fedeztem fel. – Istenverete jó rendelet, csakugyan. Egyébként mindenki mindenkit gyilkolna a pénzörökségért, s mi nem volnánk civilizált társadalom. Na és? Ugye emlékszik, hogy az életkora és az egészségi állapota miatt Hume-t sosem gyanúsították gyilkossággal. A rendelet nem vonatkozik rá. – Hüvelykujjával az ablak felé bökött, amely bekertezte a Cadillacet. – Ez volt Miss. Dunkel érvelése, bárhogyan is. Most pedig, Marlowe, mielőtt az a kövér kurva idetotyog, s még tudok szabadon beszélni, hadd tegyek fel magának egy további kérdést. Ha bármi is történne a fiatal Hume-vel, kiről feltételezi, hogy örökölheti azt a pénzt, amelyet minden évben az alapítványtól kap?
Fáradt voltam a találgatáshoz és fáradt voltam a társalgástól, valamint beteg a korrupció bűzétől. Betapasztottam a számat, és hagytam, hogy ő beszéljen.
– Ez Miss. Dunkelre vall – mondta Fry. – Látja, Marlowe, azt követően, hogy a nő kihozta a fiút a menhelyről, az egyik elmeszakértő barátja igazolta, hogy a kölyök újból épelméjű, aztán Miss. Dunkel hozzáment feleségül, s végrendeletet készítettek egymás javára. A vidék legnagyobb luxussal rendelkező házában élnek, fenn a dombokon, ötven mérföldre innen. Hume anyjáé volt. Hallottam hírét, hogy a fiút a nő fogva tartja az alagsorban. Úgy látszik, néhány éjszakával ezelőtt kirepült a ketrecből. Akárhogy is, úgy kalkulálom, hogy egy napon – hamarosan – az asszony úgy rendezi, baleset érje a kölyköt, vagy éppen a fiú rendezi meg a nővel, én pedig éppen csak vagyok, s hagyom a dolgok természetes folyását, ahogy mondottam is. Várok a túlélőre.
Szóval ez volt az, amiről Hume fecsegett, éppen mielőtt megrúgtam. Egy kemény kopogás hallatszott az ajtón, s az elhízott ötvenes hamis szőke – aki learathatná az újabb vagyont, ha a fiatal férje felrobbantotta volna magát és engem az autóspihenő mögött – keresztülhömpölyögött az irodán, kinyújtott egy dundi hideg kezet és állandósult királynői mosollyal az ajkán – de nem a szemében – köszönetet mormolt.
Visszavittem a bérelt kocsit és elcsíptem egy buszt Chicagóba, ahol belendítettem magam egy hálókocsiba a következő L. A.-ba tartó Super Chiefen. A köztem meg Mr. és Mrs. Charles Henry Hume II. esete között lévő távolság minden további mérföldjével tisztábbnak éreztem magam, de nem bírtam elaludni. Hajnali kettő óra tizennégykor egymagámban üldögéltem a hátulsó szalonkocsiban, s bámultam kifelé az ablakon a farmok fényeire, amint keresztülpislákoltak a fekete ürességen és kíváncsi voltam, hogy a két egymásba fonódott pók közül melyik üríti először a másikba a méregzacskóját.
***
Számos Chandler-narkotikumélvező detektívregény-írót ismerek, s közülük csaknem mindegyikük a korai tízes éveiben akadt horogra, azokban az években, amikor ráleltünk vagy éppen rákaptunk legtöbb passziónkra. Én vagyok a különc. Akkor olvastam a „Hosszú Álom” című Chandler-könyvet, amikor tizennégy vagy tizenöt éves voltam, s nem tetszett. Összekevert és megzavart, ahogy klasszikus detektívregény még soha. Már több évvel voltam idősebb, amikor elolvastam a „Kedvesem, Isten veled!” és az „Elkéstél, Terry!”-t, és pontosan megértettem, hogy mit is adott Chandler, amit a legtöbb kortársa sosem. Legjobb munkájára még mindig úgy tekintek, mint ami végtelenszer újraolvasható, de sosem csábított, hogy megpróbáljak az ő stílusában írni. A „Társalgás a sötétben” című írásomban megkíséreltem felidézni Chandler motívumait, és az ő szolgai utánzása nélkül közelíteni azokhoz. E könyv írói és olvasói közül az igazi Chandler-narkotikum élvezők bizonyosan tudatni fogják velem, ha ezt sikerül véghezvinnem.
Francis M. Nevins, Jr.

A tanúvallomás
Roger L. Simon
1947
A
zt mondták, hogy a sváb egy komcsi, és tényleg furcsának tűnt a pasas. Egy másik sváb mutatott be neki, akinek olyan kiejthetetlen neve volt, mint Feuchtwanger, és azt is mondták, hogy a fickó egy fenomenológus. Nem tudtam, vajon az, jobb vagy rosszabb, mint egy kommunista, ugyanakkor úgy látszott, hogy a barátomat, Eddie-t lenyűgözte. Eddie forgatókönyvíró volt.
Mindez egy perzselő vasárnapi napon kezdődött októberben, amikor ragyás arcú szomszédom eltökélten gyomlálta dichondrája hajlatának minden egyes inchét, annak ellenére, hogy a hőmérő higanyszála túljutott a harmincnégy Celsius-fokon. Eddie egy vadonatúj nyitott Buickkal kanyarodott be, amitől olyan benyomást keltett, mint aki életre szóló megbízást kapott Jack Warnertől. Nem ilyennek szoktam meg Eddie-t. Ő évente általában kilenc hónapon keresztül munkanélküli volt és ritkán írt a Daffy Duck-rajzfilmek szövegein kívül bármi mást.
– Hé, Marlowe – mondta az újautó-tulajdonosok önelégült vigyorával hajolva ki a Buickból –, mennyire kedveli magát a forgandó szerencse?
– Amint látom, feleannyira sem, mint amennyire magát, Eddie.
– Igen, nos egypár író, név szerint Reynolds és Lipman megkapta a felmondását, én pedig kaptam egy új határidős szerződést a Metrónál. Nem fogok pontos számadatokkal szolgálni, de hadd mondjam el magának, hogy telik belőle az importanyagra való átálláshoz. És úgyszintén kaptam egy irodát a Thalberg Buildingben... Hé, találkozott valaha is egy igazi irodalmi hírességgel?
– Hogyne, Eddie. Magával. Nem írt valamikor egy történelmi regényt? Miről is szólt? A régi Görögországról?
– A punok háborúiról – felelte Eddie. Sértettnek látszott, hogy nem emlékeztem, ámbár amennyire én tudom, sosem fejezte be a könyvet. Voltak kifizetetlen számlái, amint azt gyakran emlegette, ugyanakkor rengeteg üres hasú író lihegett a sarkában az annyira áhított Daffy Duck-felvételekért. – Lesz egy parti ma este, azt akarom, hogy eljöjjön. Találkozik majd néhány valódi intellektüellel.
– Úgy érti, hogy a többi Daffy Duck-személyzettel? 
Nem tartotta viccesnek.
– Mannról beszélek – mondta –, Thomas Mannról! És Feuchtwangerről, a fenomenológusról. – Nem vettem a fáradságot, hogy megkérdezzem: az mi, mivel volt egy sanda gyanúm, Eddie amúgy sem tudná elmagyarázni. Ugyanakkor be kell vallanom, hogy Mann neve jelentett nekem valamit. Egyike volt azon német tojásfejűeknek, akik L. A-ba menekültek a háború alatt, elkerülve, hogy Schickelgruber egyik lámpaernyőjeként végezzék. Aligha mondhatnám, hogy hibáztattam őket.
Akkor Eddie áthajolt a cabriolet oldalán és odasúgta nekem. – Azt hiszem, Bertolt Brecht is ott lesz. Tudja... a komcsi, aki színdarabokat ír.
– Azt hittem, hogy a maga szakmájában tevékenykedő fickóknak kellemetlen komcsikat ismerni, Eddie. Valaki gyorsabban elveszítheti a munkáját, mint ahogy kimondja: Josef von Sternberg. Úgy hallottam, hogy van egy listájuk.
– Paranoia – legyintett elutasítólag. – Nézze, megkocsikáztatom az új járgányomon. Jöjjön hét körül. – Cinkosan kacsintott. – Úgy hiszem, akad ott magának valami munka.
A leghalványabb ötletem sem volt, hogy mi lehet az, s még kevésbé tudtam elképzelni, amikor aznap este besétáltam a Feuchtwanger spanyol házában lévő partira, amely házból a Santa Monica Canyonra nyílik kilátás. Az sem segítette a dolgot, hogy a legtöbb ember idegen nyelven beszélt az összejövetelen. Egy nappaliban gyülekeztek – ahol több könyv sorakozott, mint bármelyik Los Angeles-i boltban, már ha ez jelent bármit is –, egy rossz külsejű, vastag szemöldökű oroszt hallgatva, aki sajátos hangzású követhetetlen dallamú zenét játszott a zongorán.
Amint a zene befejeződött, odacsapódtam egy homokos kinézetű angolhoz, aki azokról a novellákról beszélt, amelyeket ő ír Berlinről, aztán egy bizonyos Anita nevű hölgy tartott előadást arról, hogy milyen barbárok a mozimogulok. Eleget mozogtam filmes emberek között, hogy tisztában legyek vele, az a fajta zúgolódás, amelyet újraélesztett, meglehetősen általános szellemi táplálék, aztán egy becsípett ábrázatú ember a segítségemre sietett, amikor engem és Eddie-t karon fogott.
– Lion Feuchtwanger vagyok – mondta, bevezetve bennünket egy másik, könyvek szegélyezte dolgozószobába. Azt kell mondanom, hogy nagyon jó volt a kiejtése. – Ő pedig Bertolt Brecht... Mr. Marlowe, Mr. Brecht.
Odabólintott egy apró, csaknem kopasz, puritán fekete bőrkabátban lévő embernek, aki olcsó szivart pöfékelt és monoklis szemmel meredt ránk, amely tekintet láthatóan minden valaha őrzött vagy elképzelt titkodba behatolt.
– Marlowe az, amit Amerikában hekusnak neveznek – mondta Feuchtwanger Brechtnek, némiképp élvezettel mutatva rám. A drámaíró nem reagált, csupán folytatta a szivarpöfékelést, bámulva rám ugyanolyan áthatoló, elbátortalanító módon.
– Ö egyike a legjobbaknak – mondta Eddie, úgy magasztalva fel engem, amiről valahogy azt éreztem, nem jelent sokat a német menekültnek.
– Szóval, miért is van szükségem őrá? – kérdezte Brecht hosszan, erőteljesen hangsúlyozva, de nyelvtanilag teljesen helyes angolsággal.
Feuchtwanger egy pillantást vetett Eddie-re.
– Ahogy Mr. Brackwell kifejtette, szüksége lesz egy testőrre. – Feuchtwanger hozzám fordult. – Herr Brecht a jövő kedden, mint jó szándékú tanú tesz vallomást az önök Amerika-ellenes Aktivisták Bizottságának Háza, a HU AC előtt, a mozgóképipar elleni eljárásban.
– Egy jó szándékú tanú? – Nem tettem kísérletet, hogy elrejtsem elképedésemet. Az újságok mostanában tele voltak a hollywoodi balosok folyamatban lévő HUAC-eljárásáról szóló riportokkal, rengeteg vitával az ellentanúkról és a jó szándékúakról – az ellentanúk azok voltak, akik ragaszkodtak a jogaikhoz, csendben voltak, s úgy nézett ki, a börtön felé tartanak; a jó szándékúak pedig azok voltak, akik tárgyaltak a bizottsággal, elárulva saját bajtársaikat, és folytatták a munkát. Ez nem hangzott brechtinek.
– Ez igaz? – kérdeztem tőle. 
Brecht egyszerűen csak bólintott.
Brechtről Eddie-re és Feuchtwangerre fordítottam a tekintetemet, kíváncsi voltam, hogy mindez mire is megy ki.
– Nem értem – feleltem. – Ha maga jó szándékú tanú, miért nem kér védelmet az államtól?
– Nem kell, hogy azok az emberek körülöttem legyenek, semmilyen körülmények között sem – mondta a drámaíró váratlan hevességgel.
– Hé, mi mindezt csupán a te érdekedben csináljuk, Bért – mondta Eddie. – A bizottság azt akarja majd, hogy mondj neveket és...
– Az igazságot fogom mondani, ahogy én azt ismerem. Ez minden.
– De te azt ígérted, megengeded, hogy valaki melletted álljon, mialatt tanúvallomást teszel. Ha nem működsz együtt, te sem várhatod el, hogy együttműködjenek veled. Ez az amerikai módi. Azon kívül, ki is utasíthatnak az országból, ami a szerződéseid végét jelentené a Republickal. Nem úgy volt, hogy te írod a következő Laughton-filmet?
A drámaíró elengedett egy félmosolyt, beleszívva olcsó szivarjába. – Rendben van – mondta. – Ahogy mondod, az egyezség az egyezség. Remélem, szereti a snapszot, Mr. Marlowe?
– Sosem próbáltam.
Azon az éjszakán megtettem. Ültem Brecht helyén a konyhában és ittam a snapszot, mialatt a drámaíró néhány könyvet olvasott. A snapsz nem volt rossz, de a könyvek megfejthetetlennek tűntek. Ez azonban nem rettentette el a fölöttük izzadó svábot, hogy idézeteket jegyezzen le és kifejezéseket húzzon alá.
– Mit olvas? – kérdeztem végül.
– A saját színműveimet.
– Azokat már ismeri, nem?
– Többé-kevésbé. De látni akarom, hogy melyik hangzik úgy, mint amit egy kommunista írt. A bizottság bizonyára kérdez majd ezekről, s mivel biztos, hogy nem olvasták egyiket sem, képes leszek egyiket a másikkal behelyettesíteni, és teljesen összezavarhatom őket.
– Nem egy rossz terv – ismertem el. – Szóval úgy vehetem, Mr. Brecht, hogy maga egy komcsi...
– Természetesen, az vagyok. És kapitalista. Meg ateista. És hívő. Aztán egy csomó egyéb is.
– Mindezek egy kissé összeegyeztethetetlennek hangzanak, ha nem bánja, hogy ezt mondom.
– Író vagyok, Mr. Marlowe, ez a munkám... az eszmék villámhárítójának lenni. Kipróbálni azokat oly módon, ahogy más ember télikabátokat készít. Ha nem így cselekedtem volna, szörnyű lennék abban, amit csináltam. És gyáva is.
– Elmondja mindezt a bizottságnak is?
– Nem hiszem, hogy ők megértenék. Tényleg nem gondolom, hogy ők bármilyen igazságot megértenének. Ráadásul, akik miközülünk mostanában Németországban éltek, azoknak szokásukká vált a politikusokkal szembeni bizalmatlanság. És határozott benyomásom van arról, hogy a dolgok előbb válnak rosszabbá, s csak azután fordulnak jobbra... És most, ha megbocsát, pihenésre van szükségem.
Azzal bólintott, elnyomta a szivarját, aztán távozott. Ültem ott egy pillanatig, mielőtt magamhoz húztam a könyvrakását, hogy szemrevételezzem. Valamennyi német nyelvű volt, s már azon voltam, hogy félretolom őket, amikor észrevettem egy borítékot, kikandikált a legalsó könyvből. Az Air France lógója látszott az elején, belül pedig egy oda útra szóló, Brecht nevére kiállított repülőjegy volt Párizsba, október 31.-dikére. a házbizottság előtti meghallgatása másnapjára.
Ezen tűnődtem, amikor egy éles koppanás hallatszott az ablakon, közel ahhoz, ahol ültem. Eddie állt odakint, integetett, hogy menjek ki, s az utca túloldalára mutogatott.
Egy jacarandafa alatt találkoztam vele, s egy visszavonult Sólyomszem szerepében tetszelgő, nyársat nyelt, dróthajú emberrel álldogált.
– Ő Mr. Pierson – mutatta be Eddie a dróthajú felé bólintva, aki felpattintotta a tárcáját. Egy F. B. I.-jelvény villant meg az utcai lámpa fényében. – Kíváncsiak vagyunk, vajon maga látott-e bármit is.
– Mire gondol?
– Tudja maga... hívta-e bárki, látogatás, bármi, ami gyanús?
– Semmit nem láttam. Azt hittem, Eddie, hogy maga a Metrónak dolgozik. Egy határidős szerződéssel.
– Természetesen, így van. De ezek nehéz idők. Ezeknek a fickóknak segítségre van szükségük.
– A szóban forgó írók némelyike egy kissé naiv – szólalt meg Pierson. – Azt gondolják, hogy valamiféle boszorkányüldözés folyik, holott a nemzet biztonsága a tét. És mi csupán biztosak akarunk lenni abban, hogy a sváb őszinte lesz kedden a bizottsággal. Máskülönben fenékig felkavarna mindent azokkal a balosokkal.
– Hát bizony – mondtam.
– Ne legyen túl okos, Marlowe – szólt Eddie. – Tudja, hogy én kezeskedtem magáért. És emlékezzen, hogy ki fizeti a díját.
– Igen, éppenséggel ki is fizeti? – szellemeskedtem, aztán folytattam, mielőtt bárki is megszólalhatott volna. – De maga ne aggódjon, nem láttam, s nem hallottam semmit, vagy ha majd mégis, maga lesz az első, aki tudni fogja... Most pedig elkotródok, mielőtt a sváb gyanakodni kezd. –Azzal átvágtam az utcán vissza, otthagytam őket a jakaranda alatt álldogálva.
Brecht a konyhában várakozott, amikor beléptem.
– Ki volt az? – kérdezte.
– Edgar Hoover öccse. Maga mikor repül Washingtonba?
– Holnap este.
– Túl későn. Azok ott ürügyet keresnek, hogy magát fellógassák, és ők nem félnek kiagyalni bármit, ha maga nem lép előbb. – Járkáltam egy ideig. – Szálljon csak fel a reggeli légi járatra. Azt hiszem, hét órakor van egy gép. Kihajtok majd magával a repülőtérre. És tegyen meg egy szívességet, saját magának... mostantól egészen az indulásig ne vegye fel a telefont, és ne beszéljen senkivel. Amikor pedig megérkezik Washingtonba, maradjon észrevétlen, nem kell senkinek tudni, hogy maga hol van, és tartsa a száját... Most pedig pihenjen. És, jut eszembe... – Felütöttem a könyvet, s kezébe adtam az Air Francé borítékot. – Bárhogyan is cselekszik, rejtse el a Párizsba szóló jegyét.
Brecht állt egy pillanatig, csendben emésztve mindezt, amíg csak meg nem hallottuk, hogy egy autó elhajtott. Aztán fogta a tollat, s dedikálni kezdte nekem az egyik könyvét.
– Ne fárassza magát – mondtam.
– Ez a Koldusopera – mondta Brecht, némi büszkeséggel a hangjában.
– Igen, hallottam róla – vontam vállat. – Ám nem tudok németül.
A drámaíró bólintott és elment aludni, de láttam, hogy megbántott volt. Ezek az írók nagyon érzékenyek a saját műveikre.
Három nappal később elcsíptem a tanúvallomását az újságban. Be kellett ismernem, hogy meglehetősen mulatságos volt. A sváb tettette, hogy rosszul beszél angolul, és alaposan felültette őket, a végén könyörögtek neki, hogy távozzon. A beszélgetés néhány részlete valahogy ekképp zajlott:
Bizottság: Jelen volt bármely kommunista párti összejövetelen?
Brecht: Nem, nem hinném…
Bizottság: Nos, nem biztos ebben?
Brecht: Nem. Biztos vagyok benne, igen.
Bizottság: Biztos benne, hogy sosem volt kommunista párti összejövetelen?
Brecht: Igen, azt hiszem... 
Bizottság: Biztos benne tehát?
Brecht: Igen. Nem voltam jelen olyan összejövetelen, véleményem szerint.
Mindez november elsején jelent meg az újságban, ugyanazon a napon, amikor Brecht megérkezett utolsó célállomására, Svájcba. Én pedig ugyanakkor döntöttem el: áthajtok az M. G. M.-stúdiókhoz, hogy kezelésbe vegyek némi befejezetlen üzletet. Odacsúsztattam egy tízest az őrnek, hogy átengedjen a kapun, s közvetlen a Thalberg Building előtt parkoltam le, majd besiettem az épületbe. Nem álltam meg a portánál, hanem keresztülvalcereztem a titkárság mellett, akár egy producer, aki éppen most írt alá egy megállapodást egy kétrészes filmre Rita Hayworthtel.
Eddie Brackwell irodája a harmadik emeleten volt, sarki kilátással az egész telekre, s az iroda nagy volt egy enciklopédia megírásához, egy forgatókönyvről nem is beszélve. Volt ott egy rakás XV. Lajos-korabeli kanapéutánzat és XVIII. századi angol bár, tele egy Oscar-partira elegendő champagne-vel.
Eddie éppen megosztott egy pohár pezsgőt egy sztárjelölttel, amikor beléptem, s nem látszott túl boldognak, hogy engem lát, ezért egyenesen túlsétáltam rajta és kihúztam a telefont, mielőtt a biztonsági szolgálatot hívhatta volna.
– Nem kapta meg a csekkjét, Marlowe? – kérdezte, furcsán nézve rám.
– Biztosan megkaptam, Eddie. Én pedig kettéhasítottam abban a pillanatban, ahogy megkaptam, s tettem ezt az iroda régi lakóiért. Az egyik felét Mike Lipmannek és a családjának küldtem – aki most lenn él Mexikóban – azért, mert maga megfosztatta őt az írói munkásságától. A másikat pedig Sherman Reynoldsnak, aki visszament New Yorkba, s próbálja megúszni a börtönt, mivel őt bemocskolta, maga fattyú.
– Nem tett félre belőle semmit saját magának? – kérdezte, a hangja nyüszített.
– Nem, én valami mást akarok fizetségként.
Azzal bevittem neki egy balost, ami idegrángást okozott neki a hasában, aztán egy dühös jobbost a fejére. Hátrarepült a Chippendale stílusú bárnak, kitörte az üveget, majd a padlóra roskadt. Ahogy lebámultam rá, láttam, hogy a homlokából szivárog a vér.
– Tudja, Eddie, maguk fütyülnek rá, vajon ezek a fickók kommunisták vagy sem... Brecht vagy akárki más. Maguk csupán a munkájukat akarják, szánalmas seggfejek.
Azután belerúgtam egy rendeset és távoztam, hagyva, hogy a sztárjelölt visítozzon, mint egy szende lány egy visszautasított hívásnál.
***
Hadd legyek nyersen őszinte. Raymond Chandler megmentette az életemet. Leírom, hogyan történt.
Korai húszas éveimben publikáltam két regényt, tiszteletteljes kritikát kapva, de tulajdonképpen eladhatatlanul, s mint annyi más író előttem, Los Angelesbe siettem, hogy a filmiparnál próbálkozzam. De – ugyancsak, mint annyian előttem – én sem különösképpen élveztem, hogy német gyártmányú autóval közlekedő és spanyol stílusú házakban élő ellenszenves alakok mondják meg, hogy miről írjak.
Így aztán spóroltam, és íráskészségemet egy másik regényen próbáltam ki, amely még inkább „irodalmi” és még inkább eladhatatlan volt, mint az előző kettő. Ezt láthattam barátom, Alán Rinzler szemében is – akit éppen akkor neveztek ki a Rolling Stone újonnan létrehozott kiadási osztályának fő góréjává –, amikor L. A. Echo Parkjában lévő házam hátsó udvarán elolvasta a kéziratot.
„Ez meglehetősen jó” – mondta, ami úgy hangzott, mint amikor egy angoltanárnak készülő elsőéves egyetemi hallgató letesz egy vizsgát. „De nem tudnál valami többet... Rolling Stoneosabbat írni?”
Túlerőltettem az agyamat. A Stone felkapott volt (1972-t írtunk), és én biztos voltam abban, hogy akarok nekik dolgozni, de semmi nem jutott eszembe, amikor – mintha semmiből jött volna – kikotyogtam: „Tudod, mostanában rengeteg Raymond Chandlert olvastam. A „Kedvesem, Isten veled!" és az „Elkéstél, Terry!”-t... Valakinek fel kellene frissíteni az öreg műfajt. Megalkotni a mi generációnk magándetektívjét.”
„Hatalmas ötlet” – mondta Alán, dollárjelek villantak fel afro-frizurája alatt. „Hogyan akarod nevezni?”
„Moses Wine" -feleltem olyan gyorsan, ahogy csak tudtam. Egyáltalán nem töprengtem rajta sokat.
Három hónappal később befejeztem „The Big Fix”-et.
Most, 1988 májusában a hatodik Wine-regényem jelenik meg egymás után. Ezeket tizennégy nyelven adták ki, nem is tudom, hány kiadásban, s egyből film is készült. Köszönöm, Ray!
Roger L. Simon

Csillagfény
John Lutz
1948

D
objon egy ötcentest a wurlitzerbe, Marlowe – szólt hozzám Artie Duke. Bedobtam. Frank Sinatra a tökéletes szerelemről kezdett dudorászni. Gondoltam: Frankie aztán ismerheti.
Artie rákacsintott a tizenéves pincérlányra, amint társam pirítósával és tojásával átsasszézott a boxunkhoz. Artie úgy ötvenéves lehetett, egy minden hájjal megkent apró ember, olajozott fekete kefefrizurával és olyan elálló fülekkel, mint a nyitott autóajtók. Csinos sportos kétsoros szürke öltönyt viselt, fehér csíkokkal, amelyek azért nem voltak olyan szélesek, mint a tekepályák, ezenkívül egy hervadt vörös, még tegnapról ottmaradt szegfű ágaskodott az egyik hajtókán.
Én mindössze kávét rendeltem. Túlságosan is kora reggel volt még ahhoz, hogy egyek. Túl korai Artie-hez. S Frank Sinatrához is meglehetősen korai. Különösképpen ez utóbbihoz volt nagyon is korán.
Artie a Duke and Duchess, egy alacsony színvonalú hollywoodi magazin kiadója volt, amely „belső információkat” hozott felszínre sztárokról, de különösképpen nehezen megélő fiatal színészeknek és színésznőknek jósolt sikert. Főleg színésznőknek, mivel ők látták el a magazint, rengeteg meztelen női testet ábrázoló képpel. A Duke and Duchess nem volt igénytelen fajta magazin, azonban Hollywood ontotta a szexet, tudatosan vagy tudat alatt. A meztelenség mutogatása Artie stílusa volt.
Egy ügyben, amelyen tavaly – negyvenhétben – dolgoztam, Artie látott el információval, amit máshonnan nem tudtam megszerezni. Tartoztam hát neki egy szívességgel.
Múlt éjszaka felhívott és kérte ezt a találkozást a Figueroán lévő Meteor Dinerben, hogy elmondja, miképpen egyenlíthetem ki az adósságomat. Az én üzletemben, a magánnyomozásban az a fajta tartozás volt ez, amelyért muszáj volt fizetnem, s Artie tudta ezt. És ő sosem hagyott egyetlen lehetőséget sem kihasználatlanul.
– Semmiféle mocskos dolgot nem fogok magától kérni mondta két pirítósharapás között, nyállal és morzsával permetezve be a kézfejem. – Úgy értem, vagyok ennyire kulturált.
Nem vitatkoztam vele. Elvégre villával ette a tojást. Én belekortyoltam a kávémba, elnéztem a döglött legyek mellett, ki a zsírfoltos ablakon, s vártam. A sarkon a közlekedési lámpa bong hangot adott, s az autósereg felgyorsult a kipufogógázok füstjének felhőjében, amely aztán felemelkedett a forró reggeli levegőben. A füst egy része utat talált az ebédlőbe.
Artie olyan sok cukrot kanalazott a kávéjába, hogy azt gondoltam, csupán a nézésétől is kilyukad a fogam. Amikor abbahagyta a lapátolást, azt mondta: – Gyilkossággal kapcsolatos.
Remek.
– Ki a szerencsés áldozat?
– Egy Corcoran nevű fotográfus.
– A maga egyik fotósa?
– Nyet. Szabadúszó. De hébe-hóba végzett nekünk némi munkát, szerződéssel.
– A zsaruk tudják már, hogy ki tette hidegre?
– A zsaruk nem tudnak semmit. – Artie az evésre koncentrálva kimártogatta a pirítóssal a tojássárgáját. Nyelt, böfögött és azt mondta: – Corcoran néhány nappal ezelőtt izgatottan felhívott engem. Azt mondta, hogy van egy fotója egy új szőke bombázóról, egy szexis kislányról, s a Warner Brothers tervei szerint egy éven belül sztárrá formálják. A stúdióban nagy titkolódzás folyik, de mondtam a fickónak, hogy meg akarom kapni a lány fotóit a magazin számára. Rengeteget ajánlottam érte, túlságosan is sokat.
– Kifizette a pasast, mielőtt az meghalt?
– Persze.
Ismerve Artie-t, ezt kétségbe vontam. Elég, ha a pénzre gondol, máris görcsbe rándulnak az ujjai.
– Szóval azt akarja tőlem, hogy szerezzem meg a fotókat?
– S jöjjön rá a nő nevére és a címére. 
Meglepődtem.
– A nevét sem tudja?
– Csak a keresztnevét. Ella Lou. De ez a valódi neve. Fogalmam sincs róla, mi a művészneve; meglehet, akárki is futtatja, még nem választott neki. Ő olyannyira friss áru a piacon. – Artie megtörölte a száját a kézfejével. Ugyanakkor fejezte be a reggelit, amikor Sinatra abbahagyta az éneklést. Test és lélek egyaránt kielégült.
– Szóval, mi itt a probléma? – kérdeztem. – Menjen el Corcoran irodájába és kutassa át az aktákat, amig talál egy Ella Lou-t. Aztán vegye magához a lány képeit és a címét.
Artie olyan erőszakosan rázta a fejét, hogy verdestek a fülei.
– Nem, Marlowe. Én nem megyek annak a helynek a közelébe. A lehető legdiszkrétebben kell megtenni. A zsaruk lepecsételték Corcoran irodáját és meglehet, hogy még figyelik, bárki is tette hidegre, hátha visszatér. Azért van szükségem magára, hogy rájöjjön, hogyan juthat be oda, s megszerezze, ami nekem kell.
Még több habot tettem a kávémba és felkavartam, néhányszor könnyedén odaütögettem a kanál nyelét, dallamot verve a bögre peremén. Mindaz, amit Artie elmondott, furcsán hangzott a számomra. Megkérdeztem:
– Tényleg olyan nagy szám az a lány?
Keskeny kis szemei olyan tágra nyíltak, hogy csaknem látni lehetett a pupillákat.
– Corcoran mondta nekem, hogy mindenkinél fotogénebb volt azok közül, akiket lencsevégre kapott. Ő nem olyan ember, aki lelkesen szokott beszélni valamiről, Marlowe, de erről az Ella Lou-ról vagy mittudoménkiről így beszélt. – Felegyenesedett, aztán visszaült a vörös párnájú boxba, hozzávetőleg olyan méltatlankodással, mint akit egy késleltetett csapás ért, amiért meg mertem kérdezni. – Tényleg olyan nagy szám az a lány? Fenemód igaza van, ő aztán az! Ez az, amiért elrejtve tartják az emberek elől azok, akik milliókat akarnak keresni rajta, ha befut, márpedig befut. Ez kishaver, egy kihagyhatatlan lehetőség. Tudja maga, hogy milyen ritka ez?
– Eléggé ritka, én soha nem találkoztam eggyel sem. – Megcsóváltam a fejem, s kiürítettem a kávéscsészémet. A nap keresztülhasította az eget, s besütött az ablakon, melegítve a jobb vállamat és a karomat. Ki akartam kerülni onnan, el messzire Artie Duke-tól, s eleget tenni a vele szembeni kötelezettségemnek. Túl lenni rajta, akár egy fogorvosi látogatáson, aztán hadd menjenek a dolgok tovább, sokkal kellemesebben.
Fürkészett egy darabig, szórakozottan próbálva kikotorni az ételmaradékot egyenetlen első fogai közül az egyik körmével.
– Rendben van – mondtam neki. – Nem hangzik valami nagy ügynek. Majd felhívom, ha megszereztem, amire szüksége van.
A kezembe adott egy csipkés szegélyű, összehajtogatott papírt, amelyre feketével ráfirkálták Corcoran stúdiójának címét, én pedig egy tíz- és egy ötcentest löktem az asztalra, aztán felálltam. Az egyik érme pörögve lassult, zajos kopogással.
– Erről jut eszembe – mondtam –, hogyan bántak el a fotóssal?
Artie olyan furán vigyorgott, mint aki a gyomrával betegeskedhet, s vas ízével van tele a szája.
– A füle mögött lőtték meg, végül is.
– Végül is? Nem mindig van vége annak, akinek golyót eresztenek a füle mögé?
– Úgy értem, hogy miután megkínozták.
– Hogyan kínozták meg?
– Nem tudom. Cigarettával égették, meg minden. Aztán azt is hallottam, hogy a csapat késsel ment neki.
Ekkor már tudtam, miért eredjek én a fotós után ahelyett, hogy maga ment volna. Ám, ahogy a kérdésre megvolt a válasz, egy csomó újabb kérdés merült fel.
Még mindig ugyanazt az ostoba fél vigyort küldte felém, egy darab tojássárgájával az állán. Búcsút intettem neki és kimentem onnan. A hőség visszaverődött a kövezetről a Figueroa-n, s úgy letaglózott, akár egy teherautó.
Némi hányingert éreztem, miközben átmentem az utcán, s kíváncsi voltam vajon, ugyanolyan beteges kinézetem van-e, mint amilyennek Artie-t láttam. Nem tetszett a gyilkosság. Kellemetlen ügy lehet. Az áldozat számára. A gyilkos számára.
S a detektív számára is.
Corcoran stúdiója az Alamedán volt egy alacsony, bézs színű stukkóval díszített épületben, előtte virágzó jakarandákkal és egy névtáblával, amelyen szürke háttérre folyóírású vörös betűkkel azt vésték: Jack Corcoran fényképész. Második sebességgel lassan elhajtottam az épület mellett és észrevettem egy fekete, lecsapott antennájú '48-as Ford Coupét, amely fél háztömbbel lejjebb parkolt. A kormány mögött amolyan izomagyú fickó ült színlelve, hogy tulajdonképpen újságot olvas. Még a rendőrök is járnak moziba manapság.
Leparkoltam a következő háztömbnél és átvágtam egy narancsfákkal tűzdelt füves téren. Birtokháborításom nyomán millió bogár zümmögött és ciripelt, s a langyos szellő virágok édes illatát hozta el hozzám, amelybe úgy kapaszkodott bele, akár az olcsó parfümbe.
Visszatérve a betonra, egy keskeny átjárón át lefelé vettem az utamat, megkerestem Corcoran stúdiójának hátulját. Meggyőződtem róla, hogy a hátulsó részt nem tartják megfigyelés alatt a zsaruk, csupán a fafejű újságbuzit bízták meg, tartsa szemmel, ha bárki jönne is a stúdióhoz meglátogatni Corcorant, nem tudva, hogy a fickót meggyilkolták.
Könnyű volt kifeszíteni az egyik hátsó ablakot és bemászni. Illegális, de könnyű. Túlságosan is sok ilyen dolog van.
Egy hatalmas, jól kivilágított, deszkapadlózatú szobában találtam magam, amelynek magas ablakai és kifakult szürke falai voltak. A hely mindenfelé tele volt fotózáshoz szükséges háttérfüggönyökkel: megfelelő helyen állva az öbölben lehetsz, egy hófödte hegy előtt, egy meglehetősen elegáns női szalonban vagy New Yorkban. Itt Los Angelesben egy háromrészes összecsukható kínai selyemdíszlet állt az egyik sarokban, hogy leválassza azt a területet, amelyet Corcoran irodaként használt.
Oldalvást egy fotóállványon egy nagy zársebességű vaskos kamera helyezkedett el, valamint egy, a fény irányítására szolgáló döntött fehér esernyő állt. Átmentem a díszlet mögötti íróasztalhoz és az iratszekrényhez. Hangtalanul mozogtam, mintha a titkosrendőrnek odakint a Fordban dipólantennája lenne, s hallhatna engem.
Az asztal mellett vettem észre, hogy egy nagy, sötét folt közepén állok. A folt szélén egy magzati pózba görnyedt ember vonalát rajzolták ki sárga krétával. Leléptem a ronda foltról, s nekiláttam a teendőmnek, nem tévesztve szem elől, hogy a gyilkosok néha visszatérnek a tett színhelyére, a halál életet ad a halál utáni vágyakozásnak.
Mivel nem tudtam Ella Lou vezetéknevét, a legfelső irattartó fióknak álltam neki, s lefelé haladtam. A szürke dossziék fotókkal voltak teletömve, továbbá személyes információkkal; általában nyolc-tíz fényes felvétellel Hollywood reménységeiről, többnyire nőkről, s azok alapvető adatairól. Átrágtam magam a tökéletes fogazató, tiszta tekintetű és makulátlan testű nők kusza irathalmazán, míg végül észrevettem Ella Lou nevét egy vessző és a vezetékneve után: Harrison. A dossziéjában lévő kék, gépelt információs ív elárulta, hogy tizenhét éves, l méter 58 centi magas, természetes szőke, a méretei pedig 92-61-92. Az összes nőnek ugyanezek voltak a méretei.
Ugyanakkor az ő dossziéjában nem voltak fotók.
Gyorsan átkutattam más dossziékat, más fiókokat is. Nyilvánvalóvá vált, hogy az övé az egyetlen, amelyben nincsenek fényképek. Meglehetősen furcsa volt. Hiszen ez volt Corcoran fotókartotéka.
Nem vett igénybe sok időt kiokoskodnom, hogy miért is kínozták meg Corcorant a halála előtt. Tudhatta, hogy a támadója mit akarhat, és elrejtette a fotókat. A kínzás célja az volt, hogy a rejtekhelyet kiszedjék belőle.
Újra megnéztem a vérfoltot, ahogy az kiszivárgott a keményfa padlóra. Biztos voltam abban, hogy Corcoran beszélt, másképp még életben lehetne valahol... azt kívánva, bárcsak halott lenne.
Elvesztegetett idő lett volna átkutatni a stúdiót Ella Lou fotóiért. Bárhogyan is volt, a zsaruk kétségtelenül alapos rutinkutatást végeztek, és valószínűleg ők is rábukkantak volna az eltéveszthetetlen szőke bombázó elrejtett fotóira. Biztosra lehetett volna fogadni, hogy akárki is gyilkolta meg Corcoránt, most nála vannak Ella Lou fotói.
A kérdés csak az volt, hogy miért? Ez egy olyan kérdés volt, amelyre tudtam, hogy meg kell találnom a választ, nem feltétlenül Artie miatt, de a saját magam érdekében is.
És talán Ella Lou Harrison érdekében.
Az ingem zsebéről leakasztottam a töltőceruzámat és lemásoltam Ella Lou címét arra a papírcetlire, amelyet Artie adott nekem az olcsó vendéglőben. Aztán ahogy érkeztem, ugyanúgy távoztam.
A civil ruhás zsaru még mindig ott meredezett verejtékezve a fekete Ford volánja mögött és úgy tett, mint aki arról olvas, hogy Dewey mennyire biztos Truman letaposásában.
Még csak nem is lapozott.
Egy fél órával később egy háromszintes panzió csengőjét nyomtam a Franklinon, amelynek címét Ella Lou Harrison dossziéjából böngésztem ki. Évekkel korábban egy pálmafát túl közel ültettek el a házhoz, s a lengedező pálmalevelek lágy zajjal verdestek a deszkaburkolatot a ház külső falán. Úgy hangzott, mint amikor egy lusta gépírónőt nagy néha energia kitörés ér. Az oleanderbokrok illatozó vörös virágai túlburjánzottak a veranda rácsozatán.
Az ajtó túloldalán a deszkapadló úgy nyikorgott, akár egy elátkozott nyöszörgése. Aztán kinyílt az ajtó és egy zömök, hatvan körüli, szürke hajú asszony állt ott, teljesen eltorlaszolva az utamat. Gyűrött virágmintás ruhát viselt, bokán felül érő lecsúszott zoknival, és olyan cipőt, ami úgy nézett ki, mint amit a nővérek hordanak az előírás szerint. Lábfájás. Némileg vékonyabb visszerek annál, mintha kötelek hálóznák be a szőrtelenítetlen lábakat. Az asszonynak vizenyős szemei voltak, lelógó tokájú álla, és olyan szelindek tekintetével bámult rám, amelytől hirtelen elragadták a csontját. Azt mondtam:
– Ella Lou Harrisonnal szeretnék találkozni.
– Én Mrs. Gallon vagyok, az itteni tulajdonos és gazdasszony. Ki keresi?
– Philip Marlowe. Mondja meg neki, hogy néhány fotóról van szó.
Az asszony elcsigázott kék szeme kemény és gyanakvó lett.
– Miféle fotók?
– Ezt Miss. Harrisonnal fogom megtárgyalni.
– Nem ma, ma nem fogja. Nincs idehaza. Az elmúlt héten sem volt itthon.
Éreztem, ahogy a nyakam hátsó részén a hús megpróbál felduzzadni. Egyszer már elkezdte. A gyilkosság ragályos lehet, akár a közönséges nátha.
– Magándetektív vagyok – mondtam, és felvillantottam neki az igazolványomat. – Azért fogadtak fel, hogy megtaláljam Miss. Lou-t.
– A magándetektív nem igazi rendőr.
– Még a hivatalban sincs túl sok igazi rendőr.
– Csak, mert ha a család fölbérelte, az még nem jelent különleges jogokat magának.
– Dehogy. – Nem untattam azzal, hogy a helyére tegyem azon feltételezését, amely szerint Ella Lou családjának dolgozom.
Mrs. Galton széles csípőjére tette mindkét kezét.
– Az öregember tegnapelőtt egyenesen Missouriból hívott engem. Mondta, hogy ő és a felesége aggódik a lányukért, mert nem telefonált, amikor kellett volna. Ahogy én látom, azért kerestek engem, hogy megnyugtassák magukat. Én azonban semmi mást nem tehettem, minthogy megmondtam nekik az igazat, én nem láttam Ella Lou-t a múlt héten, és nem is aludt az ágyában.
– Mit mondott erre az öregember?
– Megköszönte és letette a telefont, ez volt minden. Mérgesnek és gondterheltnek hangzott.
– Mit szólna hozzá, ha átvizsgálnám Ella Lou szobáját? 
Nemet mondott a kérésemre; ellene volt az ő szabályainak. Igent mondott viszont a három dollárra, amely kikandikált a jobb kezem ujjai közül. A szabály az szabály, de a pénz beszél.
– Az első ajtó a lépcsők tetején – mondta, miközben megmásztam a nyikorgó lépcsőket. – Semmit nem fog találni, mert az a nagydarab kolléga itt volt maga előtt.
Megfordultam és lenéztem rá.
– Nagydarab kolléga? Egy zsaru? 
Sárga fogait megmutatva vigyorgott.
– A valódi zsernyákok nem csúsztatnak dollárt nekem, ahogy maga és ő tette.
– Hogy nézett ki?
– Körülbelül kétszerese a maga méretének, vörös hajjal és becstelen mosollyal.
– Mit mondott?
– Ugyanazt, amit maga, hogy a család küldte Ella Lou-t megtalálni. Csakhogy ő azt mondta, hogy egy barát, s nem egy magándetektív.
Mentem felfelé a lépcsőn, az öregasszony pedig követett, s beengedett egy kicsi, bútorozott szobába. Miután az ajtó becsukódott füleltem, ahogy lefelé a lépcsőn visszacsörtetett.
Bámultam a kifakult rózsás mintázatú tapétát, a sötét mahagónibútort, meg az iszapszürke, kopottá taposott szőnyeget. Az a fajta elszegényedett környezet volt ez, ahol a show-biznisz típusú élet hagyományosan elkezdődik, aztán mindez elillan, mihelyt egy benzinkútnál vagy pincérnőként dolgozva felfedezik őket. Legalábbis az álom ez volt, mielőtt kifakult, akár a tapéta.
Hiábavalóan kutattam Ella Lou fotója után. A beépített szekrényt és a ruhásfiókot is ellenőriztem. Az előbbiben néhány ruha lógott drótakasztókon. A ruhásfiókban – fehérneműkészlettel és egy harisnyatartóval – egy fekete csipkehálóing volt. Sehol egy nylonharisnya. Csupán egy pár magas sarkú cipő. Semmi poggyász.
Távoztomban odaadtam Mrs. Gallonnak a névjegykártyámat, s megkértem, hogy telefonáljon, ha Ella Lou felbukkan. Belökte a kártyát löttyedt mellei közé a lazán gombolt házi ruhájába.
– Talált valamit odafent? – kérdezte, miközben áthaladtam a bejárati ajtón a ragyogó napfénybe.
– Közel sem annyit, mint amennyi lehet ott.
Ami annyit jelent, hogy Ella Lou vagy saját akaratából, vagy akarata ellenére pakolta össze néhány dolgát és utazott el.

Artie Duke másnap reggel ugyanazt az öltönyt viselte – de egy friss szegfűvel –, amikor becsusszant a Cahuengán lévő irodámba, s megkérdezte, hogy megszereztem-e a fotókat.
– Ott nincsenek fotók – mondtam, miközben leültem az íróasztalom mögé. Tartottam neki egy beszámolót a tegnapi munkálkodásról, és minél tovább beszéltem, annál idegesebbnek látszott.
Amikor befejeztem, megszólalt. – Figyeljen ide, Marlowe. Megtudtam, hogy a nagyfiúk erősen érdeklődnek Ella Lou után.
– Nagyfiúk? Eldughatom az ebédpénzemet? Miféle nagyfiúk?
– Tehetségkutató ügynökök, szindikátustípusúak... viccelődjön csak, és nevezze őket, ahogyan akarja. Ők azok az emberek, akik az igen értékes show-biznisz-kellékeket irányítják, mint amilyen Ella Lou lesz. Ezek meglehetősen kíméletlenül játszanak, Marlowe, másokkal és egymással egyaránt.
– Ezúttal Jack Corcorannal játszottak kíméletlenül. Meg kellett őt ölniük, az Ella Lou Hamson százalékáért folytatott hatalmi harc részeként.
– Mindazonáltal nem lehet bebizonyítani – mondta Artie. – Ők sosem hagynak módot arra, hogy bizonyítani lehessen az ilyen dolgokat, mint ez.
– A sosem az a szó, amelyet könnyelműen kellene használni.
Mindkettőnk feje oldalra fordult, amint az iroda ajtaja kivágódott.
A férfi, aki az ajtóban állt magas és gengszterkinézetű volt, a girhesség sugallta egyfajta erővel maga körül. Rosszul szabott sötét öltönye olyannyira gyűrött volt, mint aminek aszalt szilvából készült az anyaga. Bütykös, ökölbe szorított hatalmas keze vastag csuklón lógott mellette. Hosszú, viharvert arca volt. Erőszakos kék szem villogott a hernyószemöldök alatt.
– Melyikük Marlowe? 
Artie szólalt meg.
– Ő az – és rám mutatott.
A pasas elképesztő otrombasággal sasszézott be az irodába.
– Mrs. Galton odaát, Ella Lou panziójában beszélt nekem magáról.
Egyértelműen közép-nyugati vontatottsággal beszélt, mintha fájdalmat okoznának neki a szavak, amikor keresztülcsúsznak a nyelvén.
– Cletus Hamson vagyok, Ella Lou papája. 
Artie felugrott, s azt mondta.
– Clete, örülök a találkozásnak! – Kinyújtott egy kezet, amelyet Cletus megrázott, különösebben oda sem figyelve, miközben az íróasztalomhoz nyomult.
– Az elmúlt két napban vonattal jöttem egészen idáig a Missouri-beli Farmingtonból. Azt mondták, hogy maga detektív, nos mire véli ezt? Négy nappal ezelőtt postán kaptam, s tudtam, hogy szükség van rám.
Amint átnyújtotta a közvetlenül egy fenyves határolta tó mellett sorakozó víkendházakat ábrázoló képeslapot, észrevettem, hogy a körmei alatt elhozta magával Missouri egy részét. BIG ROCK RESORT felirat díszelgett keresztben a lap elején. A hátulján levő írás görcsös, nőies kéztől származott:
Ezen a helyen kerestem nyugalmat egy kis időre, hogy meg tudjam őrizni épelméjüségemet, és életben maradjak. Ez az, ahol vagyok, ha nem tudsz érintkezésbe lépni velem. Ne aggódj, kérlek!!!
Szeretlek: Ella Lou
– Az ilyen dolgok, mint ez, tesznek egy apát nyugtalanná – mondta Cletus. – Maga tudja, hogy hol van ez a Big Rock Resort, Marlowe?
– Hallottam róla – szólt közbe Artie. – Egy hely fenn északon, a 101-es út nyomvonalánál. Mehetünk az én kocsimmal.
Artie védelmezte a saját érdekeit. Bármennyire is rémült volt, mégsem akarta elveszíteni azt a lehetőséget, hogy valamiféle szerepet játszhasson Ella Lou jövőjében. A jövőjében, amelyért láthatóan mindenki a végsőkig küzdött, s amely már előidézett egy halált.
Kivettem a harmincnyolcast az íróasztalom fiókjából és belecsúsztattam az övön lévő pisztolytáskába, a zakóm alá, ahol aztán vaskosan és sokatmondóan meglapult. Ezt követően kisiettünk, s én bemásztam Artie új, teknőcfekete Buick Sedanjának az anyósülésére, miközben Cletus begyömöszölte magát hátra. Artie vezetett, biztos lábbal nyomva a pedált.
Big Rock Resort a bejárata melletti hatalmas szikláról kapta a nevét. A Buick bőgve és gyorsuló tempóban szelte a kanyargós, piszkos utat, majd Artie leparkolt egy magas fenyőfák árnyékolta telken. Egy másik autó is állt a telken, egy öreg, por fedte Shevy, amelynek krómozott hűtősapkájához egy ponyvavászonból készült vizes tömlőt szíjaztak.
Ahogy kiszálltunk a kocsiból, felismertem a képeslapfotón látott vörösfenyő víkendházakat, s azokon túl a békés kék tavat. Egy közeli ágról egy mókus zörgetett felénk mérgesen a betolakodásért. A fenyők erős, friss illatot adtak a tiszta levegőnek. Az üdülő olyan helynek látszott, ahol senkinek semmi nem ment rosszul, kivéve talán a mókusokat, de tudtam, hogy ez másképpen van.
– Én bonyolítom a társalgást – mondtam, ahogy nagy léptekkel haladtunk a legközelebbi víkendház felé, amelyre IRODA felirat volt az ajtó fölé kiszögezve.
Cletus azt mondta:
– A pokolba is, maga bonyolítja. 
Nincs jobb a határozott fellépésnél.
A gumiabroncsok ropogása a kavicson megállított bennünket, és megfordultunk.
Egy hosszú fekete Packard húzott be a telekre. Nyugtalanító bizsergés szaladt végig a hátgerincemen, amint visszaemlékeztem az autó derűs krómrácsára, amelyet Artie Buickjának jobb oldali visszapillantó tükréből láttam.
Egészen Los Angelestől követett bennünket.
Két férfi ült a Packardban. Kiszálltak, egyszerre, egyetlen nagy csattanással csapták be a kocsi ajtait, s felénk baktattak. Az egyik alacsony volt, de duplaszéles, olyan vállakkal, mint a járdaszegélyek. A másik gigantikus volt, vastag nyakú, vörös hajú, komisz mosollyal az ajkán. Valószínűleg az a férfi volt, aki megelőzött Ella Lou panziójában, és átkutatta a lány szobáját. Hallottam, hogy Artie ijedten motyog:
– Ez Vörös Mallory.
Egy másik pasas bakancsot, skótmintás zöld inget, valamint egy széles vigyort viselve előkecmergett az üdülőhely irodájából és az ellenkező irányból közeledett felénk. Az arca fiatalos és napégette volt, s a szabadban élni szerető ember nyílt arckifejezését sugározta.
Azt mondta:
– Szevasztok, Dan Dillon vagyok, itteni ügyvezető és útikalauz. Szerencsések vagytok srácok; ti lesztek az egyetlen vendégek.
Vörös Mallory előhúzott egy német Lugert a sátorméretű zakója zsebéből és megszólalt.
– Helyben vagyunk, nagyszerű. Senki ne mozduljon. 
Egyikünk sem tudta pontosan, hogy mitévő legyen, de Mallory tanácsa egyértelművé tette.
Néhány másodperc elteltével Dillon – magára öltve egy fiatalember bátorságát – megtörte a csendet.
– Mondjátok, miféle üzlet folyik itt? Mit akartok, fiúk?
– Mindnyájan látni akarjuk a vendéget, akiről azt mondtad, hogy nincs itt – válaszolta Mallory –, bizonyos Miss. Ella Lou Harrisont.
Valami átsuhant Dillon ábrázatán; nyilvánvaló volt, hogy nem tudott ellenállni Ella Lou varázsának, ahogy más sem, aki csak találkozott vele.
– Melyik víkendházban van? – tette fel a kérdést a széles vigyorú. A pofa a feje tetején kopasz volt, de stratégiai okokból néhány hosszú fekete hajcsomó oldalról áttapadt a koponyáján. Senkit nem tett lóvá.
Dillon nem válaszolt, míg csak Mallory a Luger csövével az álla alatt nem ösztökélte. – Az utolsó víkendház, a hetes számú.
Mallory azt mondta:
– Butch –, s ránk szegezve tartotta a fegyvert, mialatt a széles vigyorú fickó fontoskodva elment, hogy utána nézzen Ella Lou-nak.
A víkendház ajtaja zárva volt. Butch nem törődött az etikettel. Berúgta az ajtót és eltűnt odabenn.
Néhány perccel később veszekedés hangja hallatszott, az egyik hang női volt. Azután hosszú csend.
Cletus eleget tűrt. A csend miatt úgy döntött, hogy nekiindul. Olyan ordító csend volt, amilyet valaha csak hallottam.
Az öreg tett egy lépést előre, Mallory pedig vigyorgott, ügyesen elkapta Cletust, s egyensúlyából kibillentve hátrarántotta.
Cletus nem vett tudomást a vörös hajú kezében lévő pisztolyról és rátámadt. Mallory még mindig vigyorogva oldalra lépett és a pisztoly markolatával a feje tájékán megütötte a férfit. Mindez sport volt a számára. Ez éltette.
Azt mondta: – Csillapodj le te vén fattyú. Rengeteget gyilkoltam a háború alatt, így eggyel több már nem számít. Sőt élvezném is.
Cletus megdörzsölte a halántékát, a földre köpött és továbbindult Ella Lou kabinja felé.
Mallory nevetett.
– Gyere ide vissza. Ne próbálj meg átverni, mert teletömöm ólommal a beleidet.
Artie suttogott mellettem:
– Jesszus! Ez a Cletus nem akar élni?
Mallory tekintete Cletusról rám és Artie-re szökellt, aztán vissza Cletusra. A csökönyös missourii farmer nem állt meg. Hosszú barázdaszökellő lépéseket tett; a távolság gyorsan nőtt közöttünk. – Gyere vissza azonnal, vén hülye, ha nem akarsz egerészölyv-táplálék lenni!
Cletus folytatta az útját.
– Elég volt – mondta Mallory higgadtan. Körbelendítette a Lugert, majd Cletusra célzott.
A másodperc töredéke alatt rántottam ki a pisztolyomat, de a szeme sarkából figyelte a mozdulatomat. Mielőtt megfordult, hogy engem kicsináljon, gyorsan kieresztett egy golyót Cletusra. Futólag láttam, hogy Artie a földre vetette magát. Dillon hátraugrott. Cletus még mindig állt. A harmincnyolcas ugrott egyet a kezemben. Mallory fegyvere ugatott és láng csapott ki belőle.
A nagydarab vörös hajú lassan, csaknem álmodozva táncolt körbe a lőpor füstjén és bűzén keresztül. Könnyed tánclépéseket téve egy láthatatlan partnerrel.
Aztán minden átmenet nélkül elzuhant, mintha a testének valamennyi idegéből egyidejűleg szaladt volna ki az élet. Arccal lefelé ért talajt, és a golyó kimeneti nyílása a hátán, tátongó és ronda volt.
Artie a földön üldögélt, fejét a térdei közé hajtva öklendezett. Cletus továbbfolytatta csörtetését a víkendház felé, mintha mi sem történt volna. Dillon utána iramodott. Én pedig őt követtem.
Butch hallotta a lövést és már a kabinon kívül volt, a deszkatornácon állva, akár egy fosztogató medve. A jobb kezében volt valami fémes és fényes... de nem egy pisztoly. Azonnal felmérte, hogy mi történik, s elhajította azt a valamit, majd a zakója alól megpróbált előküszködni egy pisztolyt.
Megálltam, céloztam és tüzeltem.
El kellett, hogy találjam, de a nagydarab emberen nem látszott a hatás. Elővette a pisztolyát, s kapásból rálőtt Dillonra, aki a földre vágódott, elkezdett vonaglani és kapálódzni. Butch ekkor engem vett célba, s tudtam, hogy olyan kiszolgáltatott vagyok, mint DiMaggio a középpályán.
Továbbra is a célpontomra tartottam, s kipréseltem egy lövést.
A célpontom megint nem reagált. Valódi ez a fickó?
Elvágódtam és hemperegtem tudva, hogy az utamba tévedhet egy golyó. Ugyanakkor a szemem sarkából észrevettem, hogy Cletus megragadja Butch vastag karját, s letaszítja a tornácról. Hason feküdtem, látómezőmben a pisztolycső hosszával, és miközben Butch tápászkodott, s a fegyver még mindig a jobb kezében volt, kieresztettem három golyót.
Ezúttal csaknem gyöngéden fordította felém a tekintetét, mintha megbántottam volna. Kezdte felemelni a pisztolyát, hogy egy újabb lövést eresszen ki rám, de a fegyver hirtelen túl nehéz lett. A karja lehanyatlott.
Az ingének eleje vörössé vált, s az élet kiszivárgott a pasasból, rá a padlóra. Skarlátvörös ütőéri vér csordogált a lábánál a porba. Lemeredt rá, hipnotizálta, aztán négykézlábra ereszkedett, mintha megkísérelne mászni.
Ehelyett összeroskadt és meghalt.
Dillon még mindig feküdt. Rengeteg vért vesztett és halottnak látszott. Még ha életben volt is, nem tudott mozdulni. Mentőre és vérplazmára volt sürgősen szüksége, de itt kint a pusztaságban mindez nem volt lehetséges. A szerencséje és az élete egyaránt elhagyta.
Artie még mindig Mallory teste mellett üldögélt.
Cletus nem volt látókörben.
Ahogy továbbvánszorogtam a víkendház felé, ráléptem a fényes tárgyra, amelyet Butch ledobott a tornácról... egy egyenes borotvakésre. Félelem és düh szaladt hideg teherként végig rajtam. Az út további részét futva tettem meg.
Cletus odabent volt, a lányát ölelve magához, egyik oldalról a másikra himbálózva, ahogy egy tölgyfa kapaszkodik a viharban. Ella Lou zokogott, csak bugyi és melltartó volt rajta. A testét vér maszatolta, az arca pedig egy vörös maszk volt.
– Butch összevagdalta a lányomat, Marlowe – siránkozott Cletus, simogatva az aranyszínű hajat hatalmas kezével. – Összevagdalta a lányomat, hogy csúnya legyen. Könnyek kezdtek csorogni a szeméből. – Nézzen ide mit művelt, Marlowe, nézze mit tett!
Nem akartam közelebbről megnézni, mégis megtettem.
Két nappal később Artie és jómagam kikísértük Cletust és Ella Lou-t a Missouriba induló vonathoz, a lány arcát fehér sebpólya takarta. Mintegy fél tucat hibátlan vágást szenvedett el, amelyet összevarrtak, s ő helyre jöhet. Még akár tűrhetően is kinézhet, ha az orvosok kezelésbe veszik – de csak tűrhetően. Soha többé nem lesz olyan szép. Soha többé nem lesz tömegfantázia tárgya.
Cletus felsegítette lányát a pullmankocsiba, aztán visszapillantott, s mintegy próbaképpen felénk intett a beszállás előtt.
– Rettenetesen kár a lányért – szólalt meg Artie. – Ő valami egészen különleges lehetett volna. Ám úgy marakodtak rajta, akár a kutyák a nyers húson. Így mindenki vesztett.
– Nem szükségszerűen – mondtam én. 
Artie félreértette a célzásomat.
– Igen, az igaz. Hallottam, hogy van egy forró szőkeség, aki énekórákat vesz odaát Columbiában. Ugyanolyan kislány, mint Ella Lou. A neve Norma Jean vagy valami hasonló.
Az áramvonalas mozdony megköszörülte a torkát, s kiaraszolt. Fém csörrent, ahogy a holtjáték megszűnt a kocsik között.
Figyeltem, ahogy a vonat lassan kigördült az állomásról, visszaszállítva Ella Lou Harrisont a közép-nyugatra, a határtalan éghez és a gazdag farmgazdaságokhoz, ahol valószínűleg férjhez megy, és gyereket nevel, megöregszik, s örömét leli unokáiban. Egy normális élet. Egy jó élet. Ez történhet vele.
Isten veled, Ella Lou.
Jó szerencsét, Norma Jean.
***
Adósa vagyok Chandlernek, amiért megmutatta nekem a detektívirodalom valós lehetőségeit. Bebizonyítva, hogy a detektívtörténet – távol az írói formakötöttségtől – csaknem végtelen lehetőségeket és irányokat kínál. Nagyon sokféle módon teszi szabaddá az írót. A nyomozó szemlélődik, megmagyaráz, befolyásol, és saját szemszögéből megvilágítja a világ óraszerkezetét, valahogy úgy, mint a regényíró teszi egy regényen belül. Chandler volt az, aki a legnagyobb haszonnal élt ezzel a szabadsággal és dimenzióval, összefűzve saját tökéletesen kiegyensúlyozott prózáját a bűnös társadalom éleslátásával, valamint a szépséggel és a költészettel. Akárcsak egy képzett fotós, ő is átlátta, hogy a tárgy a lencsében néha közel sem olyan fontos, mint a fény, amely ráesik. Akad az írók között néhány nagy újító, s Chandler ezek egyike volt. A legtöbben közülünk, akik ilyenfajta történeteket írunk, tudatosan vagy sem, elfogadjuk vagy sem, Raymond Chandlert követjük. Én úgy vélem, hogy tudatosan követni őt ezzel a gyűjteménnyel, és vállalva utánzását, a tisztelet gesztusa.
John Lutz

PHILIP MARLOWE
AZ ÖTVENES ÉVEK

Gyilkosság a Stardust Clubban
Simon Brett
1950
A
ház Malibúban állt és nem volt mögötte semmi, csak az öböl és az óceán. Az alacsony fehér bungaló úgy terpeszkedett el, akár egy megolvadt jégkrém a fehéren izzó napon. Égetettagyag-tetőcserép, a peremén rengeteg céltalanul kígyózó fém. Olyannak próbált látszani, mint aminek történelme van, de kudarcot vallott. Újonnan, új pénzen épített épület volt. Nagy rakás új pénzen.
A magas fehér falban lévő kapuk hasznosabbnak látszottak, mint a többi kunkorított fém. Azok nyilvánvalóan azért voltak ott, hogy távol tartsák a hívatlan látogatókat. A japán házi fiút – aki kijött, amikor megnyomkodtam a csengőgombot – arra képezték ki, hogy minden vendég hívatlannak érezze magát. Átnyújtottam egy közönséges névjegykártyát.
– Miss. West vár engem.
Elkomorodott amint kinyitotta a kapukat. Komor tekintetét megőrizte, miközben felvezetett a bejárati ajtóhoz, amelyet még több értelmetlen fém díszített, s amely egy homályos hallba, majd azon keresztül egy másik ajtóhoz vezetett. A napfény a teraszon olyan vakító volt, hogy csaknem eltévesztettem a fiú távozásra késztető morcosságát, de láttam eleget ahhoz, tudjam, őrzi azt, külön az én számomra.
A szemem gyorsan alkalmazkodott a fényhez, amikor is megláttam a vörös hajat a karosszékben. A konstrukciós munka egy szép darabja volt, s nem én voltam az első férfi, aki ezt gondolta. A legtöbb pasas kétségkívül elmondta neki a vele kapcsolatos gondolatait, ami megmagyarázta az önelégült kifejezést a nő arcán. Az archoz az önteltségen kívül még sötét egyenes szemöldök, helyes orr, csúcsos áll, s angyali ajak tartozott, amelyért a pápa feladná a nagyböjtöt. A szemekért pedig, amelyek olyan feketék voltak, mint az olívabogyó, őszentsége akár becsüst is hívathatna, hogy szabjon meg neki egy árat a Vatikán számára. A nő elterülő selyemköntöst viselt, s alatta talán elegendő ruhadarabbal ahhoz, hogy megmártózhasson a horizontig elnyúló óceánban. Bizonyára nem többet ennél.
A japánnak éppen elegendő ereje volt, hogy megszabaduljon savanyú ábrázatától és átadja a nőnek a névjegykártyámat, aki úgy babrált vele, mintha az csupán hamu volna, s el lehetne fújni.
– Mr. Marlowe – szólalt meg olyan hangon, amelyet nem arra terveztek, hogy a párnától hat inchnél nagyobb távolságra is hallani lehessen. Az akcentusa erősen spanyolos volt.
Leültem az alacsony, rojttal díszített kanapéra, a kalapomat ledobtam mellém.
– Megkapta a névjegykártyát – mondtam. – Segít valamit?
– Igen – felelte. Isten olyan nagy hangsúlyt helyezett a csomagolásra, hogy a humorra már nem tellett.
– Akad némi munka a maga számára – mondta egyenesen az üzletbe vágva.
Nem szóltam semmit.
– Nyilván tudja, hogy én ki vagyok, Mr. Marlowe.
Tudtam. Nem kell ahhoz a világ legnagyobb mozirajongójának lenned, hogy tudd kicsoda is Lila West. Egyike azoknak a színésznőknek, akik többet szerepelnek az újságokban, mint a filmvásznon.
– Minden a hírnév, nagyon szép és pompás dolog – mondta –, de egy rakás őrültet vonz.
Minderre valamiféle reakciót várt, megajándékoztam hát egy bólintással.
– Az emberek őrültek. A dilisek látják az ember mosolyát a mozi székekből, s azt gondolják, nekik mosolyog. Együgyű tökfilkók levelet írnak neki, s még fel is hívják. Aztán hozzászokik mindehhez. A filmes szakmában ez is része az üzletnek. Ám, amikor néhány pszichopata azt mondja neked, hogy megy és felszeletel, nos bébi, akkor te egy másik forgatókönyvet olvasol.
Végre a nő elért valamihez, amiről érdemes volt hallani.
– Megfenyegették? – kérdeztem.
– Igen – felelte. A hintaszék alá nyúlt és előhúzott egy nyaláb kék papírt.
Elvettem. Egyszerű papír, fejrész nélkül. Egyszerű a nyelvezet is. Persze, a fickó fel akarja aprítani. Előtte azonban néhány fantáziadús dolgot szándékozik művelni vele mindaddig, amíg még szép.
Letettem a levelet a padlóra. Nyugodt egy nap volt. A só tömör illata érkezett odakintről az óceánról. Semmiképpen nem gyönyörű dámák felaprításának a napja ez. Megkérdeztem:
– Miért nem vitte el ezeket a zsarukhoz?
Némi ingerültségre húzta angyali ajkait, kevésbé angyalivá téve azokat. Olyanná, amelyek őszinteséget mutatnak.
– Zsaruk, mit tudnak azok? Az ilyenfajta ügyet nem veszik komolyan. Úgy gondolják, hogy ez reklámfogás.
– És az?
Ebben a pillanatban aligha lehetett visszaemlékezni rá, hogy azok az ajkak egyáltalán valaha is angyaliak voltak.
– Szórakozik velem, maga nagy mélák? – csattant fel. – Anélkül is inzultálnak, hogy magának fizetnék érte.
– Muszáj volt megkérdeznem – feleltem barátságosan. – Annak viszont örülök, hogy a fizetésről hallok.
– Mennyit számol fel a munkáért a magafajta? – kérdezte. 
Elmondtam neki: A napidíjról. A foglalóról. S a költségekről.
– Többre számítottam – válaszolta.
Hirtelen felélénkült. Vagy csaknem felélénkült, már amennyire valaki felélénkülhet anélkül, hogy kimozdulna a karosszékből. Lenyúlt és felmutatott egy kopottas bőrkeretben lévő fotót.
– Ez a balfácán az – mondta.
Egy stúdiófelvétel volt, tehát a fotósnak úgy kellett megkomponálnia, hogy a fickó legjobbját mutassa. A legrosszabbját nem akartam látni. A nyak és a fej nem választódott el, egyetlen összefüggő vonásuk volt. A szemek olyan átkozottul közel ültek egymáshoz, mintha apró szögek lennének, a száj pedig egy vékony, kemény vonalnak látszott.
Lila West benyúlt egy dobozba egy cigarettáért. Rózsaszín, ezüst végű női cigaretta. Vagy egy stricié. Hirtelen kinyitott egy asztali öngyújtót és beleslukkolt a lángba, majd kifújt egy füstkígyót. – A neve Johnny Escalito. Mint ajtónálló, s mint alkalmi bunyós lóg a Stardust Clubnál, Bay Cityben.
– És ő írta a leveleket? 
Kurtán bólintott.
– Honnan tudja?
– A pokolba is, tudom és kész. Mit akar ezekkel a kérdésekkel? Ha kérdéseket akarok, felbérelek egy zsarut. Azért magát fogadtam fel, mert nem akarok kérdéseket. Csupán annyit akarok, hogy végezze a dolgát, vigye a pénzt, s lelécelhet. Mi sosem találkoztunk, rendben van?
– Mi a munka? – kérdeztem nyugodtan.
– Mondtam magának. Johnny Escalito. – Azt hiszem, ha a pápa látta a gonoszságot a nő szemében, mint eladhatatlan bóvlit kihúzta őt a vatikáni kiárusításon. – Holtan akarom Johnny Escalitót.
Felemeltem a kalapomat.
– Nem a megfelelő embert találta meg, Miss. West.
– A pokolba, maga egy magánnyomozó, vagy nem? Nekem azt mondták.
– Rosszul mondták.
Megfordultam az ajtó felé, s egy nagydarab vadember fegyverének torkolatcsövébe meredve találtam magam. A vén hülye, aki azt tartotta, túlságosan kövér volt a bermudanadrág viseléséhez, túl kopasz, hogy a homlokára feltolt napszemüveggel jól nézzen ki, s túlságosan pipogya, hogy fegyverrel a kezében meggyőzőnek látsszon. Az arc ismerősnek tűnt, de nem tudtam rájönni, hogy honnan.
A hangja egyáltalán nem hangzott erőszakosnak. Egy kukacoskodó hang, egy szavazatszámláló hangja, egy gyanakvó hang.
– Mit keres ez a mocsok a házban, Lila?
Nem törődött a nővel. Nem eléggé, hogy felsegítse a karosszékből.
– Mr. Marlowe-t némi házimunkára ajánlották nekem – mondta egykedvűen.
A pasas arrébb mozdult, hazugság után szaglászva a levegőt. Úgy mozgott, mintha az övé lenne a hely. Jobban belegondolva, valószínűleg az övé is volt. Lila West nem keresett hozzá eleget a pocsék filmjeivel. Kellett néhány balek, hogy fellendítse a bankszámláját. A pofának pedig rá volt írva a homlokára, hogy balek.
– De úgy látszik – folytatta a nő – Mr. Marlowe nem több, mint egy olcsó szélhámos.
– Örvendetes, hogy felismerte a saját fajtáját, aranyos – mondtam előkészítve a kalapomat. Az ajtónál megálltam. – És én legalább állva üzletelek.
Amikor beszálltam a kocsiba, észrevettem egy poros fekete Packardot, amely távolabb, egy dél-amerikai borsfa árnyékában parkolt. Vezetője rábukott a kormányra. Alva. Netán holtan. Túlságosan dühös voltam, hogy eléggé izgasson.
Legördültem a tengerparti úton, kiéhezve a tengeri szellőre. Egyáltalán nem lengedezett. Az ég egyenletesen kék volt, a nap mindenkire egyformán szórta szét fenyítését, aki kellően gazdag volt ahhoz, hogy a parton éljen. Elöl az út szikrázott és darabokra hullott, felékszerezett réteget rakva a homályban.
Hirtelen visszaemlékeztem, hogy ki is a nőt kitartó vén pasas. Az arcát legalább olyan gyakran lehetett látni az újságokban, mint a csajét. Bud Cone, az Ingot Pictures feje. Kellően gazdag ahhoz, hogy a malibúi ház aprópénznek számítson nála. Jó fogás egy ambiciózus színésznőnek beszivárogni oda.
Ekkorra már lemondtam a tengeri szellőről, úton voltam Wilshire-be. A forgalom nagy volt, féktelen és haragos. A tükörben megpillantottam a poros fekete Packardot, három kocsival hátrébb. A vezető felébredt vagy feltámadt. Akárhogy is volt, a fickó engem követett.
Amikor Highland felé balra fordultam, még mindig három autóval volt hátrébb. A Santa Monica-i csomópontban lévő lámpáknál megpróbáltam lerázni, de velem maradt. Így hát levágtam egy kis páros táncot körbe, Yucca és Vine előtt. Ekkor elvesztettem őt.
Az istenek mosolyogtak – volt egy kevés parkolóhely a Cahuenga Building előtt. Rémlett, mintha az irodai palackom kiürült volna. Öt perccel később egy pintes üveg volt a hónom alatt és az olyan ember hathatós, gyakorlott lelkesedése kerített hatalmába, aki elsétált az italboltba és vissza.
Nem tudom, hogy hol szabadult meg a Packardtól, de már várt rám a hallban, egy automata colttal. Nem azért volt ott, hogy engem bármire is rábeszéljen. Azért jött, hogy megöljön.
A pasas halvány körvonala kirajzolódott az ajtó üvegén, s ahogy beléptem a szőnyegre vetettem magam abban a pillanatban, amikor a fegyver megszólalt.
A colt még jó néhányszor csaholt. Halottam, ahogy a lövedékek belemarnak a padlóba, miközben én a fickó felé hemperedtem. Keményen eltaláltam a lábszárát az üveggel, lábamat pedig átkulcsoltam az övén. Elzuhant.
Én voltam talpon elsőnek és belerúgtam abba a kezébe, amelyik a colttal célzott. Az automata keresztülrepült az előszobán. A pasas felnyögött a fájdalomtól. Elhelyeztem egy második, határozott rúgást a gyomrán.
Újabb nyögés, de a fickó, szívós volt. És gyors. Talpra ugrott megint, hatalmasan, akár egy szélvihar, kilendítette egyik öklét a fejemre. Éreztem, hogy összekuszálta a hajamat, miközben fél térdre rogytam.
Jobbra előrelendültem, amerre az öve volt, aztán ahogy a szögletes áll zuhant, egy jobb horoggal elkaptam a csúcsát, olyan pontosan, ahogy az a bokszban csak a vörös szalagos csúcson lehetséges.
A feje hátravágódott. A tekintete kiürült. Tompa puffanással a falnak vágódott, majd lerogyott egy halomba az előszoba padlóján.
Az ábrázata alig valamivel volt üresebb, mint amikor öntudatánál volt. Szilárd beton fültől fülig. Nem Johnny Escalito volt, hanem egy Johnny Escalito-tanítvány.
Átkutattam a zsebeit. Semmi olyan, amire nem számíthatsz, hogy találsz egy alsóligás bunyós zsebében. Egy rugóskés, egy bokszer, egy ólmosbot, egy gyufásdoboz a Stardust Clubból, s egy kis jegyzetfüzet.
Zsebre vágtam az arzenált, a Coltot pedig saját gyűjteményemhez tettem. Elégedetten nyugtáztam, hogy a pintes üveg sértetlen maradt. Felhúztam a nehézfiú szemhéját. A szempár két nagy nullát mutatott. A pofa hosszabb időre magán kívül lesz. Magammal vittem a jegyzetfüzetet, fel a hatodik emeletre.
Forogtam a forgószékemben, mialatt átnéztem a füzetet. Határidőnapló-féleség volt. Nevek, címek, időpontok. Néhány részlet ismétlődött. Csütörtök délután három órára „Trudi” volt bejegyezve. Egy cím, a nőé a füzet hátuljában: 2397 Railton Street, a városnak az a része, ahol a patkányok jelentik az egyetlen társadalmi osztályt, amelyet láthatsz. Más ismétlődő bejegyzések is voltak a noteszben. Főleg kezdőbetűk, mint „S. C”. Ezek mindig egy név után következtek, inkább egy helyet sugallva, mintsem egy személyt.
Stardust Club? Talán túlságosan is kézenfekvő. Amennyiben a Stardust Clubot jelentette, úgy egy találkozója volt ott ezen az estén valakivel, akinek B. C. monogramja van. Bud Cone? Netán ez is túlságosan kézenfekvő?
A tüllfüggönyök kidagadtak a nyitott ablaknál, láthatatlan szellő húzta össze azokat anélkül, hogy a környező hőmérsékletre hatása lett volna. Beleszívtam a cigaretta forró füstjébe és az ujjaimmal az asztalom üvegtetején doboltam.
Hívhattam volna a rendőrséget. Ugyanakkor nem sok olyan barátom volt, aki rendőr, így hát a közegészségügyi osztályt tárcsáztam. Panaszt tettem nekik a hallban lévő szemét miatt.
A Railton Streetről túlságosan is kedves emlékeim voltak. Egy hosszú szakaszon jelentősen megváltozott, amióta utoljára ott jártam. A patkányok valószínűleg teljesen kiköltöztek, jobb helyet kerestek, hogy kicsinyeiket felneveljék. A repedezett járdák utcája volt, a rétegesen levált festékeké és a kitört ablakoké. Favázas házak próbáltak erőlködni, hogy állva maradjanak. Bedeszkázott vegyesboltok és büfék. Beesett szemű éttermek, hiányos, kifakult felirattal, és megszűnt sörözők. Elcsépelt dallamtöredékek, közönséges civakodások, amelyek kirobbantak, majd kivesztek a nem látogatott helyiségekből.
A délutáni hőség dacára a 2397-es ház utcai ablakát teljesen lefüggönyözték. Szomorú dzsessz sóvárgott az ajtó mögött.
Az asszony, aki ajtót nyitott, éppen elég súlyt cipelt ahhoz, hogy tényleg elviselhetetlennek érezze a hőséget, ugyanakkor estélyi ruhát viselt, amely teljes pompájában csillogott és lengedezett. Arca olyan vastagon volt kifestve, amilyen vastag a pitetészta. Állandó viseletre rögzített haja nem szerepelt Isten színpalettáján. A birkózónyakat körben gyöngysor fojtogatta. A lábát pedig bizonyára kanállal kellett beleerőltetni a francia cipőbe.
– Igen? – kérdezte arra várva, hogy megtudja, kicsoda is vagyok, még mielőtt bármiféle hangnemhez elkötelezné magát.
– A nevem Marlowe – adtam meg a kézenfekvő választ. – Johnny Escalito küldött.
Ez az evidens duma hatásos volt. Az asszony keresztülvezetett az előszobán, be a rosszul megvilágított sötét kárpit és kanapék szobájába. Egy kis báron üvegek kacsintgattak a sarokban. A dzsessz hangosabban siránkozott egy öreg gramofonból.
Letessékelt a velúr kanapéra, amely még lejjebb süppedt, amint ő letette magát mellém. – Hogy van Johnny? – zihálta.
– Jól – mondtam.
– És milyen az új munkája? 
– Jó.
– Hé, meg sem kínáltam egy kis itallal. – Körülszerencsétlenkedte a kanapét, ahogy egy bálna próbál felkerekedni egy tangóra. – Nincs kedve kiszolgálni magát?
Odamentem a bárhoz. Ő azokból a likőrökből akart, amelyektől hetekre összeragad az ember ajka. Én egy pohár scotcht töltöttem magamnak, jéggel.
Az asszony folytatta a társalgást.
– Johnny itt nem igazán volt használható. Túlságosan ügyetlen kocsmárosnak. Ráadásul mindössze egy pár angol szót használt, jobban csinálja a Stardustnál, ahol mindössze az izmaira van szüksége. Csupán két hete van ott, s én boldog vagyok, hogy még azelőtt váltott, mielőtt egy feszítővasat kellett volna nekiadnom. Elvállalta, hogy megtesz egy szívességet Rocky Hemandeznek. Maga ismeri Rockyt?
– Nem – feleltem.
– Együtt csempésztünk Mexico Cityben. Én ott kezdtem, így hát az elkötelezettje vagyok. Az biztos, hogy Johnny kiválóan csinálta, amit abban a szemetesládában csinálni lehetett. Egy csomó durva dolog van ott, a csövesek összeverekednek a lányokon, aztán a kábítószeresek, tudja. Ebben a városban sok fortélyosságra van szükség.
Bólintottam. Láttam mindazt, amit a Rainbow Street fortélyosságából látni akartam. – Johnny emlegetett egy lányt, akit Trudinak hívtak.
Az asszony elmosolyodott. A szemei eltűntek. Elveszhettek a kövérségben, mindörökre.
– Trudi most valahogy éppen elfoglalt. Maga visszajöhetne egy óra múlva. Vagy várjon. Vagy – egy dagadt kéz simította végig a térdemet – feltétlenül Trudival akar beszélni?
Kiürítettem a poharam és felálltam. – Visszajövök egy óra múlva, szép hölgyem – mondtam, két dologban is hazudva.
Ahogy a Santa Monicán Bay City felé haladtam, az alkony végigment a ragyogás megszokott szakaszain, lila és sárga, aztán barackszín, majd arany volt, végül megkísérelt egy új színt kitalálni. Átkozottul közel volt hozzá, hogy sikerüljön neki, újból.
A hőség alig enyhült az estével. Az ingem külön bőrként tapadt a hátamhoz. Túlságosan is sokat vezettem aznap. S még hátravolt egy második vizit az irodába, nem vesztegettem hát az időt. Felhívtam Mexico Cityt, egy öreg részegest, aki tartozott nekem némi szívességgel. A filmipar reklámrészlegén szokott dolgozni, mígnem az ivászat meggondolatlanná tette és igazat kezdett beszélni. Ő néhány kérdésre végül is egy csomó jó választ adott nekem.
S mi több, az egészségügyi osztály eltakarította a szemetet a hallból.
Odaemeltem a szivargyújtót egy újabb cigarettához. A füst összekeveredett ajakarandák letargikus parfümjével és az óceán sósságának csípősségével.
Néhány rendőrségi járőrkocsi haladt el. A bennük lévő zsaruk megnéztek, bosszantóan és tolakodóan. Nem volt elég bűn aznap éjjel a város utcáin. Netán nem volt elég bűn, amihez utasítást kaptak, hogy foglalkozzanak vele.
A Stardust Club elegáns volt. Elegáns hely elegáns embereknek, olyanoknak, akik szerencsésen vetették el kockájukat a filmszakmában. Azoknak való hely, akiknek egyetlen megváltó sajátosságuk a pénz. Mégis, legtöbbjük túl volt a megváltáson. Aki a hallba nyomon követett, nem azért hordott magánál Stardust Clubos gyufát, mert megfordult ott, hanem azért, mert ott dolgozott. Ahogy tette azt a nagyfejű lila uniformisos is, aki azért jött felém, hogy kinyissa a kocsim ajtaját. Johnny Escalito. Bárhol felismerném.
Az ábrázatára volt írva, hogy az enyémnél sokkal fényűzőbb kocsikra várt. Amikor kiszálltam, s odalöktem neki a slusszkulcsot, azt lehetett leolvasni róla, hogy nálam sokkal pénzesebb embert remélt.
– Mr. Cone odabent van? – kérdeztem tőle.
Az ajtó felé bökött a fejével, egy tovasuhanó pillanatig azt az illúziót keltve, hogy van nyaka. Ő volt a szűkszavú ember, aki másvalaki számára spórolta a szavakat.
Belül a Stardust Club hideg-halvány oszlopokkal és fodrozott rózsaszín függönyökkel volt tele. Úgy éreztem magam, mint Jónás a vérszegény bálna hasában. A hallban színes zenészekből álló kis dzsesszegyüttes olyan dallamot játszott, amelynek nincs kezdete, s vége sincs, hanem úgy árad, akár a víz a csapból. S körülbelül ugyanannyi ízzel is. Párok, akik kedvelték az ilyen dolgokat, céltalanul keringtek a táncparketten.
Két lila szmokingos keménylegény regisztrálta a belépésemet, és éreztem, ahogy tekintetük a hátamba mélyed, miközben haladtam befelé a homályba, az elkerített bárhoz. A mixer, aki néhány balettkarból már megléphetett, valahonnan átpiruettezett hozzám. Magamhoz vettem egy rendes adag scotcht, rengeteg jéggel, aztán leparkoltam egy magas széken, s körülnéztem.
Még korán volt. A legtöbb pénzes pasas ez idő tájt a stúdióban volt, túlfizetve. De ahogy Johnny Escalito ígérte, Bud Cone ott volt. A fehér szmoking előnyösebb volt számára, mint a bermudanadrág, bár az sem fejezett ki sokat.
Lila Westnek a nap ezen időszakára már sikerült felkelnie, legalábbis felvett egy ülő pózt. A ruha, amely úgy simult rá, hogy kiemelte teste apró részleteit, lángvörös selyemből készült. A nő olyan észrevehetetlennek látszott, mint egy görögdinnye a ribizlis kosárban.
Ő nem vett észre engem. Túlságosan elfoglalta magát azzal, hogy kemény időt áldozzon a mellette levő felszmokingozott bankszámlának. Bud Cone elkövetett valamit, amivel feldühítette a nőt és ő adagolás nélkül szórta rá az érzéseit. A fülem beleráncosodott a szimpátiába.
Olvasva a felindulást tükröző latinos taglejtésekből, amely a társalgását körítette, úgy látszott, hogy magával a Stardust Clubbal volt baja. Azt akarta, hogy Bud vigye el valahova máshová. Bárhová.
Az öreg balek ugyancsak eltökélt volt, hogy ne moccanjon. A nő valamilyen ok miatt a nem éppen édes természete szerint cselekedett, megöntözte a pasas kopasz fejét az italával, hülyét csinálva belőle. Úgy látszott, hogy félt otthagyni a pofát egyedül. Gyanítottam, hogy tudom miért.
Az egyik lila szmokingos zálogcédula odabaktatott az asztalukhoz és a lány kezébe nyomott egy cetlit. A nő szeme dühösen villant a fecni tartalmán és végigfürkészte a bejáratot. Johnny Escalito tűnt fel, szájának kontúrja bárgyú vigyorban ráncolódott.
Lila West végigvonult a táncparketten. A bejáratnál berángatta Escalitót egy rózsaszín függöny mögé, ki Bud Cone látószögéből. De nem az enyémből.
Ajkainak mozgása felgyorsult, spanyolul beszélhetett. Spanyol szavak, amelyek nem az iskolai nyelvtankönyvekből jöttek. Johnny Escalito csak vigyorgott, amint a nő dühhullámai átcsaptak fölötte.
Aztán a lány hirtelen feladta, belenyúlt a lángszínű táskájába és előhúzott egy bankjegyköteget. A pénzt Escalito kezébe lökte, aztán visszaviharzott a székébe.
A bárgyú vigyor a pasas arcán szélesebbre redőzött, amint a lóvét számolta. Összenyalábolta a bankjegyeket, belegyűrte a lila uniformisába és elindult hátrafelé, a főbejárat irányába.
Aztán megállt és megfordult. A vigyor szélesebb és bárgyúbb volt, mint valaha. Megkerülte a táncparkettet és továbbcammogott Lila West asztalához.
Lesiklottam a bárszékről és utána indultam.
Elég közel voltam, hogy halljam, amikor megszólalt. – Miss. West. – A hang nehezen érthető spanyol volt.
A lány hátrafordította a fejét, a fekete szempár szikrát szórt. Felfogta jelenlétemet Escalito válla fölött. – A háta mögött! – sziszegte a lány. – Fegyver van nála.
Ha van is nálam pisztoly, nem tudtam volna a tokból gyorsabban elővenni, mint ahogy egy ököl – akár egy betonkeverő – elkapott az államon. Hátratántorodtam, letekézve néhány mézesheteit töltő párt a táncparketten.
Escalito másik ökle a halántékommal való összeütközésre készült. A bal karommal felfogtam az ütést, s egy kemény egyenest helyeztem el jobbal a pofa terjedelmes méretű orrán. Annyit ért, mintha a Rushmore-hegyet püföltem volna. 
Egy hatalmas kéz összegyűjtötte a zakóm hajtókáját, egy homlok pedig – akár egy elszabadult villamoskocsi – teljes erővel beleütközött az enyémbe. A ködön keresztül láttam a virsliszerű ujjakat, ahogy ökölbe szorultak. 
– Johnny!
Lila West hangja ledermesztette. A pasas félig a lány felé fordult, én pedig célba vettem öklömmel a halántékát, érezve rövidre nyírt hajának szúrósságát.
Nem vette észre, hogy megütöttem. Még mindig Lilára nézett. A lány kezében egy pisztoly volt. Egy apró pisztoly, akár egy játékszer. Egy női fegyver. Nem számít, hogy ez engem egyáltalán nem vigasztalt. Ebben a városban egy csomó nő gyilkol embereket.
A lány spanyolul odavakkantott a pasasnak. Aztán lassan, megfontoltan meghúzta a ravaszt. A férfi teste megremegett, amint az első revolvergolyó tompán bevágódott a mellkasába. A másodiknál ugyanaz történt. És a harmadiknál is.
Johnny Escalito nem adott hangot. Végzetére is megmaradt szűkszavú embernek.
Vér szivárgott át diadalmasan mellénye pitiáner fésűsgyapjú szövetén. Egy vérbuborék terebélyesedett keskeny szájának sarkában, szétpukkadt, majd csörgedezett.
A pofa egyenesen elzuhant, akár egy deszkapalánk. A táncparkett beleremegett.
Nem volt kérdés, hogy érdemes-e ellenőrizni a pulzusát. A pasasoknak három golyóval a szívükben nem szokott pulzusuk lenni.
A két keménylegény ott álldogált lila szmokingban az egyik oldalon, lefelé bámulva arra a halott húshegyre, aki Johnny Escalito volt.
Lila West bőre olyan fehér volt, akár a tej, ellentétben ruhája lángvörös színével. A fegyvert betette a táskájába. A csatot egy kattanással bezárta.
Bud Cone – a lelőttől félúton – úgy nézett ki, mint egy balzsamozó, aki még nem látott hozzá, hogy visszategye a fluidumot. A rendőrségi járőrautó szirénája vijjogott odakint. Ha létezik egyetlen dolog, amiben jók a zsaruk, az nem más, mint hogy túlságosan későn érkeznek.

A gyilkossági smasszer a Stardust Club igazgatójának irodájában nyitott boltot. A pasas egy kedélyes kövér ember, akinek mindössze palástra, szakállra és rénszarvasra volt szüksége ahhoz, hogy mint Mikulás megfeleljen. Nem attól lett annyira kövér, mert a rendőrség megfizette.
Megnézte a személyi igazolványomat, és a szokásos rosszalló arckifejezést mutatta, amikor meglátta, hogy mi a foglalkozásom. Ha létezik egyetlen biztos dolog, az nem más, mint hogy a zsaruk nem kedvelik a konkurenciát.
Ám ő mindjárt visszaadta a papírokat, mosolyogva – a pék kutyája meg a meleg zsemle. – Nos, Mr. Marlowe, köszönöm. Sajnálom, hogy maga belekeveredett ebbe a balhéba, de ez a bunyó még jó néhány napig folytatódik. Ha én lennék a maga bőrében, egyenesen hazamennék egy fürdőkádnyi adag italért.
– És maga reggel hívni fog?
– A pokolba is, miért tenném? – kérdezte.
– Én vagyok a tanú.
– Rengeteg tanúm van – felelte. – Mr. Cone... aztán a két nehézsúlyú a szmokingokban. Éppen elég.
– De mit láttak ők? – kérdeztem.
A tekintete összeszűkült. Megszűnt kedélyesen nézni, helyette malacmódra kezdett figyelni. – Ők mindnyájan ugyanazt látták – mondta. – Mégpedig azt, hogy az a visszataszító alak közeledett Miss. West asztalához, látták amint pisztolyt szegezett a hölgyre, s látták, amint ő önvédelemből lelőtte a pasast.
– Ők nem ugyanazt a típusú szemet használták, mint ami nekem van. A pofa nem rántott fegyvert.
A zsaru vállat vont. – Volt nála fegyver. A pasas kegyetlen, nagy, ronda és brutális. Volt válltokja.
– Én nem mondtam, hogy nem volt nála fegyver. Én azt mondtam, hogy nem rántott fegyvert.
– Magát állon vágták, testvér. Meglehet, hogy maga nem látott elég egyenesen.
– Éppen eléggé egyenesen láttam, hogy tudjam, Lila West hidegvérrel golyót eresztett bele.
Megrázta a fejét.
– Ez nem az a dolog, amit maga körbemagyarázhatna, ember. Tud a magafajta privátszimat bármit is a törvényről?
– Rengeteget – feleltem. – Valamint az igazságról.
– Hű. Figyeljen ide, Marlowe, a fickó egy pszichopata volt. Ö írta ezt az egész nagy csomó őrült levelet Miss. Westnek. Veszélyes volt a társadalomra.
– Én kétlem, hogy ez az ostoba fráter akárcsak a saját nevét is le tudta írni – mondtam. – Ha pedig tudott volna írni, azt spanyolul teszi, s nem angolul. Az ok, amiért Lila West lelőtte az volt, hogy a fickó szemétkedett vele. A pofa egy Mexico City bordélyházban dolgozott, ahol a lány volt az egyik fő attrakció. Megfenyegette, hogy minderről reklámot csinál neki Bud Cone-nál.
A hekus rátenyerelt az asztalra. Méltányosság teljes képpel elmosolyodott.
– Mr. Marlowe, talán nem fejeztem ki magam világosan. Ez az Escalito alak őrült volt. Az rögződött bele Miss. Westről, amilyennek őt a moziban látta. A pasas írta neki a gyűlölködő leveleket. Aztán, amikor meglátta a lányt ebben a klubban, ütött, majd megpróbálta megölni őt. A lány – ismételte erős nyomatékkal – önvédelemből lőtte le a pofát.
– A lövöldözés a nyilvánosság előtt történt. A klub tele van olyan emberekkel, akik tudják, hogy nem így történt.
– Nem hiszem, hogy maga bárkit is fog találni, aki azt mondja: nem így történt – jegyezte meg mellékesen.
– Itt van egy – mondtam, és felálltam.
A kövérségéhez képest gyorsan mozgott. Hirtelen ő is talpon volt, keze a kabátom hajtókáját szorította, orra egy inchnyire volt az enyémtől. Közelről semmi kedélyes nem volt a tekintetében. Érzéketlen volt, akár a kavicsok.
– Hallgasson ide, Marlowe. A rendőrség nem szereti az olyan nehéz stricit, mint amilyen maga. Mi eltűrtük, de ha magára akarjuk rakni a fedelet, olyan könnyedén meg tudjuk tenni, mintha egy katicabogarat lapítanánk szét. Mi irányítjuk ezt a város, mi tartjuk tisztán és rendben, mi nyessük le az éleket, amikor szükséges, mi oszlatjuk szét a dolgok körüli félreértéseket. A legeslegutolsó dolog pedig, amit körülöttünk akarunk, a tökfilkók, akik azt gondolják, hogy ők vívják a keresztes hadjáratot. Ért engem?
– Értem magát. – Elengedte a kabátomat. – Ugyanakkor nem hagyom szó nélkül, hogy tisztára akar mosni valakit.
– Mr. Marlowe, az olyan férfiak, mint Bud Cone sok vizet zavarnak ebben a városban. Maga viszont egyáltalán semmit nem zavar, még rokkantnyugdíjra sincs esélye, ha túl kíváncsi. Tisztán fejeztem ki magam?
– Tisztán, mint a szennyvíz – feleltem. 
Visszaroskadt a székébe. Végtelen kedélyessége visszatért.
– Csak egyetlen jó tanács, Sir Galahad. Ebben az államban van törvényünk a rágalmazásról, a becsületsértésről, s biztos vagyok abban, hogy tudnánk még néhány másikat is találni, ha szükségünk lenne rá. Csak azt mondom, hogy ismételje meg vallomását Miss. Westről, s mi eltemetjük magát olyan mélyre a vádban, hogy lapáttal sem tud utat ásni kifelé. Próbáljon kikezdeni velünk és háború lesz.
– Rendben – mondtam.
Nevetett. Meglehet, azt gondolta, hogy vicceltem. Nem annak szántam.
Amint hátranyúlt az igazgató asztala mögötti italos tálcához, elővillant élete minden alantassága. Az átverés valamennyi kis cseppje, a lelkiismerete minden lefaragott szöglete, az összes szegényes biztonságérzete, amellyel lelkét nyugtatgatta.
Felálltam. Ő még mindig háttal volt nekem, amint megszólalt: – Jöjjön, felejtsük el az egészet. Fogadok, semmi mást nem szeretne jobban ebben a pillanatban, mint egy nagyadag italt.
– Így igaz – mondtam –, csak nem magával.
***
Számomra Raymond Chandler legnagyobb vívmánya a humora. A könyvei bebizonyították, hogy áldozatvállalás nélkül is lehetséges szellemességet vinni a krimibe, s ő valóban gyakran élt a tréfa eszközével, hogy a magasságokig fokozza a feszültséget. És mégsem engedte meg, hogy a humor csökkentse a karaktert; ellenkezőleg, az erősítette annak hatásosságát. Az ő szellemessége mindig példát mutató lecke a fogalmazás mértéktartásában.
Simon Brett

A 246-os csomagmegőrző
Robert J. Randisi
1951
A
New York-i First Grand Central Stationt Cornelius Vanderbilt építette 1871-ben. Vanderbilt a világ legnagyobb vasúti pályaudvarát akarta megépíteni, és sikerült is neki. A New York felső tízezréhez tartozók az idő tájt az Ötödik sugárút és a Madison Street tájékán építkeztek a Harmincnegyedik utca és Negyvenkettes Emlékmű között, s ez volt az a hely, amelyet Vanderbilt kiválasztott, hogy saját emlékművét felállítsa. Hatalmasnak, ugyanakkor elegánsnak kellett lennie... és tényleg az lett.
1903 és 1913 között a pályaudvart felújították, és ma – 1951-ben – jóformán egy város a városon belül. Erről a vonaton olvastam, amikor Kaliforniából New Yorkba utaztam. Miért tettem meg ezt az utat Kaliforniából New Yorkba? Magam is ezen tűnődtem még akkor is, amikor szombaton a Grand Central Station központjában álldogáltam megilletődve mindattól, amit láttam.
Az olvasmányom szerint a Grand Central Station főcsarnoka 143 méter hosszú, 49 méter széles és 46 méter magas. A New York Yankee-k baseballt játszhatnának ott.
Éppen csak leszálltam a vonatról az egyik alsóbb vágányszinten, és amint beléptem az állomásépületbe, csak álltam és bámultam.
Mivel szombat volt, a legtöbb üzlet – köztük az alsócsarnokban lévő híres Oyster bár – zárva tartott. Hozzátéve azt a tényt, hogy reggel 7 óra 15 perc volt egy szombati napon, s én gyakorlatilag egyedül voltam, mindez valószínűleg a valóságosnál is még inkább nagyobbnak látszóvá tette a helyet... már amennyiben ez lehetséges volt.
Túltéve magam a megdöbbenésen és az ámulaton, odamentem az egyik menetrendtábla alatti jegyablakhoz, s megkérdeztem a jegyárusítót:
– Mikor indul a legközelebbi vonat vissza Kaliforniába?
Nem, nem azért kérdeztem meg, mert megijedtem, csupán otthon akartam lenni, mihelyt a teendőmet elintéztem. Amúgy sem akartam ideutazni. Az egyik gyengeségem, hogy nagyon is kötnek a barátságaim – azt a kevés, ami van –, s a barátság törvénye volt az, amely háromezer mérföldre vagy még többre elvitt az otthonomtól.
A jegykiadó rám nézett és megkérdezte:
– Maga most szállt le a Kaliforniából érkezett vonatról?
– Így van – feleltem –, s a következővel már vissza is akarok menni. Van bármi kifogása ellene?
– A pokolba, cimbora – mondta a jegyeladó – ez a maga ügye. Ha úgy akar ide-oda utazgatni Kalifornia és New York között, mintha csak Brooklynból Manhattanbe menne, az a maga dolga. A következő vonat reggel nyolc óra öt perckor indul.
– Arra kérek egy jegyet.
A New Yorkba kapott jegy egy útra szólt, ezért volt szükséges, hogy megvegyem a jegyemet a visszaútra. Mindez egy további baráti megnyilvánulás a részemről. Valójában mindezt nem tudnám elpanaszkodni a barátomnak, mivel ő meghalt.
Fogtam a jegyemet, kifizettem, aztán megkérdeztem:
– Hol vannak a poggyásztároló szekrények.
– Ezen a szinten, a Lexington Avenue felőli oldalon.
– Az hol van?
Nagyot sóhajtva kihajolt, és tőlem balra mutatott.
– Köszönöm, cimbora. Ha tévedett is, megéri fáradoznom.
– Komédiás – mondta, s én nem korrigáltam a pasast. Ha azt akarta hinni, hogy magánnyomozó helyett színész vagyok, hadd higgye. Bárhogy is legyen, néha úgy vélem, hogy ez a kettő egy és ugyanaz.
Hosszában átsétáltam a csarnokon, míg elértem azt az aluljárót, amely az új barátom szerint a Lexington Avenuehoz, s a szekrényekhez vezet, amelyeket kerestem. A zsebemben lévő kulcs lyukat égetett magának.
Amikor a csomagmegőrző szekrények a látótávolságomon belülre kerültek megálltam, s egy pillanatig eltöprengtem a körülményeken, amelyek azon meredély szélére vezettek, hogy megtegyem egyik monumentális felfedezésemet – mit is rejt a Grand Central 246-os csomagmegőrző szekrénye.
Három évvel korábban én voltam az egyetlen, aki Leo Carstairs és egy hosszú időtartamú börtönbüntetés között állt. Leo született vesztes volt. A többi nehézfiúk akkor vették be bármiféle balhéba, ha szükségük volt valakire, akit odavethettek a zsaruknak. Így immáron háromszoros vesztes volt, de én tudtam, hogy Leo ártatlan, mivel a kérdéses zűr idején velem volt. Ezúttal a nehézfiúk még be sem avatták a buliba, mielőtt megpróbálták azt rákenni.
Bárhogyan is, rövid úton kihúztam Leo irháját a bőrére menő játszmából, s ő örök hálát fogadott.
– Leo – úgy emlékszem, ezt mondtam –, megteszel annyi szívességet nekem, hogy mostantól kimaradsz a balhéból?
– Biztos lehetsz benn, Marlowe. Számíthatsz rám. Ettől a pillanattól a kenyeres doboz tetejéhez ragasztva tartom a fegyvert. Ott sosem nézik meg.
– Én nem erre gondoltam, Leo.
– Köszönöm, samesz – felelte a kezemet szorongatva. – Első helyen szerepelsz a könyvemben.
Figyeltem, amint aznap egy szökkenéssel a járásában eltávozik a Cook Megyei Bíróságról, s kíváncsi voltam, hogy mennyi időbe telhet, mire újra bajba keveredik.
Három évbe tellett.
Igazából ez a három év volt a rekord Leo Carstairs számára, amikor kimaradt a zűrből. Természetesen egy csomó dologba belekeveredhetett e három év során is, de ügyesen elkerülte, hogy elkapják... vagy másvalaki balhéját verjék rá.
Egy héttel a New York-i utam előtt otthon voltam a Laurel Canyonban lévő házamban, s megpróbáltam elkerülni, hogy három lépésben mattot kapjak – az ellenfelem saját magam volt –, amikor megszólalt a telefon.
Leo hívott, s micsoda meglepetés, bajban volt.
– Ezúttal nagyban csináltam, Marlowe – mondta Leo minden bevezetés nélkül.
– Leo? Te vagy az?
– Így van, én vagyok, Marlowe. Nem felejtettél el a három év alatt, ugye?
– Leo, te megígérted, hogy nem keveredsz bajba – emlékeztettem.
– Ezt meg is tettem, Marlowe, három évig...
– És most?
Mély, reszkető lélegzetet vett, amely csaknem beszakította a dobhártyámat, és azt mondta:
– Ezúttal tényleg belekeveredtem, Marlowe.
– Hol vagy most, Leo?
– New Yorkban.
– Mi az ördögöt keresel New Yorkban?
– Arra számítottam, hogy a díszlet változtatása a szerencsémet is megváltoztatja.
– S így történt?
– Igen, balról még balabbra.
– Beszélj róla, Leo.
– Nincs időm, Marlowe. Ezúttal nem azt akarják, hogy belebukjak, hanem meg akarnak ölni.
– Miért?
– Megszereztem az anyagot.
– Miféle anyagot?
– Vissza akarom adni, Marlowe. Segítened kell.
– Miféle anyag, Leo?
– Nem tudok... beszélni most, Marlowe. Túlságosan is hosszú időt töltöttem egyetlen helyen, ez a helyzet. Fel foglak hívni máshonnan.
– Leo, Leo, ne tedd le... – kezdtem, aztán azt hallottam, hogy letette.
Három napig nem hallottam Leoról, s valójában tőle azután sem halottam semmit, de róla igen. 
Halott volt.
Ha akadt egyetlen zsaru, akit önkéntelenül is nem tartottam vészmadárnak, az Violets McGee hadnagy volt... kivéve, amikor az én bejárati ajtómnál bukkant fel reggeli előtt.
– Hadnagy – mondtam –, minek köszönhetem ezt a szerencsét?
– Curukk, Marlowe – mondta Violets –, én jövök be.
– Éppen invitálni akartam.
Egyedül volt, így valójában nem láthattam előre a rossz hírt.
– Emlékszik egy Leo Carstairs nevű simlisre?
– Leo rendben volt, Violets. Éppen csak egy kis pihenésre volt szüksége.
– Nyilván nekik mindahányuknak pihenésre van szükségük – felelte Violets. – Hallott róla az utóbbi időben?
– Nem – hazudtam. Könnyen ment, ahogy egy fatörzs zuhan le.
– Nos, ő most már egy halott simlis.
– Mi történt?
– Valaki megorrolt rá. 
– Hol?
– Egy golyó, a szívben.
– Nem – mondtam –, úgy értem, hol történt mindez.
– Ezt kapja el – felelte –, New York Cityben, a Grand Central Stationon kívül. Mindig is el akartam menni New Yorkba, hogy megnézzem a Grand Central Stationt, a szabadságszobrot, az Empire State Buildinget, a Yankee-stadiont, a Joe D…
– Mielőtt végigvezet az egész városon, azt mondja meg, hogy mi történt? Maga hogyan keveredett bele?
– A New York-i zsaruktól kaptam egy hívást, akik arra kértek, hogy ellenőrizzek egy Marlowe nevű magánhekust. Úgy látszik, hogy a maga neve és a száma volt a pasas zsebében. Maga után néztek, s megtudták, hogy miből él, aztán hívtak engem.
– S aztán?
– Mondtam nekik, hogy majd én beszélek magával – felelte –, s beszéltem is. Minden jót.
Elindult az ajtó felé, de én még akartam némi információt anélkül, hogy túl kíváncsinak tűnnék.
– Pontosan hol találták meg? – kérdeztem. – A Grand Central Station meglehetősen nagy hely.
– Valahol azon kívül. Közvetlenül egy postaláda alatt feküdt.
– Van szemtanú?
– Senki – felelte Violets, kinyitva a bejárati ajtómat. – Magát tisztázták ebben az ügyben, Marlowe. Háromezer mérföld előnye van.
– Kedves, hogy tisztáztak, Violets.
– Igen – mondta Violets –, ne legyen önfejű. Kerülje a bajt, rendben van?
– Hogyne, Violets – feleltem. – Maga ismer engem.
– Igen – mondta kedvetlenül. – Éppen ezért mondom.
Két nappal később egy borítékot kaptam postán. Nem volt rajt feladó, és a nevem meg a címem kapkodó firkálással állt az elején. Kinyitottam és egy kulcs hullott ki belőle. Felvettem, megmarkoltam, majd a jegyet vettem ki a borítékból. Ennyi volt, egy vasúti menetjegy, valamint egy poggyászszekrény kulcs, rajta a 246-os számmal. Mindkettő Leo Carstairstól, kétségtelenül. A borítékon lévő postabélyegzőn New York City állt.
Rámeredtem a jegyre – meghívás a bajhoz, minden bizonnyal –, aztán a kulcsra.
Leo belekeveredett egy balhéba, aztán vissza akarta adni a szajrét, ebben mindenesetre biztos voltam. Nem tudtam, milyen balhéba, ámbár nem kellett különös képesség azt kitalálni, hogy a szajrét a Grand Central csomagmegőrző szekrényébe rejtette és elküldte nekem a kulcsot.
Két lehetőségem volt.
Elföldelhetném a kulcsot egy virágcserépben, vagy azt tehetném, amit Leo nyilvánvalóan akart, hogy megtegyek, elmegyek New Yorkba, fogom a zsákmányt, s visszaadom, őhelyette.
A barátok időnként tényleg bosszantóak, de a halott barátok még rosszabbak.
Mondhatsz nekik nemet, de ők úgysem hallják.
Szóval itt voltam a Grand Centralban, szívességet téve egy halott barátnak. „Maradjon ki a zűrből” – ajánlotta Violets McGee. 
Hogyne.
Elővettem a zsebemből a kulcsot és odamentem a poggyásztárolókhoz. Nem voltak túlságosan nagyok, úgy negyven centiméter lehetett egyik-egyik oldaluk. Kíváncsi voltam, mi férhet el bennük? 
Baj.
Várd meg a 8 óra 5 perces vonatot, Marlowe, és irány haza mondtam, ám néha még én sem hallgatok magamra.
Odasétáltam a megőrzőhöz, saját lépteim padlón ejtett zajára figyelve, majd bedugtam a kulcsot a zárba és kinyitottam. Egy zsák volt odabent, az a fajta, amelyben a bokszolók hordják felszerelésüket az edzőcsarnokba. Azon voltam, hogy kivegyem, amikor másik lépteket hallottam a hátam mögött. 
Amikor a baj jön, az nem a lábszáradon kúszik fel hozzád.
Megfordultam és megláttam kettejüket. Mindegyikük fegyvert tartott. Körülnéztem, de senki más nem volt a látómezőmben. Szombat reggel New Yorkban. Hétfőn vagy kedden, vagy bármely más hétköznapon ez a hely nyüzsöghet az emberektől. Ezen a szombaton csupán hárman voltunk, s hármunk közül kettő fegyvert szegezett rám.
– Maguk a megfelelő fickót kapták el, hapsikáim? – kérdeztem.
Az egyiküknek – a jobbomon lévőnek – kókadt tekintete volt és üllő álla. A bal oldali apró volt, markáns ádámcsutkával.
– Magánál van a kulcs a poggyászmegőrzőhöz, tehát a megfelelő fickót kaptuk el – mondta Kókadt.
– Ez az a megőrző?
– Ha ebben egy tornazsák van, úgy igen, akkor ez az – mondta az ádámcsutkás. Az ádámcsutka fel-le ugrált, amikor beszélt.
– Vannak tornazsákok – feleltem –, aztán meg vannak tornazsákok. Mi van ebben az egyben?
– Ha nem tudja – szólalt meg Kókadt –, úgy nem is szükséges, hogy megtudja.
– Miért gondolja, hogy ez a maga sporttáskája? – kérdeztem.
– Mi lecövekeltünk ezeknél a megőrzőknél egy egész hétre – mondta Ádámcsutka –, várva, hogy valaki felbukkanjon a megfelelő kulccsal.
– Mindenkit feltartóztatnak, aki kinyit egy megőrzőt? New Yorkban ez meglehetősen nagy munka lehet.
– Nem annyira nagy – felelte Kókadt –, maga volt az egyetlen pofa, aki olyat nyitott ki, amiben tornazsák van.
– Mázlim van.
– Honnan szerezte a kulcsot? – kérdezte Ádámcsutka.
– Postán érkezett.
– Hát hogyne – mondta Kókadt –, a Life Magazin-előfizetéssel.
– Meg a számlákkal – tettem hozzá.
– Komédiás – mondta Ádámcsutka. Azon tűnődtem, vajon rokona-e a jegyeladó?
– Rendben van – szól Ádámcsutkához Kókadt –, vedd ki. 
Ádámcsutka elindult felém, miközben a fegyverét lóbálta, egy harminckettest. Kókadt nagyobb darab ember volt, tehát negyvenötöst hordott. Ez utóbbi énbennem és a mögöttem lévő megőrzőben is lyukat ütne. 
Oldalvást léptem.
– Nézd meg, hogy van-e nála revolver – mondta Kókadt. 
Ádámcsutka végigtapogatott, s kivette a hónom alól a Lugeremet.
– Szép darab – mondta.
– Tartsa meg – feleltem. – Ajándék.
– Köszönöm – mondta, s belökte a zakója zsebébe.
– Hagyd abba a társalgást, s fogd meg a csomagot – mondta Kókadt.
Ádámcsutka benyúlt a fakkba és kivette a sporttáskát. Odahajította Kókadtnak, aki bal kezével elkapta azt. Jobb kezében meg sem remegett a fegyver.
– Nézd meg, hogy van-e benn bármi más is – szólt Kókadt. 
Ádámcsutka bekémlelt a fakkba, kezei végigtapogatták az alját és a két oldalát.
– Semmi – válaszolta.
Ellépett a megőrzőtől, én pedig újból odaléptem elé. A poggyászmegőrző derékmagasságú volt és én közvetlenül előtte álltam, aztán visszaemlékeztem, hogy Leo mit is mondott a kenyeres dobozáról. „Sosem fognak belenézni...”
Ádámcsutka elment onnan és megállt Kókadt mellett, aki végül elfordította rólam a fegyvert, így elhúzhatta a táska cipzárját. Kinyitotta a táskát, s akárhogy is, de kellett, hogy legyen abban valami, mivel mintegy tíz másodpercre megfeledkezett rólam.
Ez rengeteg idő volt.
A hátam mögé nyúltam és végigtapogattam belül a szekrény tetejét. Ott volt, pontosan odaerősítve. Megragadtam és húztam, a szigetelőszalag engedett.
Kókadt ezt a pillanatot választotta ki, hogy rám nézzem és én kivettem a fegyvert a szekrényből. A szigetelőszalag még hozzáragadt, verdesett körben, amint felemeltem a fegyvert és rászegeztem a pasasra.
– Vigyázz! – üvöltötte Kókadt, ám arra már nem maradt ideje, hogy saját magát is figyelmeztesse.
Eldobta a zsákot és megpróbálta rám fogni a negyvenötöst, de homlokon lőttem. Amint hátrazuhant, Ádámcsutka szájtátva bámult rá, aztán rám nézett.
– Ne tegye – mondtam neki, de nem hallgatott rám jobban, mint amennyire én hallgatok saját magamra.
Amint megkísérelte felemelni a harminckettest, a mellkasába eresztettem egy golyót.
A lövés visszhangzott, én pedig lenéztem a csarnokra, hogy lássam, ha valaki futásnak eredne. A New York-i jegyeladók okosak. Ott maradtak, ahol voltak, még a fejüket sem dugták ki.
Lepillantottam a két hullára, aztán a kezemben lévő harmincnyolcasra. Körbefordultam és visszanyomtam a fegyvert a 246-os megőrző tetejéhez. Nem töröltem le, mivel elég szigetelőszalag volt rajt ahhoz, hogy ne őrizze meg az ujjlenyomatomat. Szerencsém volt, hogy egyáltalán tudtam lőni a sok szalagtól. Odamentem Ádámcsutkához és visszavettem a Lugerem. Onnantól kezdve elakadtam, hogy mit is csináljak.
A tornazsák a padlón hevert, s részben nyitva volt. Ha akarnám, bezárhatnám a megőrzőbe. Szerettem volna azt gondolni, engem nem csábít, hogy mi van abban, ám én is csak ember vagyok. Áthajoltam, felvettem a zsákot és behúztam a cipzárt. Aztán visszatettem a 246-os megőrzőbe, bezártam, majd kivettem a kulcsot – először is be kellett dobnom egy érmét, hogy az kiadja a kulcsot, ami nem feltétlenül szerepelt a reprezentációs kiadásaim között – és bedugtam Kókadt zakója zsebébe.
Egy csomó lehetőségem volt mérlegelni, hogy mi is történt. Az egyik szerint Leo valóban azt akarta, hogy megtaláljam a szajrét – bármi is volt – s juttassam vissza.
A másik verzió szerint Leo szándékosan küldte a jegyet nekem, hogy kiküldhessen a Grand Central Stationra héttizenötkor, egy szombat reggelen, amikor csak a három gengszter lehetett ott, én és az ő két expartnere. Azon gondolkodtam, vajon tudta-e, amikor a levelet postára adta, hogy később a vesztébe rohan? Talán azt gondolta, hogy ha engem átad nekik, úgy eltérítheti őket a nyomról. Nem, ez nem volt igaz. Én azelőtt soha nem voltam Leo balekja, s akkor sem volt okom azt gondolni, hogy most az egyszer hülyére akart venni.
Csapdát állítottak, jól van, de nem azért, hogy megöljenek, hanem azért, hogy én öljek.
Leo valószínűleg azt hitte, hogy ezúttal tényleg helyesen cselekszik.
Én tudtam, hogy helyesen cselekedtem. Öt percem volt elérni a 8 óra ötöst, s elindultam, hogy elcsípjem.
***
Az első magándetektívkönyvek, amelyeket olvastam, Ross Macdonald, Lew Archer regényei voltak. Az idő tájt nem jöttem rá – tizenöt éves voltam –, hogy Macdonald a ponyva három nagyjáéból csiszolt ki egy stílust, amelyet Carroll John Daly, Dashiell Hammett és Raymond Chandler alkotott meg. 
Nekiláttam a három nagy olvasásának, és arra jöttem rá, hogy Chandlert élvezem a legjobban. Daly közönséges és féktelen volt, Hammett volt talán stílusában a legirodalmibb. Azonban úgy találtam, hogy Chandler teljesen lényegre törő, s Marlowe a tökéletes, fényét vesztett lovag, az a magánnyomozó, aki minden magánnyomozó atyja. Továbbá Marlowe – ámbár a ponyvákban még nem „Marlowe” – az a széria-magánnyomozó, aki a ponyvából gyökeredzett, és indult el a nagy siker felé.
Chandler hatása az én munkásságomra, a gondolkodásmódomra, majdnem nulla. Valójában ő annyit tett, hogy kapaszkodót biztosított egy formához – ő és Ross Mac –, amelyet attól kezdve mohón olvastam, ám amikor írni kezdtem a saját történeteimet, a látásmódom eltávolodott attól, ami Marlowe volt, s az írásaim biztos, hogy nem kölcsönöztek semmit a mestertől. Az viszont Chandler és Marlowe volt, aki ráébresztett, hogy magándetektív-történeteteket akarok írni. Azóta is sokkal tartozom nekik.
Chandler a mester, és ötven évvel az után, hogy Marlowe színre lépett, még mindig ő a nyakas magánnyomozók veleje.
Robert J. Randisi

A menekülés
Stuart M. Kaminsky
1952
W
arren Hlushkának olyan karakterű arca volt, amely azt mondatta az emberekkel: „Sosem fog szépségversenyt nyerni”. S tényleg, a Broadway-n levő Cascadia Hall bárpincére is ezt mondta nekem, amikor Warren idegesen berobbant a bár örökös sötétjébe, behozva maga mögött a nap nem szívesen látott fényét, és emlékeztetve engem, hogy pár óra, aztán letudom a mai napot.
– Csukja be az ajtót – kiáltott a bárpincér, s Warren áthelyezve a hóna alatt levő túlméretezett könyv súlyát, összeszedte magát, és becsukta az ajtót. Aztán hunyorított, pislogott, próbálta hozzászoktatni szemét a borostyánszínű sötéthez.
Warren orra olyan ferde volt, mintha az arcát állandóan egy kirakatnak nyomta volna. Nagy, kidülledt szemei már a más emberekkel való legjelentéktelenebb érintkezéskor is meghökkent ábrázatúvá tették. Warren alacsony volt, kopasz, s olyan vékony, hogy az ember azon tűnődik, egyáltalán hogyan képes felállni a Csendes-óceánról lengedező esti szellővel szemben.
Coils Conroy-nak, a bárpincérnek nem volt igaza. Warren hallott a róla keringő szépségversenydumáról. A pasas még kölyökkorában megnyert egy szépségversenyt a Kansas-béli Bakerben. Mindezt azzal bizonyította be nekünk, hogy a bárpultra rakott egy családi albumot, és kinyitotta egy rojtos, sárga újságkivágásnál. A lapkivágás tanúsította, hogy egy Warren Hlushka nevű srác – Peggy és Marcus Hlushka fia – 1912ben elnyerte a „Baker megye legszebb gyermeke” verseny szalagját. Egy mosolygó, szőke, göndör hajtincsű kölyök fényképe nézett fel rám. Megfordítottam az albumot, hogy Coils Conroy láthassa az újságkivágást. Fanyarul megnézte, dörmögött, majd elfordult.
– Az, bizony én vagyok – bizonygatta Warren. – Az ott én vagyok, Mr. Marlowe.
Visszafordítottam az albumot, hogy megnézzem a képen lévő bájos fiatalasszonyt, aki a kisfiú kezét fogta. A nő kis kalapot viselt, szabad kezét pedig az arcához emelte, hogy oltalmazza a szemét a naptól.
Rápillantottam a fotón lévő kölyökre, aztán Warrenre. A hosszú szempillák még megvoltak, s az arcvonások is, de eltúlzottan, groteszkül.
– És az ott, aki a kezemet fogja, ő az anyám – mondta. – És ott, a következő képen ő az apám, kisbaba nővéremet, Louise-t tartja. Azt akarom, hogy megtalálja nekem a nővéremet. Ezért jöttem ide, hogy keressem magát. Végiggondoltam, és úgy döntöttem, hogy megkeresem. Mivel nem volt az irodájában, így...
– A nővérét?
– A nővéremet, úgy van – mondta Warren, elcsodálkozva nézve a fotóra, mintha azelőtt soha nem látta volna.
– Ő lenne az, akit szeretne, hogy megtaláljak?
– Ő – hagyta rá. – Látni szeretném őt. Van valami fontos mondanivalóm a számára.
– Micsoda? – kérdeztem, miközben vonakodtam a sörömért nyúlni, és nem akartam Warrent meghívni egyre.
– Nem mondhatom meg magának, Mr. Marlowe – válaszolta a hangját leeresztve, és Conroy-ra pillantva, hogy megbizonyosodjon róla, a pasas nem hallgatózik-e. – Családi ügy.
– Mikor látta utoljára a nővérét? – kérdeztem.
– Louise-t? – kérdezett vissza, aztán pedig a kérdést mérlegelte, miközben alsó ajkát harapdálta. – Húsz-huszonöt éve, talán. Kaptam egy levelet.
Gyorsan forgatta az album lapjait, átfutva fényképeken, levelezőlapokon, gyufás címkéken, de még cukorkák papírjain is.
– Itt van – mondta, győzedelmesen csapva tenyerével az oldalra.
Egy sört elkortyolgatni rogytam le a bárhoz, egy hosszú, rádióhallgatással és újságolvasással – az elsőtől az utolsó oldalig, beleértve az autós apróhirdetéseket is – töltött reggel után. A telefon nem csöngött aznap. A levélkézbesítő nem hozott kétségbeesett segítségkérő kiáltást, és senki nem kopogtatott az ajtómon szolgáltatásaimért esedezve. Fáradt voltam a semmittevéstől. Látni akartam Conroy jelentéktelen arcát és érezni a borostyánszínű sörösüveg nedves hidegét. Gondolni sem akartam arra, hogy visszamenjek az irodámba vagy a szobámba.
Jobb dolgom nem akadt, így Warren Hlushkát hallgattam.
Warren idegesítően téblábolt körülöttem, mögöttem és csaknem rajtam, hogy ha megpróbálom elolvasni a levelet, ellát információval.
– A levél Louise-től van – mondta rámutatva a takaros kézírással rótt névre a boríték sarkában.
– Tudom – feleltem.
– Ő immár nincs a kansasi Bakerben – mondta. – Hívtam, érdeklődtem utána. Hosszú ideig. Jó néhányszor kerestem őt. Kérdezősködtem.
– Ez a levél majdnem huszonöt éves – jegyeztem meg.
– Tudom. Tudom. Mondtam magának – válaszolta egyik lábát a másikra emelve, s körbepillantva a bárt. Senki nem volt ott, csupán én, ő és Conroy. – Csak annyit akarok, hogy megtalálja őt nekem. Mondja meg, hogy hol van, ez minden.
– Ő elment, Warren – szóltam óvatosan.
Conroy sétált át, megvizsgálta a csaknem üres üvegemet és rám nézett.
– Még egyet? – kérdezte.
– Az én kontómra, Mr. Marlowe, az én kontómra – mondta Warren hevesen.
– Nem, köszönöm – feleltem mindkettőjüknek.
– Nyugalomra vágyik? – kérdezett Warrenre nézve Conroy, egyértelművé téve, hogy kivezetheti a férfit az ajtóhoz az albumával együtt, csak szólnom kell. Coils elvesztette a türelmét, s bal lábának jelentős részét a Guadalcanalon. Warren tagadóan rázta a fejét. Nem tudnám megmondani, vajon Conroynak szólt-e a nem, vagy arra a megjegyzésemre volt válasz, hogy a nővére elment, netán néhány magándémon ösztökélésére volt a válasz.
– Nem, köszönöm – mondtam Conroynak. – Warren és én régi barátok vagyunk.
Jó néhány éve ismertem Warrent, de nem voltunk barátok. Alkalmi munkákat végzett a környéken, ablakot mosott, megbízásokat bonyolított, felsöpört az éttermekből ingyen élelmiszerért vagy bármilyen cipőért, nadrágért a cipőboltból vagy a ruházati üzletből, s annak az épületnek az alagsorában volt egy lakása, ahol az irodám volt.
Ekkor bocsátkoztam a leghosszabb társalgásba, amelyet valaha is folytattam vele.
– Berúgtam, Mister Marlowe – mondta Warren, amint Conroy vállat vont és hátat fordított nekünk, hogy elmosogasson néhány poharat. – Berúgtam, hogy összeszedjem a bátorságomat. Aztán szégyelltem, hogy lerészegedtem, úgyhogy kijózanodtam. A fejem elviselhetetlenül fáj.
Lelöktem az utolsó csepp sörömet is, vállon veregettem Warrent, s leszálltam a bárszékről.
– Ő elment, Warren – ismeteltem. – Igya le magát újra, aztán aludja ki.
– Van pénzem – jegyezte meg hátralépve, kifakult kék nadrágja mindkét zsebében turkálva. Gyűrött egyesek, ötösök és tízesek jelentek meg bütykös kezében. Felhalmozta a bankókat a báron, az albuma mellett, majd a többiért turkált.
– Látja – mondta. – Tudok fizetni.
Újabb dollárok. Lincoln és Washington bámult fel rám a bankjegy halom tetejéről. A bankók a Warren Hlushka felőli oldalon voltak, és meggyőzőnek találtam őket.
– Mi a hézag? – kérdezte Conroy visszafordulva hozzánk, törlőronggyal az egyik kezében, a másikban pohárral.
Warren túlságosan is kiteregetett ekkor, nagy szemeit arcomra szegezte, valamennyi imájára választ várva.
– Egy élethossznyi megtakarítás – mondta megfontoltan, arca nekinyomult előre látott sikertelensége ablakának. – Ez minden, ami van. Nem szívességért esedezem én itt. Nem, nem. Én éppen úgy felbérelem, mint bármely másik Jóska. Túlságosan elfoglalt? Rendben van, de én izé vagyok, egy.
Warren nem volt biztos abban, hogy mi is valójában, én pedig nem akartam megmondani neki.
– Adjon nekem egy zacskót, Coils – szóltam, mire Conroy a fejét ingatta, aztán lenyúlt a pult alá, hogy zacskót keressen, a szemét egy pillanatra sem véve le a bankjegy halomról, az én szemem pedig őt figyelte. Egy barna papírzacskóval emelkedett fel és adta a kezembe. Beleraktam a pénzt, s átnyújtottam a zacskót Warrennek. Ő újból felkínálta nekem.
Legutóbb, amikor egy bárban találkoztam egy klienssel, azért bérelt fel, hogy megtaláljak számára egy asszonyt. A helyzet nem egészen ugyanaz volt. Warren nem azon volt, hogy Bivaly Malloy módjára fejeket törjön be. És nem számítottam arra, hogy ezúttal majdnem kinyíratom magam, mint amikor Malloy nőjét kerestem. Mindamellett az adott helyzetben pénzre volt szükségem, s még sürgetőbben volt szükségem arra, hogy elfoglaljam magam valamivel.
– Húsz dollár naponta, és a költségek – mondtam. – Ha öt napon belül nem találom meg, feladom, s maga is megígéri, hogy feladja. Áll az alku?
Warren megdöbbent.
– Adjon ötven dollár előleget – folytattam. – A többit majd kiszámlázom, már ha lesz többi. Szükségem lesz az albumára.
Warren kilendítette magát riadtságából, elmosolyodott és átnyúlt mellettem az albumért. Aztán átadta nekem.
– Áll az alku – mondta, rég kihullott hajára emlékezve, simította végig kopasz fejét, és előszedte a foglalómat. – Annyi dolga van, hogy megtalálja nekem és megmondja, hol van. A többit én elintézem.
– Bezárok ebédre – szólalt meg a bár mögött Coils Conroy, miközben levette a kötényét. – Ez a hely egy hullaház.
A mellettem lévő ülésen Warren albumával, s a zsebemben az ötven dollárjával hazahajtottam. A kocsimra ráfért a szerviz. Az autó rozsdafoltoktól volt ragyás, de ötven dollár nem fedezhette a karosszériajavítást. Ahogy beléptem az ajtómon, levetettem a zakómat és a nyakkendőmet, bekapcsoltam a sakktáblám melletti asztali ventillátort, majd leültem, hogy megnézzem a Hlushka család albumát. Párszor eltűnődtem azon, hogy vajon jócselekedetet hajtok-e végre, vagy csak kihasználok egy szerencsétlent, aki sose jut feljebb az élet legalsó létrafokáról. Eltűnődtem, de nem gondoltam, hogy vissza kell adnom az ötvenesét.
Warren albuma Louise hat további fotóját tartalmazta. A legfrissebb képen mintegy tizenöt éves volt, egy bájos lány fehér vasárnapi ruhában, rövid gesztenyebarna hajában egy nagy fehér pánttal.
Warren elmondása alapján úgy ítéltem meg, hogy az ő kis nővére most a negyvenes évei derekán járhat. Az egyetlen levél, amelyet Warren megmutatott nekem, nem sokat segített. A postabélyegzőn a kansasi Baker szerepelt, s a levél arról szólt, Louise házasságon gondolkodik, és a jegyesével azt fontolgatják, hogy Kaliforniába költöznek. Megkérdezte, hogy Warren hazajönne-e az esküvőre. A borítékon a cím jelezte, hogy Warren az Ohio-beli Daytonban élt.
Végigjátszottam egy 192l-es nemzetközi Capablanca játszmát, megettem egy sajtos szendvicset, lezuhanyoztam, s felém fordítva a ventillátort, korán ágyba bújtam. Nem okozott gondot elaludnom.
Reggel megborotválkoztam, majd megálltam egy műanyag pohár kávéért és egy fánkért egy Casey nevű odúnál, La Cienegán. Casey kávéja borzalmas volt, de a felesége nagyszerű fánkot készített. A fánkot és a kávét elvittem az irodámba, begyűjtöttem három levelet, amelyek a reggeli postával érkezve vártak rám, aztán odamentem az íróasztalomhoz, magamhoz húztam a telefont, és munkához láttam.
Két telefonhívást követően egy Ethel Murray nevű asszonnyal beszéltem, a Baker Weekly Dispatch-nél. Ethel nem hangzott fiatalnak, de hallatszott, hogy meglepte a nagy távolságú kaliforniai hívás.
– Ethel – szóltam –, az ön szerkesztője, Mr. Stanfield azt mondta, maga lehet, hogy tud nekem segíteni. Valamikor 1921 májusában vagy júniusában egy Louise Hlushka nevű asszony valószínűleg házasságot kötött Bakerben. Szeretném megtudni, hogy kihez ment férjhez és hol...
– Alton Cash – szakított félbe. – Sawyer tiszteletes adta össze őket a First Methodist templomban.
– Le vagyok nyűgözve – feleltem.
– Szükségtelen – válaszolta Ethel. – Szívesen hülyíteném magát azzal, hogy fotómemóriám van, mint az American Weekly-ben szereplő fiúnak, de a legkevésbé sincs így. Én voltam Louise koszorúslánya. Nem volt egy nagy esküvő, de én odaálltam mellé, s így tett Alton bátyja, Jess is.
– Hol van Louise és Alton?
– Kaliforniában – felelte.
– Nagy állam – mondtam, az állam alá szorítva a telefonkagylót, s a reggeli postáért nyúlva.
– Némiképp szűkíthetem – felelte. – Alton azt mondta, hogy valahol Bay Cityben vannak rokonai. Hallott a helyről?
– Hallottam – mondtam szétnyitva egy telefonszámlát, majd belökve az asztalom jobb oldali alsó fiókjába. – Van fényképe a boldog párról vagy egyedül Louise-ről? Ez az utolsó kívánságom, s küldök majd magának öt dollárt az idejéért és a fáradozásáért.
– Utánanézek – válaszolta –, Mister...?
– Marlowe – egészítettem ki.
– Miért keresi Louise-t ennyi év után? Ha a Taylor lány miatt, higgye el nekem, hogy baleset volt. Ismerem Louise-t. Ő valóban indulatos, de... a pletyka miatt mentek el, nem pedig valami menő állás miatt. Alton jól elvolt Bakerben.
– Mivel foglalkozott Alton?
– Ő volt a rendőrfőnök – mondta Ethel.
– Ethel, rakjon össze bármit, amit csak tud a balesetről és Cash rendőrfőnökről. Küldök magának egy csekket tíz dollárról. Beválthatja, még mielőtt elküldi, akármit talál. Louise-t a fivére keresi, csak kapcsolatot akar vele teremteni, s én segítek neki.
Hosszú szünet következett, egy sóhaj, majd Ethel azt mondta: – Azt hittem Warren már halott. Meglátom, hogy mit találok magának, és a holnap déli postával feladom. Nincs díj. Csak ha látja Louise-t, mondja meg neki Ethel Murray üzeni, áldja meg az Isten.
Azt feleltem neki, hogy amennyiben lesz rá lehetőségem, átadom az üzenetét Louise Cashnek. Köszönetet mondtam neki, megadtam a címemet és letettem a kagylót. Innen már egyszerű lehetett volna. Bay City kevesebb, mint harminc mérföldre volt attól a helytől, ahol üldögéltem. Volt néhány összetűzésem az ottani rendőrséggel, de évekkel korábban. Innen már egyszerű lehetett volna, ám nem úgy alakult.
A három reggeli levelem közül a második egy reklám volt a legújabb oldalfegyverekről. Kidobtam. Az utolsó levelet nem nyitottam ki. A címzésről felismertem Terry kézírását. Kidobtam, s kihúztam egy Bay City telefonkönyvet ugyanabból a fiókból, ahová a számlát betettem.
Öt Casht találtam. Altont nem. Louise-t sem. Végigpróbáltam mind az ötöt. Kettő néger volt. Kettő barátságtalan és mindegyik azt mondta, hogy nincs Alton vagy Louise nevű rokona. Az ötödik egy magányos öregember volt, aki nem akarta elveszíteni ezt a szerencsés kapcsolatát egy embertársával. Azt mondta, úgy hiszi, van egy Louise nevű unokanővére keleten, de nem jött Bay Citybe. Azt javasolta, hogy menjek és látogassam meg. Készítene ebédet és elbeszélgethetnénk fölötte. Megköszöntem neki és azt feleltem, hogy felkeresem, ha további segítségre lesz szükségem.
Warren Hlushka éppen dél előtt érkezett, amint elhagyni készültem az irodámat, hogy megebédeljek. A kabátujjával babrált és kíváncsian nézett rám, majd megkérdezte, találtam-e már valamit. Elmondtam neki, amit Etheltől és a telefonkönyvből megtudtam.
– Volt némi zűr régen Bakerben – mondtam neki. – Valami történt egy Taylor nevű lánnyal! Tud erről valamit?
– Én? – kérdezte Warren.
– Hacsak Eisenhower éppen nem sétált maga mögé, úgy igen – mondtam.
– Semmiről semmit nem tudok – felelte.
– A maga nővére és az ő férje valószínűleg a Taylor eset miatt távozott onnan – magyaráztam. – Valószínűleg megváltoztatták a nevüket, már ha egyáltalán Bay Citybe költöztek. Várok némi információra Bakerből. Beletelhet néhány napba, hogy ideérjen. Nem számolok napidíjat, amíg az meg nem jön.
– Maga szívességet tesz nekem mister Marlowe? – kérdezte. – Vagy ennek ez a módja? Ugye nem kedvezményt ad nekem?
– Ez a módja, Warren – biztosítottam róla, és elmentem ebédelni.
A következő két napban teljesen ugyan nem felejtettem el Warrent és a Casheket, de sikerült valamiféle sötét helyre tolnom őket, miközben egy biztosítási ügy megfigyelésénél besegítettem a World Detective Agency-nek. Ez egy börtönviselt trió szakadatlan megfigyelése volt, akik feltételezhetően levitték Encinóba Brinkék egyik kamionját egy hónappal korábban. A World helyettesítőnek olyan szabadúszókat vont be, mint én, mialatt a hivatásosok odakint a bozótosokat verték. Két nappal később a Worldnél valaki úgy döntött, hogy nem a megfelelő embereket figyeljük, vagy a költsége volt túl nagy. Kaptam egy csekket ötven dollárról, valamint egy ajánlatot, hogy csatlakozzak az állományhoz. A csekket eltettem, a munkát visszautasítottam.
A következő reggel ott volt az ajtóm alatt Ethel Murray küldeménye a kansasi Bakerből. Segített. Újságkivágások voltak a Cash-Hlushka esküvőről. Alton a parancsnoki egyenruhájában házasodott. Szikárnak, takarosnak és büszkének látszott, s a mosolya megmutatta a kis hézagot elöl a felső fogai között. Louise fehér ruhában esküdött. A haja rövid volt, arca bájos és tiszta, a teste telt, de nem volt kövér. Louise-ről nem volt más fénykép, ám Altonról számos szerepelt az esküvőt követő másfél évből. Gyorsan korosodott. A Taylor-eset, amelyről négy lapkivágás is volt, valószínűleg hozzájárult. A huszonnégy éves Sharon Rose Taylor kiesett – vagy kilökték – Baker legmagasabb épülete, az Equity Building ablakán, ami azt jelenti, hogy legfeljebb hatemeletnyit zuhant. Alton és Louise vele volt akkor. A sztorijuk tele volt hézagokkal, ám Cash volt a rendőrfőnök, s ő azt mondta, hogy Sharon Rose megmagyarázhatatlanul őrjöngött, majd kiugrott az ablakon. Sharon Rose apja – a lapkivágás szerint – annak dacára kételkedett e tényállásban, hogy a lánya korábban néhány hetet az állami elmegyógyintézetben töltött, ugyanazon évben. A megyei halottkém elfogadta Alton és Louise történetét. A mese Baker városának kevésbe tetszett, mint a megyei halottkémnek. Három hónappal Sharon Taylor halála után – egy kis kivágás szerint – Alton távozott rendőrfőnöki posztjáról és bejelentette, hogy felajánlottak neki egy nagy munkát Kaliforniában.
Ennyi volt. Nem túl sok, de mégiscsak valami. Letekert ablakkal, a hőségtől félálomban hajtottam Bay Citybe, nem a vezetésen járatva az eszemet. Los Angeles illata irányított. Valamennyi környéknek megvan a maga illata és jellegzetessége: a síkvidéki városok sorainak száraz nyári pora; a külvárosi fű és a meredek dombok, ahogy nyugat felé haladsz; a só illata és a sziklás tengerpart, amint eléred az óceánt és a parti autópályát. Lefelé haladtam délnek, a kontinens nyugati végébe. Mindez olyan messze volt, amilyen távolra csak elmehet valaki, s olyan messze, ameddig az embert csak elvihetik az álmai az Egyesült Államokban.
Bay City olyan emberekkel volt tele, akik olyan messzire rohannak, amilyen messzire csak tudnak. A helyet mintegy harminc éve foglalták el dollárral és fegyverekkel rendelkező emberek, akik az álmodozókból és a költekező világfiakból csináltak profitot. Bay City olyan helyként volt ismert, ahol bármit megkaphatsz, ha félrefordítod a fejed és befogod a szád. Én egy Degarmo nevű Bay City-beli zsaruval keveredtem összetűzésbe néhány évvel korábban. Degarmo az álmodozók egyike volt. Ő ugyan már meghalt, de Bay City nagyon is élt, ámbár a világfiak nem szárnyaltak olyan magasan, mint tették egykoron.
Egyenesen a rendőrségre hajtottam, egy frissen kisuviszkolt háromszintes kőkockához a park végében. Az előcsarnok üres volt, a fényes kőpadlót pedig mostanában súrolták. A cipőm gumitalpa nyikorgott, amint keresztülmentem a Panaszos ügyek/Nyomozók feliratú ajtóhoz.
A hely átesett némi átalakításon, amióta utoljára ott jártam. Egy pult húzódott faltól falig, védelmezve a rendőröket a közönségtől. A pulton túli asztalok fémből készültek és kicsik voltak, s néhány zsaru, valamint rabló szóródott szét a helyiségben. A velem szemközti pult mögött egy öreg kopó foglalt helyet, akinek arcára emlékeztem, de a nevére nem. Túlsúlyos volt és feszélyezett a keményített és feszülő egyenruhájában, amelyet a nyakkendője tett teljessé.
Átnézett rajtam, semmi jelét nem adva, hogy felismert, ami engem nem zavart, s úgy döntött, nem élvezek elsőbbséget.
– Valami gondja van? – kérdezte.
– Keresek egy fickót – mondtam rátámaszkodva vele szemben a pultra. Olyan magas volt, mint én, mintegy hat láb, de olyan érzésem volt, hogy egykor magasabb volt. Előhúztam az újságkivágást Alton Cashről, és felé mutattam. Az öreg zsaru lenézett a cetlire, aztán fel énrám.
– Régi kép – mondta.
– Nagyon régi – értettem egyet. – De neki az a fajta viharvert arca van, amely valószínűleg nem változik sokat, s a fogai közti hézag sem távozhatott el.
Az öreg kopó megvakarta a fejét, s újra lenézett Alton képére.
– Mire vadászik? – kérdezte.
– A sógora barátja vagyok – válaszoltam. – A sógor beteg, nagyon beteg, valószínűleg haldoklik, egy Los Angeles-i kórházban. A pasas több mint húsz éve nem találkozott a nővérével, akiről hirtelen híreket kapott, melyek szerint a nő Bay Cityben van. Ez a barát látni akarja a nővérét, mielőtt meghal.
– Ennyire egyszerű? – kérdezte, visszatolva nekem a lapkivágást. Elvettem, s visszatettem a zsebembe.
– Ennyire egyszerű – feleltem.
Körülnézett, hogy lássa, nem figyel-e valaki, aztán suttogott.
– Új főnök van itt. Tisztogatás. Új imázs. Nyugdíjba mennék, ha meglenne a tíz év szolgálatom. Collar az idegeimre megy. Nem engedhetem meg magamnak, hogy a nyugdíj nélkül vonuljak vissza.
– Hozzájárulhatok a nyugdíjalaphoz? – kérdeztem.
– Nem látom, hogy miért ne – felelte. – Magánadomány. Mondjuk, tizenöt dollár.
– Mondjuk, tíz – mondtam, kihúzva egy tízest, hagyva, hogy lássa, ahogy azt a jobb tenyerembe rejtettem.
– Tíz – mondta. – A neve nem Cash, mint az alatt a kép alatt áll. Dysonnak nevezi magát. Itt szolgált. Már régen kilépett. Magának szerencséje van, hogy velem futott össze. A legtöbb fiatal itt nem ismerné.
– Hogyan találom meg? – kérdeztem.
Újból körülnézett, egyik ujját feltartotta, mutatva, hogy várjak, aztán csoszogva eltűnt a sarok mögött. A gondosan felöltözött rendőröket figyeltem az asztaloknál három percen át, ahogy csendesen telefonálnak, amíg az öreg zsaru vissza nem jött. Az öreg odahajolt hozzám.
– Négy-négy-hat, Oleander Drive. Menjen vissza a városközpontba, majd forduljon jobbra, csaknem a dokkokig. A jobb oldalon látni fogja az Oleandert, majdnem ugyanakkor, mint amikor a Csendes-óceánt is megpillantja. Ez az ő legutóbbi lakcíme. Fogalmam sincs, hogy ott van-e még.
Átnyúltam, megráztam a kezét, s éreztem, amint szakavatottjártassággal elvette a tízdolláros bankót. Ennél többet nem volt mit mondani. Vissza kimentem, majd lefelé a központ irányába tartottam.
Az Oleandert nem volt nehéz megtalálni. Egyike volt azon lefelé futó mellékutcáknak, amelyeken valamelyik területhasznosító egyszintes fehér gerendázatú házakat húzott fel még 1920-ban, a Bay City hajógyár területén, az újonnan érkezett munkások első hulláma számára. Tíz évvel az után, hogy felépítették, a gyatra egyemeletesek megérettek a lebontásra. Húsz évvel később olyan néger családok szállták meg azokat, amelyekben az asszonyok voltak a kenyérkeresők, s akik svindlereknek takarítottak házakat odafenn a domb magasabb részén lévő birtokokon. Harminc évvel később az Oleander Street házai megsüppedtek, és pusztultak. Néhányat közülük aládúcoltak, s olyannyira álltak szilárdan, mint az a bekapott ütésektől rogyadozó bokszoló, aki kiáll egy újabb menetre. Az Oleander négy-négy-hat nem úgy nézett ki, mintha további ökölcsapást elviselne. A tornác megroskadt, a festés foltos volt. A bejárati ajtót annyiszor tákolták, hogy úgy nézett ki, mint egy modern műalkotás, a piszkos pázsit pedig – az egyetlen ott álló terméketlen citromfával – régen feladta fű iránti reményét.
Leparkoltam a repedezett betonú utca járdaszegélyénél és végigpillantottam a két hat év körüli néger kölykön, akik egy bádogedényt dobáltak oda-vissza, miközben kiszálltam a kocsiból. A fiú a homlokát ráncolta felém, a lány pedig kancsalított. Amint odaértem a négy-négy-hat lépcsőihez, hallottam, hogy a lány azt mondja:
– Megy meglátogatni a boszorkányt.
Kopogtam a bejárati ajtó hámló keretén. Az ajtó megrázkódott és kilazulással fenyegetett. Semmi. Újból kopogtam.
– Kopogjon csak, mister – kiáltott át az utcán a lány. Otthon vannak. Ők mindig otthon vannak.
Folytattam a kopogást, s végül meghallottam odabent a csoszogást. Aztán abbamaradt. Újból kopogtam, mire a csoszogás továbbmozgott az ajtó felé, majd kinyílt az ajtó, de éppen csak résnyire.
– Mi van? – jött a férfi hangja.
A sűrű hálón túli árnyékban nem láthattam az arcot.
– Mr. Dyson? – kérdeztem.
– Nos? – kérdezett vissza.
– A nevem, Marlowe. Szeretnék beszélni önnel, egyetlen percig. Éppen a Bay City rendőrség központjából jövök.
Tétovázott, s kezdte becsukni az ajtót.
– Az ön feleségéről van szó – dobtam be. 
Az ajtó megállt.
– A feleségem nincs jól – mondta.
– Van egy üzenetem a számára – szóltam.
– Nem – felelte becsapva az ajtót.
– Mr. Dyson – szólítottam a csukott ajtón át. – Előbb vagy utóbb kénytelen lesz szóba állni velem vagy most, vagy holnap, netán az azt követő nap. Visszajöhetek minden nap és feltűnést kelthetek itt, vagy beenged, és túl leszünk rajta.
Ha nem nyitotta volna ki az ajtót, otthagyom és visszamegyek Warrenhez a jelentésemmel. Bevette a blöffömet.
– Csak mondja neki, Mister – kiáltott át a lány az úton. 
Az ajtó kinyílt, és én a bejárati ajtón át az elsötétített hallba léptem. Láthattam egy férfi gyenge kontúrját magam előtt. Ő eltávolodott, én pedig követtem. Amikor beléptünk a kis nappaliba, ott már elég fény szűrődött be az összehúzott sötétítőkön, hogy lássam az erősen kifakult kék ingbe és ugyanolyan fakókék nadrágba öltözött embert. A szája kissé nyitva volt, s látszottak rossz fogai, de valamennyi megvolt, és ott volt a rés. A jobb kezében egy hatinches csőhosszúságú harmincnyolcas Smith and Wessont tartott, a zsaruk egyik kedvencét.
A legmellbevágóbb dolog Alton Cashsel kapcsolatban az volt, hogy tudtam, nem több ötvenévesnél, de legalább húsz évvel öregebbnek látszott. A haja fehér, a válla hajlott, a tekintete pedig üres volt, fakókék.
– Ki maga? – kérdezte.
– A nevem Marlowe, ahogy már mondtam is.
Voltak ott székek leülni, s még egy kanapé is, de valamennyi kifakult, kísértetiesen mintázott, s biztos voltam abban, hogy por szállna fel belőle, ha ráülnék. Nem mondta, hogy üljek le, én pedig nem akartam.
– Ő küldte, ugye ő? – kérdezte Cash, a pisztoly a gyomromnak szegeződött. – Ő küldte magát, hogy megtaláljon bennünket.
– Ő?
– A feleségem fivére – mondta.
– A felségével akarok beszélni – szóltam.
– Nem – tiltakozott.
Valami megmozdult az ajtónyílásban, s a megereszkedő fapadló hangja irányába fordultam. A tekintetem a legmélyebb, a legsötétebb és a legmelankolikusabb barna szempárral találkozott, amelyet valaha láttam. A szemek egy lágy, tojásdad arcban ültek, amely egy hatalmas nyak nélküli kerek testen nyugodott. Louise Hlushka Cash, tömegét egy bottal támogatva sétált be. A légzése nehézkes és fáradt volt.
– Warrentől jött – szólt Alton.
Az asszony szeme kitágult a riadalomtól.
– Ő beszélni akar magával – mondtam.
– Mi tudjuk, hogy mit akar tőle – mondta Alton.
– Alton – károgta Louise.
– Azzal telt az életünk, hogy őelőle rejtőzködtünk, Louise – szólt Alton, a hangjában csaknem zokogással. – Azon kezdek töprengeni, hogy az életünk nem éri meg többé azt a sok kárhozatot.
Ezzel minden figyelmét rám fordította.
– Mennyit fizet magának, hogy megöljön bennünket? – kérdezte.
– Megölni? – kérdeztem. – Nem akarja megölni magukat. A nővérét akarja látni.
– A nővére halott – felelte Louise Cash beleroskadva az egyik közeli székbe, amely megreccsent a súlya alatt.
– Halott?
– Úgy hívták Sharon Rose Taylor – mondta Louise. – A szüleim úgy adoptálták Warrent. Taylorék pedig Sharon Rose-t adoptálták, amikor az anyjuk magukra hagyta őket.
– Az egész család őrült volt egy kissé – szólalt meg Alton. – Sharon Rose azt gondolta, hogy szerelmes vagyok bele. Azt állította, megígértem, hogy feleségül veszem. Louise és én elmentünk meglátogatni őt az Equity Buildingben, ahol dolgozott Bakerben. Elmondtuk neki, hogy összeházasodunk, s hagyja abba a háborgatásomat. És akkor...
– Játszotta az őrültet, fenyegetett – mondta Louise, tekintete mögém meredt, bele a múltba. – Elvesztettem a nyugalmamat. .. Olyan dolgokat mondtam... ő pedig…
– Kilépett az ablakon – fejeztem be. – Ez...
– Őrültség? – kérdezte Alton. – Átkozottul az. A lány mindenféle hazugságokat írt Warrennek rólam és Louiseről, s amikor Sharon Rose meghalt, a fivére minket vádolt miatta.
– És igaza volt – mondta lágyan Louise.
– Nem volt – nyöszörögte Alton. – Nem tudtuk, hogy annyira őrült.
– Kedvesebbek lehettünk volna vele – mondta Louise, a semmibe.
– Már százszor, és százszor megvitattuk – sírt Alton. – Most te akarsz meghalni? Azt akarod, hogy ez az ember lelőjön?
– Engem már nem érdekel, Alton – mondta a nő. – Mi elszaladtunk Warren elől, amikor ő eljött értünk ezerkilencszázhuszonkilencben vagy harmincban, s elfutottunk a másik férfi elől, akit küldött, amikor kitört a háború, és...
– Nem azért vagyok itt, hogy bárkit lelőjek – mondtam, de Cashék nem figyeltek rám. Saját mondókájukkal voltak elfoglalva, amit már ezer alkalommal elmondhattak, ezer éjszakán és délutánon.
– Többé nem, Alton – szólt a nő. – Többé nem.
Alton keze lassan lehanyatlott, amint beszélt, s a fegyver a padlóra szegeződött. Akartam mondani nekik, hogy felejtsék el az egészet, én pedig visszamegyek Los Angelesbe, visszaadom Warren nálam lévő pénzét, s közlöm vele, hogy az egésznek vége. És ezt is tettem volna, ha Alton esélyt ad nekem megmagyarázni. Ehelyett ő felemelte a harmincnyolcasát és rám célzott. Felismertem a tekintetet a szemeiben. Láttam azt már korábban. Az a tekintet volt, amely azt mondja: „Nem tehetek arról, ami ezután történik. Én valahol máshol vagyok. Amikor véget ér, visszajövök majd, és még csak azt sem tudom, hogy mit tettem.”
A tekintet a másodperc töredékét biztosította nekem, hogy a padlóra dobjam magam, mielőtt lőtt a pasas. A szoba egy távolabbi zugába hemperedtem, amint a második lövés is eldördült, és hallottam az asztmás zihálást, egy zihálást, amelynek olyan hangja volt, akár egy kilyukasztott autóguminak. Feküdtem a poros padlón, a fallal szemben, s vártam, hogy Alton a harmadik golyót is kilője rám, amikor meghallottam, hogy a pisztolya koppant a padlón.
Felnéztem, s láttam, hogy Alton odacsoszog Louise-hez, aki előrevágódott, és egy vérpatak kígyózott le az egykor fehérruháján. Fél térdre emelkedtem és előrelendültem a fegyverért, de Alton nem vette észre. Megpróbálta megállítani felesége súlyos testét, nehogy az a padlóra csússzon. Nem volt rá esélye. Felemeltem a fegyvert a csövénél fogva.
– Haldoklik – jajveszékelt.
– Már halott – pontosítottam odasétálva hozzá, amint Louise Cash lehemperedett a padlóra.
– Én öltem meg? – kérdezte, felpillantva rám.
– Maga ölte meg, Alton – erősítettem meg.
– Élne, ha maga nem jön.
– Ez is nézőpont kérdése. Hol van a telefon?
– Nincs telefon – felelte.
Ült keresztbe font lábakkal a padlón, halott felesége fejét ringatva az ölében. A por a házban, s a halál íze megérintett. Az ajtóhoz mentem, ki a napra, még mindig csövénél tartva a harmincnyolcast. A fénylő forró nap még nem távozott el. Semmi nem változott az elmúlt néhány percben, mialatt a sírboltban voltam, amelyben Cashék éltek. A két kölyök az utca túloldalán engem nézett, valószínűleg csodálkoztak a pisztolylövéseken, bár hozzászokhattak ezen a környéken.
– Van telefonotok? – kérdeztem.
– Dehogy – válaszolt a lány –, de ott van Robinson üzlete felfelé az úton. Meghalt valaki?
– Az emberek legtöbbje, aki valaha élt – feleltem.
A Bay City rendőrök mintegy húsz perccel azután jöttek, hogy felhívtam őket. Egy cím az Oleanderen rengeteg okot adott nekik arra, hogy lassan mozogjanak. Átadtam a pisztolyt a hekusoknak, akik kevés érdeklődést mutattak a rutin családi incidenshez, és akiknek azt mondtam, hogy csak átutazóban jártam a környéken, amikor meghallottam a lövést és bementem. Azt mondtam, nem ismertem Cashéket, éppen csak egy hű állampolgár, a Los Angeles-i Államügyészi Hivatal egykori alkalmazottja vagyok. Átnyújtottam nekik Alton Cash harmincnyolcasát, majd hamis nevet és ugyanilyen Los Angeles-i címet hagytam meg arra az esetre, ha érintkezésbe akarnának lépni velem. Alton túlságosan is távol volt mindettől, semhogy ellentmondásba keverjen, vagy bármiféle megjegyzést tegyen. Már több mint egy fél évszázada várta és tervezgette, hogy megőrül. Eljött az ő ideje.
Lassan hajtottam vissza Los Angelesbe és utamba ejtettem a Cascadia Hallt, ahol a bárpult mögött ott volt Coils Conroy. Késő délutánra járt, s a hely egy építőmunkásbrigádtól volt eleven, akik egy közelben lévő irodaépületet romboltak le. Egy scotcht rendeltem tisztán, és azt szopogattam. Warren Hlushka körülbelül egy órával azt követően lépett be az ajtón, hogy azt én megtettem.
– Számítottam rá, hogy itt találom – szólalt meg Warren a hátam mögött, túlharsogva két építőipari munkás hangját, akik összeszólalkoztak azon, vajon egy nemzeti baseball ligacsapatnak van-e helye Los Angelesben.
– Jól számított – válaszoltam anélkül, hogy megfordultam volna.
– Szerencsével járt, Mr. Marlowe? – kérdezte felkecmeregve a mellettem lévő piros bőr bárszékre.
– Louise Cash számára nem – válaszoltam. – Ő halott.
Mögöttünk egy építőmunkás egy rakás tízcentest dobott a wurlitzerbe. Felharsogott egy banda, és én a legszívesebben távoztam volna.
– Tessék?
– Maga túlságosan is elkésett, Warren – mondtam. – Nem tudja megölni őt. Meghalt.
– Megölni őt? – kérdezte, s azokat a szemeket kitágította a megdöbbenés. – Én nem akartam megölni őt. Azt akartam megmondani neki, hogy megbocsátottam. Túlságosan rossz voltam Louis-hez, Mr. Marlowe. Ronda dolgokat mondtam neki, amikor valaki meghalt. Egyszer már megpróbáltam megtaláltatni valakivel és megmondani neki, hogy sajnálom, de ő eltűnt. Magam is megkíséreltem megtalálni, de nem ment. Meg akartam bocsátani neki.
– Azért, amit ő Sharon Rose-vel tett? – kérdeztem túlharsogva a wurlitzer zaját és a veszekedő építőmunkásokat.
– Igen – felelte. – Csúnya dolgokat mondtam, és én már jó ideje valóban sajnálom. Meg akartam mondani Louisenek, hogy megbántam.
Ránéztem Warrenre, és viharvert arcáról leolvashattam, hogy igazat mond. Alton és Louise Cash azzal töltötte életének nagy részét, hogy nem egyéb elől menekült, mint saját bűntudatától.
– Attól tartok, hogy most már nincs nővérem – mondta Warren. – Életem nagy részében kettő is volt. Most pedig egy sincs.
– Jövök magának némi visszajáróval, Warren – mondtam kihúzva a pénztárcámat.
A kezét rátette az enyémre, hogy megállítson.
– Csak semmi szívesség – emlékeztetett. 
Megvontam a vállam, és visszatettem a pénztárcát.
– Hadd, hívjam meg egy italra – szóltam.
– Csak egy sörre – felelte Warren, meglepetten nézve körül a bárban. – Magának van fivére vagy nővére, Mr. Marlowe?
– Nincs – mondtam, miközben megpróbáltam felkelteni Coils Conroy figyelmét.
– Kár – mondta Warren csendesen. – Kár. 
Alig hallottam őt, a levegő tele volt zenével.
***
Raymond Chandler nem csupán kedvenc íróim egyike. Ő az én kedvenc íróm, és azon a napon lett azzá, amikor nem sokkal tizennegyedik születésnapom után, rátaláltam az „Asszony a tóban” olcsó kiadású kötetére. Azt megelőzően is olvastam detektívtörténeteket, hallgattam Sam Slade-t a rádióban, láttam Mike Shayne filmjeit, de Marlowe azonnal megelevenedett a nyomtatott oldalakon. Ismertem érzéseit, megszenvedtem fájdalmát, értettem örömeit, ámbár soha nem emlékeztem a cselekményekre. Még most is összekeverem azokat, bár a karaktereket felejthetetlennek találtam, különösképpen Marlowe-t, aki cinizmussal cipelte az élet terhét, de mégse keserűséggel. Elképzelem Marlowe-t egy fanyar, ravasz mosollyal, amint tréfálkozva enyhíti az unalmat, és érzelmeit védelmezni, kész éppen annyira kiadni romantikusságát, hogy segítsen a rászoruló ártatlanokon, tudva, minden kaland tragikus bukásra van ítélve; egy szerelem, amely keserűvé válik, egy barát, aki elárul. Amikor tizennégy éves voltam, a karakterek mögött megéreztem a bánatos szerzőt, és csodálkoztam, hogy az ilyen melankolikus történetek miért tudtak elragadni engem. Most, hogy felnőtt vagyok, többé már nem csodálkozom, Chandler elfoglalta a világunkat, egy züllött világot, amelyben mindenkinek megvan a mentsége, egy ok – még a legnagyobb gonosztevőknek is – annak áthágására, amiben utazik. Ebben a sötét világban kísértenek Chandler karakterei, a fikciója, amely Marlowe megértéséért esedezik, aki érti a szenvedésüket, de nem tesz ellene semmit. Az egyetlen bánatom Chandlerrel kapcsolatban, hogy olyan keveset írt. Azonban megtette, hogy világra segített másokat, akik megpróbálták követni őt, továbbvinni, és újra felidézni – úgy magukért, mint bármely olvasóért – azt a világot, amelyet Chandler teremtett. És ez az, amiért én hálás vagyok.
Stuart M. Kaminsky

Az ember, aki ismerte Dick Bongót
Robert Crais
1953
A
z asszony jött be elsőnek kemény, gyors léptekkel, tűsarkai belefúródtak a kinti kicsiny várószoba linóleumába. Élénk vörös ajka és ceruzával kihúzott szemöldöke volt, rézvörös haját az egyik oldalon hátratűzte, míg az a másikon előregöndörödött. Széles vállú olcsó teveszőr kosztümöt viselt, amely meglehetősen lestrapáltnak látszott. Akárcsak ő.
Amikor engem meglátott, keze még az ajtókilincsen volt, megállt és azt kérdezte:
– Maga Philip Marlowe?
Levettem volna a lábaimat onnan, ahol voltak – szenderegtek az asztalon –, de ő túlságosan gyors volt számomra. Hagytam hát szunyókálni azokat.
– Amennyiben az ár megfelel.
Felém küldött egy fárasztóan széles vigyort.
– Egy agyafürt fickó. Szeretem az ilyet. – Veregesd vállon magad, Marlowe.
Kiszólt valamit a hallba, s egy kisfiú jött be. Dundi arc és dundi test, valamint ceruza vékony kar és láb. A nő skótkockás rövid ujjú ingbe és rövidnadrágba öltöztette a srácot, amely túlságosan nagy volt az ő csupa csont lábaihoz, valamint a szárnyas kapukhoz, amelyek úgy néztek ki, mintha sosem lettek volna kifényesítve. Egy szőlőízű nyalókával bajlódott, és egy kicsiny öntött pléh kétmotoros P-38-as Lightning vadászrepülőgépet szorongatott. Az egész irodában érezni lehetett a szőlő illatát.
A nő az ablak alatti kanapét mutatta a srácnak, és azt mondta:
– Ott ülj, amíg befejezem.
A kölyök ült. Ő az asztalommal szembeni kemény székre ült le, aztán a lábamat bámulva előhozakodott a nagy üzlettel.
– Érdekli egy kisebb munka vagy már betelt a táncrendje? 
Megráztam a fejem.
– Nem vállalok válási ügyet.
– Miért gondolja, hogy válni akarok?
– Meglátszik magán.
Egyedülállóan éles nevetést hallatott, nekem nem tetszett túlságosan. A fiú nyugodtam üldögélt a kanapén a kis repülőgéppel játszva, és sunyin rám-rám lesve. A nő azt mondta:
– Válás, húsz hónappal ezelőtt megtettem. Amire szükségem van, hogy valaki begyűjtse az asszony tartási díjat és a gyerektartásit, amivel az a kurafi, akihez férjhez mentem, tartozik nekem.
Rápillantottam a fiúra.
– A fiú apjáról beszélünk?
– Ugye nem gondolja, hogy egynél többször elkövettem ugyanazt a hibát?
Amint ezt kimondta, a fiú megfordult és meredten lebámult a Hollywood Boulevard-ra. A jobb cipője a kanapén volt, de nem szóltam semmit. Volt már ennél rosszabb is ott.
A nőt Louise Barrisnek hívták, a fiát pedig Robbynak. Louise-t egy Frank Barris nevű repülőmérnökkel hozta össze a sors és házasságot kötött vele, a pasas a háború vége felé Burbankban dolgozott, ugyanakkor a házasságának nem tulajdonított különösebb jelentőséget. Frank ivott, Frank minden miatt sopánkodott, Frank nem tudott megfelelni, mint férj, s végül elváltak. Robby az egyetlen gyermekük volt. Louise elmondta:
– A fattyú egyetlen munkát sem képes megtartani Korea kezdete óta, de most összekapart valami nyamvadt kis öntözőmérnöki dolgot Tarzanán kívül, vagy Woodland Híllben, vagy a hasonló helyek közül valahol. Úgy ítéltem meg, hogy nem tudok várni. Úgy ítéltem meg, hogy jobb megkapni, ami jár nekem, mielőtt az a semmirekellő iszákos megint részegeskedni kezd.
A fiúra néztem újból. A repülőgépet kitartotta az ablakon, hiábavaló repülés a forró nyári égen, három emelettel Hollywood felett. Azt mondtam:
– Ha az exférje nem fizet gyermektartásdíjat és asszonytartást, magának nem rám van szüksége. Menjen vissza a bíróságra.
Olyan pofát vágott, mintha ostobaságot mondtam volna.
– Visszamenni a bíróságra, pénzbe kerül.
– Én úgyszintén. Harminc dollár naponta.
Megrázta a fejét. – Jézus, hogy mennek felfelé az árak a háború óta.
Bólintottam. Harmincba egy fárasztó munka kerül, rendben van.
– Ha a férjének nem volt munkája, talán nincs is pénze.
– Van neki, naná. Maga ne aggódjon emiatt. – Addig turkált a pénztárcájában, amíg elő nem húzott egy fotót és egy sárga papírdarabot, majd letette azokat az asztalomra. Le kellett vennem a lábaimat, hogy elérjem őket.
– Az ott Frank fényképe. Leírtam, hogyan találja meg a lakhelyét, hogy hol dolgozik. Az ott egy kis térkép.
A térképpel nem törődtem. Franknek zömök feje, magas homloka volt, és ceruzavékony bajuszt viselt egy hosszú tökorr alatt. A kép olyan volt, mint egy kollégiumi évkönyvfotó. Talán Kalifornia állam. Netán a City Kollégium. A fiú hasonlított rá.
A nő azt mondta:
– Még nincs ebédidő. Úgy gondolom, hogy maga mindjárt ebéd után átugorhatna oda, egy kicsit ráijeszt, s kora délutánra vissza is jöhet hozzám a pénzzel.
– Én nem egy felbérelhető gengszter vagyok.
– Nos, nem is egy teljes napról lenne szó, ugyebár? A költség nem lehet több, mint mennyi is, tizenöt dollár?
Ismét a fiúra néztem.
– Mennyivel tartozik magának az exférje?
– Kilenc havival, s havi százötvennel. Az ezerháromszázötven. De ne gondolja, hogy maga kipréselhet belőlem egy adott százalékot. Szükségem van arra a pénzre. – Homlokát a fiú felé ráncolta. – Vannak kiadásaim.
Bólintottam. Tizenöt dollár. 
A nő azt mondta:
– A volt férjem tudja, hogy én akarom a pénzt. És azt is tudja, hogy oda kell adnia nekem. Beszéltünk is erről, és ő azt mondta, hogy megadja, de most megpróbál átverni. Ne hagyja, hogy az a mihaszna határszar telebeszélje a fejét.
A fiú elfordult az ablaktól, két kézzel tartva a kis repülőt, mintha megtett volna vele egy hosszú, könnyed fordulatot. Az ajka úgy mozgott, mintha magának beszélne. Pilóta a pilótának. Ha lenne egy fiam, kíváncsi vagyok, hasonlítana-e rám, ahogy ez a kis kölyök hasonlít Frank Barrisra? Felálltam.
– Meglátom, hogy mit tehetek.
Kinyitotta a pénztárcáját, kivett két ötöst, aztán ötöt egyesekben, és letette az asztalomra. Nem nyúltam hozzájuk.
– A címem ugyancsak a kis térképen van. Várunk magára. 
Figyeltem, amint bezárja az erszényét. Azt mondtam:
– Áruljon el nekem valamit. Maga mindig leszarozza az exférjét a fiú előtt?
Bólintott.
– Hacsak tehetem.
Louise Barris felállt, kinyújtotta kezét a fiúért és távoztak.
Frank Barris az egyik megyei öntözőállomáson dolgozott Tarzanában, a San Fernando-völgyben. Felhajtottam oda, át a Cahuenga-hágón, aztán mintegy egymillió mérföldön át nyugatra tartottam a Ventura Boulevard-on. Minél messzebbre jutottam, annál szárazabb lett a levegő, a bőrömet pedig feszesnek, nyirkosnak és keménynek éreztem. Ámbár hűvösebb volt, mint amire számítottam. Mindössze negyvenhat fokot mutatott a hőmérő.
Egy kis idő múlva a boulevard mentén lévő épületeken piszkossá vált a számozás, és elkezdődtek a narancsligetek. Elnyúltak, bele a völgybe, át a kiszáradt földön, sorakozva egymás után, rövid, sötét törzsű fák, valamennyi világos narancslabdáktól roskadozva. Tarzana. Edgar Rice Burroughs Tarzanában élt, ám Tarzan sosem. Minden egyhangú, száraz és üres volt, kivéve a végtelen narancsfasort. Nem voltak folyók. Nem voltak alligátorok. Nem voltak elefántok vagy oroszlánok, még barátságos csimpánzok sem. A narancsfákon pokoli nehéz lenne átlengeni.
Egészen az öntözőállomásig azt az irányt követtem, amelyet Louise Barris rajzolt a sárga papírcetlire. Az állomás egy földszintes ipari létesítmény volt, amelyet cementblokkokból és barázdált bádogból készítettek, az épület előtt pedig a megyéből való három teherautó, valamint néhány sedan állt. Átmentem egy nagy tolóajtón, be egy raktárba, ahol a megye a csöveket és a szerelvényeket tárolta, valamint a tolózárakat meg a szivattyúkat, s az egyéb tartozékokat, amelyeket a sivatag elleni harcban használtak. Néhány mexikói egy szivattyút cipelt, amely túlságosan is nehéz volt nekik, rajtuk kívül egy kopasz férfi üldögélt egy sötét fa asztalnál, dohányozott és újságot olvasott. A kopasz nem nézett fel. Elsétáltam mögötte, majd bementem az ajtón egy apró haliba, amelyhez egy csomó üvegfalú iroda csatlakozott. Az irodák egyike üres volt, ám Frank Barris ott volt egy másikban.
Barris éppen egy cigarettára gyújtott egy nagy Zippo öngyújtóval, s nevetett valamin, amit egy Lou Mardo nevű tökfilkó mondott, amikor beléptem. Mindegyik irodában nagy egyenes asztalok voltak, hivatali kinézetű megyei öntözési tervrajzokkal beterítve, s valamiféle T-idomokkal, meg szögvasakkal, amelyeket a mérnökök rajzolásra használtak, csak Barrisé nézett ki úgy, mint amit egy ideje nem használtak.
Elsőként Barris vett észre, aztán Lou Mardo pillantott rám. Lou egy alacsony poharat tartott, benne valami barnával. Egy másik alacsony pohár Barris előtt volt az asztalon, és egy pintes üveg Old Crow. Mardo addig bámult rám, amíg csak egy név fel nem derengett az arcán, aztán megbillentette a poharát.
– Philip Marlowe. A kutyafáját, a kutyafáját.
Lou és én felidéztük a múltat. A srác fivére meglehetősen jó rabló volt egykor, megélhetésképpen húszdolláros bankjegyeket váltott, amíg aztán néhány pszichopata halálra kínozta egy villanyvasalóval. Lou folytatni akarta bátyja foglalkozását, csakhogy neki nem volt olyan biztos keze. Bűnözőkarrierje csúcsán piti betöréseket követett el, valamint saját állítása szerint jobban értett a széfekhez és a zárakhoz, valójában összevissza hazudozott. Némely fickó kisszerűnek születik.
– Az angyalát, Louie. Jó ideje nem láttam.
Lou újabb adagot vett magához a Crowból. Mint amikor csak néhány fickó találkozik egy bárban: – Korea. 
Frank Barris idegesnek látszott.
– Ki ez a fickó? 
Lou elmosolyodott.
– Egy hekus, felejtsd el.
– Nem hittem, hogy a tervezés a maga stílusa, Lou – vigyorogtam rá Frank Barrisra. – Inkább a stricik, a lovak és a kurvák.
Barris megkérdezte:
– Mit keres itt? – Semmivel sem látszott kevésbé idegesnek.
Azt feleltem.
– Lou-nak nincs köze ehhez, Frank. Csak magára és rám tartozik.
Frank rám bámult, és ugyanezt tette Louie Mardo is, kíváncsi voltam, hogy mire megy ki ez sok bámész pillantás. Ugyancsak kíváncsi voltam, hogy egy olyan fickónak, mint Lou Mardo, mi dolga van a megyei mérnökség irodájában. Frank azt mondta:
– Nekem semmi dolgom magával.
– A maga exfelesége.
– Louise?
Bólintottam. – Szüksége van asszonytartásra és gyermektartásra, s azért küldött, hogy ennek utánanézzek. – Megmutattam neki a működési engedélyemet. – Mit szól hozzá?
Lou Mardo hirtelen felnevetett, s letette a poharat.
– Ezek az asszonyok. – Az ajtóhoz ment. – Később találkozunk, Frankie. Magával is, Marlowe. – Ezzel kiment. Volt a járásában egy kevés bicegés, amit korábban nem láttam. Talán Korea.
Frank Barris megvárta, amíg Mardo eltávozott, aztán kihúzta az asztalfiókot, s egy vöröses csekkfüzetet röptetett az asztalára. Mögötte a falon egy bekeretezett diploma volt. Dél-kaliforniai Egyetem Mérnöki Szaka. Nem rossz. Jobb, mint gondoltam. A pasas azt kérdezte:
– Csupán a csekk miatt van itt?
– Hogyne. Mi másért lennék?
Barris keresztbe fonta a karjait és hátradőlt a székében, eltávolodva a csekkfüzettől. Fel lehetett ismerni benne a fiú vonásait, jól van. Ugyanaz a kerek arc, ugyanaz a széles orr, ugyanaz a magas homlok.
– Ne aggódjon emiatt – mondta. – Mennyit fizet magának az erőszakért.
– Tizenöt dollárt.
– Ember, maga nagyágyú kell, hogy legyen. – Magára öltött egy önelégült grimaszt. – Be fogja húzni magát a csőbe.
Nem feleltem. Barris egyik rajzasztala fölött egy kis fénykép volt a falra rajzszegezve a P-38-as Lightning vadászrepülőről, ugyanarról a repülőről, amellyel a fiú az irodámban játszott. A fotó hét- vagy nyolcéves lehetett, s úgy nézett ki, mint amelyet sokat tartottak kézben. Megbámultam. Amikor Barris észrevette, hogy mit nézek, a grimasz eltűnt. Leengedte a karjait, előásott egy tollat, és kitöltötte a csekket.
– Kilenc hónappal vagyok adósa. Az ezerháromszázötven. Mondja meg neki, hogy megkaphatta volna az istenverte pénzt anélkül, hogy bármennyit is magára költ.
– A kölyök méltányolni fogja – jött ki keményebben, mint szerettem volna.
Barris kiszakította a csekket a füzetből, ráfújt, aztán átcsúsztatta az asztalon.
– Nem volt munkám.
– Hogyne. – Felvettem a csekket.
Úgy nézett, mintha ennél több mondanivalója is lenne, s azon töpreng, vajon mondja, vagy ne mondja. Volt valami lágyság a szemében, ami kíváncsivá tett, hogy hívta-e valaha is a fiát vagy elvitte-e labdázni a parkba. Azt gondoltam, hogy akarta. Barris az Old Crowos üvegre nézett, aztán felemelte a poharát és kortyintott néhányat.
– Sose vegyen feleségül szajhát, Marlowe – mondta. – Végül a legátkozottabb dolgokat teszi miatta.
– Hogyne. – Egyszer összehajtottam a csekket, betettem a kabátom zsebébe, s kimentem, vissza a hőségbe.
Louise Barris egy nyersgyapjú színűre vakolt családi házban élt a Whipple Streeten, Észak-Hollywoodban, éppen csak túl a Lankershim Boulevard-on. Egy '38-as Ford Coupe állt a kocsifeljáróban, s egy piros Columbia bicikli hevert a földön az üveges verandán. A pázsit barna és satnya volt, mivel senki nem öntözte, senki nem nyírta, és a ház meg az autó, a bicikli és a pázsit egyaránt porosnak látszott.
Leparkoltam a Ford mögött, felmentem a bejárati ajtóhoz, majd kopogtam. Marlowe éppen most keresi meg a tizenöt dollárját.
A fiú nyitott ajtót. A detektívlátogató-öltözet skótkockás ingét levetették. Egy piszkos-foltos V-nyakú, galléros fehér pólót viselt, valamint egy szakadt kezeslábas, és koszos fekete gumitalpú cipő volt rajta. Egy Mars szeletet evett. Megkérdeztem:
– Itthon van a mamád? 
Bólintott.
– Mit gondolsz, meglátogathatom? 
Azt mondta:
– Az apukám ismerte Richard Bong őrnagyot, Amerika ászainak ászát.
Úgy pattant ki belőle, ahogy a híradóban halotta. Richard Bong volt a második világháborúban Amerika elsőszámú vadászrepülő-csillaga. A háború utolsó évében nem telt el hét, hogy Dick Bong ne szerepelt volna az újságok szalagcímeiben.
Azt kérdeztem:
– Tényleg?
– A papám vadászgépeket épített. Mindenhová elment, hogy megbizonyosodjon róla, a repülőgépek rendben működnek, és Dick Bong elvitte az ausztráliai Brisbane-ből egészen Port Moresby-ig, Új Guineába. A papámnak hátul lent kellett guggolnia, mivel csak egy ülés van a P-38-ason. – P-38-as. A kis kétmotoros repülőgép, amilyet a fiú behozott az irodámba.
– Ember – mondtam. – Az aztán nem semmi lehetett.
A kölyök megette a Mars szeletét. – A konyhában van. Szólok neki.
Mihelyt a srác a parányi nappalin át visszarohant a házba, bementem. A nappali sem volt sokkal tisztább, mint az első udvar. Egy rongyos kanapéval szemben egy legömbölyített képernyős RCA televízió volt, amelyeket egy hikari diófa kávézóasztal választott el egymástól. Üres Coca-Colás üvegek, tányérok, piszkos szalvéták voltak a kávézóasztalon, valamint a TV-n. Egy hamutartó – benne mintegy tizenötezer csikkel – pihent a kanapé karfáján, amelyet régi cigaretta égésnyomok csúfítottak, s amelyek úgy nézek ki, mint a szőrös hernyók. A padlón a Life magazin egy példánya hevert, borítóján Marlon Brando. Odasétáltam a kávézóasztalhoz és megnéztem mi maradt a tányérokon. Az ebéd dzsemes szendvicsekből állt.
Louise Barris jött ki egy kombinéban.
– Pajtás, maga aztán gyorsan dolgozik. Ráakadt Fankie-re?
Nekiadtam a csekket.
– Azt mondta, hogy megkapja, ami jár magának. Minden centet.
Úgy nézett a csekkre, mintha azt gondolta volna, hogy a pasas eltüntethető tintával töltötte ki. – Ha ő tudja, hogy mi jó neki, én is tudni fogom. Maga várjon itt. Fel akarom hívni a bankot és leellenőrzöm azt a fattyút.
Visszament a konyhába. Hallottam, hogy tárcsázás előtt jeget tett a poharába. Talán kérhetek túlóradíjat.
A fiú jött be és állt meg egyik lábával a másikon, úgy nézett rám, ahogyan televíziót néz az ember. Eleresztettem felé egy mosolyt, ő pedig visszamosolygott. Azt mondtam:
– Te szép nagy gyerek vagy. Szeretsz futballozni? 
Keresztbe fonta a karjait és zavartan nézett. Kíváncsi voltam, vajon mennyi idő telhetett el, míg a kölyök beszélhetett egy olyan férfival, aki nem csak azért volt itt, hogy az anyjára másszon.
A kölyök megkérdezte:
– Láttad az apukámat?
– Hát bizony. Azt mondta, mondjam meg neked, hogy szervusz.
Boldognak látszott.
– Voltál te is a háborúban, mint a papám?
– Nincs klasszabb dolog, mint a repülőgép-építés. Én a gyalogságnál voltam. A Fülöp-szigeteken.
– Ismerted Dick Bongót?
– Nem.
– És Tommy McGuire-t vagy Pappy Boyingtont? – További vadászrepülő ászok.
Megráztam a fejem.
– Az olyan fickók, mint mi, figyeltük amint az olyanok, mint Bong és McGuire villámgyorsan elrepülnek a fejünk fölött, s azt kívántuk, bárcsak ott lennénk fent.
Kézfejével megdörzsölte oldalt az arcát, szétkenve a Mars szelet maradékát. – Akarod látni, hogy mi van a szobámban?
– Hogyne.
Egy kicsiny türkizkék fürdőszoba mellett elhaladva mentünk vissza, be a fiú szobájába. Egy festett, vasvázas szimpla ágy volt odabent, egy fiókos szekrény, egy nagyon öreg fűzfarönk, valamint az ágy előtt egy ovális szőnyeg volt. Egy kisebb stóc Humán Torch-képregény hevert még a padlón, közel az ágyfejhez, és a G-Man Nagy Kicsi könyve feküdt az ablakpárkányon, valamint négy tökéletesen lefestett, balsafából készült P-38-as Lightning repülőgépmodell volt a szekrény tetején. A falakra P-38-asok képeit gombostűzték, három vagy négy, a Los Angeles Timesból származó lapkivágás pedig Dick Bongót, Amerika ászának ászát ábrázolta. A papírok régiek voltak és megsárgultak, de a szélüket gondosan ollózták, s a lapkivágásokat nagy gondossággal gombostűzték a helyükre. A modelleken nem volt por, s a padlón sem szemét. Nem voltak piszkos ruhák, és rendetlenség sem volt. A hálószoba makulátlanul tiszta képet mutatott. Olyan volt, mintha nem is a házhoz tartozna, s ahová a belépés olyan érzést kelt, mint valami különleges, védett és privát terület. 
A fiú azt mondta:
– A papám építette nekem ezekeket a modelleket. Az ott Dick Bong repülőgépe. Az pedig ott Dick Bong. – Rámutatott az egyik megbámult lapkivágásra a falon. Egy mosolygó, szőke hajú és babaarcú fiatal fickó álldogált a P-38-as csúf kerek orra mellett. Az orra egy lány arcképét festették. A kép alatt az ő neve állt. Margie.
Azt mondtam:
– Dick Bong igen klassz srác volt.
– Elkapott negyven japcsit és megkapta a Becsület Érdemrendet, látja? – Robby egy másik helyhez szaladt a másik falnál, és egy másik újságkivágást mutatott. Douglas MacArthur helyezett egy rendjelszalagot Bong nyakába. A szalagcím így szólt: „A bátrak bátra”. – Én is vadászpilóta leszek, akárcsak Dick Bong – mondta. – Éppen olyan leszek, mint Dick Bong és Tommy McGuire, meg Pappy Boyington, és azok a fickók, akiket ismer a papám. Ezt nézd meg!
Odaszaladt a szekrényhez és kihúzta az alsó fiókot, majd a ruhák alól kivett egy lapos csomagot. Két kartonlap volt, amelyet egy sárga zsinór szorított össze. A karton régi és piszkos volt, ugyanakkor erős és kemény. A srác kioldotta a zsinórt és leemelte a felső darabját, mintha egy kincses ládán nyitná fel a fedelet.
– A papám adta nekem ezt a múlt évben. Maga Dick Bong írta alá.
Egyszerű fekete-fehér fénykép volt, amely három, sátorban üldögélő embert ábrázolt, valószínűleg valahol a déli Csendes-óceán térségében. A középső férfi volt Frank Barris, tíz évvel fiatalabban. Tőle jobbra Tommy McGuire ült. A férfi balján pedig Richárd Bong volt. Mindhárman mosolyogtak és Tommy McGuire tréfásan kétfelé húzta Frank Barris füleit, aki ezáltal úgy nézett ki, mint Dumbo. Egy felirat keresztben a kép felső sarkán így szólt: „Oltalmazd a repülésüket, Fankie! Cimborád: Dick Bong.”
Robby Barris megütögette a képet és rám nézett nagy csillogó szemeivel. Azt mondta:
– Látod. Arra készülök, hogy olyan legyek, mint Dick Bong. Éppen olyan, mint ő. Csak várj, és meglátod. – Folytatta az ütögetést. Olyan akart lenni, mint Dick Bong. Az apja cimborája.
Kint a konyhában Louise Barris ordított.
– Az a fattyú!
A nő robajjal jött keresztül a házon, először be a nappaliba, ahol azt visította, hogy hová a pokolba tűntem, aztán mezítláb továbbcsattogott a kölyök szobájába. Robby a kartonlapok közé préselte a képeket, majd visszatette a ruhák alá, s bezárta a fiókot. Ahogy elfordultam tőle, megálltam az ajtóban, s az asszony nem tudott bejutni a szobába. Azt várta, hogy megmozdulok, s bejöhet, de nem tettem. Az arca vörös volt, a szemei kidülledtek, és nyál csörgött le az ajkáról. Magasba tartotta a csekket, és megrázta.
– Az istenverte csekkje nem jó. A kurafi megpróbált átbaszni.
Csendesen beszéltem.
– Ne a fiú előtt.
– Hogy a pokolban érti, hogy ne a fiú előtt? Ő az én fiam. – Megpróbált átnézni felettem a fiúra, s még hangosabban kiabált. – Ő rászedett bennünket, Robby. Látod, hogy az a hasznavehetetlen fattyú apád átver minket? Látod?
A nyakamon és az államon összehúzódtak az izmok, és úgy mozdultam, hogy amennyire csak lehetséges, betöltöttem a bejáratot. A nő egy lépést tett hátra, és látszott rajta, hogy azt gondolja, én is egy hasznavehetetlen fattyú vagyok, akár az összes többi férfi, akit valaha ismert. Azt mondtam:
– Ne a fiú előtt.
Közel hajolt hozzám és azt sziszegte.
– Mondja meg Franknek, hogy ezért elkapom.
Visszanéztem a fiúra. Robby felmászott az ágyára és keresztbe tett lábakkal üldögélt. Az egyik képregényét bújta, s egy Tootsie-Roll nyalókát szopogatott, ami az Isten tudja, honnan került elő. Az egyik orcája kidudorodott az édességtől, az álla dühösen dolgozott, és olyannak látszott, mintha őt is az a fickó rajzolta volna, aki a képregényt. De az ő arcán könnycseppek csorogtak le, rá a lapokra.
Visszafordultam Louise-hoz és elvettem a csekket.
– Megyek, és rendbe teszem. 
Egyetlen szó nélkül távoztam.
Egy rövid ideig kocsikáztam, majd megálltam a Stúdió City parknál és néztem, ahogy néhány kölyök softballozott. Egy pasas, egy kis fehér kordéból jégkrémet árult, beálltam a sorba és vettem egyet. Még egyszer olyan magas voltam, mint a sorba állók. Elgondolkodtató, hogy az embereknek miért is vannak a kölykeik. Meglehet, hogy az embereknek különleges engedélyt kellene kapniuk vagy tanfolyamokat elvégezniük, hogy jó szülők legyenek. Hogyan szeressenek. Hogyan verjék egymást a gyerek megsértése nélkül. Talán azt gondolod, kellene egy különleges osztag, amely körbejár és ellenőrzi a szülőket, s kiveri a szart azokból, akik nem felelnek meg. Ugyan, Marlowe. Te morgolódó medve.
Néztem, ahogy a kölykök szoftballoztak és ettem a jégkrémemet, majd egy kis idő után elhajtottam a Moorparkon, a Coldwaternél levő kispiacra, felhívtam a Tarzana-i öntözőállomást, s Frank Barrist kértem. A fickó, aki felvette a telefont, azt mondta, hogy Barris már elment. Megkérdeztem, hogy általában lelép-e ebéd után. A fickó azt felelte, hogy Barris néhány haverja beállított egy vöröses Cadillackel, s ha velük akart menni, az ő dolga, Barris az állomás vezetőmérnöke, ámbár lehet, hogy nem sokáig, he-he. Megkérdeztem a fickót: tudja-e, hogy kik lehetnek a haverok. A pasas azt mondta: nem, de úgy néztek ki, mint egy csapat költekező világfi, s talán megpróbálhatnám Santa Anitát.
Fejcsóválva letettem a kagylót. Frank Barris csekkhamisító, és mindenestül amerikai apa.
Bementem a kispiacra, vettem egy eperlét, aztán áthajtottam Frank Barris apartmanjához. Philip Marlowe, az Ostobaosztag kapitánya.
Barris egy földszintes apartmanban élt Toluca Laké-ben, a Valley Spring-közben, néhány tömbnyire az Universal stúdióktól. Mindössze hatlakásos kis épület volt, a filmstúdiókban dolgozó titkárok és tanuló filmszerkesztők otthona, valamint olyan embereké, akik szeretik maguk körül a csendet. Némely vasárnapon szólhat a rádió, s néhány titkár süttetheti magát a nappal, és illatozhat a napolajtól. Hét közben a hely kihalt volt.
Leparkoltam a tűzcsap mellett, majd visszasétáltam Barris apartmanjához és kopogtam. Elegendő kopogtatás után körbementem az épület oldalához, s beengedtem magam a fürdőszobája ablakán.
Franknek két szobája és egy fürdőszobája volt, más nem nagyon. Állt ott egy ágy, valamint egy kerek ebédlőasztal, két szék, a konyhában pedig egy hűtőszekrény, valamint egy csomó üres sörös-, valamint Gilbey's üveg. Alsóruházata, zoknijai és egyéb dolgai az ágy mellett egy bőröndben a padlón voltak. Két gyűrött öltöny lógott a ruhásszekrényben, s többtucat tekercs megyei tervrajz volt a falnak támasztva. Valaki egy hamutartónyi cigarettacsikket borított a WC-be és elfelejtette leöblíteni, a hőség pedig bűzös-savanyúvá tette az egész helyet, amely szag keveredett a szeszes italéval, a cigarettákéval és az izzadtságéval. Kedves. Pont a megfelelő hely egy fickó számára, aki ismerte Dick Bongót.
A hálószobában egy magas beépített polcon egy félig elkészített P-38-as vadászgép balsafamodellt tartalmazó készlet helyezkedett el. A fő repülőgéptörzset, a jobb szárnyat, s vele a jobboldali motort a burkolattal befejezték, valamint összeillesztették a faroktartóval, és a helyére ragasztották. A bal motort és a burkolatot lesmirglizték, de nem illesztették össze. Amikor befejezik és lefestik, éppen úgy nézhet ki, mint a Robby Barris szobájában lévő modellek. Csakhogy a készleten állt a por. Hosszú ideje nem érintette senki.
Visszatettem a kis repülőgépet a magas polcra és átmentem a nappaliba. Odamentem az ebédlőasztalhoz, leültem, rágyújtottam egy cigarettára, körülnéztem, s felkészültem a várakozásra. Legalább száz tervrajz kellett, hogy legyen köröskörül a kis apartmanban. Legtöbbjük úgy nézett ki, mint a megyei szivattyúállomások számára készített terv vagy öntözési helyszínrajz, esetleg topográfiai tanulmány. Nem repülőmérnöki munka, s ugyancsak nem látszottak különösképpen komplikáltnak. Meglehet, éppen megfelelőek egy iszákos fickó számára, akinek nehézséget okoz a biztos állások megtartása. Éppen füstkarikákkal próbáltam kirakni a nevemet, amikor észrevettem, hogy az egyik terv különbözik. Eldőlt, s nem volt felgöngyölítve, így látni lehetett a munka jellegét. Nem egy szivattyúállomás vagy egy csatorna volt. Egy magánházat ábrázolt, amely egy Leo Pinella nevű fickóé volt. Ejha. Leo Pinella egy vendégházat működtetett a dombon, Glendale fölött. Űzhetsz hazárdjátékot, szórakozhatsz lányokkal, s olyan filmeket nézhetsz, amelyeket Grauman Kínai Mozijában nem lehet látni. Nagyjából bármit megkaphatsz, vagy megtehetsz ott, amit a pénzed megenged.
Kiterítettem a terveket és megnéztem őket. Megyei kartotéktervek voltak, a helyszínrajzot ábrázolták, Leo házának alaprajzát, az elektromos és a vízvezeték-hálózat tervét, elő- és oldalnézetét, valamint a fokozati és az alapzati részletezéseket. Felgöngyölítettem a rajzokat és visszatámasztottam a falnak, s azon tűnődtem, hogy egy olyan fickónál, mint Frank Barris, miért hevernek Leo Pinnella házának tervrajzai. Egy olyan fickó, mint Barris éppen az a típus, aki megtalálja az utat Pinellához, mint annak ügyfele, és Pinella zsebébe rakja azt a kis pénzét, ami van neki, de ő és Pinella nem lehettek barátok. Pinella nem alacsonyítaná le magát.
Egy ideig még eltűnődtem ezen, majd felálltam, újból kiterítettem a tervrajzokat, s bámultam azokat. A tervek megmutatják, hogyan lehet bejutni, és hogyan kijutni. Végy egy pasast, mint Barris, aki odavan a pénzért, s gyúrd össze egy rablóművésszel, mint Lou Mardo, aki addig mond egy jó tréfát, amíg vevő nem vagy rá, s az egyik dolog következik a másikból, aztán esetleg azon kezdenek gondolkodni, hogy lenyúlják Leo Pinellát. Vedd hozzá, hogy Barris azt mondja az exfeleségének, hogy kifizeti, s néhány fickó egy vöröses Cadillacben elviszi őt napközben egy kis kocsikázásra, s mindez nem fest jól. Természetesen meglehet, hogy talán rosszul sem fest. Talán minden remek, és Barris kint van a pályán néhány öreg haverjával, Dick Bong idejéből.
Biztosan.
A tervek első oldalához lapoztam, letéptem Leo Pinella címét, és kiengedtem magam Frank Barris fürdőszobájának ablakán.
Leo Pinella éppen a háború előtt vásárolt mintegy kétszáznegyven hektár narancsligetet Los Angelestől északra, Glendale távoli szélénél, ahol a Verdugo hegység felnyomul a völgy aljáról. A pasas – mögötte a hegyekkel és a sivataggal, előtte pedig a narancsligetekkel – olyan távolra került, amilyen távolra csak kerülhetett a zsaruktól, a prédikátoroktól, a szülő-tanár egyesületektől és bárki mástól, aki ellenezheti, hogy Pinella felépít egy hatalmas helyet, ahová feljárnak az emberek és azt tesznek, amire csak hajlamuk van. Leo Pinella megcsinálta a szerencséjét.
Keresztülhajtottam Toluca Lake-en, be Burbankba, ahol a Santa Monica előhegység a Griffith Park mellett véget ér, aztán északnak mentem az Olive Boulevard-on, Glendale felé. A Santa Monica lejtőin apró vidéki házak és filmstúdiók voltak, ám távolabb északra, az Olive mentén a házak és a stúdiók utat engedtek a gyáraknak és az ipari létesítményeknek, majd végül a ligeteknek.
Letértem az Olive-ről és követtem az országutat a fák közé, nagyon sokáig autózva. Egy Eagle töltőállomás, egy Simms Feed & Hardware és még több narancsfa követte egymást. A fák elnyeltek mindent, és hamarosan semmi más nem volt ott, csak a narancsfák, a varjak, és a leveleket lengető forró, száraz szél. Idekint olyan mélyen, hangosan és hosszan kiabálhatnál, ahogy csak akarsz, a fák meg a szél elnyelnék azt, semmit nem adva vissza.
Pinella házát könnyű volt észrevenni a völgy aljáról. Elterpeszkedő fehér farmház volt, s világosságával elütött a hegyoldaltól, amelyet nem öntöztek. Minden csupa kő és por volt, aztán ott voltak a kőgyíkok, a völgy éppen olyan volt, mint azt megelőzően, hogy az olyan megszállottak, mint Mulholland, odavitték a vizet. A ligetek legszélén voltam, s töprengtem, miképpen lehet a legjobban megközelíteni a házat, amikor a vöröses Caddilac lefelé araszolt a dombon. Lefordultam az útról és betolattam a ligetbe, azt remélve, hogy az árnyék és a fatörzsek, meg az erősen zöld gallyak elrejtenek. Egy benyomott ábrázatú fickó vezetett, Leo Pinella pedig hátul ült, de Frank Barris nem volt a kocsiban. Hmmm. Talán Leo kifogyott a mixelnivalókból, s Frank fennmaradt a háznál, amíg Leo és az ő leginkább megbízható pincére beszáguldott a városba helyreállítani a kínosan üres éléskamrájukat. Ez a Leo. Húsos arca és hosszú oldalszakálla volt, s ami haja megmaradt, szálasnak látszott, s egyenesen hátrafésülte. A szájában egy olyan hosszú és olyan fekete szivart tartott, mint egy rendőr gumibotja, de sosem gyújtotta meg. Gyanítottam, hogy csupán szopogatta a szivarokat, amíg azok szét nem estek.
Amikor a Caddie elhaladt, nyugodtan visszatértem az útra és továbbhajtottam a ház felé. Az út gyorsan emelkedett, hamarosan magasabban voltam a ligetnél, és a végtelenségig elláttam Látni lehetett a megyei utakat, amint átvágnak a narancsligeteken. Látni lehetett az Eagle töltőállomást és a Simms Hardware-t. A völgyön át egészen Burbankig elláthatsz, ahogy az felkúszik a Santa Monica hegységre. Keresztülláthatsz a Glendale-szoroson, be Pasadenába, és túl azon, a Los Angeles-i medencéig. Még azt is látni lehetett, hogy a vöröses Caddilac nem a városba ment. Megálltam, kiszálltam az út mellett, és figyeltem.
A Caddie néhány mérfölddel arrébb kanyarodott le a megyei útról, felverve a por madárfarkát a kikövezetlen kiszolgálóúton. Befordult egy másik mellékútra, aztán megint másikra, s hamarosan megállt egy kis vályogból készült barakknál, amely az egyetlen épület volt mérföldes körzetben. Nem egy olyan hely, ahová mixelnivalókért lehet menni, vagy ahol kínos társadalmi helyzeteket kell megoldani. Nem egy olyan fickónak való hely, mint amilyen Leo Pinalla, s nem olyan hely, ahová ő valaha is elmenne, kivéve valami nagyon fontos vagy nagyon titkos dolgot. Amikor a por elült, minden mozdulatlan volt.
Visszaszálltam a kocsimba, megfordultam és gyűrtem a hegyet, amilyen keményen csak bírtam, számolva a mellékutakat meg a leágazásokat, és imádkoztam, hogy jó helyen forduljak be a ligetekbe. Megpróbáltam visszaemlékezni, hogy a vöröses Caddie milyen messzire távolodott el a megyei úttól, s melyik öntözési útra fordult rá, s hogyan jutott a kis barakkhoz. Olyan gyorsan hajtottam, ahogy csak bírtam, s fütyültem rá, hogy bárki is látja a pornyomomat. Amikor a kis kalyiba és a vöröses Caddie mintegy százyardnyira volt előttem, hirtelen bevágtam kocsimmal a fák közé, leráncigáltam a kabátomat és a nyakkendőmet, kivettem a harmincnyolcast a kesztyűtartóból, és az öreg épület felé rohantam.
A ligetben hőség volt, s a föld, amely aznap reggel esőt kapott, már szárazzá, kérgessé és töredezetté vált. Parányi repülő micsodák rajzoltak a fákon, körbezsongva a gyümölcsöt, amely vagy lehullott, vagy elrohadt, a rothadó gyümölcs bűze pedig tömény és kesernyés volt. Legyötörtem az utamat a Cadillachez, aztán át a barakkhoz. A vályogviskó egy kicsi egyszintes doboz volt, elöl egy ajtóval, valamint néhány ablakkal az északi oldalon. Legalább egy évszázaddal korábban építhette valamelyik spanyol dón, aki egész Verdugót saját tanyájaként birtokolta. Hajdan bevándorolt spanyol tehénpásztorok lakóhelyéül szolgált, most pedig tartalékcsövek és szüretelőszerszámok helye volt, és ahol vándornapszámos kubikusok heverték ki a hőséget, mielőtt visszanyomultak a fák közé. Amikor közelebb értem, megcsapta az orromat a műtrágya és a rovarirtó spray szaga, valamint az olajé, amelyet a füstölőedényekben használtak. Bent a barakkban volt egy rádió, Julius La Rosa az „Eh, Campari”-t énekelte.
Benéztem a legközelebbi ablakon, és Frank Barrist láttam. Egy széken üldögélt, a kezeit hátrakötötték, hozzá a szék hátsó lábaihoz. Leo Pinalla és a benyomott képű bunyós előtte állt, Pinella a mérföld-hosszú szivarjával tett taglejtéseket. Frank mellett egy fekete fickó állt. A fekete alacsony volt, nem viselt inget, s fénylett a munkája okozta izzadságtól.
Leo felemelte Frank fejét, az állon ütötte, és azt kérdezte:
– Hol van a koszos pénzem?
Barris motyogott valamit. Szemei duzzadtak voltak, s különböző irányba bandzsítottak, ajkai felrepedtek.
Leo undorral nézte, s hagyta lehanyatlani Barris fejét. Mondott valamit a bunyósnak, de nem hallhattam, mire a bunyós elővett egy náci Lugert, s annak csövét Frank Barris szájába nyomta. Leo megragadott egy maroknyi hajat Frank fején és megrázta őt.
– Nem nyalóka van a szádban, öcskös. Tudni akarom, hogy hol van az átkozott pénzem.
Frank motyogott valamit a Luger körül.
– Mi van? 
Újabb motyogás.
A fekete fickó azt mondta:
– Lou Mardo.
Leo úgy vigyorgott, hogy az felért egy rúgással. – Micsoda bárgyú szar vagy te, egy olyan fickóval állsz össze, mint Lou Mardo. – Visszatette a szivart a szájába, és odaintett a bunyósnak. – Lődd szét ennek a fattyúnak a fejét.
Behajoltam az ablakon, és megmutattam a harmincnyolcast.
– Felejtse el.
A bunyós a Lugerrel felpattant, de a fekete fickó nem, és Leo Pinella sem. Gyíkszemeit rám emelte, s kivette a szájából a szivart. Frank Barris meglátott engem és nekifeszült a köteleknek. Pinella megszólalt:
– Ki az ördög maga?
– Arthur Godfrey őstehetség kutatója. A zsíroshaj-versenyre keresünk nevezőket. – Rászegeztem a pisztolyt a fekete fickóra.
– Szabadítsd ki! 
Pinella azt mondta:
– Fenét. Ez a kurva görény huszonkétezer dollárt lopott el tőlem.
– A fickó szorult helyzetbe került, Leo. Kétségbeesett, és valami ostobát cselekedett. Vissza fogja kapni a pénzt. – Felemeltem a fegyvert. – Oldozza el, és mi távozunk, aztán majd visszaadja a pénzt magának.
Leo Pinella azt felelte:
– A szart – s elvette a Lugert a bunyóstól és mellkason lőtte Barrist.
Miközben bemásztam az ablakon, golyót eresztettem Leo Pinellába. A pasas eldobta a fegyvert és hátrazuhant a bunyósra, a fekete fickó pedig nekem jött, az arcomba hajítva egy maroknyi kavicsszerű valamit, és egy csődarabot suhogtatott. Vaktában tüzeltem, addig eregetve a lövéseket, amíg a fekete el nem esett, aztán Frank Barrist székestül bevonszoltam néhány lécláda mögé. A bunyós kihúzta Leo Pinellát a bejárati ajtón, Leo visítozott.
– Baszd meg! Baszd meg! – Miközben a nadrágján sötét folt nőtt a vértől. Aztán a Cadillac életre kelt, kavicsot szórt, és Frank Barris meg én egyedül maradtunk, az egyedüli kettő, aki életben volt a ligetben.
Kiszabadítottam a kezeit, a mellkasára pedig szorosan rácsomagoltam egy vászon hajószsákot, aztán közöltem vele, hogy micsoda seggfej. Azt mondtam:
– Magának van egy kölyke, maga ostoba szar. Magának van egy kölyke, és ilyesmibe keveredik!
Frank Barris a mellét nézte és azzal próbálkozott, hogy meglássa a lyukat, s úgy tátotta, meg csukta a száját, akár egy hal. Feltámogattam, aztán kimentünk a kis házból, majd le a kocsimhoz a hosszú, egyenes, poros úton. A karomba véve rohantam vele. Olyan gyorsan szaladtam, ahogy egy ember csak képes az ilyen helyzetben, de mire elértük a kocsit, ő eltávozott.
Visszamentem az apró vályogházhoz és letettem Frank Barrist arra a helyre, ahol Leo Pinella lelőtte. Miközben ezzel foglalatoskodtam, találtam néhány papírt Harris zakójának külső zsebében. Befizetési szelvények a csekkszámlájára ezerháromszázötven dollár végösszegről. Eltettem azokat. Hoztam a Lugert, amellyel Leo Pinella megölte Frank Barrist, s odakint biztonságosan felakasztottam egy Valencia narancsfa szűk ágai közé. Ha Pinella emberei jönnek, képtelenek lesznek megtalálni. Viszont a zsaruk megtalálják, mert megmondom nekik Megtalálják Franket, a fekete férfit meg a Lugert, és pokolian nehéz lesz Leo Pinellának letagadni a gyilkosságot.
Amikor mindezzel végeztem, felvettem a zakómat, hogy eltakarjam az ingemen a vért, és elhajtottam az Eagle állomáshoz. A kis öntözőcsőből – amelyet a személyzet a radiátor feltöltésére használ – megmostam az arcomat és a kezemet, s amennyire csak tudtam, leporoltam a ruhám. Aztán megeresztettem néhány telefonhívást, majd szereztem néhány bizalmas információt Lou Mardóról, aztán hozzá indultam.
Mardo Hollywoodban, Musso grillbárjában üldögélt, scotcht kortyolt tisztán, s a nyakát nyújtogatta, hogy lássa, amint Donna Reed a helyiség végében rámosolyog néhány stúdiós vezetőre. A pasas vadonatúj sötétkék halszálkás öltönyt viselt, s egy pár fekete papucscipőt, amely fényesebb volt, mint egy króm dísztárcsa-készlet, valamint egy kifogástalan, bolyhozott nemez puha kalap volt rajta, olyan karimával, akár egy törött hátgerinc. Ó, a hirtelen gazdagság.
Amikor felmásztam egy mellette lévő székre, Mardo azt mondta.
– Nos. Lássuk, mit ásott ki a macska. – Mindannyiszor ez a fellengzős duma.
Így szóltam:
– Tudja mit, Lou? A rabló egy kisstílű svindler volt, de én kedveltem őt, rendben van. Volt szíve. De maga, maga csak a második felvonás, és a második felvonás sosem olyan jó, mint az első – A bárpincér jött át, de elhessegettem.
Mardo megajándékozott valamivel, amit ő csúfondáros vigyornak vélt.
– Kimehetünk a parkolóba, és meglátjuk, hogy mennyire vagyok jó, ha úgy akarja.
– Maga halálra rémiszt engem, Lou. Itt van egy fickó, aki ledöntötte Leo Pinellát, és magán viselve a bizonyítékot, Musso bárjának közepén üldögél.
Lou Mardo jobb szeme rángatózni kezdett, s úgy nézett rám, mint aki azt gondolja, hogy ugratom.
– Mi a nyavalyáról beszél maga?
Kigomboltam a zakómat és kellően széttártam, hogy láthassa, mi van az ingemen.
– Éppen most hagytam ott a partnerét, Barrist egy narancsligetben, Pinella vendégházánál, Lou. Pinella és néhány banditája megdolgozta, s ő azt mondta nekik, hogy a maga keze van a dologban.
Lou Mardo olyan fehér lett, akár a kalapja. Azt mondta:
– Hazudott. Nem én voltam. 
Megráztam a fejem.
– Lou, látom magát, amint kilencévesen is ezt mondja Maga az élete minden egyes napján ezt hajtogatta. Találjon már ki valami újat.
Felemelte a scotcht, aztán vissza letette. Donna Reed felállt a két vezetővel és mindhárman távoztak. Mardo most nem nézett rá.
Azt mondtam:
– Pinella golyót eresztett Frank Barrisba és megölte őt. Én rálőttem Pinellára, de meglehetősen alacsonynak tűnt a lövés, s a bélbe ment. Lehet, hogy nem hal meg Most egy orvosnál lehet, s ha így van, küldeni fog néhányat a fiúk közül, hogy meglátogassák magát, Lou.
Lou Mardo verejtékezni kezdett. Egy nedvességhártyajelent meg az ajka fölött és a szeme alatt, valamint a homlokán is. Újból felemelte a scotches poharat, s ezúttal lehajtotta az egészet. Leemelte a kalapját, majd feltette. Megcsóválta a fejét, mint aki nem tudja elhinni, hogy ez történik vele. Az olyan fickók, mint Lou Mardo, sosem tudnák elhinni. – Nagyszerű munkát végeztünk ott. Varázslatos volt, ahogy oda be-, és onnan kijutottunk. Pedig több száz más ember kellett, hogy ott fent legyen. Hogyan lehet, hogy a pasas ránk nyúlt?
Rátettem a kezemet a karjára és visszanyomva a pasast, megszorongattam.
– Maguk huszonkétezret vittek el. 
Bólintott.
– Harris részét akarom.
Élesen nézett rám, és összehúzta a szemöldökét, még mindig azon töprengve, hogy átverhet.
– Miről beszél?
Közelebb húztam hozzá a székemet, egyik lábamat a padlóra tettem és felé hajoltam. A harmincnyolcas az övemben volt, s ekkor észrevehette.
– Átkutattam Frank apartmanját, de a pénz nem volt ott. Barris még nem tette a bankba a részét. Azon elmélkedek, maga megpróbálja kiagyaskodni, hogyan simliskedheti el az egészet, s a magáé legyen a teljes torta.
Mardo szája összehúzódott, szeme pedig kitágult, és sűrűn pislogott, meglehet, azt mondta saját magának, hogy elég gondja van nélkülem is, de még nem volt képes meggyőzni magát.
– Már elköltöttem.
– A maga részét elköltötte, Lou, Frank része viszont még megvan.
– Voltak költségeim – siránkozott.
Benyúltam a kabátom alá, rátettem a kezem a harmincnyolcasra, és lassan beszélni kezdtem.
– Leo úton van, Lou. Franknek volt valamilye, aminek a gondját kellett viselnie, most pedig én fogom a gondját viselni, őérte, így szükségem van a részére.
Lenézett a pisztolyra, aztán újból felemelte a poharát, de az üres volt. Tett némi vállrándítást, visszatette a poharat, és azt mondta:
– Hogyne.
Kifizette a cechjét, kimentünk a kocsijához, kinyitotta a csomagtartót, s a pénz ott volt. Már ami megmaradt a huszonkétezer dollárból, százasokban, húszasokban, tízesekben, ötösökben és egyesekben heverve egy katonai hátizsákban, egy csillogóan új 1953-as Lincoln Continental Cabrio csomagtartójában. Kiszámolt tizenegy-ezret, mindvégig csóválva a fejét, mint aki nem tudja elhinni, hogy mindez megtörténhet. Kétszer is eltévesztette a számolást.
Az apró címletű bankjegyek megtöltötték a nadrágomat és zakómat, s minden zsebemet kidudorították. Amikor Barris része nálam volt, Mardo megvizsgálta, hogy mennyije maradt a ruhákon, az autón, és a jó kinézetén kívül. Nem túlságosan jó dolog, ha olyasvalaki vadászik az emberre, mint Leo Pinella. Így szóltam:
– Még van egy kis ideje. Ott van New York. Ott van Mexikó.
Megrázta a fejét. Az ég zuhanó félben volt.
– Kitűnő munkát végeztünk. Tudtuk, hogy mikor menjünk be, és mikor jöjjünk ki, s azt is, hol tartja Pinella a pénzt. Minden egyszerű volt, Marlowe.
– Persze. Az olyan fickók számára, mint maga, mindig egyszerű.
Mardo újból megrázta a fejét.
– Nem az én agyszüleményem volt. Hanem Frankie-é. Frankie rendszeres vendég volt Pinella házánál a háború óta. Beszéltünk a sok pénzről, amit Pinella kasszírozott, és arról, hogy mit csinált a pénzzel, valamint hol kell, hogy tartsa azt, aztán Frankié azt mondta, ő képes rájönni, s rá is jött. A megyei állomásról magához vette a terveket, és gyerekjáték volt. Be és ki, ember. Be és ki.
– Hogyne. – Ekkor már képben voltam. Az egész dolgot átláttam.
Mardo folytatta a fejrázást. – Ment minden, mint a karikacsapás. Most pedig Rábasztam. Rábasztam.
– Hát bizony.
Otthagytam Mardót Musso parkolójában, s visszahajtottam az apartmanomba. Átszámoltam újból a pénzt, s címlet szerint elrendeztem, aztán betettem egy cipősdobozban a hűtőszekrény mögé. Levetkőztem, vettem egy hosszan tartó zuhanyt, majd felöltöztem. Ittam egy fél pohárral a Tennessee bourbonból, aztán elautóztam Louise Barris házához.
A kisfiú felelt a kopogtatásra. Ugyanazt a rövidnadrágot és ugyanazt a piszkos-foltos pólót viselte, mint előző nap. Egy másik Mars szeletet evett. Amikor engem meglátott, elmosolyodott. Kellemes mosoly volt, s arra késztetett, hogy visszamosolyogjak. El akartam mondani neki, hogy valamennyi átkozott édesség után, amit megeszik, jobb, ha fogat mos.
A kölyök bement a konyhába és az anyjával jött vissza. Odabent hátul szólt a nő rádiója, Tonny Bennett énekelte a „Rags to Riches”-t. Amikor Tonny Bennett van a rádióban, nem foglalkozhatsz azzal, hogy a fiad mit eszik. A nő azt kérdezte:
– Kiguberálta az a fattyú, ami megillet engem? 
Pisztolyt formáltam jobb kezemből és egy kacsintással a fiúra lőttem.
– Megmondom, hogy mit tegyél, Robby. Menj ki, és adj nekem meg a mamádnak egy percet, hogy beszélgethessünk.
Egyetlen szó nélkül, vagy hogy ránézett volna az anyjára, kiment. Ha jobban belegondolok, még sosem hallottam a srác egyetlen szavát sem az asszony jelenlétében. Meglehet, sosem beszél az anyjához, s a nő sem a fiúhoz. Talán a nő elutasítja a fiút. Nem követem el azt a hibát újra. Vártam, amíg meghallottam a kinti ajtó csapódását, aztán ránéztem Louise-re. Nem látszott boldognak.
– Nincs szükségem semmiféle prédikációra egy filléres hekustól arról, hogyan neveljem fel a fiamat.
Azt válaszoltam.
– Frank halott. Leo Pinella megölte, mert ellopott huszonkétezer dollárt a pénzéből.
Rám bámult tíz másodpercig, aztán a fejéhez emelte a kezét, és bólintott. Bement a konyhába. Hallottam a víz csobogását, aztán a vízcsapot, amilyen hangot az akkor ad, amikor túl gyorsan zárják el, majd visszajött. Azt mondta:
– Gondolom, nekem kell törődnöm az ő dolgaival. Gondolom, hogy végre megkapom, ami jár nekem a fattyútól. – Amint mindezt kimondta, körülpillantott a nyomorúságos kis szobában, mintha hirtelen minden megváltozna. – Mi van a huszonkétezer dollárral?
– Frank része nálam van. 
Megnyalta az ajkait.
– Nos, gyanítom, hogy most már nálam lenne a megfelelő helyen.
Megráztam a fejem.
Száját összeszorította, és a szeme körül összehúzódott a bőr. – Az istenit, ő a férjem volt. A fattyúnak van kötelessége – ordította.
Azt feleltem.
– Maga hívta fel rá Leo Pinella figyelmét. 
Füstölt rák színűre változott az arca.
– Frank mondta nekem, hogy egy kurvát vett el, és szó szerint értette. Akkor találkoztak, amikor maga fenn, Pinella hétvégi házánál dolgozott. Ő kivitte magát onnan, és felségül vette, de sosem bírta kiverni a fejéből, hogy maga korábban mivel foglalkozott.
Az ajtót nézte, mintha azt remélné, hogy a fiú visszajön.
– Így Frank inni kezdett, és széthullott. De lehet, hogy már eleve nem volt valami kiegyensúlyozott. Összetört, rengeteg adóssága lett, s talán azok a szemétládák, akik a barátai voltak, hozzásegítették az ötlethez, hogy nyúlják le Pinella pénzét. Neki mindössze arra kellett rájönnie, hogy Pinella miképpen mozgatja az ügyeit, csupán ismernie kellett valakit, aki ott dolgozik. Ez volt maga. Maga tudta, hogy Pinella hol tartja a pénzét és együttműködött vele, mert amennyiben Frank pénzhez jutna, ki tudná fizetni, amivel magának tartozik, s talán némi extrát is. Csakhogy Frank egy részeges alak volt, s az iszákosoknak nehéz elvégezni azt, amit elterveztek. S amikor a rossz csekk miatt úgy látszott, hogy ő hajthatatlan magával szemben, maga felhívta Pinellát. Adott neki egy tippet, miszerint Frank az a fickó, aki lenyúlta.
– Tartozott nekem.
Elővettem a bankpapírokat, amelyet Frank Barris kabátjából vettem ki, s odahajítottam a nőnek.
– Befizetési szelvények – mondtam. – Frank kész volt fedezni a csekket, csak éppen nem jutott el odáig.
A szája mozgott, s amikor a hang kijött, rekedt volt.
– Akkor is jár nekem a pénz Az enyém. Szükségem van rá.
– Semmit nem kap. Megyek és beteszem a tizenegy ezrest egy számlára a fiúnak.
Ökölbe szorított kézzel jött nekem, csépelve és köpködve engem, és azt hajtogatta, hogy azt nem tehetem, az a pénz az övé, és éppen olyan mihaszna fattyú vagyok, mint Frank. Elkaptam a csuklóit, megráztam, s adtam neki egy nagy pofont. A haja ápolatlan volt, a lélegzete mély, s ha lett volna nála egy henteskés, minden bizonnyal használja.
Azt mondtam:
– Megyek és beteszem a pénzt egy számlára a fiúnak. Amikor szüksége lesz rá iskolára vagy ruhára, vagy hasonló dolgokra, lehúzok onnan valamennyit és felhasználom. Amikor huszonegy éves lesz, s ha bármennyi marad, annak felét magának, felét pedig neki adom. Az apja halott, s a fiúnak most szüksége lesz magára jobban, mint valaha. Tegyen meg mindent őérte. Ha nem, vagy megpróbál egyetlen akadályt is kreálni számomra, elmegyek Leo Pinellához, és elmondom neki, hogy maga volt az a személy, aki megmutatta a pénzes szobáját. Ugye, megértette?
Bólintott. Riadtnak látszott, bár hozzászokhatott a riogatáshoz.
Így szóltam:
– Most pedig megyek és hívom a zsarukat. Meg fogják találni Frank tetemét, és elmondják majd magának, hogy ő halott. Játssza el az ostobát. Le kell, hogy üljön a fiúval, és el kell mondania neki. Nehezen fog menni, de ez is része az anyaságnak.
Azt felelte:
– Tudom, hogy mit jelent anyának lenni.
– Rendben van. – Valami többet is akartam mondani, nem akartam csak úgy otthagyni. – Lehet, hogy maga ugyancsak komisz elbánásban részesült. Ha Frank hajlandó volt feleségül venni, el kellett volna fogadnia azt is, hogy maga mi volt, és magának valószínűleg joga volt ezt elvárnia tőle. Ha ő elfogadta volna, talán maga is és ő is azt kapta volna, amire vágyik, és minden nagyszerű lett volna. Ő nem fogadta el. Ebben nem tudok magának segíteni.
Keresztbe fonta a karjait és kicsinek, elgyötörtnek és magányosnak látszott. Nem nézett rám.
– Nincs, aki valaha is tudna – mondta. – Menjen a pokolba.
Bólintottam, aztán távoztam, és visszahajtottam Frank Barris apartmanjához. Újból a fürdőszobaablakon másztam be, kivettem egy sört Frank hűtőládájából, ültem a kicsiny ebédlőasztalnál és ittam egy keveset. Felhívtam a zsarukat és elmondtam nekik, hogy Leo Pinella megölt egy Frank Barris nevű fickót, s egy narancsligetben hagyta a holttestet, fent Glendale-ben. Megadtam nekik a tájékozódási irányt a kis vályogviskóhoz. Megmondtam hová tettem a Lugert, s megtalálhatják rajt Leo Pinella ujjlenyomatait, valamint megmondtam azt is, hogy a Barrisban levő golyó abból a fegyverből jött. Aztán letettem. Egy kicsit hosszabban elüldögéltem, s befejeztem a sört. Öregnek éreztem magam, s nem igazán akartam hazamenni. Nem volt ott semmi, amiért visszamenjek.
Egy kis idő múlva felkeltem, és bementem Frank hálószobájába, kivettem a befejezetlen P-38-as modellt a budoárjából. Óvatosan betettem a darabjait a dobozba, majd meggyőződtem róla, hogy megvan a leírás és valamennyi rész is. Aztán bezártam a dobozt és távoztam.
Ha időt szentelek rá, talán képes leszek megcsinálni a kis repülőgépet. Ezzel eltölthetnek néhány estét, s a hét végén jó móka lenne megmutatni a fiúnak.
***
Amikor az állatorvos azt mondta nekem, hogy négy elárvult kiscica van a kezében, mivel az anyamacska megvédte a területét a megvadult Rottweilertől, én sírtam, akár egy csecsemő, és örökbefogadtam az egész családot. Amikor a hatórai hírekben bemondták annak a michigani fickónak a sztoriját, aki alatt beszakadt a jég, amint megpróbált megmenteni két számára ismeretlen kisgyermeket, végigfuldokoltam az éjszakai pihenést. Bolondja vagyok a hősöknek, és életem azon a pontján, amikor nagy szükségem volt egyre, Raymond Chandler nekem adta Philip Marlowe-t.
A „Frontátvonulást” a „Trouble is My Business” című kötet egy szakadt borítójú antikváriumi példányában olvastam, és olyan gyorsan olvastam végig Chandler többi munkáját, amilyen gyorsan rájuk találtam. Chandler nem csupán elmondott szenzációs történeteket (amit jobban csinált, mint bárki más), hanem azt kutatta, hogy egy jó ember hogyan őrizheti meg jóságát egy modern világban, s témái a bátorság történetei voltak, és a kötelességé, valamint a személyes felelősségé. Mélyről fakadónak találtam ezeket a munkákat. S még most is annak találom. Ez idézte elő nálam – talán elsőként –, hogy tudatosan elgondolkodjam azon, hogyan akarom élni az életemet, és hogyan alakíthatok ki elfogadható morális viselkedést, valamint ki is akarok lenni. Ennek megfelelően, ezek formálták „Az ember, aki ismerte Dick Bongót” alapját.
Philip Marlowe nem csupán az írásaimat segített formálni, de segített életem alakításához is.
Köszönöm, Ray.
Robert Crais

Kelet ragyogása
Edward D. Hoch
1954
A
mikor először láttam Jade Kashit, egy night clubban énekelt a Laurel Canyon környékén, nem messze attól a háztól, amelyet az idő tájt béreltem. Formás keleti lány volt, egyenes fekete haja éppen elég hosszú ahhoz, hogy csupasz vállait csiklandozza. Úgy énekelt, akár egy angyal, pánt nélküli hosszú bő aranyruhában, amely a jobb lábán egészen a csípőig hasított volt.
Éppen azon gondolkodtam, hogy amint végez, meghívom az asztalomhoz, de olvashatott a gondolataimban. Ahogy befejezte az utolsó számot, mélyen meghajolt a közönségének majd egyenesen felém indult.
– Maga Philip Marlowe, ugye? – Olyan kellemes hangon kérdezte, amilyen kellemes a dala volt.
– Igen, én vagyok Marlowe.
– Leülhetnék egy pillanatra?
– Hogyne. Mit iszik?
– Köszönöm semmit. Mondták nekem, hogy maga idejön néha. Fel akarom fogadni.
– Ki mondta? Reggy? – A night club a „Reggy Bárja” nevet viselte, s egy angol tulajdonában volt, akit Reggy Maitlandnak hívtak. Városszerte akadnak olyan emberek, akik meg vannak győződve róla, hogy az alvilág pénze van Reggy mögött, de ez nem tartozott rám.
– Igen, azt hiszem, ő említette. – Hibátlan volt az angolja. – Van egy öcsém, úgy hívják, Lien. Rossz társaságba keveredett és én aggódom a biztonságáért. Ha tudna segíteni neki... nekünk... fizetnék érte.
– Ebben a városban szinte minden nő úgy véli, akinek van fiatalabb fiútestvére, hogy a srác rossz társaságban mozog – mondtam neki. – A legtöbbjük végül normálisnak bizonyul.
– Az ő legjobb barátját tegnapelőtt éjjel meggyilkolták.
– Nos, így már más. Ő is kínai volt, akár a maga öccse?
– Koreaiak vagyunk – javított ki.
– Koreaiak? Éppen ott háborúztunk.
– Tudom. Inkább úgy mondanám, a szüleink koreaiak. Lien és én, mindketten Hawaii-on születtünk. A szüléink most is ott élnek. Csak mi ketten költöztünk Los Angelesbe néhány évvel ezelőtt, azt követően, hogy Lien befejezte a középiskolát, de az én karrierem gyorsabban haladt, mint az övé.
– Mihez akar kezdeni az öccse?
– Filmekben akar játszani, de most éppen nem sok babér terem a keletieknek.
Megengedtem felé egy bágyadt mosolyt. Egész sor variációját hallottam életemben az ő történetének.
– Sokat nem tehetek érte. Ki volt a meggyilkolt barát?
– Úgy hívták: Mickey O'Brian. Agyonverték egy sikátorban, körülbelül egy mérföldre innen. Vasárnap éjjel történt, mialatt én dolgoztam.
Arra gondoltam, elég különös, hogy egy fiatal koreai és egy ír ennyire jó barátok.
– Hogyan ismerték meg egymást?
– Együtt dolgoztak egy üzemben, ahol divatékszereket készítenek. A rendőrségnek van valami hülye elképzelése arról, hogy netán közük lehet a mostanában elkövetett bizsuékszer tolvajlásokhoz, de Lient most a gyilkosságról faggatgatják.
– Ki az a detektív, aki az üggyel foglalkozik? – A kapcsolatom a Los Angeles-i rendőrséggel jó ideje távol volt a barátitól, de úgy véltem, nem árt megkérdezni.
– Green őrmester. Ismeri? 
Bólintottam.
– Félig-meddig emberi lény. Egyszer végignézte, ahogy egy másik rendőr helybenhagyott, de legalább nem segített neki.
– Beszél vele, még mielőtt valami történik az öcsémmel?
– Mire gondol, mi történhet?
– Valaki megölheti, ahogy a barátját megölték. Netán a rendőrség dönt úgy, hogy ráveri a gyilkosságot.
– Hol van most az öccse?
– Dolgozik. Ezen a héten éjszakára jár. A Galaxy Ékszertársaságnál. – Megadott egy címet Los Angeles belvárosának egy kopott részében.
Jade Kashi hasított ruhája félrecsúszott a lábáról, így aztán combjának invitáló hajlatát tanulmányoztam egy időtlen pillanatig.
– Utánanézek – mondtam végül –, de semmit nem ígérhetek.
Amint néhány perccel később elhagyni készültem a bárt, maga Reggy Maithland állított meg az ajtóban.
– Mindig nagy öröm látni magát, Marlowe. Színvonalat hoz a báromba.
Vártam, hogy a lényegre térjen.
– Sokkal több kell magának ahhoz, mint amit én nyújtani tudok, Reggy.
Egy megszokott mozdulattal hátrasimította arcából a haját. Ez pedig általában azt jelentette, hogy ideges valami miatt.
– Láttam, amint Jade-del beszélt. Akarja, hogy igyon valamit magával?
– Meg tudom szervezni a saját randevúimat, köszönöm.
– Jade helyes lány, ám én inkább nem kerülnék túlságosan közeli kapcsolatba vele. Tudja, észak-koreai.
– A háborúnak vége, Reggy.
Kiléptem az ajtón, s hagytam, hadd álldogáljon ott.
A Galaxy Ékszertársaság a kínai negyed peremén volt, nem messze a városházától. Olyan terület volt ez, ahol könnyűipari és importot-exportot bonyolító cégek telepedtek le, s ahol nem sok keresnivaló akad sötétedés után. A háztömb valamennyi épületét bezárták éjszakára, s ez alól a Galaxy Ékszer sem volt kivétel. Körbejártam a kétszintes építményt, ellenőriztem az ajtókat, aztán visszamentem a kocsimhoz. Bármivel foglalkozott is Lien Kashi éjszaka, annyi biztos, hogy nem a Galaxynál dolgozott.
Befordultam az Alameda Streetre s döntöttem, mindössze néhány tömbnyire voltam a rendőr-főkapitányság épületétől. Mint bármely más, ez is éppen annyira megfelelő időpont volt ellenőrizni a Mickey O'Brien haláláról készült jelentést. Ahogy beléptem, Green őrmester után érdeklődtem, miközben magamon éreztem az őrszobában tartózkodó többi detektív szűrős pillantását. – Green! – kiáltotta valamelyikük. – Látogatód érkezett.
Green megkerülte az irodáját elszeparáló válaszfalat és rám meresztette a szemét. Csaknem azonnal eszébe jutott, hogy ki vagyok.
– Nos, Marlowe! Örülök, hogy újra látom. Kerüljön beljebb.
– Sehol senki, aki arra várna, hogy egy gumibottal túlórázzon rajtam?
Nevetett.
– A főnök nyugdíjba megy. Azt hiszem, hamarosan lesz itt némi változás a megszokott munkamenetben. Mit tehetek magáért? – Greennek őszes-szürke haja és türelmes szeme volt, amely arra várt, hogy lássa, mit is akarok itt ilyen késő este.
– Tegnapelőtt éjjel megöltek egy fiatal srácot, bizonyos Mickey O'Briant. Úgy hallottam, hogy a magáé az ügy.
– O'Brian. Igen. Mit akar tudni?
– Egy Lien Kashi nevű koreai fickóval dolgozott együtt. A koreai srác nővére Reggy Bárjában énekel, s aggódik a kölyökért. Engem kért meg, hogy nézzek utána.
– Van miért aggódnia. Az öccse máris a gyilkosság egyik fő gyanúsítottja.
– Letartóztatták?
– Még nem, de már kihallgattuk. Úgy látszik, ők kettesben jártak a bárban akkor éjszaka, munka után. Úgy tíz körül távoztak, és Kashi azt állítja, hogy a saroknál elváltak. Egy órával később kaptunk bejelentést egy abban a térségben történt támadásról. A járőr kocsi rátalált a csúnyán helybenhagyott, halálán lévő Mickey O'Brianre egy sikátorban. Néhány órával később a kórházban meghalt anélkül, hogy az eszméletét visszanyerte volna.
– Számomra rablásnak hangzik.
– Igen. Ha figyelmen kívül hagyjuk, hogy a pénztárcája érintetlen volt. Negyvennégy dollár volt benne. A vallomásokból kiderül, hogy O'Brian és Kashi azon az estén korábban veszekedtek.
– Miért?
Green tekintete egy kissé megkeményedett.
– Már éppen eleget elmondtam. Most maga tálaljon ki a nővérről.
– Jade-nek hívják. Jó hangja van.
– Szemrevaló?
– Meghiszem.
– Magam fogom kihallgatni.
Elővettem a pipámat és a dohányzacskómból tömni kezdtem.
– Van valami elképzelés arról, hogy miféle fegyvert próbáltak ki ezen a Brian kölykön?
– Egy hosszú ólomcsövet. Megtaláltuk a sikátorban.
– Adtak a jelentésben megnevezett emberek leírást a gyilkosról?
– Valaki hallotta O'Brian nyögését valamivel tizenegy előtt, s talált rá a sikátorban. A támadást nem látta.
– Jade Kashi említette, hogy maguk szerint az öccse belekeveredett valamilyen ékszerrablásba.
– Mindkettőt, Kashi-t és O'Briant is kihallgattuk mostanában. Én személy szerint nem voltam beavatva, mivel az nem gyilkossági ügy, de fennáll a gyanú, hogy a Galaxy Ékszer vagy annak alkalmazottai kapcsolatban állhatnak egy rablássorozattal, amelyet filmsztárok otthonaiban követtek el. Egy Galaxy gyufásdobozt találtak az egyik tetthely közelében. A legutóbbi rablást vasárnap éjjel követték el. Egy nagydarab fickó egy pisztollyal tartóztatta fel Mrs. Roger Westet, a színész feleségét annak malibúi otthonában, majd lefalcolt egy gyöngynyaklánccal, s néhány más dologgal.
Pöfékeltem egyet a pipámból és elgondolkodtam a hallottakon. Végül így szóltam:
– Köszönöm Green. Egy napon viszonozni fogom a szívességét.
– Ezt úgy tudja megtenni, ha kívül marad a látókörömön, Marlowe.
Reggel megálltam az irodánál és átfutottam a leveleket. Számlákon kívül nem volt más. Az asztalom alsó fiókjából előhúztam a palackot és slukkoltam egyet, aztán eszembe jutott, hogy nem kértem meghatalmazást Jade Kashitől. Ahogy öregszem, kezdek feledékeny lenni.
Áthajtottam a Galaxy Ékszertársasághoz és egy fényes fehér Caddy mellett megálltam a parkolóban. Közvetlenül az épület bejárati ajtaja melletti helyet foglaltam el, azt, amelyiket ekképpen jelöltek: „Mr. Brian Lightnernek fenntartva”. Bementem és őutána érdeklődtem. A szőke portásnő úgy mért végig, mintha meg akarná saccolni az öltönyöm árát.
– Kapott időpontot?
– Nem, mégis azt hiszem, hogy Mr. Lightner látni fog engem. Philip Marlowe vagyok. – Elétoltam az egyik névjegykártyámat.
Néhány perc múlva vissza is tért, aztán levezetett egy folyosón, amelyen göröngyös barna linóleum takarta a padlót. Lightner irodája valami hamis művészkedés nyomait viselte magán, mintha az egész berendezéskacat az 1930-as évekből maradt volna ott. A pasas futó pillantást vetett rám nehéz szempillái alól, de nem zavartatta magát, hogy felálljon.
– Maga Marlowe?
– Úgy van. Köszönöm, hogy időt szakít rám.
– Mi ez, egy biztosítási vizsgálódás?
– Nem. Az ön egyik alkalmazottjának meggyilkolása miatt szaglászok, ami a múlt éjjel történt... Mickey O'Brian.
– Mi a hézag, tán a rendőrség tehetetlen?
– Egyik kliensnek próbálok segíteni. Mit tud mondani az áldozatról?
Lightner rántott egyet a vállán, s ráharapott a szivarjára.
– Csaknem harminc ember dolgozik nekem. Nem ismerem mindegyiket. Bizonyára végezte a dolgát.
– Mi van Lien Kashi-vel?
– Igen, a kínai.
– Koreai – javítottam ki. Úgy éreztem, ennyivel tartozom az ügyfelemnek.
– Egykutya. Ezek ketten barátok voltak, amint hallom.
– Dolgozik ma Lien?
– Bizonyára.
– Tudnék beszélni vele?
– Feltételezem. Jöjjön.
Lightner végül felállt. Zömök, középkorú férfi, nadrágján ételnyomokkal.
– Mit készítenek itt? – kérdeztem. – Bizsuékszereket?
– Imitált gyöngyöket.
– Azok olyanok, mint a tenyésztett gyöngy? – Más ügyben már volt dolgom hamis gyönggyel, de úgy döntöttem, hogy eljátszom az ostobát.
A pillantás, amit rám lövellt azt mondta: „ez most rögtön szeretné elvenni a pénzemet.”
– Nem, nem. A tenyésztett gyöngyöt valaki egy homokszemmel vagy más irritáló dologgal rábírja, hogy egy osztrigában formálódjon. Az imitált vagy mesterséges gyöngyök pedig csupán festett üveggolyók.
Férfi- és nődolgozók, többnyire fiatalok és külföldiek, mexikóiak, valamint keletiek között haladtunk lefelé. Kíváncsi voltam, hányan tartózkodnak közülük illegálisan az országban. Úgyszintén kíváncsivá tett, hogy mit keres közöttük valaki olyan névvel, mint O'Brian. Végül egy fiatal karcsú koreai előtt álltunk meg. – Lien, van itt valaki, aki téged akar látni.
Megmondtam neki, hogy ki vagyok, és megkérdeztem, mi a dolga az előtte levő tálcányi tiszta üveggyöngyszemekkel. Lightner vette át a magyarázatot.
– Lien készíti elő színezésre a golyókat úgy, hogy belemeríti azokat egy oldatba, amit úgy hívunk: „Kelet ragyogása”. Ez halpikkelyekből készül. Ott... látja! Kikerülnek a fürdőjükből, és úgy néztek ki, akár a gyöngyök. Most mi egyszerűen összefűzzük őket, s az eredmény egy csodálatos gyöngynyaklánc lesz. Természetesen egy ékszerészt nem lehet átverni vele és bárki mást sem, aki jól ismeri az igazgyöngyöket, de a bizsuékszer piacra ezek egyenesen tökéletesek.
– Ez a munkája? – kérdeztem Lien Kashit. – Maga ezt végzi?
– Igen – felelte a gőg határát súrolva. – Maga keres engem? – Az ő angolja is jó volt, ám közel sem olyan tiszta, mint a nővéréé.
Lightner arrébb mozdult, más munkásokkal csevegni.
– A nővérének dolgozom – mondtam Liennek. – Aggódik magáért.
A koreai ábrázata megkeményedett.
– Semmi szükség rá, hogy aggódjon. Törődjön a saját életével.
– Beszélt nekem a maga barátjáról, arról, akit meggyilkoltak. Van valami elképzelése, hogy miért történhetett? – Habozott a válasszal, én pedig tettem egy taglejtést a kávéautomata felé, amely a közeli falat támasztotta.
– Jöjjön, veszek kávét és cseveghetünk.
A kávé egy kissé megnyugtatta Lient és hamarosan a nővéréről, valamint saját maga Hawaii-on töltött napjairól beszélgettünk. A társalgás természetes mederben folyt, eljutva a Mickey O'Briannel való barátságig.
– Csak néhány hónappal ezelőtt kezdett itt dolgozni, de már az első pillanattól jó barátok voltunk.
– Veszekedett vele valaha is?
– Nem.
– A rendőrség meg van győződve arról, hogy maga veszekedett O'Briannel a gyilkosság éjszakáján, valamivel korábban.
– Nem mondanak igazat! Azt próbálják bizonygatni, hogy Mickey és én gyöngynyakláncot loptunk egy filmcsillagtól. Azt mondják: összevesztünk a zsákmányon, és esetleg én öltem meg őt, de ebből semmi nem igaz.
– Rendben van. – Kezdett formálódni előttem a kép, de a fókusz még messze nem volt elég éles. – Mit gondol ki ölte meg őt?
– Egy szemét alak. Úgy hívják, Cusoltz. Egyszer megfenyegetett bennünket.
– Cusoltz. – Semmit nem jelentett nekem a név. – Mikor történt?
– Egy éjszaka, néhány nappal ezelőtt. Láttam, amint kint a parkolóban ólálkodott. – Lien most már csendesebb volt, jobban uralkodott magán. – Megkérdeztem tőle, mit akar, mire meglökött és azt mondta, hogy foglalkozzam a saját dolgommal. Amikor Mickey odafutott, Cusoltz megütötte őt és a földhöz vágta. Aztán gúnyolta.
– Mint például...
– Tündérkének nevezte – válaszolta gyorsan Lien.
– Hogyan derítette ki Cusoltz nevét?
– Mickey tudta. Egy Arany Papagáj nevű bárban találkoztak.
Ismertem a bárt. Homokosok törzshelye volt.
– Ismerték egymást?
– Csak épphogy – mondta nyomatékkal Lien. – Mickey sosem barátkozott volna egy ilyen alakkal.
– Hogyan néz ki Cusoltz?
– Egy gorilla – köpte a koreai. – Egy nagydarab, szőrös.
– Csak még egy kérdés. Hol volt tegnap éjjel? Maga azt mondta a nővérének, hogy dolgozik.
A távolba meredt.
– Elmentem egy bárba.
– Ugyanarra a helyre, ahol Mickey Cusoltzcal találkozott? 
Lien idegesen körülpillantott.
– Muszáj visszamennem dolgozni. Mr. Lightner figyel bennünket.
Hagytam, hadd menjen, majd megálltam, hogy Lightnerrel beszéljek.
– Nagyon segítőkész volt a fiú.
– Tényleg?
– Említett egy Cusoltz nevű pofát, aki megfenyegette őt és Mickey-t. Jelent magának valamit ez a név?
– Semmit – felelte Lightner.
Aznap este visszamentem Reggy Bárjába, hogy beszámoljak Jade Kashinek, továbbá beszéljek vele a megbízásról. Máris több időt vesztegettem a problémájára, mint amennyit szántam rá, s tovább már nem engedhettem meg magamnak, hogy ingyen dolgozzam. A bár külső oldalán egy cégtábla – amelyet sosem vettem észre azelőtt –, tudatta: Jade Kashi, a koreai szépség – minden este 8 és 11 órakor. Hétfő szünnap.
Végigültem a lány első műsorát, s hallgattam a kellemesen előadott népszerű dallamokat. Ma éjjel hosszú ezüstszínű ruhát viselt, éppen olyan feltűnőt, mint amilyen az aranyszínű volt, s amelyet a színes fénynyalábok változó árnyalatokban úsztattak, igazodva a dal stílusához. Jade túlságosan is jó volt Reggy Bárjához, s kíváncsi voltam, hogy mi tartja ott.
Amikor a szünetben odajött az asztalomhoz, előadtam neki egy gyors verzióját annak a kevésnek, amit megtudtam. Előrehajolva ült, kezeit valamennyire összekulcsolva, s figyelt minden szóra.
– Ismerem azt az embert, Cusoltzt – szólalt meg végül. – Alkalomadtán ide szokott jönni. Az utóbbi időben azonban nem láttam.
– A maga testvére tett róla említést valaha is?
– Nekem nem.
Az órámra pillantottam. – Tizenegyig most már szabad?
– Igen.
– Akar valamit enni?
Az arcomat fürkészte, a meghívás valamiféle rejtett szándékát kutatva, s azon tűnődtem, hogy vajon minden srác ilyen vele? Végül megrázta a fejét. – Jobb, ha nem. Reggynek esetleg nem tetszene.
– Milye ő magának? 
Megvonta a vállát.
– Ő fizeti a számlát.
– Valamennyi számlát?
– Nagyjából.
Ez megmagyarázta, miért is maradt Reggynél. – Az öccse helyesli a megállapodást?
– Én a gondját viselem, de ő sosem érdeklődik túlságosan az én életem iránt.
– Kár, hogy nincs egy bátyja.
– Szeretné megkapni a munkát, Mr. Marlowe? 
Nevettem és felálltam az asztaltól. Láttam, hogy Reggy Maithland engem figyel a terem másik végéből.
– Majd felkeresem magát, Jade.
– Legyen óvatos – figyelmeztetett.
Az ajtó felé menet Maithland feltartóztatott.
– Ő nem a maga stílusa, Marlowe.
– Sosem mondtam, hogy az.
– Találjon magának másik ügyfelet.
– Ez mindig jó tanács. Köszönöm, Reggy. 
Kimentem és átvágtam a gyéren megvilágított parkolón a kocsimhoz. Valami mozgás tükröződött a szélvédőn, még időben ahhoz, hogy figyelmeztessen. Egy félfordulatot tettem, amikor egy fényes bőrrel bevont ólmosbot elsuhant a fejemnél. A vállammal fogtam fel az ütést, éreztem, ahogy a szúró fájdalom végignyilall a karomon. Először azt hittem, egy zsaru ütött, és a másodperc tört részéig tétováztam. Aztán megláttam a fickó gorillaszerű alakját és tudtam, hogy Cusoltzal állok szemtől szemben.
Amint megint felemelte a karját, átkulcsoltam azt és keményen rávágtam a kocsim motorházának tetejére. A fickó felnyüszített és eldobta az ólmosbotot, de még nem adta fel a harcot. Visszaléptem, de ő úgy jött nekem akár egy tank, belemászott a gyomromba és kipréselte belőlem a levegőt. Hátratántorodtam, s a kocsiba kapaszkodva kerestem támasztékot. Sonkaszerű ökleivel belecsapkodott az arcomba. Lezuhantam a salakra és csak feküdtem várva, hogy közelebb jöjjön.
Cusoltz játszadozott velem, aztán a pisztolyáért nyúlt. Próbáltam megfordulni és elérni a saját harmincnyolcas speciálomat, de erre nem volt idő. Láttam a csövet, amint rám szegeződött, akár egy patkány szeme, és hallottam Cusoltz ugatását.
– Mondja el az imáit, Marlowe.
Aztán hirtelen Jade volt Cusoltz mögött az ólmosbotot lóbálva, akár egy baseballütőt. A nagydarab fickó tarkóját találta el, aki az arcára zuhant.
– Jól van? – kérdezte, miközben az ütleget maga mellé hajította a földre.
– Igen, magának köszönhetően. Megmentett.
– Láttam, amint Reggy magyaráz magának, aztán követtem, hogy megtudjam, mit is mondhatott. Éppen időben érkeztem, hogy lássam, Cusoltz megpróbálja megölni.
– És még csak be sem mutattak bennünket egymásnak. – Megpróbáltam felállni, de fájt mindenem. – Fogja a kulcsomat és vegye ki a pint Canadian Clubot a kesztyűtartóból. Megteszi? Húznék egy slukkot.
Azt tette, amit kértem, és én ráhúztam rendesen, aztán felajánlottam neki is az üveget.
– Nem – hárította el. – Még dolgoznom kell. Hadd segítsem fel.
Slukkoltam még egyet, majd visszatettem az üvegre a kupakot. A lány talpra segített, s éreztem, hogy jobban vagyok. Lehajoltam Cusoltzhoz meggyőződni, hogy lélegzik-e, aztán gyorsan átkutattam a zsebeit. A zakója belső zsebében találtam egy vékony ékszertokot. Kinyitottam és kivettem belőle egy kicsiny gyöngyfűzért. Lightner műhelyében tett látogatásom óta gyarapítottam kezdetleges ismeretemet e tárgyakról, s bár e gyöngyök tökéletes színűek voltak, hiányzott belőlük az igazgyöngyök ragyogó gyöngyházfényű minősége. Első osztályú „Kelet ragyogásai” voltak, és kíváncsi voltam, hogy mit kerestek Cusoltz zsebében a gyöngyök. Úgy határoztam, hogy elteszem őket, és minderről megkérdezem Lightnert.
– Mik azok? – kérdezte Jade, miközben a dobozt a zsebembe csúsztattam.
– Imitált gyöngyök. Onnan valók, ahol a maga testvére dolgozik. Megvan a kapcsolat Cusoltz és a Galaxy Ékszertársaság között.
A nagydarab ember mocorogni kezdett a fövényen, s úgy döntöttem, jobb, ha eltűnök onnan, ha nem akarom megölni.
– Később találkozunk – mondtam Jade-nek. – Köszönöm újra.
– Szívesen tettem, Mr. Marlowe.
Reggelre eldöntöttem, hogy mit is teszek. Miután telefonon felhívtam Green őrmestert, még egyszer elhajtottam a Galaxy Ékszertársasághoz. A környék nem lett jobb az utolsó látogatásom óta. Egy csapatnyi tizenéves kölyök lebzselt a háztömbnél, gondoskodva róla, hogy legyen aggódnivalóm a dísztárcsáimért.
Levezettek a folyosón, Brian Lightner irodájához, vetettem egy pillantást a műhely területére, de Jade testvére nem volt a látókörben. Lightner szemmel láthatóan jókedvében volt. Ahogy jöttem, felemelkedett és szivarral kínált. Helyette kivettem egyet a saját cigarettámból, és rágyújtottam egy gyufaszállal.
– Mit tehetek ma önért, Mr. Marlowe? – kérdezte.
– Néhány további kérdésem van magához. Az embere, Cusoltz a múlt éjjel meglátogatott. Meglehetős benyomást tett rám Reggy Bárjánál.
– Cusoltz? Nem ismerem azt az embert.
– Úgy tűnik, parkolókban történő támadásra specializálta magát a fickó. Lien Kashi mondta, hogy ez az ember fenyegette meg odakint, a maga parkolójában.
– Az, lehetetlen.
– Liennek nem lehet oka hazudni ez ügyben. – Kihúztam a zsebemből az ékszerdobozt és odadobtam közénk az asztalra. – Cusoltz zsebében találtam.
Lightner szemöldöke felhúzódott, de nem érintette meg a dobozt. – Mi ez? – kérdezte csendesen.
– Egy gyöngyfüzér. – Átnyúltam és felnyitottam neki a fedelet.
– A mieink közül valók – szólalt meg egyszer csak. – De mit keresnek ebben a díszes dobozban?
– Ez az, amire magam is kíváncsi vagyok. Maga volt az első, aki elismerte, hogy ezek az imitált bolondságok nem tehetnek lóvá senkit. Ezek bizsuékszerek, hiányzik belőlük a valódi gyöngyök csillogása. Nos, miért hurcolhatta magával ezeket Cusoltz ebben a cifra dobozban?
Lightner óvatosan a hamutartóra helyezte szivarját.
– Mondja meg maga, Marlowe.
– Azt gondolom, hogy ezek igazgyöngyök, amelyeket Roger West feleségétől raboltak el vasárnap éjjel. Aztán maga megmártotta őket az oldatában, bevonva a valódi gyöngyöket a „Kelet ragyogásával”, így utánzatnak látszanak. Így lehet biztonságosan szállítani azokat és eladni egy orgazdának. Amikor az ügy lecsendesül, ezek kapnak egy vegyszerfürdőt, hogy eltávolítsák a bevonatot, és olyan szépek lesznek, akár új korukban.
Lightner az arcomat fürkészte egy pillanatig.
– Mit akar, Marlowe?
– A gyöngyök maga és a rendőrség között vannak. Én Mickey O'Brian gyilkosa nyomában vagyok. Válaszoljon egyetlen kérdésemre: miért lődörög Cusoltz az Arany Papagáj nevű bár körül?
Lightner vállat vont. – Homokosok szórakozóhelye.
– Ezt én is tudom. Cusoltz közülük való?
– Nézze. Ő szereti felpofozni őket. Neki ez jelenti az élvezetet. Elégedett?
– Ennyit akartam tudni.
– Megy és beszél a gyöngyökről a zsaruknak?
– Már megtettem. Odakint várakoznak egy házkutatási paranccsal.
– Maga fattyú! – A keze eltűnt az asztalfiókban, de az öklöm megelőzte. Az állcsúcsán kaptam el.
Ültem Green őrmester kis alkóvjában, mialatt a betörési csoport emberei kihallgatták Brian Lightnert.
– Több hamisított gyöngyöt is találtunk a pasas irodájának széfjében – mondta a nyomozó. – Gyanítom, örök hálánkkal tartozunk magának, Marlowe.
– Sosem gondoltam, hogy a Los Angeles-i rendőrség köszönetet mondana nekem bármiért is. Mi van Cusoltzcal?
– Mrs. West éppen most azonosította a fizimiskáját. Cusoltz volt az egyik, aki kirabolta őt az otthonában vasárnap éjszaka, fegyverrel. Elfogatási parancsunk van ellene.
– Akkor most a gyilkossági csoportnak segítek. Ugyancsak Cusoltz volt, aki megölte Mickey O'Briant. A fickó homokos volt, és Cusoltz szerette pofozni azokat, Lightnertől hallottam. Cusoltz gúnyolódott O'Briannel a Galaxy parkolójában, aztán egy másik éjszaka kissé messzire ment azzal az ólomcsővel.
Ám Green megrázta a fejét.
– Jó elképzelés, de nem állja ki a próbát, Marlowe. Cusoltz nem ölhette meg O'Briant.
– Miért nem?
– A gyilkosság valamivel tíz óra után történt, azon a vasárnap éjjelen és biztos, hogy tizenegynél korábban, akkor találták meg a holttestet. Cusoltz huszonöt mérföld távolságra volt ekkor Malibútól, hiszen pontosan tíz-harminckor Mrs. West kifosztásával volt elfoglalva. Olyan nincs, hogy egyszerre két helyen lehessen ugyanabban az időpontban.
Úgy éreztem magam, mintha fejbe vágtak volna Cusoltz ólomcsövével.
– Biztos ebben?
– Mondtam már, Mrs. West éppen most azonosította a támadója fényképét.
Elhagytam a rendőrség épületét, és egy ideig csak kocsikáztam. Végül egy telefonkönyvből kikerestem Jade lakásának a címét és odahajtottam. A Kenmore Avenue-n volt egy lakosztálya, nem messze a Hollywood Boulevard-tól. Egyszer találtam egy holttestet közel ehhez a helyhez, Jade Kashi azonban nagyon is élő volt, amint beengedett.
– Hála az égnek, hogy maga az! Kora reggel láttam egy kocsit parkolni odakint, s úgy hiszem, Cusoltz ült benn. Vörös háziköntöst viselt, amelynek hátát egy sárkány díszítette.
– Bevégzi, ha csak a képét is mutatja – mondtam neki. – A zsaruk ékszerrablás miatt keresik.
– Ez nem úgy hangzik, mint az őáltala elkövetett bűncselekmény.
– Lien főnöke, Brian Lightner dobta fel. – Elmondtam neki, amit tudtam.
– Akkor ez tisztázta Lient?
– A rablás alól igen, de nem a gyilkosság alól. Cusoltz nem követhette el az utóbbit.
– Akkor ki tette?
Úgy éreztem, innom kell valamit. Úgy éreztem magam, mint aki valahol több száz mérfölddel távolabb akar lenni innen.
– Úgy gondolom maga tette, Jade. 
– Én...
– O'Brian homokos volt és magának nem tetszett, amit az öccsével művelt. Azon az éjszakán, amikor a feltételezés szerint Lien dolgozott, ő valójában az Arany Papagájban vagy más hasonló helyen volt, ugye? Maga követte őket vasárnap este, és amikor elváltak, maga a sikátorba csalogatta Mickey-t, aztán leütötte az ólomcsővel, éppen úgy, ahogy tette azt Cusoltzcal is. Ütötte-verte, majd otthagyta meghalni.
– Mondtam már magának, hogy én dolgoztam a gyilkosság időpontjában.
– Igen, ez volt az a szükségtelen pont, amit említett, ugyanis Reggy Bárjánál a felirat azt mondja, hogy maga nyolckor és tizenegykor énekel. O'Briant tíz és tizenegy között ütötték le és magának rengeteg ideje volt megtenni ezt, majd visszamenni a clubba. Ennyi idő alatt akár mérföldekre is elsétálhatott volna.
Nem tudtam, mindez milyen hatással van a lányra. Meglepő módon csupán bólintott és azt kérdezte:
– Volt valaha öccse? 
– Nem.
– Őérte én vagyok felelős így, hogy a szüléink Hawaii-on maradtak. Láttam, ahogy Lien eltávolodik tőlem s attól az élettől, amelyet elterveztünk neki. Kezdett lecsúszni. Beszéltem Mickeyvel, figyelmeztettem, hogy távozzon tőle, de nem használt. Mickey nem akart leszállni róla. Ő Lient akarta. Végül csak egyet tehettem. Aztán a rendőrség faggatni kezdte Lient a gyilkosságról és én pánikba estem. Magától kértem hát segítséget, azt remélve, hogy leleplezhet egy másik gyanúsítottat.
Csak ültem ott, figyelve a kárpiton a délutáni árnyékokat. Végül megkérdeztem:
– Bevihetem a belvárosba, meglátogatni Green őrmestert?
Bólintott.
– Hadd, vegyek kabátot.
Lementünk a lépcsőn, aztán végig a járdán, tovább a kocsimhoz. Ekkor láttam meg Cusoltzot, ahogy az épület sarkánál hirtelen felbukkant. A kezében levő fegyver rám szegeződött.
– Gondoltam, hogy felbukkan itt, Marlowe! – dörmögte. – Ez a múlt éjszakáért.
Megpróbáltam megragadni Jade-t, amint előhúztam a saját fegyveremet, de ő – láthatóan megfontoltan – Cusoltz és énközém lépett. A nagydarab első lövése a lány mellkasát érte. Térdre ereszkedtem, megpróbálva megragadni a lányt, aztán kétszer tüzeltem, a golyók erejével tántorítva hátra Cusoltzot.
Amikor meggyőződtem róla, hogy a pofa nem mozdulhat, átmásztam a lányhoz. A vér végigfolyt a járdán, egészen a szegélyig, s láthattam, hogy már halott.
Kelet ragyogása – gondoltam.
Térdeltem mellette, mígnem meghallottam, ahogy a szirénák közelednek.
***
Nem tudom becsületszavamra állítani, hogy Raymond Chandler nagyobb hatással volt munkásságomra, mint mondjuk Ellery Queen vagy Graham Greene, esetleg John Dickson Carr. Ám régóta nagy csodálója vagyok írásainak és elolvastam minden sorát, amelyet valaha is publikált, beleértve a regényeket, a rövidebb munkákat, a leveleket, a színdarabokat, a jegyzeteket, s így a korai verseit is. A legtöbb regényét és történetét mostanáig kétszer-háromszor is elolvastam, és e kedvenceimhez rendszeresen visszatérek.
Tulajdonképpen mindegyik írásának megvan a maga emlékezetes cselekménye, különösen felejthetetlenek a záró sorok, de úgy hiszem, az én kedvencem az „Asszony a tóban” marad. Azt gondolom, hogy valamennyi könyve közül ebben van a legjobb ábrázolás, munkássága csúcsán mutatva meg Chandler mesteremben tudását. Ez egy komplex történet, amelyet mégis könnyű követni, és egészen mostanáig úgy hat, mintha tegnap íródott volna.
Csaknem valamennyi Chandler-írásnak megvan az a szorítása, ami napjaink magándetektív-novelláiból hiányzik. Nem állítom, hogy nekem sikerült megragadnom ezt a hangulatot a saját Philip Marlowe-novellámban, de boldog vagyok, hogy ebből a projektből kivehettem a részemet, tisztelegve egy írónak, akit valószínűleg sohasem múlnak felül.
Edward D. Hoch

Szolgálat közben
Jeremiah Healy
1955
A
férfi asztalának elején, középre elhelyezett névtáblán ez volt olvasható: Arthur Mims menedzser. Mims felállt, hogy üdvözöljön engem. Úgy ötvenöt éves volt, legalábbis a valaha létezett vállát a gravitáció lehúzta a derekára, nadrágját a nyakkendőjével megegyező színű hózentráger tartotta meg. A haját középen elválasztotta, és nyilvánvalóan úgy érezte, hogy kellően kézben tartja az ügyeket a Golden State Biztosítónál, hogy az öltönye zakóját ne viselje.
Mims felemelte a Los Angeles Times egy 1955. március huszonnyolcadikai, hétfői példányát a címlappal felfelé.
– Szóval, kinek drukkol szerdán? Garlandnek vagy Kellynek?
– Tessék?
– Az Oscarok az elmúlt év filmjeiért. Ez Hollywood, Mr. Marlowe. Moziország. Az akadémia szerdán osztja ki a díjakat. Mit gondol, ki nyeri el a legjobb színésznőnek járót?
Nem szerettem azokat az embereket, akik Moziországnak nevezték Hollywoodot. Szerettem azonban dolgozni, hogy pénzt keressek élelemre és menedékre.
– Maga kire tippel, Mr. Mims?
– Én azt mondom, hogy Garlandnek a „Csillag születik”-ért már elboronálták a díjat. Kelly jó volt „A vidéki lány”-ban, de Judynak úton van a babája meg minden, muszáj, hogy őfelé húzzon az ember.
Egyik filmet sem láttam.
– Az egyetlen dolog, amire emlékszem, hogy Grace Kelly szerepelt a „High Noon”-ban.
– Fiú, az volt a mozi, mi? De mintha valójában az nem az övé lett volna. Inkább Gary Cooper vitte a filmet, aki egyedül szállt szembe négy rosszfiúval. Mi több kell ennél?
Azt akartam, hogy Mims rátérjen a lényegre. Végül összehajtogatta az újságot, felcserélve azt egy aktával, amelyet egy oldalsó fiókból húzott elő.
– Hallott a múlt heti fegyveres rablásról a Vine-on? 
Aligha kerülhette volna el a figyelmemet.
– Csupán néhány háztömbnyire történt az irodámtól.
– Igen, igen, tudom. Nos, mi biztosítottuk a céget, a Stanley Securityt.
– Nem hittem, hogy a rablók bármivel is megléptek volna.
– Nem is tették. Az egyik őr lelőtte mindkettőt, úgy értem, a rosszfiúkat. Testvérek, azok voltak, a rablócsapat egy Hauer nevű testvérpár volt. Börtöntöltelékek, talán egy hónapja, hogy szabadultak. Abel volt az idősebb, Randy a fiatalabb.
– Az őr is meghalt, ugye?
– Úgy van. Egy Behagen nevű exrendőr. Dan Behagen. Ezért van maga itt. Mi kötöttük a biztosítást a biztonsági őrökre. Az öreg Stanleynek mindig is mániája volt, hogy az emberei biztosítva legyenek. Ez egy veszélyes munka, átkozottul alacsony fizetésért. A biztosítási díj nem túl nagy költség, és ők megszolgálják. Tehát, ha szolgálat közben elpatkolnak, a család huszonötezer dollárt kap.
– És?
– De ha az őr benne volt a rablásban, azon nyomban érvénytelenítjük a biztosítási kötvényt. – Mimsnek jó szeme volt, olyan, amellyel lábnyi vastag falon keresztül is képes észrevenni a szélhámost. – Úgy véljük, hogy lehet valami gyanús ekörül.
– Valami konkrétum?
– Ez az őr, Behagen, tizennégy éves kora óta egy hajógyárban dolgozott, aztán szolgált a haditengerészetnél, pedig megúszhatta volna, polgáriként szolgálva. Volt a Csendes-óceán déli részén, mintegy száz japánt megölt, aztán belépett a rendőrséghez. Megházasodott, született egy gyereke, s mintegy tíz éven keresztül mintazsaru volt. Aztán otthagyta, s beállt Stanleyhez. Két hónappal később belekeveredett egy rablásba.
– S maga azt gondolja, hogy bűzlik az időzítés.
– Igen is, meg nem is. Látja, ezt az autót valamikor kedden kora reggel érte a támadás, amikor a másik két őr valamelyik kávézóban kajált odalent, egy fél háztömbbel távolabb, s mindössze tizenöt, tizenhat ezres volt a zsákokban. Amennyiben a testvérek két óráig várnak, könnyedén bezsebelhetnek százezret.
– És három őrt, egy helyett.
– Igen, de vajon Behagen miért a centre utazott, és miért nem a dollárra? Másfelől, mindig feladunk egy hirdetést, amikor kapunk egy biztosítási igénybejelentést. Tudja: „Ha bárkinek bármilyen információja van az Ötödik és a Main sarkán történt balesetről, satöbbi... kérjük, hogy az alábbi postafiókcímen vegye fel velünk a kapcsolatot.” Általában nem vezet semmihez, de ez esetben egy csaposlegény a merénylet előtti vasárnap dolgozott korán reggel, s azt mondta: úgy vélte, hogy ezt a Behagent látta sétálgatni arra, ahol a pénzszállítót a támadás érte.
– Sétálni?
Mims odacsúsztatta egy kézzel írt levél kópiáját.
– Szeretnénk, ha ezt kivizsgálná.
Átfutottam a levelet, s észrevettem, hogy van rajta név és cím. Összehajtottam a másolatot úgy, hogy a szöveg ne törjön meg túlságosan, s begyömöszöltem a kabátom zsebébe.
– Ez minden?
– Nem. Ez a Hauer, az idősebbik, Abel. Van egy barátnője. A zsaruk azt mondták, hogy a lány semmiről nem tudott, de azért az ő neve és a címe is itt van.
Beraktam a papírt a másolat mellé.
– A másik két őrt Stanley főhadiszállásán látogathatja meg. 
Vártam.
Mims azt mondta:
– Napi árfolyamon fizetjük, Marlowe. – Úgy mondta, mint aki azt gondolja, hogy ez az, amit hallani akartam.
– Miért én? – kérdeztem.
– Miért maga?
– Igen. Nem a maga embere vagyok, még csak küldözgethető szabadúszója sem vagyok. Miért én?
– Valaki azt mondta, hogy maga jó.
– Rengeteg a jó ember.
– Úgy értem, jóban van a zsarukkal.
– Nem, Mr. Mims. Maga úgy érti, nem akarja, hogy az állandó emberei közül bárki is összetűzésbe kerüljön egy rendőrrel, vagy akár egy exrendőrrel. A többi zsaru, akiktől szívességre van szükségük, rendre utasíthatja a maga hivatásosait.
– Nem hinném, hogy az én motivációim itt a kérdés. 
– Nem?
– Nem. Azt gondolom a kérdés itt az, vajon maga eléggé rá van-e szorulva a pénzünkre azt kockáztatni, hogy a zsaruk rászálljanak magára.
Mims visszanyúlt a fiókba az újságjáért, én pedig úgy ítéltem meg, ez a pasas elég jó ahhoz, semhogy a zakója viselése miatt kelljen aggódnia.
A Stanley Securityt egy Broadway-en lévő háború utáni épületből irányították, közel a Hatodik utcához, éppen csak egy köpésre az Államügyészi Hivataltól, amely a West Temple-n volt. A másik két őr, akit a pénzszállítóhoz aznap reggel kijelöltek, Wylie és Green volt. Wylie orra érett paradicsomnak nézett ki, amilyenre úgy tesz szert az ember, ha reggelire Four Rosest iszik. Green inkább az a szomszédfiú volt, akivel az ember lánya nem fog randevúzni, mivel a fickó tangóharmonikán játszik, s a többi lány kinevetné.
Úgy döntöttem, hogy Greennel kezdem. Valamelyik fiatal ügyintéző – akinek a nevét nem értettem – beterelt bennünket egy kis irodába, amely egy kedvem szerinti vallatóhelyiségnek is megfelelt.
– A nevem Philip Marlowe. Az ön cégének a biztosítója fogadott fel, hogy utánajárjak egy minapi rablásnak.
– Rablási kísérletnek.
– Rablási kísérletnek. Elmondhatná, hogy mi történt.
– Hogyne. Dan, Wylie és én voltunk beosztva a hetes autóhoz. Kora délutánig minden simán ment, szóval általában felváltva reggelizünk. Egy ember a pénzszállító autónál marad. A Vine-on a kávézó mellett parkoltunk le a kocsival, egy kőhajításnyira a Franklintól, lent a buszállomásnál, s Wylie meg én elmentünk reggelizni. Éppen befejeztük, amikor meghallottam a lövéseket.
– Hányat?
– Elsőre kettőt vagy hármat. Ekkor felugrottunk. Az étterem ajtajából láttam, hogy a pénzszállítónak legalább az egyik hátsó ajtaja nyitva volt, s egy fickó feküdt a hátán a kövezeten.
– Behagen?
– Nem, nem. Az a fickó nem egyenruhában volt. – Green végigpöckölte egyik kezével szürke zubbonyát és nadrágját. – Egyszerűen kinyúlt. Épp hogy csak megpillantottam őt, amikor ez a kocsi felcsikorgott, harmincnégyes vagy harmincötös Ford, nehéz megmondani, mivel a hátsó lámpát nem láttam, s a másik fickó kiugrott, aztán tüzelt befelé a pénzszállítóba, úgy a nyitott ajtón keresztül, tud követni?
– El tudom képzelni.
– Ahogy jöttem kifelé az étteremből, előhúztam a fegyveremet, de túlságosan késő volt. Dan a pénzszállító belsejéből viszonozta a tüzet a második fickóra, aztán az elemelkedett a lábairól, s visszavágódott a kocsijának. Kezdett lecsúszni, mintha csak egy kölyök lenne, aki eljátssza, hogy lövést kapott. Én azelőtt sosem láttam senkit, aki valóban golyót kapott, de ez nem olyan volt, mint a moziban, tudja? Úgy értem, ez a fickó valóban vérzett. Vödörnyi vér.
– Mi történt aztán?
– Akkor én odamentem a pénzszállítóhoz. Dan teljesen összegörnyedt, a gyomrát fogta, mintha egy embrió volna, vagy valami hasonló. Úgy nézett ki...
– Folytassa.
Green az ajkát biggyesztette. – Úgy nézett ki, mint aki felfogta, hogy a fickó megölte, bár még nem volt halott.
– Mondott magának valamit Behagen? 
– Nem.
– Nem mondta: – „Hívd a mentőket” vagy hasonlót?
– Nem. Nem vagyok biztos abban, hogy képes volt rá. Úgy értem beszélni.
– Maga azt mondta, hogy gyomorlövést kapott.
– Így van.
– Nem torkon vagy arcon lőtték?
– Nem. Dan csak nézett, nem is tudom, mint egy olyan ember, aki tisztában van azzal, hogy lehetetlen bármit is tenni.
– Közelebbi barátja volt magának Behagen?
– Nem. Miért?
– Maga Dannak nevezi őt, ugyanakkor Wylie-t a vezetéknevén emlegeti.
– Dan mondta, hogy a keresztnevén szólítsam. Ő egy igazi zsaru volt, Mr. Marlowe, de a földön járt, tudja? Nem úgy, mint néhány más fickó körülöttünk, akiknek az életkoruk mindössze tapasztalatot adott.
Úgy vettem ki, hogy ezt Wylie-re érti. – Nos, miért maga és Wylie volt a kávézóban, ahelyett hogy maga és Behagen lett volna?
– Dan nem érezte túl jól magát, nem akart semmit sem enni.
– Hirtelen rosszullét? 
– Mi?
– Behagen beteg volt már egy ideje, vagy csupán aznap reggel lett rosszul?
– Ó, nem. Valamilyen allergiája volt, néhány nap rosszabb volt, mint a többi, köhögéssel meg ilyesmi.
– Rendszerint hogyan szálltak vissza a kocsiba?
– Úgy érti, azt követően, hogy ettünk?
– Igen.
– Nos, az egyikünk beszállt a kabinba vezetni, a másik a fegyverrel őrködhetett.
– Ugyancsak a fülkében?
– Igen, akárcsak egy postakocsin, tudja? 
Egy kis szünetet tartottam.
– Nézze, tudom, hogy maga kedvelte Behagent, de nekem a munkámat kell végeznem. Volt neki bármi oka, hogy kinyissa a hátsó ajtókat?
Green körbenyalta belül a száját, mint aki maga is gondolkodott ezen, de nem talált rá jó választ.
– Nem, hacsak fel nem ismeri valamelyikünk kopogását.
Wylie lehelete olyan volt, hogy azon sétálni lehetett volna. Hátradőltem a székemben, de nem tudtam kellően távolra kerülni, ezért felálltam és talpon állva kérdezgettem a pasast.
– Greentől megtudtam, hogy maga és ő enni voltak, amikor a Hauer testvérek elkövették a tettüket.
– Én ettem, nem láttam semmit.
– Amikor meghallotta a lövéseket, felállt, így van?
– Igen.
– És odament az ajtóhoz?
– Nem. Csak Green.
– Maga mit tett?
– Hátramentem, hívtam a zsarukat.
– Hagyva a haverját odakint az utcán?
– Ha Behagen ottmaradt, és készen állt egy támadásra, nem lehetett volna problémája, érti? Hogyan tételezhettem fel, hogy kinyitotta az ajtókat.
– Mi van Greennel?
– Mi van vele?
– Ö nem lehetett kitéve a támadásnak az étteremből kifelé jövet?
– Ha a kölyök John Wayne-t akar játszani, ahhoz nekem semmi közöm. Nem fogom fedezni. Két év múlva nyugdíjba akarok vonulni, uram. Az olyan kölyök, mint ő, nem tudja, hogy mit jelent meghalni.
– Most már tudja.
Garth Peevey tizenhat éves volt és egy vegyesboltban dolgozott a Vine-on, az utca túloldalán, átellenben a kávézóval. Hat láb magas volt és mintegy százharminc pattanást lehetett megszámolni rajta, s a Peevey jobban illett rá, mint a Garth.
A pultján könyökölve azt mondta:
– Igen, uram, éppen odaát van, ahol, mint mondják, hogy történt.
– Nem voltál itt a rablás napján?
– Nem. Iskolában voltam. De előtte vasárnap itt voltam, s akkor láttam a pasast.
– Ismered valahonnan Behagent?
– Nem, de a képe bent volt az újságban, emlékszik? Sokkal fiatalabbnak látszott a fényképen, de ő volt. Éppen eddig a kirakatig jött.
– Te mit csináltál?
– Leltároztam. A bácsikám a hely tulajdonosa, s megbízott, hogy számoljam meg korrektül a dolgokat. Vasárnap kellett megtennem, pótlékot és mindent fizetett, így megszámoltam, hé, essünk túl rajta, nincs értelme elcseszni az egész napot, helyes?
– Helyes. Hány óra volt akkor?
– Korán. Nagyon korán, talán hat óra harminc vagy hét óra. Éppen akkor kezdtem, jöttem ki a raktárból, amikor megláttam ezt a pasast háttal a kirakatnak. Az igazat szólva, megrémített egy kissé.
– Miért?
– Nos, a reggel ezen időszaka vasárnap itt lent olyan, akár egy kísértetváros. Úgy értem, senki nincs az utcákon, még autók sem haladnak el. Szóval megdermedtem, de nem hiszem, hogy ő látott engem, mivel nagyon koncentrált.
– Koncentrált?
– Igen. Mint amikor valaki erősen néz egyetlen pontra. Aztán kicsit körbejárkált, s mereven nézett egy másik pontra. Később átment az utcán a kávézó felé, tényleg mókás volt.
– Említetted a leveledben.
– Igen, ezért szenteltem olyan sok időt az ő figyelésével és ismerhettem fel az újságból. Azt gondoltam, hogy megbolondult, tudja?
– Úgy járkált, mint egy bolond?
– Nem, nem. Úgy értem, nem amolyan vad vagy dühöngő őrült vagy hasonló volt. – Peevey előjött a pult mögül. – Úgy értem, fel-alá járkált a járdán, valahogy így, aztán az óráját nézte.
Peevey túlzóan hosszú lépéseket tett és hatásvadászó pillantást vetett a csuklójára, azt érve el vele, hogy egy férfi az egyik székről őt bámulta, s két idősebb asszony felnézett a magazinállványnál, majd inkább gyorsan elfordította a fejét.
Peevey hozzám fordulva azt mondta:
– Látja?
– Megnyújtotta a lépteit?
– Igen, bár inkább számolta azokat vagy mérte az idejüket.
– Számolta a lépteit és mérte?
– Igen, igen. Akár egy kincsvadász. „Tégy tizenkét lépést észak felé a kőkaputól”, érti?
A következő nap kilenc órakor hagytam el a Yucca Avenue-n lévő házamat. Mire elértem az irodámat a Cahuengán, a levegő olyan nehéz volt, hogy úgy éreztem, a hőség teljesen rám telepedett. Rossz előjel ez március végén.
A reggelt azzal töltöttem, hogy elvégeztem a papírmunkát. A földszinten elfogyasztott ebéd után elhajtottam a Wilcoxon lévő Hollywoodi Körzethez, ahol Dan Behagen detektívként dolgozott, mielőtt átigazolt a Stanley Securityhoz. Az asztalnál egy egyenruhás – akit ismertem – azt mondta, hogy Behagen korábbi partnerét Cuellamak hívják.
Nagy rajszoba volt, de Cuellart nem volt nehéz kiszúrni. Ő volt az egyetlen olajbarna bőrű férfi, aki nem viselt bilincset. A pasas két egymásnak háttal lévő asztalt osztott meg egy másik hekussal, aki letette a telefont és távozott, ahogy közeledtem.
– Cuellar nyomozó?
– Igen? – Szögletes arca és hátranyalt frizurája volt, amilyennel akár hajzselé tévéreklámban is szerepelhetne. Ugyanakkor elnyűttnek látszott, mint aki törtet, hogy jobb legyen, mint a brigád többi tagja, de éppen ez a víztaposás kedvetlenítette el.
– A nevem Marlowe. Egy biztosítási követelés miatt nyomozok a Golden State számára, és szeretnék önnek néhány kérdést feltenni.
Az arckifejezése természetes maradt, de a szeme kissé fényesebben izzott.
– Korábban sosem találkoztam magával, igazam van?
– Amennyire vissza tudok emlékezni.
– Van itt bárki, aki igazolja magát?
Megadtam neki néhány nevet, eleget ahhoz, hogy ne érezze szükségét felhívni őket miattam.
– Üljön le. Mit tehetek magáért?
– A maga partnere Dan Behagen.
Cuellar ajka lebiggyedt, de mindössze annyit mondott:
– Folytassa.
– Szeretnék többet megtudni róla.
– Mint például?
– Mennyi ideig voltak társak? 
Nem az a kérdés volt, amit várt.
– Négy évig.
– Azelőtt is ismerte őt?
– Igen. Együtt végeztük a főiskolát, éppen azt követően, hogy... éppen a háború után.
– Maga is vele szolgált a haditengerészetnél?
– Úgy van. Ott találkoztunk.
– Tényleg sajnálom. Úgy értem, a halálát.
– Köszönöm.
– Miért hagyta ott a haverja a tengerészetet? 
Cuellar erre a kérdésre számított. Előbb vagy utóbb.
– Nem tudom.
– Ő nem beszélt magával erről? 
– Nem.
– Még általánosságban sem? 
– Nem.
– Az én feltételezésem szerint ő évente ezerötszáz, talán kétezer dollárt adott fel azzal, hogy a fegyveres erőtől átment a Stanley Securityhoz. Sosem beszélt arról, hogy miért tette?
– Nem.
– Magának tudnia kell, hogy én mire gondolok.
– Marlowe, én ismerek fog nélküli fickókat, akik már egyáltalán nem beszélnek olyan jól.
Éppen akkor jött vissza a másik asztalnál lévő hivatalnok, és azt mondta.
– Hűha, Vic, jó hallani, hogy ismét úgy beszélsz, mint egy zsaru. Leküzdötted végre a másnaposságot?
– Igen.
– Egyáltalán nem hibáztatlak. Egyszer én is elvesztettem egy társat. Egyáltalán semmit nem tehettem, a fickó vízbe fulladt valahol pecázás közben, mindenesetre én három napig részeg voltam. Ha a hadnagy kérdezi, kint vagyok, a Steinberg ügyön dolgozom.
– Rendben van.
Miután a zsaru elment, azt mondtam:
– Tudja, hogy igaza van. Maga semmit nem tehetett.
– Nézze, Marlowe, barátok voltunk azzal a fickóval, rendben van? Ez nem azt jelenti, hogy olyanok voltunk, mint a testvérek. Én ismertem őt a háborúból, meg minden. A dolgok úgy alakultak, hogy partnerek lettünk. Ugyanakkor neki is megvolt a maga élete, és én is éltem az enyémet. Annyit mindenesetre meg tudok mondani, hogy... jó zsaru volt. A legjobbak közül való.
– És ő ezt azzal bizonyította be, hogy szolgálat közben halt meg?
– Hogy érti ezt?
– Úgy értem, hogy szeretném megtudni, vajon Behagen benne lehetett-e a rablásban, mielőtt a Hauer testvérek rajtaütöttek a pénzszállítón.
– Dan soha életében nem lopott egy fillért se. Ez... 
Vártam, amíg Cuellar kigondol egy másik mondatot, mint amit eredetileg mondani akart.
– Ez az igazság. 
Azt feleltem:
– Maga nem akar társalogni velem, rendben van. Tudok másokkal is beszélni.
– Megy és meglátogatja Karent?
– Ha a feleségét hívják így, maga tudja, hogy ezt teszem.
– Legyen kedves hozzá, Marlowe. Ha megtudom, hogy nem volt az, olyan érzése támad majd, hogy Isten téglákat szar magára.
Behagen otthona egy elsatnyult tanya volt az olyannyira egyforma házakból álló tömbben, hogy még a számozás sem sokat segített azok megkülönböztethetőségénél. Minden kimosottnak és kisöpörtnek látszott, de odafenn a közeli kocsifelhajtó repedezett volt és hámlott a festés, egy folyamat, amely jóval az elmúlt hét előtt kezdődött.
Kopogtattam a szúnyoghálóval fedett ajtón. A belső ajtó kinyílt, s a hálón keresztül egy pillanatra úgy véltem, hogy Mims beszél Grace Kellyről. A nő gyönyörű volt, szőke, jó ízlésű.
– Igen?
Kétszer annyi ideig tartott, mint általában, amíg bemutatkoztam és megmutattam neki az igazolványomat. Kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, hogy ellenőrizze az igazolványt, esetlenül áthelyezve egy könyvet a kezében, a mutatóujját begörbítette, hogy jelölje az oldalt. A köztünk lévő háló nélkül idősebbnek látszott, az a fajta korosodás volt, amelyet az aggodalom és szívfájdalom okoz.
Mondta, hogy menjek be, s láttam, hogy a dolgok miért is olyan elnyűttek. Már hosszú ideje.
Egy vastüdő állt a nappaliban, nagyon kevés helyet hagyva bármi egyéb dolognak. Egy hat- vagy hétéves fiú feje tűnt elő egy rekeszből, amely körülzárta a nyakát, akár egy gallér. A tarkója egy sárga párnán pihent. A feje elfordulva nézett rám egy szögletes tükörből, amely a gépének tetején volt.
A nő azt mondta:
– Kenny, ez itt Mr. Marlowe. 
Kenny azt mondta:
– Szia Mr. Marlowe. 
Én meg azt:
– Szia.
– Kenny, Mr. Marlowe meg én átmegyünk társalogni a konyhába egy kis időre. Kiálts, ha bármire is szükséged van.
– Jól van, mama.
Ahogy elmentünk mellette, láttam a fújtatókészüléket a lábánál, amely lélegeztette. Hátra és előre mozgott, s olyan hangot adott, mint az ajtók suhogása a szupermarketekben.
A konyhában Mrs. Behagen letette a könyvét, én pedig leültem egy székre.
– Kávét?
– Nem, köszönöm.
Hátat fordított nekem, töltött magának egy csészével, és megpróbált teljesen közömbös maradni.
– Valami baj van a biztosítással, Mr. Marlowe?
– Mindössze néhány rutinkérdés. Sajnálom, hogy fel kell tennem azokat.
Leült a kávéval, tovább kavargatta, mint ahogy a tej és cukor elolvadt benne.
– Dan mindig azt mondta, hogy ő is ezzel nyugtatgatta azokat az embereket, akik a legnagyobb bajban voltak.
– Mielőtt otthagyta a fegyveres erőt. 
Abbahagyta a kávékeverést.
– Úgy van.
– Miért hagyta ott, Mrs. Behagen?
– Csak belefáradt, gyanítom.
– És fegyveres őr lett belőle, mert belefáradt, hogy rendőr legyen.
– Azt hiszem.
– És kevesebb fizetésért a sok költség mellett... 
Abbahagytam. A nő azt mondta:
– A sok költséggel, ami egy olyan gyerek, mint Kenny gondozásával jár?
– Sajnálom.
– Nem szükséges bocsánatot kérnie. A gyermekbénulás nem olyan valami, amiért maga a felelős. Éppen csak valami, ami megtörtént.
– Másképp viselkedett a férje bármi módon is az utóbbi időben?
– Igen.
– Hogyan?
– Feladta, hogy rendőr legyen és a város szemetével foglalkozzon, és tipikus dolgozó pasas lett.
– Aki egy csomó pénz körül dolgozott. 
Nevetett.
– Igen, egy csomó pénz körül. Kár, hogy sosem hozott belőle haza, ugye?
Néztem, ahogy a kávéját itta. Jó volt, majdnem annyira, mint Mims.
Abel Hauer barátnőjét Monicának hívták. – A rakpartról kaptam ezt a nevet – mondta. Rövid, hullámos barna hajával az a fajta olcsó, ugyanakkor csábos kinézete volt, amely a harmincadik születésnappal besavanyodik. Mintegy öt éve tartott ez a savanyodás.
Monica kelletlenül kikapcsolta Red Skeltont az RCA-n, amikor javasoltam neki, hogy vetélytárs nélkül beszélgethetnénk.
– Szóval, mi az, amit tudni akar?
– Mióta ismerte Abel Hauert?
– Ó, az én együttlétem Abellel régre visszanyúlik. – Önmagát ütögetve hozzátette. – Természetesen akkor én tényleg fiatal voltam hozzá. Túl fiatal, ha érti, hogy mire célzok. Mi a véleménye egy italról?
– Jöhet.
– Scotch megfelel?
– Kitűnő.
Három pohár idejéig a boldogtalan gyerekkorát és elvetélt színészi karrierjét tárgyaltuk. Majd megkérdeztem: – Szóval, ismerte Abelt, mielőtt bevonult a börtönbe?
– Ó igen, sokkal korábban. – Slukkolt egy egészségeset. – Jó srác volt akkor, mindig gondoskodott Randyről, mivel nekik se mamájuk, se papájuk nem volt, tudja. Sőt, még azután is gondoskodott Randyről, miután börtönbe kerültek. Van néhány nem mindennapi fickó a börtönben, ha tud követni.
Az volt az érzésem, hogy Monicát sosem túlságosan nehéz követni.
– Miért voltak odabent?
Monica rápillantott az italára, s ingatta kicsit a fejét.
– Bank. Megpróbáltak kirámolni egy bankot. A hülyék.
– Mi történt?
– Természetesen kirabolták. Aztán elmenekültek. De gyilkoltak... A zsaruk azt mondták, hogy menekülés közben megölték azt a bunkó sheriffet, valahol kint a völgyben. Végül elkapták őket, de nem volt náluk a fegyver, ami megölte a sheriffet, csupán a bankrablásért ültek. Hét év börtön nem éppen nyaralás, tudja?
– Mindkettő, Ábel és Randy is halott most már. Elmondhatja tehát nekem az igazat, így van?
Monica felemelte az állat és elárnyékolta a szemét, egy pajkos mosolyt küldve felém.
– Néhány fickónak mindent elmondok.
– Abel ölte meg a sheriffet, így van?
– Természetesen én magam nem voltam ott. De úgy hallottam.
– Feltételezhetően Ábel és Randy nem voltak idekint túlságosan hosszú ideje, amikor utánaeredtek a páncélozott járműnek.
– Testvér, maga mondta. Hogy ő... ő legfeljebb úgy három napig lakott nálam. Aztán elkezdett egy másik balhén dolgozni. Mindig egy új balhén, Abellel.
– Van valami elképzelése arról, hogy miért a páncélozott jármű mellett döntöttek?
Újból felemelte az állat, de nem szemérmesen. – Mit mondott, mi is maga?
– Egy detektív. Magándetektív.
– Szóval nem zsaru, ugyebár?
– Így van.
– És amiről itt beszélünk, az nem megy vissza a zsarukhoz, rendben van?
– A szavamat adom.
– Nos, ez nekem elég. Tudja, Abel... töltsön még egy keveset abból, megteszi, édes?
– Hogyne.
– Köszönöm. Ennyi megfelel. – Kihúzta a felét. – Hol is tartottam... ó igen, hogy Abel, volt neki egy... egy... nem tudom mi. De agyilag ő nem volt valami jó. Szüksége volt... nem tudom, valakire, aki vezeti, gyanítom.
– Ő pedig talált egyet.
– Igen. Vagy őrá talált valaki. Ő azt a változatot mondta nekem, hogy a fickó találta meg őt. Nem tudom, hogyan.
– Mi történt aztán?
– A pasas megszervezte ezt az egész dolgot Abelnek és Randynek, de mindez bűzlött, kiderült, hogy... – Sírni kezdett, alkarját a homlokához emelte, szétkenve a szempillafestéket a szeme fölött. – Bűzlött, és őket megölték. Miért kellett így megölni őket, megmondja nekem?
Kezdtem elveszíteni a nőt.
– Mit mondott Abel, ki szervezte?
– Nem mondtam meg a zsaruknak.
– Tudom, hogy nem tette.
– Nem mondtam meg nekik.
– Természetesen. Tesznek ők magáért valamit valaha is, igazam van?
– Nem, nem, maga semmirekellő. Azért nem mondtam el nekik, mert Abel azt mondta nekem.
– Mit mondott?
– Azt mondta, hogy egy zsaru volt. Egy zsaru szervezte. Mégis, mit gondolt?
A Közösségi Könyvtár az egyik legjobb épület, amely nekünk L. A.-ban van. Azért tudom, mert az egyik barátom Massachusettsből egyszer mellette elsétálva azzal bókolt nekem, hogy ha le tudná dobni Boston közepébe, még ott sem nézne ki szánalmasan. A következő reggel ott voltam, amint az ajtókat kinyitották, megzavarva szegény fickót a kiadványok gondozásában.
Monica ködös emlékezetére támaszkodtam a latolgatásnál, és 1948-cal kezdtem, feltételezve, hogy első oldalas anyag lehetett. A szeptember tizennyolcadikai számban a halott seriffről szóló második történetet találta meg, ezért visszatáncoltam a szeptember tizenhetedikei újság tizedik oldalára, a bankrablásról szóló sztorihoz. Megtudtam, hogy a Hauereket kivéve – mint ahogy várható is volt – nem említett mást.
A szeptember tizennyolcadika! történet utolsó bekezdése a bírósági tárgyalás dátumát novemberre tette. Tovább kutatva megtaláltam az ötnapos kihallgatás beszámolóját. Monicának igaza volt: rablásban bűnösnek találták őket, gyilkosságban ártatlannak. A riporter részletesen leírta az egyik rendőr feldühödött arcát, aki a rablás helyszínére érkezett, és aki „tiszta kiejtéssel” tanúskodott. A fiatal járőrt Victor Cuellarnak hívták.
Egy rendőrőrsöt megfigyelés alatt tartani trükkös dolog. Egy házat megfigyelni sokkal könnyebb. Gyanítottam, hogy a pasas előbb vagy utóbb felbukkan. Az utóbbi következett be. Elfordítottam a tekintetemet a fényszórójától, hogy ne vakítson el. Amint fellépett a kis tanyához vezető járdára, megláttam lenyalt hajának villanását a holdfényben.
Adtam neki egy kis időt, amíg beér, aztán felmentem és megzörgettem az ajtót.
Meglehet, nem adtam nekik elég hosszú időt. Ahogy Karen Behagen csendesen végigvezetett a nappalin, el az alvó Kenny mellett, a nő kifogástalanul öltözött. Belépve a konyhába, lenéztem Cuellarra. Egy gyümölcskocsonyás pohár vörösbort forgatott a kezében, és a szék támlájára terített zakóját, valamint egy meglazított nyakkendőt kivéve, tökéletesen szalonképesnek látszott. És csöppet sem volt mérges.
Cuellar beszélni kezdett.
– Marlowe, ez jobb...
– Vic – szólt gyengéden, dorgálódva a nő. – Kenny? 
Cuellar egy hosszú lélegzetet vett, majd lassan és némi erőkifejtéssel kiengedte. Amikor újra megszólalt, hangja suttogó volt.
– Miért követett engem?
– Nem követtem. Itt vártam magára.
Azt mondta:
– Karen a társam felesége. Valakire szüksége van Kennyvel, néha éjszaka.
– Hadd, mondjak el akkor magának egy esti mesét. Csak várja meg, amíg befejezem, mielőtt leteper vagy kiüt engem, rendben van?
Cuellar és Mrs. Behagen csak nézett rám.
– Maga beleszeret a társa feleségébe. Senki nem akarta így, csupán jött. A társa rájön erre vagy gyanítja, és nem tudja elviselni. Nem tud megbízni magában, vagy egyenesen ki se állja magát, de nem tudja magával otthagyatni a rendőrséget, ezért inkább otthagyja ő maga. Elszegődik biztonsági munkára, mivel az közeli a rendőrihez, olyan közeli, amennyire csak lehet így hirtelen. Ugyanakkor, ha maguk a továbbiakban nem partnerek, magának nincs többé ürügye látogatni Karent, s ez emészti magát. Aztán eszébe jutnak a Hauer testvérek, s jön egy ragyogó ötlete.
Karen Behagen azt mondta.
– Kérem, hagyja abba. 
Cuellar ugyanakkor így szólt.
– Ne. Hadd beszéljen.
– Jön egy ötlete, hogyan állíthatja félre expartnerét, hogyan távolíthatja el egy időben az útból és juthat hozzá a biztosításból származó, fészekben hagyott tojáshoz is. A Hauerek szeretnek ezt-azt kirabolni, és maga azt is tudja, hogy egyszer megöltek egy zsarut, és megúszták, így nem ijednek meg az ötlettől. Úgy állította be előttük, mint egy rablást, de valójában Behagent kellett megölniük, a biztosító által fizetett pénz egy hányadáért és amit esetleg a kocsiban találnak. Ugyanakkor maga biztos akar lenni abban, hogy a dolog ne úgy fessen, mint amiben Behagen benne van, mert az semmissé tenné a biztosítást. Így maga ráveszi őket, üssenek rajt a kocsin, amikor az nem szállít annyit, amikorra egy belsős, mint Behagen, nem tervezte volna, és amikor nem érzi magát túl jól, hogy a kocsiban maradjon, mialatt haverjai beszereznek némi reggelit. Eddig milyen?
Karen Behagen eltakarta kezeivel az arcát.
– Kérem, kérem, hagyja ezt abba. 
Cuellar így szólt:
– Fejezze be, Marlowe.
– Abel Hauer egyenesen úgy rendezi el, hogy fiatalabb testvére elkövethesse első gyilkosságát. Mindig is így egyengette az útját. Ám Behagen túlságosan is jó, és leteríti mindkét testvért, megkímélve magát a kinyiffantásuk gondjától vagy, hogy zsarolással nézzen szembe az élete hátralevő részére. Fogadok, hogy akad valahol egy aktakukac, akinek van egy nyugtája vagy egy emléke magáról, amint Hauer aktái után érdeklődik, jóval a rablás előtt, amikor ők kijöttek a börtönből. Mit gondol?
Mrs. Behagen leejtette a kezét, és azt mondta.
– Vic, muszáj elmondanunk neki. 
Cuellar azt felelte.
– Nem.
A nő az egyik kezét a pasaséra helyezte és megszorította. A férfi odafordult, hogy ránézzen. Valami átvonult közöttük. A szeretet bizonyosan, talán a szerelem is, s még a bűnösség. De nem a szenvedély. Hirtelen rájöttem, hogy halálosan tévedtem.
Cuellar visszafordult hozzám, néhányszor megdolgoztatta az állát és azt felelte:
– Igaza van a Hauerek aktáival kapcsolatban, Marlowe. Maga képes lehet kiszimatolni, hogy én átvizsgáltam azokat. Nem gondolom, hogy az elég lehet, de ha Karen képtelen ezt tovább tűrni, én sem tudom.
Hüvelykujjával megdörzsölte a csuklóit. – Dan a halálán volt. Mindenkinek azt mondta, hogy valamiféle allergia vagy valami más, mindenesetre lenn a tüdejében zajlott, és időnként köhögött. Az orvos mondott neki valami betegséget, aminek a neve több szótagból állt, mint a Tippecanoe és Tyler, Too. A doktor úgy vélte, hogy mindezt a hajógyárban szedte össze Dan, ahol dolgozott, mivel a doki sok fickót lát a régi időkből, akik a hajógyárban dolgoztak.
– Mikorról, tizenöt-húsz évvel korábbról?
– Dan ezt mondta.
Mrs. Behagen szólalt meg.
– Mindig ezen járt az agya. 
Azt feleltem:
– Tehát a maga férje otthagyja a fegyveres erőt, és Cuellar ezen a ponton fürkészi át az aktákat egy hihető betörőbanda után. Mi történik azután?
Cuellar folytatta.
– Tudtam, hogy a Hauerek jegelték a helyettes seriffel hét évvel korábban. Dan rengeteget gyilkolt... a háborúban. Jól bírta idegekkel. Így, amikor a Hauerek kiszabadultak, Dan felvette velük a kapcsolatot egy hanta-dumával, hogy otthagyja a rendőrséget, meg elege van belőle, aztán megszervezték a balhét, valamennyi tervet Dan készítve el.
Ennek a részét látta Garth Peevey a vegyesboltból vasárnap reggel.
– És ezért volt nyitva a páncélkocsi hátsó ajtaja.
– Így van. A Hauerek úgy gondolták, Randy megy be elsőnek, ököllel összeveri Dant, hogy jól fessen a dolog, aztán elmennek azzal a mintegy százezerrel, százhúszezerrel, amennyiről Dan beszélt nekik. Ehelyett Dan... – Cuellar abbahagyta, oldalra nézett Mrs. Behagenre. – Ehelyett Dan lelőtte Randyt, tudva azt, hogy ettől az idősebb testvér, Abel begurul, és nekimegy ahelyett, hogy eliszkolna.
– Amit Behagen nem tolerálhatott, mivel akkor akad valaki, aki elmondhatja a zsaruknak, hogy mi történt.
– Így van. És... – Cuellar újra Mrs. Behagen felé pillantott. 
A nő azt mondta.
– És Dannak fontos volt, hogy Ábel nekimenjen, Mr. Marlowe.
Végre tisztán láttam.
– Szóval Abel lelőhette a maga férjét. Így ő jogosult a biztosításra.
Az asszony feje lehorgadt a mellkasára. – A biztosítás fedezné a jelzálogot, és kellő segítséget nyújtana nekem, hogy Kennyvel megéljünk.
Elgondolkodtam Dan Behagenen, lelőtte Randyt, aztán várta Abelt, nem csupán, hogy megőrjítse, hanem fegyvert rántson és tüzeljen, várva Abel golyóját, hogy az eltalálja valahol, amely golyóról tudta, végzetes lehet, és arra is volt ideje, hogy kilyukassza, biztonságból megölje Abelt. 
Cuellar így szólt.
– Ez van, Marlowe. Mi lesz most?
Becsuktam a szemem, de minden, amit láttam, egy duplán haldokló ember volt egy szürke egyenruhában, a gyomrát markolva, és csendesen kiszámolva magát. – Van valami erősebb itala, mint a bor?
Csütörtökön reggel Mims azt mondta:
– Üljön le, Marlowe. Pokolian néz ki.
– Másnaposság.
– A mi időnk terhére?
– Nem éppen.
– Rájött bármire is?
– Rájöttem.
Összehajtogatta az újságját és félrerakta. 
– Nos?
– Behagen tiszta, akár egy sípszó. Nincs kapcsolat. Mindez benne lesz a jelentésemben.
– Akkor, hogy-hogy személyesen jelent meg itt.
– Tudtam, hogy ez fontos magának. El akartam oszlatni az aggályait.
Mims megpróbált rájönni, hogy nem ugratom-e.
– Én méltányolom mindezt. Különösképpen a múlt éjszaka után.
Nem tudtam követni.
– Múlt éjszaka?
– Az Oscarok, ember. Hol járt maga, a Marson? Judy Garland vesztett azzal a Kelly lánnyal szemben.
Felálltam, s megmondtam Mr. Mimsnek, mennyire élveztem, hogy neki dolgozhattam, aztán távoztam.
***
Emlékszem, hogy láttam Chandler munkáin alapuló filmeket, mielőtt bármelyik könyvét olvastam volna. Látva „A nagy álom” Humphrey Bogart-féle változatát és a „Kedvesem, Isten veled!” intrikus verzióját Elliot Goulddal, majd a regényeket is elolvastam. Chandler egyenes, kijelentő hangneme, mind az elbeszélésben, mind pedig a dialógusokban megfellebbezte az ügyvédet, aki az idő tájt voltam. Több államügyészt kritizált, korrektül a szerződések, a határozatok és egyéb dokumentumok megfogalmazásánál alkalmazott szószátyár stílusuk miatt. Chandler sokkal inkább a peres benyomását keltette, mintsem egy ködösítőét, egy szerzőét, akinek tisztán ki kell alakítania álláspontját a nem szakemberek széles hallgatóságának, akikre hatást gyakorolt.
Chandler, John D. MacDonald és Robert B. Parker voltak azok az alkotók, akiket akkor olvastam, amikor első magándetektív-történetemet elkezdtem írni. Egy olyan valaki, aki délen élt, amikor beszélni kezdett, déli akcentust szed fel. Azt gondolom, hogy Chandler és más mesterek szükségszerűen hasonló módon fertőztek meg. Csak remélni tudom, hogy próbálkozásom legalább félig sikeresnek bizonyul.
Jeremiah Healy

Az alibi
Ed Gorman
1956
A
mikor először láttam Robert Hutchingst, egy fantáziadús bőrkanapén hevert a Hollywood Boulevard jobb oldalán elterülő egyik luxushotelben. Vele szemben egy tizenhét inch képátmérőjű világos Admiral televízióból, amelyből Douglas Edwards beszélt a hallgatóságnak egy Autherine Lucy nevű néger nőről, aki megpróbált bekerülni az Alabama Egyetemre. A hölgy semmiféle figyelemre méltó sikert nem ért el. Olyan érzés kerített hatalmába, hogy a sikertelenségben rokonok vagyunk. Az én tevékenységem – Philip Marlowe, magánnyomozó – sem igazán élte aranykorát.
Hutchingshoz közel, egy kétszemélyes ülőalkalmatosságon – amelyet láthatóan szigorúan egy hercegnő fenekéhez kerekítettek – egy magas, közömbös szépség csücsült, sötét hajú asszony szürke gabardinkosztümben, amely olyan gyönyörűvé próbálta tenni őt, hogy annyira azért mégsem látszott közömbösnek. Ugyanakkor pityókássága és sötét szemeinek holdapály-vonzása teljesen kizárta ezt a hatást. Talán harmincöt éves volt, szexualitása egy fémkoporsó belsejében sugározhatott, amelyet egyenesen a Csendes-óceán mélyére dobtak. Legalábbis normál körülmények között. Pillanatnyi állapota egyfajta klinikai sokknak látszott, és így szexuális varázsa jó messziről nézve működött, akár egy múzeumi szobor, amely kizárólag a valós dolgokra emlékeztet.
Egy másik ember is volt a szobában, egy kopott férfi, akire a borotválkozás ugyanúgy ráfért, mint egy tiszta öltöny és egy teljesen új élet. A pasas neve Donald Hanratty volt, aki életének egy időszakát a rendőrségnél töltötte, még amikor olyan ragyogó volt, akár egy új pénzérme. Ám mindez az előtt történt, hogy egy feleséget elvitt a rák, s egy fiú egy '46-os Ford Cabriolettel feltekeredett egy lámpaoszlopra. Hanratty – jó zsaru, jó ember, jó férj, jó apa – egyfajta halált halt velük együtt, a palackba zárt szellem halálát, s azt a fajta részleges fél életet élte, amely túlél a könnyekben, a dühben és az alkoholista vérző gyomrában. Addig maradt a szolgálatnál, amíg az idegei nyugállományba nem kényszeríttették, azóta pedig cipőket árult, autókat parkolt, valamint – nevetséges és szomorúságos módon – kidobó emberként dolgozott egy lebujban, ahol egy éjszaka egy hímnemű filmcsillagjelölt eltörte az állát. Az elmúlt néhány évben Hanratty magánnyomozónak nevezte magát.
Hanratty harmadik Chesterfieldjére gyújtott nem egészen tíz perc alatt és azt mondta:
– A nő ölte meg a férfit.
Valaki megölte a férfit, kétségtelen. Egy különösképpen fenyegető kinézetű henteskés merült markolatáig Robert Hutchings mellkasába. A vér teljesen tönkretette a barna luxus bőrkanapét. Akadt néhány hotel L. A.-ban, amelyekben öntözőcsővel lemosnák a szobát, aztán mindenki visszatért a saját dolgához. Ez a hotel nem tartozott közéjük. Itt, amikor a vezetőség felfedezte a gyilkosságot, lehetett egy rakás siránkozás, egy csomó átkozódás, s elegendő zsaru ahhoz, hogy akár rendőrbált tartsanak, és lehetettje néhány újságíró. Robert Hutchings elvégre Starman kapitány volt, a televízióból.
Közelebb léptem az asszonyhoz. A szemei elárulták, hogy még valahol máshol jár, valahol, ahol jelentéktelen tévésztárok nem kaptak henteskést a mellkasukba. Üres, de valamiképpen mégis melankolikus tekintet töltötte meg a szemét, ami éppen akkor Jean Simmonsra emlékeztetett engem, Oliver Hamletjében. Nem a Confidential magazin olvasásával töltöttem minden időmet.
– Véres a nő keze és a kosztümje – mondtam.
– Tudom – felelte Hanratty.
– S maga még nem hívta a zsarukat? Miért nem?
– Időre van szükségem, hogy gondolkozhassak. Tekintettel erre... – Starman kapitány vér áztatta mellkasa felé bólintott. – Ez rossz fényt vet rám, Philip.
Nem volt éppen ildomos dolog ezt mondani egy tőlünk nem több mint hatlábnyira heverő halott televíziósztár és egy, a klinikai sokk állapotában levő, még közelebb üldögélő asszony jelenlétében.
Mindazonáltal a pasas megjegyzése több mint mellékesen kíváncsivá tett. – Miféle munkákat végzett maga, Hanratty?
Halkan beszéltem. Tíz évvel korábban a magánnyomozói engedélyemet komolyan és meglehet, végérvényesen megkérdőjelezte néhány nagyon barátságtalan fickó Sacramentóban, s Hanratty írt az érdekemben egy utóirattal ellátott levelet, amely meglágyította a kegyetlen bíró szívét. Tartoztam neki, és sosem fizettem vissza.
Sóhajtott. Olyan hangot hallatott, mintha Pat O'Brian mindent előkészített volna, s római gallérban lesétáltatja őt egy visszhangos folyosón a villamosszékhez.
– Mondhatni, sztárokra vigyázok.
– Vigyáz?
– Kézbe veszem a problémáikat.
– Miféle sztárokra?
Volt még némi Chesterfieldje. Amikor kivette a szájából, a fehér papíron látni lehetett a nedves foltot, ahol az ajkai között tartotta a cigarettát. Egy papírpötty a szája szélére tapadt.
– Nem a nagy sztárokra, Philip. Úgy értem, senkire a filmtől. Hanem a tv-s személyiségekre, tudja. Mint amaz. – Az olyan kutya szomorúságával nézett, amely állatot megkorbácsolták.
– S maga vigyázott Hutchingsra?
– Igen. Legalábbis kellett volna. A pasasnak ebben a lakosztályban volt találkozója a nővel, de félt is egyedül lenni vele.
Hutchings tagbaszakadt szőke férfi volt, valamiféle szerszámgéppel készített izompacsirta-alkotás, akit arra idomítottak, hogy eljátssza Starman kapitányt. Kétségtelen, hogy legalább annyi hibája volt, mint egy papi rendből kiugrott miniszternek, de a testi gyávaság valószínűleg nem tartozott ezek közé.
– A pasas félt a nőtől? – kérdeztem.
– Az asszony két nappal ezelőtt megpróbálta lelőni őt.
– Miért?
– Hülyére vette, s az nem tetszett neki.
– Hülyére vette, kivel? 
Vállat vont.
– A feleségével.
Kibámultam az ablakon, lenéztem az áprilisi délutánra. A városnak ebbe a körzetébe be sem engednek, ha kisebb kocsit vezetsz, mint egy Packard, de még jobb, ha huszonnégy óránál nem régebben viaszoztad, políroztad és fényesítetted. Futólag még egyszer átnéztem a lakosztályt. Óriási márvány előcsarnokának egy része odalent némileg a Quo Vadis egyik díszletét sugallta, s tele volt olyan sztárok fotóival, akik az évek során laktak itt – a fiatal Doughlas Fairbanks, Jr., Clark Gable és maga Garbo. Megpróbáltam elképzelni őket, amint hollywoodi vidámsággal vihorászva üldögélnek a rideg szobában, de valahogy e hűvösség ellene dolgozott a nosztalgiám érzékelő képességének.
A számba téve a pipámat, visszafordultam Hanrattyhez.
– Hanratty, mi az ördög folyik itt?
– Tudja, hogy mit mondtam, mit nem tennék?
– Igen.
– Megtettem.
Kimondtam egy szót, amely meglehetősen közönségesen hangzott e szoba kifinomult levegőjében. Három év alatt ötször vittem – és hoztam – Hanrattyt azokba a diszkrét motelkinézetű kórházakba, ahol az ágyakhoz szíjazzák a részegeket és hagyják, hadd ordítsanak a lassan múló mély sötétségben. Ötször hitte azt, hogy „kigyógyult”. Ötször. Feltételezem, ez lehetett a módja, hogy megpróbáljam visszafizetni neki, amiért segített az engedélyemnél.
Most könnyek voltak a szemében. Csaknem az enyémben is.
– Mindez elég egyszerű, Philip. Ő – Susan Ames, itt volt a soron következő Mrs. Hutchings. De aztán az első Mrs. Hutchings, Darla újra közeledni kezdett exférjéhez. Néhány nappal ezelőtt a pasas megpróbált szakítani Susannal, s ekkor történt, hogy a nő megkísérelte lelőni.
– Ismét csak nem volt rendőrség?
– Nem volt rendőrség. Ő egy hős a kölykök szemében. Nem bírná el az ilyesfajta nyilvánosságot. – Megrázta a fejét. Mondania sem kellett. Szánalmasan nyilvánvaló volt. – Nos, a másik szobában üldögéltem mialatt Hutchigs és Susan társalogtak, és... – A fejét tapogatta újból.
– Mennyi van az üvegben?
– Egy korsónyi.
Megint eleresztettem egy mocskos szót.
– Szóval elkezdett inni és...
– Mindössze néhány kortynak indult, Philip. Becsületszavamra.
– Kiütötte magát. 
Szünetet tartott.
– Igen.
– S mialatt magán kívül volt...
Ő fejezte be helyettem: A nő megölte őt.
Most láttam, hogy miért is nem akart bármiféle nyilvánosságot ennek a dolognak. Nem juthatsz túl sok testőrfeladathoz, ha úgy ismernek, hogy eszméletvesztésig iszod magad. Netán azt a személyt, akit feltételezhetően szemmel kell tartanod, megölik.
Morgó hang hagyta el a torkát, s mihelyt beszélni kezdett, elsírta magát. Öregnek látszott, olyan fajta öregnek, amely öregség képes megrémiszteni, ha látod, olyan fajta öregnek, amelynek láttán azt reméled, nem élsz addig, hogy magad is ilyenné válj.
– Hogyan másszak ki ebből a mocsokból?
– Vegyük végig. 
– Mi?
– Vegyük végig. Mutassa meg, hogy hol volt maga, és hol voltak ők, s hogyan talált rájuk.
– Igen – mondta –, jól van. – Hátrafeszítette a vállát, s kézfejével megtörölte csepegő vörös orrát, aztán egy másik Chesterfieldet tett az ajkai közé.
– Elég egyszerű volt.
Tíz percig tartott, amíg végigmentünk az egész dolgon. Amikor magához tért, zokogást hallott a szomszéd szobából, s ahogy átment, Susan Amest Hutchings mellett üldögélve találta. Hutchings jó ideje halott volt. Susan pedig egyfajta mély, traumás önkívületbe esett.
Amikor túl volt azon, hogy mindent végigvegyen velem, oda jutottam, ahová ő jutott, éppen Ames asszonyhoz.
Leültem és megfogtam a nő hideg kezét. Az ujjbegyeimmel finoman megérintettem egyik orcáját, majd az arcát az enyém felé fordítottam.
– Beszélnem kell magával, Susan. Beszélnem kell magával.
De semmi nem volt a nő szemeiben. A nagyáruházi próbababa szépsége volt az övé, ironikus üresség a tökéletes erotikus vázban.
– Susan – szóltam újra. – Susan. 
De én jobbat tudtam. Sokkal jobbat. 
Amint felálltam, Hanratty azt kérdezte:
– Ki tudja hagyni a nevem az újságokból? 
Azon kaptam magam, hogy a fejemet rázom.
– Úristen, Hanratty. Megpróbálom, de maga nem éppen a polgármesterrel beszél, tudja.
– De maga ismer embereket, Philip. Fontos embereket. 
– Igen – feleltem –, akár a háziuram a lakbérfizetési napon. 
Még egyszer megismételte. – Éppen csak szükségem van egy kis segítségre, Philip. Mindössze egy apróra.
Az előszobában meghallottam a fényes cipők nyikorgását az elvékonyodott kárpiton.
A hang adott egy ötletet.
– Várjon itt. 
– Mi?
– Várjon itt – mondtam.
Az előszoba távoli végében világos volt, s porszemcsék lebegtek az erős délutáni napfényben. Egy néger alkalmazott a gyarmati idők fáradtságával tolt egy kocsit, valamint egy vidám fiatal pár – aki éppen végzett azon eldobható házasságtörések egyikével, amelyek majdnem kötelezőnek számítanak itt – ment fütyörészve a felvonók felé.
Egy alkalmazott hajolt a jéggéphez, egy kifutófiú, akinek szürke nadrágja fényes, vörös dzsekije kopott volt, zsíros haján az apró boysapka ostobán nézett ki. Azt hiszem, a kölykök kacsaseggnek hívják ezt a hajstílust. A fickó legalább harmincéves volt.
– Maga dolgozik ezen az emeleten, délutánonként?
– Ki akarja tudni?
– Én akarom tudni.
– Szóval maga akarja tudni. Ez aztán a klassz dolog, haver. – Egyik kezét felemelte, hogy felhangosítsa a kis fehér plasztik rádiót. – Elvis – mondta. – Komálom.
Egy kölyök, olyan valószínűtlen névvel, mint Elvis Presley énekelt egy kis mintaslágert, amelynek „Heartbreak Hotel” volt a címe és a világ úgy fogadta, mintha maga Krisztus küldött volna egy levelet az egész bolygónak.
Rátettem a kezemet a kifutófiú csuklójára és azt mondtam:
– Én magam egy Glen Miller-ember vagyok. – Aztán egy ropogós ötdollárost tettem ostoba vörös kabátja zsebébe.
– Máris jobb a hallásom.
– Nem a maga hallása az, amiért aggódom – mondtam. – Van egy asszony a hatszázkettesben.
Nyilvánvalóan látta. Nyilvánvalóan tetszett neki.
– Biztos úgy van – vigyorgott. – Egy maca.
– Ma délután látott vagy hallott bármit is vele kapcsolatban?
– Nem.
– Látott vagy hallott bármit is a szobában? 
– Nem.
– Biztos benne?
– Miért hazudnék?
A rádió felé bólintottam.
– Nem vagyok biztos abban, hogy hiszek bárkinek, aki szereti az olyan zenét, mint ez.
– Hé, haver – szólt. – Az ilyen embereknek, mint mi vagyunk, ez egyfajta lehetőség, hogy fiatalok maradjunk.
– Ha ez a fiatalság, nekem adja oda a hintaszékemet. 
Újból odahajolt a jéggéphez, s kockákat mert egy műanyag vödörbe. Három vájkálás után rázni kezdte a kezét.
– Lefagynak az ujjaim. Elkezdhetnék kesztyűt viselni. – Aztán azt mondta: – Hé, kesztyűk.
– Kesztyűt, mi?
– Ez emlékeztet rá, hogy mit mondott a nő.
– Ki mondta?
– A maca a hatszázkettesben.
– Azt hittem, hogy semmit nem mondott.
– Gyanítom, hogy valamiképpen elfelejtettem. Az elejtett retiküljéről, meg mindenről.
– Elejtette a retiküljét?
– Igen, amikor hárman bementek a szobába.
– Ki volt az a három?
– Nos, a hölgy, egy korombeli fickó, aki úgy nézett ki, mint aki valaha valószínűleg zsaru volt, s az a szépfiú, aki Starman kapitányt játssza, vagy valami ahhoz hasonló csepegős dolgot.
– Szóval elejtette a retiküljét?
– Igen, s a kesztyűje kiesett, aztán egy kis gyógyszeres üveg is. És ez volt az, amikor Starman kapitány dühös lett.
– Miért?
Vállat vont. A bojt a vállapján hátra és előre lengett, akár a szoknya a Hawaii-táncoslányos lámpán.
– Az asszony mondta, hogy nem kellene elvinnie őket az ivászatra.
– Ez minden?
– Bezárták az ajtót. Ez minden, amit hallottam.
– Nem hallotta, hogy veszekedtek vagy bármit?
– Nem volt igazi veszekedés. A pasas éppen csak odamondogatott. Aztán, mint mondtam, bezárták az ajtót. – A jégtartálya felé bólintott. – Ez minden, haver?
– Igen, haver, ez minden.
Visszatérve a szobába Hanratty azt mondta:
– A fickó kezd bűzleni.
– Én is úgy veszem észre.
– Ki kell hívni a zsarukat, ugye, Philip? – kérdezte újra. 
Kivittem onnan és beleültettem egy székbe. Nagyon rosszul nézett ki.
– Van valami maradéka?
Pontosan tudta, hogy miről beszélek. Mutatott úgy egy hüvelyknyit, és azt mondta:
– Odabent van. – A hálószoba felé bólintott. Bementem és kihoztam. Olcsó áru volt, amint az előre látható volt. A kezébe adtam. Hirtelen és szégyenkezés nélkül megitta. Csaknem obszcén volt, ahogy a torka dolgozott, amikor leslukkolta. Elfordultam, s inkább Susan Amest néztem. Csak egy mérőszalaggal lehetett volna leellenőrizni, hogy mozdult-e egyáltalán.
– Muszáj hívnom a zsarukat – mondtam.
A fickó megragadta a kezemet. Leprás ragadja meg így a pápát. – Ki tudja hagyni a nevem ebből, Philip? Meg tudja tenni, Philip, mi?
Sóhajtottam.
– Megkísérlem. Ez minden, amit mondhatok.
Felállt a székből, még mielőtt visszanyomhattam volna.
– Mi az ördögért nem ül le és hagyja, hogy hívjam a zsarukat, s hagyja gördülni ezt az ügyet.
– Vizelnem kell, Philip. Nagyon sajnálom. Újonc napjaim óta muszáj vizelnem, amikor ideges leszek. Nem tudok úrrá lenni rajta.
Sóhajtottam. – Rendben van, de siessen, jól van?
– Jól van.
Harcourt túlságosan is vidám volt ahhoz képest, hogy közvetlenül egy hulla mellett álldogált. Detektív volt, fiatal, s bizonyos szögből úgy festett, mint a színész, John Derek, akiért bármelyik tinédzser lány kész volt tönkretenni az életét.
Harcourtnak jó oka volt rá, hogy vidám legyen. Ő volt az, akit Starman kapitány halálának kivizsgálásával megbíztak. Éppen az ilyen váratlan lehetőségekből kovácsolódnak össze a karrierek.
Valamennyi ember ott volt, akire számítani lehetett, hogy itt lesz, kezdve az egészségügyi vizsgáló csoporttól – fehér kabátjukban úgy néztek ki, mint néhány szigorú gyógyszerész – egészen a kíváncsi fotóriporterekig, akik addigra belülről teljesen kitöltötték a személyzet bejárati ajtaját, amíg az egyik egyenruhás boy a törvény nevében az ajtó becsapásával nem fenyegetőzött.
Azt lehetne mondani, hogy Harcourt akadémikus ember volt, mivel az első négy mondatában csupán háromszor használta a „dehogy” kifejezést, amely messze alatta van egy átlagos Los Angeles-i rendőrének.
– Szóval maga ebben a szobában van? – kérdezte.
– Szóval ebben a szobában vagyok – válaszoltam.
– S maga látja, hogy vér áztatja a hölgy ruházatát és a kezeit.
– És én látom, hogy vér áztatja az ő ruházatát és a kezeit.
– S amott, az Hanratty? 
Bólintottam.
– Aztán maga kihívta a rendőrséget? 
Még egyszer bólintottam.
Olyan széles vigyora volt, mint egy fondorlatos észjárású politikusnak.
– Ha jól gyanítom, ez az. – Rámutatott az Ames asszonyságra, aki ekkorra olyan volt, mint valami álomkóros, aztán két egyenruhás ember elvezette.
Vakuk villantak, az asztalokat beporozták ujjlenyomatokért, aztán egy kövér zsaru ásítozott. Még a gyilkosság is unalmassá válhat.
– Maga tanúsítja mindezt? – kérdezte tőlem Harcourt.
– Igen.
Harcourt, aki kefefrizurát és olyasféle fekete szarukeretes szemüveget viselt, mint az előkészítő iskolások a beiratkozás napján, Hanrattyra pillantott és azt mondta: – Egy istenverte testőr a pasas.
Hanratty megbántottan kezdett kikászálódni a székéből, mintha pofon akarná ütni Harcourtot. Nyilvánvalóan rájött, hogy jobb, ha nem teszi, visszaült és engem bámult egy mély, ugyemegmondtamneked tekintettel a szemében.
Látványosan megveregettem a zsebeimet.
– A fenébe.
– Mi van? – kérdezte Harcourt.
– Nincs cigarettám.
Belenyúlt az öltönye zakójának zsebébe és előhúzott egy vörös és fehér csomagolású Cavalierst.
– Vegyen egyet az enyémből.
– Attól tartok, nőies vagyok manapság. Csak filterest szívok. Azt hiszem, lemegyek a földszintre és veszek magamnak egy csomaggal.
– Még nem végeztem magával.
– Mindössze öt percet kérek. Még a mamámtól is hozok igazolást.
Harcourt azt mondta:
– Öt perc.
Mielőtt a rendőrség megérkezett, valamint azt követően, hogy Hanratty újból bement a fürdőszobába átkutattam Susan Ames retiküljét, megtalálva a jogosítványát és egy sor érdekes dolgot. Úgy véltem, nem árt egy kicsit többet megtudni a nőről.
A jogosítványánál sokkal több segítséget nyújtott a doktor Farnhamtól származó számla. Nagy, vészjósló betűs LEJÁRT volt rajta felülbélyegezve. A számla fejrésze nem adott útmutatást arról, hogy miféle doktor ez a Farnham. A természeténél fogva is gyanakvó elmém tényleg gyanakvóvá vált.
Ezért aztán, amikor állítólagos küldetésem során, hogy szerezzek egy doboz füstszűrős cigarettát, elértem a hallt, az első dolgom volt egy telefonfülkéhez irányítani magam, s felhívni doktor Farnhamot.
A titkárnő, aki kétségtelenül Hermann Goering keze alatt tanult, először annyira volt együttműködő, mint egy apáca egy orgián. Azonban mihelyt egy kicsivel többet hazudtam arról, hogy a Los Angeles-i Rendőrségtől hívom, elhelyezett némi napfényt a hangjában.
Doktor Franham huszonhárom másodperccel később jött.
Rövid, ám annál tanulságosabb beszélgetést folytattunk Susan Amesröl. Egyáltalán nem vett igénybe sok időt, megköszöntem a doktornak, és letettem a kagylót.
Aztán, mivel a sztárok, főleg a tévésztárok nem szerepelnek a telefonkönyvben, felhívtam a Televíziós Színészek Útmutatóját és Robert Hutchings ügynökének neve felől érdeklődtem. A pofától – némi színlelt, ártatlan füllentés ellenében – megkaptam Hutchings otthoni számát, és felhívtam.
Tudva, hogy amit teszek, legalább olyan kockázatos, mint nyíltan érdeklődni a pasas szexuális életéről, tárcsáztam a számot, és – amennyire felidézhettem – a Hanratty-szerű reszelős hangon azt mondtam:
– Minden lezajlott, és itt vannak a rendőrök. – Nagyon gyorsan beszéltem, remélve, hogy a hadarás segíthet.
A vonal másik végén lévő asszonytól, azt hallottam:
– Hála istennek.
– Várom a többi pénzt. 
Kissé ingerült lett.
– Tisztában van a megállapodásunkkal, Hanratty, maga... 
Letettem, majd egy olyan cifra felvonóval, mint egy gazdag ember koporsójának a belseje, visszamentem az emeletre.
Harcourt ekkor engedte be az újságírókat. Olyan sokat mosolygott, mint a fogpasztareklámokban szereplő szépfiúk.
A riporterek egyike arról beszélt, hogy a hatéves gyermekét mennyire összetöri, ha meghallja, hogy Starman kapitány meghalt. Igaza lehetett. Még képes vagyok visszaemlékezni arra a napra, amikor anyám mondta nekem, hogy Fatty Arbuckle börtönbe kerülhet. A fiatal elméket nem kellene ilyen dolgokkal terhelni.
– Igen – nagyképűsködött Harcourt –, nyilvánvaló. A nő féltékeny volt, mert a pasas visszament a feleségéhez, s ezért megölte őt.
Odamentem, ahol Hanratty a székében ülve kibámult az ablakon. Azt mondtam:
– Tudom, hogy mi történt, Hanratty. Mi az ördögért tette ezt?
Próbáltam suttogni, de mondhatom nem sikerült, az emberek így is felfigyeltek ránk.
A riporterek gyűrűjébe léptem és azt mondtam:
– Hanratty ölte meg.
Az utóbbi kevesebb, mint húsz percben Hanratty másodszor állt fel a székéből úgy, mintha el akarna csépelni valakit. 
Azt mondtam:
– Együtt vitték véghez Mrs. Hutchingsszel. Ismerték Susan Ames lelki problémáinak kórtörténetét, amelyek alkalomadtán erőszakhoz vezettek, így az asszony tökéletes balek volt mindennek a véghezviteléhez. A nő egy pszichológus, doktor Farnham kezelése alatt állt, ha akarják, ellenőrizzék.
– Nem kétséges, hogy Mrs. Hutchings egy csomó biztosítási pénzt bezsebel a férje után. Így aztán hatalmába kerítette Hanrattyt, akit férje testőrnek bérelt fel, s kötött vele egy egyezséget. Ha Hanratty megöli a férjét, s úgy tünteti fel, mintha Susan Ames tette volna, kap egy jókora adagot a biztosítási pénzből. Nem így történt, Hanratty?
Mielőtt reagálhatott volna, azt mondtam:
– S engem bevont mint tanút. Feljöhettem ide, hogy láthassam, minden úgy fest, mintha valóban Susan Ames ölte volna meg Robert Hutchingst. Ezáltal Hanrattynek lehetett egyfajta közvetett tanúja, megtámogatni a történetét. Tanúsíthatnám, hogy minden úgy nézett ki számomra, mintha a nő lenne a gyilkos. Meglehetősen hitelt érdemlő lehetnék a tanúk padján és Hanratty tudta ezt. Bizonyos értelemben én lettem volna az alibije.
Harcourt – nem ugyanaz az ember, aki fölényeskedett – azt mondta:
– És éppen ez volt az, amiért Hanrattyt a szobában tartottam. – Mint bármely jó politikus smasszer, megérezte, hogy a zenészek kocsija gördülni kezdett, és fel akart ugrani rá.
– De maga azt mondta, hogy Susan Ames volt a gyilkos – szólt oda Harcourtnak egy kölyök azok közül, akiknek vinnyogó Jimmy Olsen-hangjuk volt.
– Csupán azért, mert így akartam Hanrattyt a biztonság hamis érzésében tartani. – Aggódóan pillantott rám. – Így van, Marlowe?
– Így van – feleltem. – Harcourt mindvégig tudta.
– Ember – mondta vinnyogó hanggal a kölyök. – Ez aztán a sztori. – Azt a benyomást keltette, mint aki a múlt héten került ki az újságíró-iskolából.
A szolgálati felvonóval mentem le Hanrattyvel és a bilincseivel, valamint két nagydarab, hallgatag zsaruval.
Hanratty egészen rossz állapotban volt. Megpróbáltam nem odafigyelni, hogy reszket.
– Bárcsak tudnám, mit mondjak, Philip.
– Hát hogyne.
– Haragszik?
– Nem kellene beszélnünk róla, Hanratty. Egyáltalán nem kellene beszélnünk róla.
– Sosem voltam fondorlatos. Úgy értem, az alakulatnál.
– Tudom. 
Sírni kezdett.
– Tudja, mit mondott nekem a feleségem, amikor haldoklott, Marlowe?
– Nem – mondtam. – Nem, nem tudom. – A hangom alig valamivel hangzott jobban, mint Hanratty-é, s abban a pillanatban tudtam, hogy miért kedveltem őt mindig is. Ő volt az én idősebb változatom. Fiatalabb napjaiban, amikor még vidám és sikeres volt, olyasvalaki volt, aki én szerettem volna lenni. Most olyan volt, hogy félelemmel töltött el: ilyen lehetek.
– A feleségem azt mondta: „Sosem voltál az, aki lehettél volna.” Tudja, Marlowe, neki volt igaza.
Sírni kezdett, olyan hevesen, hogy fuldoklott. Rám zuhant, és én tartottam őt. A két zsaru egymásra nézett és a fejét rázta.
Amikor megint összeszedte magát, ott, a kicsi olajszagú felvonóban, azt mondta:
– Nem tudom, mit mondjak. Tényleg nem tudom.
– Ez benne a szörnyű – feleltem, éppen amikor a felvonó zökkenve megállt, és a túldíszített ajtók nyitódni kezdtek. – Nincs mit mondani, Hanratty. Tényleg nincs.
Kiléptünk a délutánba, amely múlóban volt, impozánsan, bíborra és borostyánszínűre festett éggel s a pálmalevelek tücsökzizegésével a szélben, aztán a zsaruk betették Hanrattyt a kocsiba, ő pedig nem nézett vissza rám. Egyáltalán nem nézett vissza rám.
Pokoli szívességet tett vele mindkettőnknek.
***
Hemingway-t kivéve Chandler bármelyik írónál sokkal többet tanított meg nekem arról, hogy a nyelvezet legalább annyira fontos, mint a történet, és meglehet legalább annyira, mint a karakter. Mindezt elég egyszerű bizonyítani, magándetektív-történetek százait mondták el, majd felejtették el végképp. Chandlerre vajon miért emlékszünk ennyi év után? A sztorijai miatt? A legtöbb esetben nem volt különösképpen tehetséges történetszövő. A karaktereiért? Igen is meg nem is. Néhány ragyogóan megalkotott volt, de a legtöbb alig valamivel volt több sablonnál, s filmsztereotípiánál. Mindig kíváncsi voltam, vajon valóban van ennyi gengszter a világon? Nincs, Chandlerre a mondataiért emlékezünk, amelyek különlegessé tették a megszokottat, és a sablon vadonatúj volt. Ütései óramű pontosságúak. Tarantellapókja ott van a piskótatortán. A túlfűtött melegház és a tönkretett zsarnok, ölében a takarójával. Mindent összevetve, Chandler legalább egy nagy regényt adott nekünk; a legjobb magándetektív-történet, amelyet valaha írtak, vitathatatlanul az „Elkéstél, Terry!” Ez a detektívirodalom Gatsbyja, senki nem képes annál többet elmondani.
Ed Gorman

Az Ördög Játszótere
James Grady
1957
S
uplee egy viharvert hármas vályogépület-együttes volt egy napégette homokos és kietlen síkságon, 224 mérföldre Los Angelestől északkeletre, ahol az országút az US91-es autópályát keresztezte. Két kocka alakú ház ült meg az országút egyik oldalán. E fekete kígyó túloldalán pedig egy kamionos kávézó és egy üzemanyagtöltő állomás helyezkedett el. A kocsim fenn volt az emelőn a garázsban, én pedig egy csésze kávét szürcsölgettem, s úgy tettem, mintha a menüt tanulmányoznám, jóllehet a következő lépésemet fontolgattam, amikor besétált ő.
Valamennyien odafordultunk, hogy megbámuljuk: a beatnik pár a szomszéd asztalnál, a kamionsofőr, aki a bárpultnál lévő székre telepedett le és egy újságot olvasott, a kávéskannánál a sofőr bögréjét töltő pincérnő, valamint a pénztárgép mögött lévő nagydarab pasas. A nőnek szél borzolta hosszú barna hajfürtjei voltak, egy légierős bőrdzsekit viselt a patentekkel összekapcsolt cowboy-ing, a khaki nadrág és az elnyűtt fekete mellény fölött. A retikülje fekete volt és nagy, valószínűleg a korzóra készült. Amikor a haját elsimította az arcából, páratlanul gyönyörű volt, széles ajkakkal, finom orral és tiszta, zöld szemekkel. Vibrált körülötte a levegő. Betájolta magát, odament a bárpulthoz, aztán a kamionsofőr mellett megivott egy pohár vizet.
– Lerobbantam – mondta, a pultra téve az üres poharat –, mintegy egymérföldnyire visszafelé. Van magának vontatója?
– Kiszáradt? – jópofáskodott a pincérnő.
– Kerítsd elő Billyt – szólt oda a pincérnőnek a pénztárgép mögött lévő pofa. Egy nyitott ajtó kötötte össze a kávézót a garázzsal. Látni lehetett a kocsim kerekeit, hat láb magasan a beton fölött.
A pincérnő odasétált ahhoz az ajtóhoz, és beordított egy overallban lévő kölyöknek.
– Mister – szólt hozzám Billy, mihelyt bejött a garázsból –, levettem két kereket, de nem találtam...
Billy észrevette a lányt, s elment a hangja. A naptár azt mondta, hogy nagyjából azonos korúak, de a naptár hazudott.
– A hölgynek egy vontatóra van szüksége – mondta a pénztáros férfi. – Nagyjából egy mérföldre vissza, északnak. Ugye?
– Igen – felelte a lány. – A fivéreim a kocsinál maradtak. 
A kamionsofőr fogpiszkálója sarkot cserélt a szájában.
– Úgy érti, hogy van két férfi a kocsiban, s hagyták, hogy maga gyalogoljon? – kérdezte.
– Persze. – A lány rámosolygott Billy-re. A kölyök elpirult.
– Miféle pokolfajzatok azok? – kérdezte a sofőr. – Hagynak gyalogolni egy nőt. Ez idekint nem olyan biztonságos, mint a városban.
– Hank – szólt Billy a pénztár mögött lévő férfihoz, felém bólintva –, nem tudok rájönni, hogy mi okozza a zajt e fickó kocsijában. Még fent van az emelőn.
– Menj és húzd be őket – mondtam, hálálkodva a szerencséért. – Nekem nem sietős.
– Mindjárt veled megyek! – mondta a kölyök a lánynak.
– Menj nélkülem – felelte ő, és Billy arcára csalódottság ült ki. – Ez az egyetlen lerobbant autó a környéken. A srácok majd vigyáznak rád.
Billy távozott a vontatóval. A lány a sofőrtől egy székkel távolabb ült le, hátát a pultnak támasztotta, s a társaságunk többi tagját figyelte. A sofőr egy forró marhasültes szendvicset rendelt. A beatnik pár azért siránkozott, mert nem volt a menüben szendvicstorta, majd hamburgert rendeltek.
– Maga mit óhajt? – kérdezte a pincérnő, amikor hozzám ért.
– Sült húsos szendvicset – válaszoltam.
– Mi baja a kocsijának? – A kitűzőjén Anna volt olvasható.
– Kérdezze meg Billyt – mondtam. – Sokan élnek ebben a városban?
– Nem elegen, hogy város legyen – mondta Anna, mi pedig nevettünk –, én és Billy Bakerből kocsikázunk át.
A lány fogta a retiküljét és bement a mosdóba.
– Kik élnek itt?
– Költözködés miatt szemlélődik? – Elmosolyodtam, ő pedig azt mondta: – Csak Hank, a tulajdonos, Sal, a szakács, és egy pásztor meg Hell, ő egy részeges alak.
– Sokan veszik igénybe a buszt itt a környéken? – kérdeztem a falon lévő Greyhound jelzés felé bólintva.
– Nincs sok ember a környéken. Kocsi kell, hogy ide eljusson az ember, ha van kocsija, miért venné igénybe a buszt? Maga miért akarja tudni mindezt?
– Nincs semmi különös oka.
Egyike volt azon csípős sivatagi napoknak, amikor a hőmérő azt mondja, hogy ingujjban lehetsz, de a szél száraz, hűs, és ezerszám hordja a tűszerű porszemeket. Lehajtottam a kávémat és azt fontolgattam, hogy levetem a zakómat, amikor a lány kijött a mosdóból. Billy újból elpirulhatott volna. A lány kifésülte a haját, hogy egészen a vállára omolt, arcát megmosta, ajkait pedig sötétvörösre festette. Kibámult az ablakon.
– Csak a rettenetes adag semmi odakint – mondta.
– A térkép az Ördög Játszóterének nevezi – tette hozzá Hank.
– Neki nincs szüksége különleges helyre – bölcselkedett a lány.
– Ami azt illeti, maga mindent tud, ugye? – recsegte Hank.
– Eleget – hangzott a felelet. A pénztár mögötti hűtő felé bólintott. – Van valamilyen söre?
– Van valamilyen személyi igazolványa? – kacsintott Hank a lányra.
A lány lebiggyesztette az ajkát, hátat fordított a pasasnak, és leült egy székre.
– A fiúk sört akarnak majd – mondta mindenkinek és senkinek.
Az első ablakon keresztül láttam, hogy a vontató lefordul az autópályáról, egy piros Dodge-ot vontatott. Billy betolatott a Dodge-zsal az üres garázsba. Két férfi ugrott le a vontatóról és a kávézó felé tartottak.
Úgy sétáltak be, mintha az övék lenne a hely. Az első egy Levi's dzsekit viselt egy fehér póló fölött, felhajtott szárú kék jeansszel és fekete gépészbakanccsal, amelyet olyan sarkúra terveztek, hogy a fickó hat láb magasnak érezhesse magát. Csinos fiú volt, olajozott, hátrafésült piszkosszőke haj, sápadt bőr, vad vigyor és táncoló kék szemek. Társa egy régi fazonú vászon porköpenyt viselt, amely a térde alattig betakarta. Az arcáról leolvasható volt az I. Q-ja, jócskán belül a két számjegyen. Bal lábára bicegett.
– Hogy vagyunk, Nora? – kérdezte a szépfiú. Megállt az ajtónál. Tekintete felmérte a szobát. A bicegő a pénztárhoz sétált és sört kért Hanktől. Hank kinyitotta a hűtőt.
– Szóval ti ketten vagytok azok a hősök, akik a lányt küldték el segítségért – mondta a sofőr, megpördülve a székén szembefordult a szépfiúval.
– Gyanítottuk, hogy senki nem tud nemet mondani neki – mosolyodott el a szépfiú.
– Talán egy igazi férfival kellene utaznia. 
A Nora nevű nő figyelmeztette: – Jesse!
– Megfelel neki, ami van – mondta Jesse, a szépfiú. 
A bicegő a pénztárnál felnevetett.
A kamionsofőr méltatlankodva csóválta a fejét, visszafordult a tányérjához és az újságjához.
– Mi a helyzet errefelé? – kérdezett bennünket Jesse. A beatnikek nem figyeltek rá. Én megvontam a vállam.
A garázshoz vezető ajtó kinyílt, és Billy jött be.
– Uram – mondta Jesse-nek –, ellenőriztem a maguk motorját és...
– Megmondtam, hogy ne piszkálja – Jesse hangja rideg volt.
– Hé, az én dolgom a kocsik javítása. Tudta, hogy egy rakás lyuk ékteleníti a hűtőjét?
– Nem – mondta Jesse.
– Hogy a pokolba nem tudta? – folytatta Billy. A bicegő nekitámaszkodott az ablaknak, s Hanket meg Annát figyelte a pult mögött. – Úgy néz ki, hogy valaki rálőtt a maguk kocsijára.
A sofőr felállt, néhány bankjegyet dobott a pultra az újságja mellé. Levette a szemét a két székkel arrébb lévő Noráról és továbbsétált a bejárati ajtó felé, ahol Jesse állt.
– Hová megy? – kérdezte Jesse.
– Vissza az útra – a sofőr hangja feszült volt. – Éjfélre el kell érnem Texast.
– Rengeteg ideje van – mondta Jesse. – Üljön le egy rövid időre, meghívom egy csésze kávéra.
A sofőr kemény lengőütést vitt be csípőből. Az ököl lecsapott Jesse állára, s a kis ember a padlóra zuhant. A sofőr átlépett Jesse lábán, s megragadta az ajtókilincset, miközben én feltápászkodtam. Jesse pördült egyet, s egy revolvert kapott elő. A fegyver háromszor dördült el. Két vörös kör bukkant fel a sofőr hátán és egy bíborvörös vonal húzott határt oldalt a fején. Félig kívülre, félig belülre zuhant el az ajtóban.
A bicegő egy rendőrségi rohamfegyvert húzott elő a köpenye alól – s most már tudtam, hogy miért biceg. A fegyver Hankről felénk hintázott, majd megint vissza.
Nora a székén ült, retiküljét markolva.
– Te – visított Jesse Billyre, aki az összerogyott, nyitott szájú, sápadt sofőrt bámulta. – Húzd ide be!
Amikor Billy nem mozdult, Jesse pofon ütötte. Billy behúzta a sofőrt a kávézóba. A beatnik asszony visítozott.
– Fogd be – üvöltötte Jesse. Majd Hanknek: – Ki van odakint, hátul?
– Csak... csak a mexikói szakács!
– Scooter! – A bicegő kizavarta Hanket és Annát a pult mögül, aztán berohant a konyhába.
A beatnik nő újból visítozott.
– Kussoltasd! – ordított Jesse. A pasija a nő szájára nyomta a kezét.
– Mindannyian! Amoda!
A többiek csatlakoztak hozzám a falhoz.
– Vigyétek őt magatokkal.
Billy és én a csoporthoz húztuk a sofőrt. A fejsérülése nem volt súlyos, de a fickó öntudatlan volt.
– Halott? – kérdezte Jesse.
– Nem. Eddig csak gyilkossági kísérlet.
Jesse nevetett. Scooter egy fekete göndör hajú férfit terelt kifelé a konyhából, oda hozzánk; Salt, a szakácsot. A férfi bőre sárgászöld volt. Sal hosszú ujjú fehér inget viselt.
– Ki van még ebben a városban? – kérdezte Hanktől Jesse. 
A kávézótulajdonos hebegett, az autópályán túl lévő két ház közül rámutatott az egyikre.
– Cs... csak egy alkoholista. Louis. Valószínűleg odaát van.
– Hívd át őt, Scooter. 
Scooter kirohant.
– Most pedig – mondta Jesse a revolvert himbálva a kezében –, fogadok, hogy erre nem számítottak.
– Mit akar? – siránkozott az asszony. – A pénzünk...
– Jó ötlet. Nora, fogd az erszényüket.
Billy mellettem állt; amikor Nora hozzánk ért, odasúgta:
– Legyenek óvatosak!
Jesse cowboy-stílusban körbelendített egy széket, s leült. Nora odavitte hozzá az erszényeket. A fickó az egyik szemét rajtunk tartotta, szabad kezét pedig arra használta, hogy kihúzza a zöldhasúakat. Szerencsém volt, hogy nem kattintotta fel a levéltárcámat, s nem találta meg a különleges megbízotti jelvényt.
Scooter egy zilált embert taszigált be a bejárati ajtón, oda a csoportunkhoz: Louist, a pásztort, a fickó bűzlött a whiskytöl.
– Ez nem éppen az, amit elterveztünk – mondta Jesse.
– Miféle terv? – csattant fel Nora.
– Egészen mostanáig nem siránkoztál – mondta Jesse. Az asszony elgondolkodott, s a cipőjére meredt.
Scooter siránkozott: – Mikor kerülünk ki innen? 
Jesse elmosolyodott. – Éppen, hogy megérkeztünk.
– Itt lesznek a rendörök.
– Talán itt lesznek, talán nem.
– Észreveszik azt az egyet a vizesárokban, s megtalálják a kocsiját.
– Ezek elhagyatott utak – mondta Jesse. – Sosem tudhatod, ki talál meg. Vagy mikor.
A szél megzörgette a zsaluzott ajtót.
– Éhes vagy? – kérdezte Jesse. Scooter bólintott. Jesse meglengette a pisztolyt a tulaj felé. – Készíts nekünk néhány burgert, ember.
– Én nem vagyok szakács – felelte Hank. A göndör hajú ember felé bólintott. – Sal az.
– Azért fogadta fel, mert jól főz? – kérdezte Jesse.
– Azért fogadtam fel, mert őt találtam. Ő főz, én pedig a tulajdonosi teendőket végzem.
– Fogadok, hogy maga aránylag tisztességes ember, ugyebár? – mosolygott Jesse.
– Átkozottul az! – bizonygatta Hank. Egy pillanatra elfeledkezett a fegyverekről. – Én nem vagyok olyan, mint mások. Mindnyájukkal tisztességesen bánok, színessel vagy mexikóival, ha tudják, hogy mi a dolguk.
– Maga jó ember – mondta Jesse. – Ugye, Sal?
– Találkoztam már rosszabbal is – válaszolt a szakács. Erős akcentusa volt, s mélyebb torokhangja, mint a legtöbb mexikóinak.
– Talán rá tudnánk venni, hogy adjon magának némi emelést – mondta Jesse.
– Csak azt akarom, hogy békén hagyjanak – válaszolta Sal.
– Nem erőszak a disznótor, amigo – mondta Jesse. – Scooter, vidd vissza Salt a konyhába, süttess vele néhány burgert. Útközben szedd ki a zöldhasúakat a kasszából. És nézz ott körül, jó alaposan.
– Mennünk kéne – rinyált Scooter, ugyanakkor Salra himbálta a fegyvert.
– Légy jó fiú – mondta Jesse a szakácsnak. – Engedelmeskedj.
– Azt tudom, hogy hogyan kell. – Sal továbbsétált a konyha felé. Scooter nem sokkal később odahívta, miközben a kasszát ürítette. Scooter mosolygott, benyúlt a pult alá, s egy harminc-harmincas emelőkaros, nyerges, huzagolt akció Winchesterrel bukkant fel.
– Indiánokra vár? – kérdezte Jesse. Scooter nevetett. Pisztoly az egyik, Winchester a másik kezében, visszamasíroztatta Salt a konyhába. – Van még valami?
A tulaj megrázta a fejét.
– Uram – mondta Anna, a pincérnő. – Megyek, a pult alól előveszem az elsősegélycsomagot, és ellátom ezt az embert.
– Fáradjon nővér.
A sofőr a hátán feküdt, mellkasa lassan mozgott, átfordítottam, s leszakítottam róla az ingét. Több vér kellett volna, hogy folyjon a hátán lévő két lyukból.
Jesse a huszonkettes revolverét lóbálta. – Szerencsés fickó, hogy nem csomagoltam komolyabb fegyvert.
– Ó, ő tényleg szerencsés – mondtam, mialatt Anna odajött az elsősegélydobozzal.
– Segítek – szólt Nora. Jesse összevonta a szemöldökét, ahogy a nő elment mellőle, s mellettem állt meg. – Eddig még sosem láttam meglőtt embert.
– Hogyne látott volna – suttogtam. Ha Jesse hallott is engem, nem adta jelét. Nora elpirult. – Hányat lőttek le eddig?
– Hallgasson – suttogott vissza. – Meghall bennünket.
Anna és én szorítókötést raktunk a sofőr hátán lévő sebre, s tettünk néhány tapaszt a koponyájára. Nora néhány pillanatig bennünket nézett, majd beoldalgott a konyhába.
– Segítsen nekem – mondtam a beatnik férfinak. A pofa zöld kordbársony zakót, khaki nadrágot s fekete garbót viselt, amely illett a halvány szőke barátnőjén levőhöz. A férfinak szakálla, kusza haja és vékony csuklója volt. A sofőr hörgőhangot hallatott, amint felemeltük, a beatnik nő pedig sírni kezdett. A konyhából sercegve megérkezett a sült hús.
– Szent Habakkuk! – suttogta Billy, az arcára visszatért a szín. A sofőrt keresztbe fektettük az asztalokon, amelyeket Billy tolt össze.
– Kik maguk, emberek? – kérdezte a beatnik asszony. – Mit akarnak?
– Hölgyem – mondta Jesse –, azok vagyunk, akik csak lenni akarunk.
– Miért teszik ezt? – suttogta a nő. – Mi éppen csak úton vagyunk San Franciscóba.
– Hogy miért? – tárta szélesre karjait Jesse. – Mert megtehetjük.
– Uram – szólt Billy –, maguk komoly bajban vannak a rendőrséggel.
Jesse a kezébe temetve a homlokát hahotázott, hogy elfojtsa a kacagást.
– Valószínűleg ez az, amiről az újságokban írnak – mondtam, odabólintva az összehajtogatott újságra, amelyet a sofőr hagyott a tányérja mellett.
Azok a kék szemek felemelkedtek Jesse kezei alól, a fickó visszasétált a pulthoz, s felvette az újságot.
– Szóval, ezért nem bírt megmaradni a fenekén! – Jesse felolvasta nekünk a cikket: – „A rendőrség öt nyugati államban keres három gyilkossággal gyanúsított fiatalt, akik feltételezhetően Kaliforniába tartanak.”
– Hát nem mindenki Kaliforniába tart? – Vigyorgott, s folytatta: – „A rendőrség szerint a Wyomingbeli Rivertonban Jesse Edwards két nappal ezelőtt lelőtte és megölte Harley Bensont, barátnője mostohaapját. A hatóságok szerint a lány áldozat lehet,” ...Hah! „...egy áldozat, akit Edwards elrabolt. Mielőtt egy lopott kocsin elmenekült, Edwards megállt a városi börtönnél, ahol javítóintézeti szobatársa, a Scooterként is ismert Eugene Pandono ült betörésért. Edward rálőtt a börtönőrre és megölte, majd Pandonóval együtt elmenekült. A lopott autót Idahóban hátrahagyták, ahol a rendőrség egy kereskedő holttestére bukkant, ugyanakkor az áldozat kocsija eltűnt.”
– Halljátok ezt, emberek? Híresek vagyunk! Hé, bébi! – szólt ki a konyhába. – Most már tényleg elfoglaljuk a helyünket!
– Hol? – kérdeztem.
– Amerikában, tudja? – Jesse mosolygott. – Az egy nagy hely.
Sal és Nora sétált ki a konyhából pár tányér hamburgert és sült krumplit cipelve. Scooter az arzenállal jött mögöttük. A pultra tette a Winchestert, kiragadott három sört a hűtőből és az étkezőasztalhoz sétált. Salt küldték, hogy csatlakozzon hozzánk. Scooter és Jesse rajtunk tartotta a szemét.
– Hé, ember – nyavalygott Scooter. – Menni kellene, nem?
– Ebédidő van! – bólintott Jesse Hanknek. – Van itt wurlitzer?
– Ott van egy rádió a kávéskannánál – mondta Anna, a pincérnő.
– Nos, nővér – szólt hozzá Jesse –, hadd szóljon valami dallam.
Anna lassan elhaladt a letelepedett trió mellett, s bement a pult mögé. Bekapcsolta a rádiót, megkereste a híreket: Joe McCarthy meghalt, a fuvarozók társaságát korrupció miatt kizárták az AFL-CIO szakszervezeti szövetségből, Közel-Keleten a helyzet zűrös volt.
– Hallották, hogy Angliának van bombája? – kérdezte tőlünk Jesse, túlharsogva az életbiztosítási hirdetést. Vigyorgott. – 1957 van: most mindenki meghalhat.
Anna a pulton heverő fegyverre pillantott. 
Anélkül, hogy a nőre nézett volna, Jesse azt mondta:
– Felejtse el, nővér.
Anna felhangosította a rádiót és visszajött mellém.
– Maguk, emberek, felsorakoznak egy vonalban, hogy mindenkit lássak – szólt Jesse, mi pedig engedelmeskedtünk. – Leülhetnek.
Egy széket húztam Annáé mellé. Ha suttogunk, nem gondolom, hogy meghallhatnak bennünket a rádió miatt.
– Okos dolgot cselekedett – mondtam neki.
– Valakinek le kellene lőnie azt a fattyút.
– Valaki meg is teszi. Van több fegyver is itt? 
A fejét rázta.
– Mióta ismeri ezeket a fickókat? Nem amazokat. – Hozzátettem, hogy nem a trióra gondolok. – Hanket. A pásztor Louist. Meg a mexikói szakácsot.
– Sal talán nem is mexikói. Ha valaki nem fehér, fekete vagy indián, az Hanknek mexikói. Mi az ördögért érdekli?
– Csupán kíváncsiság – hazudtam.
– Én mindössze öt éve jöttem erre a vidékre – mondta a nő. – Maradhattam volna Buttében.
Billy közvetlen mellettem ült, kezét az overalljába dugta. – Amióta én megszülettem, Hank itt él. Neki lehet egy pisztolya. Talán ezek nem vették észre. Talán én...
– Ne olyan sietősen – mondtam. A triót teljesen lekötötte az ebéd. A garázsba vezető oldalsó ajtón keresztül láttam a kocsimat fent az emelőn. – Hol van az a kapcsoló, amely leengedi az emelőt?
– Uram, magának nincsenek gumijai a... – A pillantásom félbeszakította. – A kezelőkapcsoló a kabinajtó mellett van. A hidraulikának van egy főkapcsolója, éppen a sarok közelében. Átkapcsolhatná idebentről, s úgy ereszkedne le akár egy hatalmas hópehely, de...
– Én tudom, hogy hol van a kapcsoló – mondta Anna.
– Nem fog semmiféle zajt ütni, amikor lejön – mondtam. – Ha bármelyikük meg tudja tenni, amikor nem figyelnek oda, engedje le a kocsimat.
– Ki maga, uram? – kérdezte Billy.
– Gyerünk, Jesse – nyavalygott Scooter megint. – Fogjuk egyikük kocsiját és menjünk.
A rádióban a „Hetvenhat harsona” szólt.
– Scooter – mondta Jesse, hátradőlve a székében –, nem gondolkodsz. Ezért kerülsz mindig bajba.
Felálltam, s Scooter fegyvere rám szegeződött.
– Nem bánja, ha kicsit hátrasétálunk ide? – Az asztalon kiterített sofőr felé bólintottam. – Hogy megnézzük.
– Lassan mozogjon – mondta Jesse –, vagy maga is úgy végzi, mint ő.
– Hadd segítsek – mondta Nora. A nő hozta a retiküljét, s odacsapódott hozzám, a sofőr mellé. Zöld szemei fel s alá járkáltak a testemen.
A sofőr hideg és kiszáradt volt. Mellkasa nem mozdult, s nem vert a szíve. Nora engem nézett.
– A pasas rendben van – mondtam Jesse-nek. – Magánkívül van, de túléli.
És Nora tudta, hogy hazudtam.
– Maga valóban agyafúrt – suttogta. – Szükségem van egy valóban agyafúrt férfira, hogy kikerüljek ebből.
– Ott van Jesse – mondtam neki.
– Ez nem az, aminek látszik – közölte. Az ajkába harapott. 
Sal, a szakács és az őszes pásztor egyazon asztalnál üldögélt, külön a többiektől. Leültem közéjük.
– Soha nem láttam még ilyent, mint ez – szólt Louis, a pásztor. A keze remegett miközben egy cigarettát próbált sodorni. Dohány hullott a padlóra. Nora engem fürkészett, aztán a barátai és miközöttünk leült egy székre. – Még sosem.
– Biztos benne? – kérdeztem.
– Szóval, hogyan kerülünk ki innen? – siránkozott Scooter.
– Alabamában láttam egy fiút összevagdalva, egy bárban – szólt hozzám Louise. Sikerült neki megtölteni a papírt dohánnyal. Mindkét kezét használta, hogy az ajkához emelje a papírt, megnyalta és összesodorta. – Láttam, amint egy medve széttépett egy pásztort a fennsíkon negyvenkettőben, de soha senkit nem láttam lelőve.
Letelepedtem a székemre.
– Scooter – szólt Jesse –, igazad van. Előbb vagy utóbb itt lesznek a zsaruk. Valószínűleg lezárják az utakat. – Jesse szeme végigbarangolt rajtunk, s végig a kávézó falain. Észrevette a Greyhound jelzést. Mosolygott.
– Valamennyi autót megállítják majd – Jesse a sofőr felé bólintott –, s valamennyi kamiont. Ha a tragacsaik közül viszünk egyet, azzal nem jutnánk előbbre. Ez a hangyahúgyos hely egy buszmegálló, nem igaz?
Hank bólintott.
– Mikor érkezik a következő busz? – kérdezte Jesse.
– Két perccel négy után – felelte Hank. – Los Angelesbe megy.
– Hé, bébi! – kiáltott Norának Jesse. Az asszony érzéketlenül pillantott rá. – Hollywood! Te mindig is sztár akartál lenni!
Sal, a szakács balra mellém ült. Fehér ingének ujja be volt gombolva a csuklóján, kezeit pedig keresztbe fonta a mellén. Sok ember sokféle félelmét szimatoltam már túl a saját verejtékemen, de olyat még nem, mint amilyen Saltől áradt. Ügy ült ott, akár egy göndör hajú baba. Különösebb csodálkozás nélkül várt bármire, ami történni fog.
– Sal szokatlan név egy mexikóinak – suttogtam.
– Hanknek megfelel. – Az akcentusa lágy volt amilyent mexikóitól még nem hallottam. – Valakinek meg kell állítani őket.
– Valaki meg fogja tenni – mondtam neki. – Nem mindig tudjuk, hogy miképp cselekedjünk.
– Ez hazugság – felelte. – Olyan hazugság, amellyel akkor ámítjuk magunkat, amikor nem merünk szembenézni az igazsággal. Tudjuk, mit kell cselekedni, de tettetjük, hogy nem tudjuk, csak hogy ne kelljen tennünk semmit.
– Csak felszállunk arra a buszra – mondta Jesse a társainak –, s áthajtunk az útlezáráson, és bele a hírnévbe.
– Nincs jegyünk – mondta komolyan Scooter. 
Jesse nevetett. Csövénél felemelte Scooter fegyverét.
– Már hogyne lenne – felelte.
– Még csak fél kettő – mondta Scooter. – Mit csinálunk addig?
– Addig? – Jesse ránk mosolygott, akár a kobra a nyúlra. – Addig csak el kell szórakoztatni magunkat.
– Mi van, ha nem sikerül? – suttogtam Salnek.
– Akkor maga egy életen keresztül cipeli – mondta. – Ha szerencséje van, meghal, s az emberek elfelejthetik, és a saját életükkel törődhetnek.
– Mi lesz velünk? – kérdezte a beatnik pofa Jesse-t.
– Semmi – feleltem gyorsan és hangosan. Jesse tekintete megakadt rajtam.
– Egyáltalán semmi. Mert ezek dörzsöltek. Bármi is van mögöttük, mögöttük van. Menekülnek, és nem akarják a rendőrkutyákat dühösebbé és mérgesebbé tenni, mint amennyire már azok. A fenébe is, itt csak elkussoltatták egy fickót. Nem nagy ügy. Semmi adu nincs a kezükben.
Hallottam, hogy Sal méltatlankodva sóhajt mellettem.
– Maga nagyon agyafúrt – mondta Jesse. – Nem úgy néz ki, mint egy kereskedő vagy egy turista. Mi a neve?
– Marlowe. Philip Marlowe.
– Édes – szólt Norához –, kutasd át azokat a tárcákat, s találd meg nekem Mr. Philip Marlowe-ét.
A lány megtette. A pofa pedig kinyitotta. Megtalálta a jelvényt. Amikor feltartotta, hogy mindenki lássa, Scooter rám emelte a fegyvert.
– Nézze – mondtam. – Ez az ón csak a balekok számára van.
– Nocsak, nocsak, nocsak – mondta Jesse, kihúzva az engedélyem másolatát a tárcából. – Maga egy magándetektív.
– Hé, édes! – ordított Norának, aki visszajött kettőnk közé, s zöld szeme rám meredt. Vörös ajkai nyitva voltak. – Ő egy magándetektív! Mintha a moziban lennénk!
– És talán felmálházta magát fegyverrel. Ellenőrizd, édes. 
Nora átsétált hozzám, ahogy ott álltam és szélesre tártam a zakómat. Közel jött. Keze végigsiklott a mellkasomon, majd le az oldalamon. Amikor az övemhez ért körbetapintotta a hátamig. Melle súrolta az ingemet. Az állam alatt a haját dúsnak, áporodottnak éreztem. Filléres orgonaillatú parfümöt használt, és sem azt megelőzően, sem pedig az óta nem illatozott semmi olyan édesen. Jesse szemei tűzben égtek.
A nő hátralépett, s azt suttogta: – Segítsen nekem.
Jesse-nek pedig azt mondta: – Nincs fegyvere.
Elsétált, lassan és könnyedén, nadrágja feszült kerek csípőjén. A válla fölött hátranézett. A vörös ajkak mosolyogtak.
– Szóval, Marlowe – mondta Jesse – mit keres egy nagymenő Los Angeles-i szaglász, mint maga, egy ilyen sehonnani városban?
– Keresek egy férfit – válaszoltam.
– Engem keres? – verte a mellkasát Jesse.
– Magával semmi dolgom – mondtam neki.
– Tehát szerencséje van. Ki az, akit keres?
– Nem tudom – feleltem.
Jesse kibiztosította huszonkettes revolverét. Kipöckölt három elhasznált töltényhüvelyt a tárból, előhalászott három friss golyót a dzsekije zsebéből, újratöltötte a hengert, s visszapattintotta a reteszt. A fegyver rám meredt.
– Jobb, ha tudja – mondta nekem. – És jobban teszi, ha előrukkol vele. Nem szeretem, ha a szaglászok olyasmit tesznek, amit én nem tudok.
– A kliensem egy filmproducer felesége...
– Látod, bébi? – kérdezte Jesse. – Mondtam, hogy sztár lehetsz.
– A hölgy Németországból való – mondtam. – Zsidó. Amikor kislány volt, az apja elküldte őt, az anyját, a fivéreit és a nővéreit, valamint az unokatestvéreit Amerikába. Távol a náciktól. Az apja hátramaradt. A hölgy bácsikája és az idősebb fivére vitte a családi üzletet. A nagybácsi úgy kalkulált, hogy legfeljebb egy újabb pogrom történhet, durva, de túlélhető. Ő győzte meg az apát, hogy maradjon, és segítsen törődni a családi kereskedéssel.
– Nem volt valami okos dolog – mondja Jesse.
– Nem – értettem egyet. – Elvonatoztak Auschwitzba.
– A maga kliense arra bérelte fel, hogy nácikat öljön? Itt?
– Két héttel ezelőtt egy férfi tért be a Los Angeles-i nagyzsinagógába. Két Yahrzeit gyertyát vásárolt. Egyet a hölgy apjának, Abraham Mullernek. Egyet pedig a nagybátyjának, Saul Mullernek. Az ügyfelem felfogadott, hogy derítsem ki, ki gyújtott gyertyát az ő halott rokonságának.
– Miért gyújtanak gyertyát a halottakért? – kérdezte csendesen Nora. – Az élők azok, akiknek arra szükségük van.
– Miért itt kutat a fickó után? – kérdezte Jesse.
– Minden, amit a rabbiból kiszedtem annyi volt, hogy a pasas Los Angelestől négy óra húszpercnyi buszútra ment. Ez a harmadik buszmegálló négy óra húsz percre Los Angelestől.
Jesse a fejét csóválta. Felállt.
– Marlowe, maga mégse annyira nagymenő. Jöjjön – meglengette a pisztolyát. – Maga meg én megnézzük, hogy mi van odakint. Talán megtaláljuk a maga gyertyagyújtóját.
Engem küldött előre. Odakint, a benzinkútnál azt mondta nekem, hogy forduljak meg. Ő három hosszú lépéssel hátrébb maradt.
– Elég ostobaság – mondta.
A szél homoklövedékeket szórt az arcunkba, de egyikünk se csukta be a szemét. Sanda pillantásokkal méregettük egymást.
– Micsoda? – kérdeztem tőle.
– Válasszon – mondta. – Nácikkal játszani. Vadászni valakire, aki gyertyákat gyújt a szellemekért.
– Megölni egy motoros rendőrt – mondtam. 
Jesse vállat vont.
– Nem kellett volna elkapnia bennünket.
– Mi van a többiekkel?
– Az újság nem említi, hogy elloptam egy autót néhány embertől, akik kedvesek voltak hozzánk. Aztán sétáltak.
– El tudom képzelni.
– Igen, nos, talán el, talán nem. Láttam, hogy nézegeti Norát.
– Nem tehetek róla. Maga küldte őt hozzám.
– Ember, senki nem küldte őt sehová. Oda megy, ahová akar. Jobban teszi, ha az eszébe vési. Ugyancsak jobb, ha megjegyzi, hogy mennyi mindent tettem én őérte. Az öregje folyton macerált engem. Mostohaapa, s nem akart férfit látni a lány körül. Főleg engem nem. Magunk között mondva... azt gondolom, hogy neki magának támadt rá gusztusa.
– Bárkinek odaadhatja magát.
– Igen – megrázta a fejét. – A pasas lejött az én vityillómba. Nem szabad az embert az otthonában háborgatni.
– Valóban – értettem egyet – Nem szabadna.
– Amit maga mondott odabent. A rendőrkutyákról. Ha elkapnak bennünket, gondolja, hogy megússzuk? Néhány év, biztosan, de...
– Maguk megöltek pár zsarut, egy kereskedőt, s a lány öregjét – vontam vállat, miközben olyan válaszon gyötörtem az agyamat, amit elhinne. – Ha most befejezik, ha a zsaruk elkapják magukat élve, vagy feladják... magának van rá esélye, hogy felmentsék elmebajra hivatkozva.
Belekacagott a szélbe.
– Elmebajra? Ember, én mindig is épelméjű voltam. A világ a bolond! Az emberek mindig szemétkednek velem, sosem hagyják, hogy az legyen, amit én akarok, azt hiszik, az ő elképzelésük jobb. Nora, ő ismert engem, tudta, hogy levakarom róla az öregét, őt pedig kiviszem abból a kétfilléres városból, de nem, nekik szemétkedniük kellett velem. És Scooter, őt bezárták. Jesse nem felejti el a barátait. Vagy az ellenségeit. Hogy bolond lennék? A pokolba is, nem, nem vagyok bolond.
– Amikor elkapják magukat – mondtam –, megér egy lövést.
– Már ha engem elkapnak, Marlowe. És ott egyfajta lövésnek lesz csupán értelme.
– Visszamehetünk?
– Hogyne – mondta. – Agyafúrt fickónak gondoltam, de semmi olyat nem mondott, amit ne tudnék.
Amint továbbsétáltunk a kávézó felé, azt kérdeztem:
– Nora tisztában van vele, hogy maga mekkora bajba sodorta?
– Már figyelmeztettem magát vele kapcsolatban – nevetett Jesse. – Tudja-e, Nóra? Csak, mert jól néz ki, még nem jelenti azt, hogy ostoba is. És azt is tudja, hogy addig utazik velem, amíg én azt nem mondom, hogy nem.
Amint a kezem megérintette a kávézó bejárati ajtaját, Jesse így szólt: – Hé, Marlowe. Maga kezd összemelegedni vele, emlékezzen rá: ő hívta az öregét, s mondta meg neki, hogy hol vagyunk.
– Jesse – szólt Scooter, amint beléptünk az ajtón. – Mit fogunk csinálni? Még két óra, amíg jön a busz!
– Van itt tévé? – kérdezte Jesse.
– Még nincs – felelte a fejét rázva Hank. Leültem Sal, a szakács mellé.
– Pokolba, Scooter! Van sörünk, van egy rádiónk – vigyorgott Norára. A lány viszontpillantása hideg és kemény volt. – Csapunk egy kis partit.
A rádió szólt: „Fiatal szerelem”.
– Hé, bébi! – Jesse végigcsoszogott a kávézó padlóján oda, ahol Nora ült. – A mi dalunkat játsszák.
Jesse az övébe dugta a pisztolyát, Norát pedig talpra rángatta. Beforgatta a lányt a karjaiba. A dal meglehetősen zavaros ritmusú volt a tánchoz, de nem látszott, hogy törődnek vele. A pasas mosolya vad volt, szeme pedig szikrázó. A lány visszadőlt a karjaiba, a haja lobogott.
– Mit fognak tenni velünk? – suttogta pasijának a beatnik asszony.
– Elengednek majd. Rendben leszünk – válaszolt. – Csupán azt kell tennünk, amit mondanak.
– Kövessük a parancsaikat? – Ez Sal, a szakács volt. Mindezt maga elé suttogta, miközben mi a vad táncot figyeltük. – Bízzunk meg bennük?
– Nincs sok választásunk – feleltem. – Még nincs. Majd, ha tudunk egy jobb lehetőséget...
– Miféle lehetőséget? Várakozik, mint a birka, aztán meghal vagy él, de jobb lenne holtan, jobb a világnak.
– Várjon az alkalmas pillanatra – pisszegtem le. – Megcsináljuk.
A dal véget ért. Nora otthagyta Jesse-t a táncparkett közepén. Rám lövellt egy pillantást, amit mi foglyok mindannyian láttunk, egy kérlelés volt.
– Mi lesz velem? – siránkozott Scooter.
A jobbomra pillantottam. Billy, és Anna, a pincérnő ült legközelebb a garázsba vezető ajtóhoz. Észrevették a tekintetemet.
– Teveled? A pokolba, Scooter! Fogj egy lányt magadnak! – Jesse végigmért bennünket, és azt mondta. – Senki ne siránkozzon.
Megdermedtem. Tisztában voltam vele.
Scooter letette a fegyverét az asztalra, Jesse mellé. Megnyalta az ajkát, kezével végigtúrta zsíros fekete haját. A rádióban mosószappanreklám ment. Scooter átsétált Annához.
– Inkább lőj le! – A lány felállt, hátát nekitámasztotta a falnak. Tízlábnyira az oldalsó ajtótól.
– Amúgy is túl öreg és vézna vagy – mondta Scooter.
Scooter ráemelte mélyen ülő apró szemeit a beatnik asszonyra. Vastag fekete pulóvere alatt nagy mellei voltak. Scooter kinyújtotta a kezét. Az asszony sírni kezdett.
– Ne – nyöszörgött csendesen. – Kérem, ne.
– Csak egy tánc – ordította Jesse. Felemelte Scooter fegyverét az asztalról. – Hé, Scooter... szükséged van erre a nagy, hosszú cuccra?
A beatnik asszony a férjére nézett. A pofa a padlót bámulta.
Scooter kirántotta a székéből a nőt. A rádióban a „Szerelmes levelek a homokban” című dal szólt.
A nő magasabb volt Scooternél. A fickó nekinyomta a csípőjét a nőének, állat az asszony vállába ásta, akinek jobb keze kicsavarodott és csapdába esett, a pasaséba. A zenén túl hallhattuk a zokogását.
Az ablak tükröződésében láttam, hogy Anna kinyúl az oldalsó ajtón. Jesse nevetett, figyelte, ahogy a haverja a beatnik asszonyt fogdossa. A kocsim lassan, csendesen siklott lefelé az emelőn.
A dal véget ért. Az asszony megpróbált elszabadulni, de Scooter húzta magával. Kifelé mentek, át az országúton. A nő sírt, vonszolta a lábait. Védekezett. – Ne!
– Hagyjátok ezt abba – ordította Sal. Felállt. – Engedd el! Kifelé innen!
– Ülj le – üvöltött Jesse. A keze a pisztolyán nyugodott. – Törődj a saját dolgoddal, vagy...
Anna elment az ajtótól. Felálltam, hátat fordítottam Jessenek, s megpróbáltam Salt belenyomni a székébe. Egy vállrándítással elintézett, arrébb tolt... közelebb az ajtóhoz. Talpon maradtam, továbbhátráltam a falhoz, mintha a szakácstól akarnám távol tartani magam.
– Vagy mi? – üvöltött Sal. – A te golyód nem fog rajtam. Engedjétek el az asszonyt, és kifelé!
Sal továbbment Jesse felé, tovább a beatnik nő és Scooter felé. Nora elment az útból.
– Nem vagy nagyon okos ahhoz képest, hogy mexikói vagy – förmedt rá Jesse.
Sal előrevetette magát Jesse-re.
A beatnik asszony kiszabadította magát Scootertől.
Jesse talpon volt, s hátrált. Belelőtt Sal mellébe. Újra tüzelt. Mire harmadszor meghúzta a ravaszt én az ajtónál voltam. Jese üvöltött:
– Kapd el Marlowe-t! – és ismét tüzelt. Sal lágyan rádőlt a fegyverre, amit Jesse beleürített. Én a garázsba rohantam. A beatnik asszony visított, miközben én felrántottam a kocsim ajtaját, átbuktam az ülésen, s kinyitottam a kesztyűtartót, megtaláltam a Lugert, amelyet egyszerű szellemvadászathoz nem volt szükséges, hogy magamnál tartsak. Mögöttem a kávézóból egy zuhanást hallottam: Billy ugrott neki Scooternek, üttette le magát a puska markolatával. Billy megszerezte nekem azokat a másodperceket, amelyekre szükségem volt. A hátamra hemperedtem, s éppen felültem, amikor Scooter és a puskája betöltötte az ajtónyílást. Én pedig lőttem őt, és lőttem és lőttem, aztán elzuhant.
Visítás visszhangzott a kávézóban, amint kivergődtem a kocsimból. Kieresztettem egy tárat az ajtón át magasan, hogy odabent tartsam őket, s kirohantam a garázsból az épület elé, fejemet lehúzva a beatnikek kocsija mögött, s továbbkerülve a kávézó ablakához.
Amikor felemeltem a fejem és benéztem az ablakon, Jesse-t láttam. A Winchestert a garázsba vezető oldalsó ajtóra szegezte. Megcéloztam a pasast, s meghúztam a ravaszt.
Az ablak szilánkokra tört, de a vastag üveg eltérítette a golyómat. Jesse megpördült. A Winchester felém mennydörgött. A puskagolyó keresztülvisított a kocsi motorháztetején, s egyik benzinkútba csapódott.
Egy épelméjű ember bennmaradt volna a kávézóban, és lelőhetett volna engem a puskával. Jesse azonban nem volt az, őrült kellett, hogy legyen. Kirúgta a kávézó ajtaját és egy másik golyót küldött felém. A lövedék elvétette az autót, de a benzinkutat ezúttal sem. Benzinszag töltötte meg a levegőt. Jesse szitkozódott. Összehúzódtam a kocsi mögött, tudtam, hogy a pasas felém tart, felemelt fegyverrel, vártam a lövését. Minél közelebb került, annál valószínűbbé vált, hogy ha el is találom, ő is belém ereszt egy golyót. Egy újabb puskagolyó a köztünk lévő kocsi karosszériájába csapódott. Megpróbáltam visszaemlékezni, hogy hány golyó fér el egy Winchesterben.
Amikor mintegy tízlábnyira volt, újra tüzelt, megpróbálva a golyót lefelé küldeni, a motorháztetőn keresztül. A golyó megpattant a szilárd panelen, s a benzincső fémkallantyúján szikrázott.
A forró robbanás nekivágott az autónak, s a világ narancsszínűbe fordult. Ahol a benzinkút volt egykor, most morajló láng csapott húszlábnyi magasba. Fanyar fekete füst kavargott körülöttem. A hőség égette az arcomat és a kezemet, a szemeim könnyeztek, s nekem nem volt választásom. Megragadtam a Lugert, a kocsi teteje fölött kilőttem egy kört vakon, és az országút felé szaladtam. A lábam elérte a betont. A két ház előttem volt. Visszanéztem a kávézó felé.
Láttam, hogy Jesse célba vesz a puskával. Lebuktam. Ő lőtt. A golyó felhasította a vállamat és lerántott az útra. A hátammal a vizesárokba csapódtam. Kiment belőlem a szusz, a Luger kipördült a kezemből.
Az agónia tíz, húsz másodperce. A levegőnek, amelyet tüdőmre slukkoltam égett benzin és homokbűze volt. Hasra fordultam Jesse továbbhaladt felém, a fegyver a kezében. Mögötte egy lány sietett, egy retikült markolt. Lángoszlopok nyaldosták az eget. Jesse megállt az autópálya közepén, a puskát a vállához emelte.
– Viszlát Marlowe – mondta.
Nora hatlábnyira volt a fickó mögött. Himbálódzó fekete retiküljéből előhúzta azt a revolvert, amelyet a megölt motoros rendőrtől vettek el. A lány hátba lőtte Jesse-t. A pofa továbbtántorgott néhány lépést, térdére ereszkedett, s holtan rogyott az útra.
Egy hetet vett igénybe, amíg talpra álltam. Nora maga mellett tartotta a revolvert. Billy rohant felénk a kávézóból, Scooter fegyverével a kezében.
– Megmentettem az életét – mondta nekem a lány, amint elvettem tőle a fegyvert. – Emlékezzen rá. Mondja el nekik.
– Hogyne – feleltem.
– Marlowe! – nyúlt felém, de én arrébb ütöttem a kezét. – Maga az adósom! Megmentettem.
A nő huszonöt évet kapott. Felakaszthatták volna. A tűz egy csíkban összeégette a hátamat. Az ingem rám ragadt. Rogyadoztam és émelyegtem. Hagytam a lányt álldogálni ott, Billy őrizetében, aztán elcsoszogtam a hatalmas tűz mellett, s bementem a kávézóba. A többi élő a sivatagba menekült. A halott sofőr odabent várakozott. Scooter is. És egy ember, akit Salnek hívtak. Ő a hátán feküdt, fehér inge vörösre ázott. Felhajtottam a bal ingujját, s megtaláltam a tetovált számokat. A kliensem hitt nekem, amikor elmondtam: senkit nem találtam, és azt is, hogy elfelejtheti, és rábízhatja a holtakat a saját mennyországukra vagy poklukra.
***
Raymond Chandler utazásokat tett Amerika sötét sikátoraiba, hogy legitimizálja az amerikai irodalom számára általánosságban, számomra pedig személy szerint is.
Chandler éles szeme, hideg prózaisága és időtlen népszerűsége legyőzte a kritikát, amely az ötvenes években elfogadta őt, mint legitim szerzőt, amikor én még kisfiú voltam Montanában, és arról álmodoztam, hogy író leszek. Számomra az írói lét a történetmondást jelentette – és jelenti –, mondani valamit a jóról és a gonoszról, történeteket, amelyek megmutatják életünk apró igazságait, valamint állásfoglalást az erőszakos erkölcstelenség és a fizikai káosz világában. Amikor felnőttem, Chandler történetei – valamint Dashiell Hammetté és másoké – éppen ezt hozták el a számomra. Ők a szórakoztatásról való lemondás nélkül tették ezt, s prédikáció nélkül. Amikor nekikezdtem első regényem írásának, azt a sötétbe és a termékeny sikátorba való utazást választottam, amelyet ők mutattak meg nekem, s megírtam „A keselyű hat napja” című könyvemet.
Ugyanakkor nyugtalan voltam, zavart éreztem, hogy nem egy „Édentől keletre” szerű művet vetettem papírra. A könyvem jó volt, a legjobb, amit akkortájt írtam, de elég volt ez?
Azokban a hónapokban, mielőtt A Keselyű... kijött, egy amerikai szenátor, Lee Metcalf tanácsadójaként dolgoztam. Egy hideg és örömtelen februári délután, 1974-ben, az első regényem „súlyának” hiányán morgolódtam a szenátor törvénykezési asszisztensének. A hölgy makacs volt, okos, és nem tűrte el a badarságot. Egy ajkai között fityegő cigarettával azt mondta: „Kölyök, ha te valaha olyan jót és fontosat tudsz írni, mint a „Gyilkos az esőben”, sínen leszel.
És én még most is hiszek neki.
James Grady

Asia
Eric Van Lustbader
1958
A
ngela Carter volt a legszebb lány a világon. Bársonyos, barackvirág színű bőre volt, hosszú hajának tónusa megegyezett a kukoricahajéval, nagy szemei pedig olyan melegséget sugároztak, hogy azokra a nyári napokra emlékeztettek, amelyeken semmi más dolgod nincs, mint heverni az almafa alatt és bámulni a végtelen eget.
Angela Carter rendkívüli nő volt. De már nem élt.
A szirének fájdalmas jajveszékelése a Hollywood Boulevard-on az eltékozolt ifjúságra emlékeztetett engem. Angela Carter ifjúságára.
Éppen csak felgöngyölítettem az ügyet. Angela Carter hat hónappal ezelőtt jött be az irodámba, arca sápadt volt, félelemmel teli. Valaki – mint elmondta – terrorizálja telefonon.
Kiderült, hogy Angela Carter féltestvére – profi baseballjátékos, akit a lány bálványozott – követte el az obszcén hívásokat. Mire rájöttem, túl késő volt. A pasas dührohamában, félrészegen, amikor hajnali három órakor egy férfit látott kijönni a lány apartmanjából, megfojtotta a nőt. De csak az után, hogy megerőszakolta, amiről bevallása szerint már régóta álmodott.
Ilyen a világ – mondtam magamnak, miközben fejemet az irodám ablaküvegének támasztottam. Hajnali három, egy üres scotchos üveg a kezemben, s olyannyira fáradt voltam, hogy egy hónapig egyfolytában aludni akartam.
Végül is mit kerestem itt az irodában, ahol senkivel nem lehet beszélni, csak a csótányokkal és az egerekkel? Figyeltem, ahogy az egyik saroknál elszáguldó zsarukocsi vörös lámpája fel-felvillant. A sziréna nem volt több, mint egy sóhaj. A cigarettámról felszálló füst hozzátapadt az üveghez, művészi színekkel piszkítva be a neont. Talán – szóltam magamhoz keserűen – azért van így, mert többé már nem bírnám ki, hogy emberi lények társaságához tartozzak. Talán azért van így, mert a lét ezen évei térdig értek a gyilkosságban, a zsarolásban és a drogcsempészetben, s végül kezdtem úgy kalkulálni, hogy ideje kiszállni ebből a piszkos üzletből.
Még Angela Carter féltestvérén éreztem a kezemet, amint kelletlenül visszaráncigáltam magamat az indulat lila ködének pereméről, ami miatt majdnem a hasába ürítettem a fegyveremet. Ehelyett előzékenyen átadtam a pasast a szűrős tekintetű Oliver hadnagynak, s az ügy véget ért. Rossz íz a számban.
Egész Los Angeles egyetlen ragyogás volt az ablakomon túl, de ezen a tiszta, csillagbongásos éjszakán ez a ragyogás többé már nem volt gyönyörű. Ugyanakkor miért van az, hogy minden, amit láttam, a halottkém deszkapadlóján fekvő lány egykor tökéletes testének visszatükröződése volt?
Valahol nagyon elegáns szmokingosok kísértek magas szőkéket neonfényes éjszakai klubokba, valahol párok himbálóztak bossa-nova ritmusra, valahol törékeny lányok vihogtak pasijuk viccein. De nem Angela Carter, és nem én.
Belehajítottam az üveget a szemetesbe, aztán felmarkoltam a kabátomat és a kalapomat. Tetszik vagy nem, ideje távozni, ha másért nem is, hát azért, mert kifogyott a scotchom.
De nem haza mentem. Azt hiszem, ez állt szándékomban, ám ahelyett, hogy jobbra tartottam volna, valami kényszer balra vitt, Cahuengába, s mire minderre ráébredtem, már a boulevard-on voltam, úton Bay Citybe.
Az Atlanti-parti autópályán találtam magam, ötszáz lábbal az óceán fölött egy lebujban, ahol néhányszor már jártam egynémely ügy miatt. Az a fajta hely volt, amely éjfél előtt nem nyit ki, s ki tudja, mikor zár. A helyet Üvegcipellőnek hívták, s a lebuj megfelelt e város csapongó lelkeinek, az elvetélt ambíciók és a kiégett álmok temetőhelye volt.
A hely illatozott. Olyan volt, mintha a klubot átitatták volna orchideákkal és leanderekkel. Meglehet, úgy akarták illatoztatni, akár egy budoárt. Kívül díszvakolatú falak néztek le arra, ami az óceán látképéből megmaradt, távolabb pedig a sirályok kiáltása fulladt a forgalom zajába. Vannak dolgok, amelyek sohasem változnak.
Mit lehetne még elmondani az Üvegcipellőről. A rózsaszín sáncpadka ugyanolyan egyhangú volt, akár a fekete hangyasavas asztalok, az áttetsző üvegbár, amelynek porlepte figurái úgy szopogatták italukat, mintha lenne emlékezőképességük. A bárnak volt egy zihálva lélegző, krepppapír arcú csaposa, aki mindent tudott a baseballról. Most azonban egy magas, karcsú, mogorva japán nő szolgálta fel az italt, meghökkentően biztos kézzel.
A hely félig üres volt, de bárki kiszúrja a nőt magának akkor is, ha az történetesen olyan zsúfolt, mint Grauman kínai étterme. Ő volt a fényszóró egy gyertyákkal teli szobában. Nagy csillogó szeme s buja kékesfekete haja volt, amelyet egy pár dekoratív hajtűvel fogott hátra ovális arcából.
– Mit óhajt? – kérdezte, miközben felcsusszantam egy fekete műanyaggal bevont bárszékre. Egy testhezálló Lurex kígyóbőr ruhát viselt. A legtöbb helyen ez kirívó lett volna, de nem itt.
– Hogy hívják?
– Mit szeretne? – ajándékozott meg a legapróbb mosollyal, amelyet valaha láttam. Némileg több volt, mint gyönyörű. Olyan megjelenése volt, amilyent Lana Turner és Susan Hayward olyan jól az előnyükre fordítottak, az a fajta varázs, amelyért a száz számra Hollywoodba érkező sztárjelöltek ölni is képesek lennének. Szóval mit keresett ő bárpultosként egy olcsó, munkaidő utáni lebujban, úton a semmibe?
– Scotch – mondtam, rámutatva a jóféle italra. – S hagyja nyitva az üveget.
Az ajkai grimaszba rándultak, s én már attól elolvadtam, hogy elképzeltem ezt az arcot, amint tízszer bukkan fel életnagyságban az ezüstös filmszalagon. A lány kitöltött nekem egy dupla adagot.
– Rossz nap a lóversenyen?
– Rossz nap, rossz időszak – mondtam, lehajtva a scotcht.
– Ha nem létezne balszerencse – énekelte lágyan –, nekem egyáltalán nem volna szerencsém. – A hangja is jó volt.
Figyeltem, amint kitölt nekem egy újabb duplát, majd elment, hogy néhány sunyi tekintetű férfi rendelését felvegye a bár másik végében. Kíváncsi voltam, vajon tud-e valamit a baseballról vagy a baseballjátékosokról. A minden amerikai sportjáról.
A fáradt mexikói zenekar, amely mindig ezen a helyen játszik, ákezdett a „Begin the Beguine”című számra – mintha aludnának rajta. A lány libegett, mialatt dolgozott, életet adva egy tempótlan beatnek, melyet már évekkel korábban elaltathattak volna.
– Magának a mozivásznon a helye – mondtam neki. 
Nevetve kitöltött mg egy italt. Azt mondta:
– Én japán vagyok. Senki nem akar engem, pláne nem akarnák a képemet  mozivásznon.
– Én akarnám.
Rákönyökölt a bárra, majd áthajolt rajta, tenyerét rászorította a zememre. Olyan hideg és kemény volt, akár a márvány.
– Menjen aludni – mondta. – Mire felébred elmúlik az őrültsége.
Három órával később még mindig a scotcht iszogattam, bámulva a bár mögötti tükörbe. Amikor körülnéztem, a személyzet az asztalok tetejére pakolta a székeket, s a hely kiürült. Egy húszast tettem a bárra, aztán kimentem a parkolóba.
A tengeri szellő hűvös volt, és keleten éppen látni lehetett egy halvány rózsaszín sávot, ahogy végigkúszik a horizonton, mint amikor egy asszony nemtörődöm módon átveti karját a kanapé mögött. Az éj nem volt fekete többé.
Beindítottam az autót és az emelkedő, kígyózó úton nyugatnak tartottam. Nem több mint egy mérföldet megtéve, kiszúrtam egy kocsit – egy fehér '58-as Corvette-et – a kilátóponton, szemben a Csendes-óceánhoz lenyúló meredek sziklával.
Elhaladtam volna mellette, de megláttam a kocsiban a felszolgálónőt. Csak üldögélt az anyósülésen, mereven előremeredve.
Mögéje húzódtam, kíváncsi voltam, hogy defektje vagy motorhibája van-e. Odasétáltam és kopogtattam az ablakon. A feje olyan erősen kitekeredett, hogy – esküszöm – hallani véltem a gerinc roppanását.
A rémület az arcán olyan rövid ideig volt ott, hogy még abban sem voltam biztos, egyáltalán valaha is kiült rá. Aztán a lány letekerte az ablakot és azt mondta:
– Szóval végül abbahagyta az ivást.
– Még el sem kezdtem.
– Igen. Látom. – Fejét nekitámasztotta az ülésnek. – Maga éppen úgy néz ki, mint aki tizenöt menetet táncolt Pattersonnal.
– Maga egészen elképesztő.
Felsóhajtott, de mosolygott is. Ez látszott a legkellemesebb dolognak, ami hetek óta történt velem.
– Most már megmondja a nevét?
– Asia.
– Az enyém Marlowe. Philip Marlowe.
Azon voltam, hogy folytatom a társalgást, amikor egy fekete Fleetwood limuzin igen gyorsan hajtva bele a hajtűkanyarba fordult be fentről, és lendült be a kilátópontra.
Még mielőtt a nagy kocsi megcsúszva megállt, két férfi szállt ki belőle imbolyogva a lendülettől. Mindkettő fegyvert viselt, s az a fajta cro-magnoni kinézetük volt, amely az alvilágban honos. Az egyetlen különbség, hogy ez a kettő japán volt.
Az egyik rám szegezte a fegyverét, mialatt a másik gyorsan Asia kocsijához ment, s kicibálta a lányt. Asia bénultnak tűnt, merev lábakkal járt.
– Mi ez? – kérdeztem, de a gorilla a számba nyomta a fegyver csövét. Köptem egyet, s tettem egy lépést feléje.
– Komolyan lebeszélném bármiféle agresszív akcióról.
Egy ember bukkant elő a Fleetwood limuzinból. Középkorú japán volt, fekete cápabőr öltönybe öltözötten, fehér inggel és ezüst nyakkendővel, amely illett rövidre nyírt hajához. Kis termetű, erős, harciasnak látszó ember volt, kerek fejjel, amelyen szénfekete szemek domináltak, s amely szemek azt az érzést keltették, hogy keresztüllátnak az emberen.
A pasas eltávolodott a Fleetwood ajtajától, miközben a második gorilla betaszigálta Asiát a kocsiba, majd eltűnt a lány után.
– Lehangoló lenne számomra, ha arra kényszerítene, hogy most mindjárt megöljem magát. Nagy tekintélyvesztés érne.
– Ismerem én magát?
– Az nem számít, Mr. Marlowe – invitált be a Fleetwoodba. – Én ismerem magát.
Kezdtem tovasétálni.
– Nem hiszem, hogy részt akarok venni ebben a játékban. 
A kerekfejű mondott valamit, amit nem tudtam elcsípni teljesen, s a gorilla, aki engem megütött, megmozdult. A pofa fegyveres kezét figyeltem, így amikor annak másik keze végigkarcolta oldalt a nyakamat, nem fordítottam rá elég figyelmet.
Egy pillanattal később semmire sem fordítottam figyelmet. Egy lyukba zuhantam, olyan mélyre, hogy tudtam: sosem mászok ki belőle.

Egy hajótestet nyaldosó hullámok hangjára ébredtem. Valami lágyan ringatott. Egy hajón voltam. Kinyitottam a szememet és nyögtem. Kíváncsi voltam, vajon az ötödik vagy a hatodik menetben lettem-e K. O., aztán már emlékeztem, hogy Asia volt, aki azt mondta nekem: úgy nézek ki, mint aki a tizenötödiket járja Pattersonnal.
Keresztbe tett lábakkal üldögélt a díszkabinban, s egy cigarettát szívott.
– Az, nekem is jól jönne.
Átjött, odatérdelt a prices szélére, s az ajkaim közé tette a cigarettát. Kifújtam egy füstfelhőt.
– Ne próbáljon felkelni – mondta. – Ezek odabilincselték a vaságy lábához.
– Ezek azt is tudják, hogy én ki vagyok.
– Ez nem lep meg. – Elővett még egy cigarettát, s rágyújtott. – Maga detektív, s veszélyes a számukra.
Lecsuktam a szememet, s kíváncsi voltam, vajon hasonlót érzett-e Alice, amikor bedobták a nyúlüregbe. Mit tudott más, amit én nem tudtam?
– Az elején kezdje – mondtam –, s ne hagyja abba, amíg a végére nem ér.
Asia visszament, s leült a nádfonatú székre. Rengeteget megmutatott a lábából, de nem voltam abban a helyzetben, hogy előnyt kovácsoljak belőle. Úgy éreztem a fejem, mintha a Mikulás és valamennyi rénszarvasa azon landolna. Másrészt, hosszú ideje először fordult elő, hogy nem Angela Carteren járt az eszem.
– Az a férfi, aki magával beszélt, Tono Kuruma. Egy vállalkozás tulajdonosa Tokióban, amely acélt, vegyi árut és műanyagot gyárt. Roppant vagyonos ember. – Füstkígyó gomolygott a lány körül, elhomályosítva arcának egyik oldalát. – Egész úton követett engem, Japánból idáig.
Feltettem a nyilvánvaló kérdést:
– Miért?
– Elkövettem egy hibát, amikor szerelmes lettem a fiába.
– Mi abban a rossz?
A lány felállt, fel-le járkált az apró szobában, mintha váratlanul ideges lett volna.
– A rossznál is rosszabb. Ez tiltott. 
Ránéztem.
– Nem értem.
– Természetes, hogy nem érti. – Felém fordult, s én újabb nagyfeszültségű adagot kaptam belőle. – Hagyomány. A japánok szerint ez becsületbeli ügy. A becsület életünk legfontosabb eleme, Philip. E nélkül semmik vagyunk.
– Yoshi – ő Tono Kuruma egyetlen fia – és én azt terveztük, hogy titokban összeházasodunk. Tono Kuruma rajtakapott bennünket. Most pedig meg akar engem ölni.
– Amiért össze akart házasodni a fiával? – kérdeztem szkeptikusan. – Én azt gondolnám, hogy örülhetne neki. Melyik férfi ne nyújtaná a bal karját magáért?
Most úgy látszott, hogy Asia rárogy a gyékényszékre. Összegörnyedt, és a füst, valamint hajának zuhataga, teljesen elrejtette az arcát. – A Kurumákban szamurájvér folyik. Ők arisztokraták. Én más vagyok. Az anyám gésa. Az apámat egyáltalán nem ismertem, de az egyértelmű, hogy nem nemesi származású vagyok. Tono Kuruma csupán szégyent érez, hogy Yoshi és én egymásba szerettünk. Ha összeházasodnánk, óriási tekintélyvesztés lenne az ő és az egész családja számára.
– És ez ok arra, hogy meg akarja ölni magát? 
A feje felemelkedett és én láthattam, hogy sír.
– Az, ha valaki Yoshi gyermekét hordja, a Kuruma család vagyonának örökösét.
Egy kis ideig hallgattam, hogyan nyaldossák a hullámok a hajó oldalát. Kíváncsi voltam, milyen távolságra lehetünk a parttól. Megpróbáltam felbecsülni a hajó mozgásából a tenger mélységét. Annyit tudtam, hogy nem egy dokknál horgonyozunk.
– Szükségem van két dologra – mondtam a lánynak. – Egy kulcsra és egy fegyverre.
Láttam, amint a remény felvirágzott a szemében. – Tono Kuruma azt hiszi, felbéreltem magát, hogy megszöktessen előle.
– Meg vagyok lepve, hogy maguk Ádámtól ismernek engem.
– Tono Kurumának jó néhány érdekeltsége van Los Angelesben, Philip. Ő sokszor járt itt. Ami engem illet, olvastam az újságokat. Maga találta meg Angela Carter gyilkosát.
– Bizonyára a világ leghíresebb magánnyomozója vagyok. – Felismertem hangomban az iróniát, de nem sok jelentőséget tulajdonítottam neki. Át volt itatva önsajnálattal.
Asia közel kuporodott hozzám.
– Nagyon kevés pénzem van, de magát szívesen megfizetem.
– Tartsa meg – mondtam. – Amikor a kölyök elég idős lesz, vásároljon neki egy autót, pirosat és krómozottat.
Elmosolyodott, s a szoba felragyogott, mintha szilveszter este volna.
– Maga nagyon kedves, Philip. – Meging a ragyogás, ahogyan a nevemet mondta. Könnyen szerelembe lehetne esni attól, ahogy beszélt.
Figyeltem, ahogy az egyik hosszú csatot kivette a hajából. A végét behelyezte a kézbilincs zárjába, majd babrált egy keveset. A koncentrálás kislányossá varázsolta az arcát, olyan kölykökévé, akik teljesen fesztelenek, amikor biztosak abban, hogy senki nem nézi őket. A következő pillanatban egy nagyon apró kattanást hallottam, s a béklyó lehullott. Felálltam, dörzsölgettem a vörös bőrt a csuklómon. Csodálkoztam, hogy miért nem tudja, hogyan juthatunk ki innen. Ő mindent tudott.
Odamentem a luxuskabin ajtajához. Zárva volt.
– Adja oda azt a csatot – szóltam. Aztán, amint meghallottam odakintről a közeledő léptek zaját: – Várjon – tettem hozzá. Egy kulcs fordult meg a zárban. – Van egy jobb ötletem.
Levettem az egyik cipőmet, s az ajtó mögé léptem. Amikor kinyílt és besétált Tono Kuruma egyik gorillája, a cipőm sarkának fémszegélyével ütést mértem a jobb füle mögé.
Amint elvettem a harmincnyolcasát láttam, hogy ő az egyik, aki kikészített engem. Jó érzéssel töltött el, hogy láttam kinyúlni. Felvettem a cipőmet, s odavonszoltam a pasast a fekhelyhez. Hozzábilincseltem a vaságyhoz. Aztán kimentünk a kabinból.
– Mit akar csinálni? – suttogta Asia, miközben felnyitottuk a kabinlejáratot.
Nem tudtam. Ha tudom, okosabb lehettem volna, s abban a pillanatban nem érzem úgy, hogy a legkevésbé sem vagyok okos. Néhány fogam kilazult miközben öntudatlanná vertek, leláncoltak egy ágyhoz, és még csak nem is fizetnek érte. Ez nem egy ügy volt, hanem egy szerencsemisszió. Most már biztos voltam abban: számomra elmúlt a pillanat, hogy kiszálljak belőle.
És most először azóta, hogy megláttam Angela Cartert a kérges deszkapallón, tudtam: nem akarok kiszállni. Sem most, sem soha többé. Meglehet, félig beleszerettem Asiába. Tudtam, hogy magába a veszélybe szerettem bele.
Holdfényes éjszaka volt, amikor a fedélzetre értünk. Egy teljes nap telt el. Az óceán illata betöltött mindent. Nyugatra látni lehetett a Catalia-sziget fényeit. Az Angyalok Városa nagyon messze volt, túl az Atlanti-óceánon, ahol a kormoránok alámerültek és átfordultak. Bohócok voltak. Nem tudták, hogy mennyire komoly a helyzet.
Egy luxusjachton voltunk. Rézszerelvények csillantak a holdfényben, és láthattam, hogy bent az elülső kabinban árnyékok mozognak a fények mellett. Egy ütődést hallottam, és áthajolva a hajó oldalán, egy kis motorcsónakot láttam kikötve a hajó mellett.
Intettem Asiának, hogy maradjon ott, ahol van, az árnyékban, aztán továbbmentem. Nem beszéltem, amíg Tono Kuruma fel nem bukkant a látószögemben.
– Jöjjön elő, Asia.
A pofa sietség nélkül megfordult, s amint a lány előtűnt a sötétségből hideg hangon azt mondta:
– Látom, megtalálta a maga szamuráját. – Ha zavarta is a harmincnyolcas, nem mutatta.
– Mit mondott magának a lány?
– Eleget.
Felhúzta a szemöldökét.
– Hát hogyne.
Amint Kuruma egyik vagánya feljött az alsó fedélzetről, meglengettem a fegyvert.
– Tengerre teszem a lányt. Ne kövessen el semmi ostobaságot. 
Haragos kifejezés ráncolódott az arcán. – Mr. Marlowe...
– Fogja be – szóltam. – Mondja meg annak az állatnak, hogy vegye ki a kezét a zsebéből.
Tono Kuruma mondott valamit japánul.
– Jól van, Asia. – Szorosan mögöttem éreztem a lányt. – Tudja, hogyan indul egy hajó?
– Igen.
– Irányítsa egy kikötői lámpa felé. Nem vehet igénybe többet, mint húsz perc.
– Köszönöm, Philip. – A karját magam körül érezhettem s egy pillanatig derékig voltam az orchideákban. – Sosem felejtem el magát. – Megcsókolt, és én nem akartam elengedni. Aztán Tono Kurumát, valamint a gorillát figyeltem, miközben a lány lépéseinek halkulását hallgattam, amint végigment a fedélzeten.
Egy pillanattal később egy motor köhögte életre magát, majd beszippanthattam a bőséges füstjét, aztán a motor fokozatot váltott, s tudtam, hogy ő messze jár.
Tono Kuruma álla leesett. Megdörzsölte a homlokát, mintha fájdalmat akarna okozni magának.
– Megbocsátok magának, Mr. Marlowe – mondta –, mivel nincs fogalma arról, hogy mit tett. Ugyanakkor a lány után kell, hogy menjek ezzel a hajóval.
– Egyetlen mozdulat, és maga halott. 
Tono Kuruma felsóhajtott.
– Mit mondott magának a lány?
– Mindent. – Elismételtem, amit Asia elmondott nekem a családi hátteréről és Kurumáéról, Yoshival folytatott szerelméről és a babáról, akivel várandós volt.
Tono Kuruma bánatosan elmosolyodott.
– A kis bestia tudja, hogyan szője össze a tényeket a valótlansággal. Az igaz, hogy a fiam szerelmes volt bele. Az is igaz, hogy össze akartak házasodni. De mindez az én áldásommal történt. – Az arca olyan érdes lett, akár a Rushmore-hegység. – Asia egy híres nemesi szamuráj családból származik, amilyen csak kevés van Japánban. Az ő apja és én üzleti riválisok voltunk, olyan háborút viseltünk egymás ellen, amely csaknem mindkettőnket tönkretett. Egészen addig, amíg a fiam, Yoshi oda nem jött hozzám a megoldással: mely szerint ő és a riválisom lánya összeházasodhatnának, ily módon egyesülhetnek a vállalkozásaink egy olyan szövetségben, amely sosem törik szét.
– Asiának kötelessége volt ennek eleget tenni. Ez egy becsületbeli ügy, tisztesség kérdése.
– A lány megfutamodott?
– A szó bizonyos értelmében. – Láthatóan nagy erőfeszítésébe kerül, hogy uralkodjon magán. – Megölte a fiamat. Az egyik hajtűjét keresztülszúrta a fiam szemén.
Emlékeztem, milyen ügyesen használta a lány a tűt, hogy kinyissa a bilincset. Valami rossz érzés kezdett elhatalmasodni a gyomromban, de nem gondolnám, hogy a tengeribetegség volt.
– Akkor hát igaz – szóltam csendesen. – Maga meg akarja ölni őt.
– Nem tehetem. – Úgy véltem, már láttam az emberi lét fájdalmát, de ami Tono Kuruma arcára vésődött, az azon is túl volt. – Asia a fiam gyermekét hordozza. Az én örökösömet. A becsület arra kötelez, hogy ne bántsam a lányt.
Szükségét éreztem, hogy próbára tegyem Kurumát. Látnom kellett, ki mond igazat, a szépség vagy a szörnyeteg. Letettem a harmincnyolcast, távolba nézve, keletnek, Los Angeles rózsaszín izzásának irányába. Úgy véltem, látom a kis hajó nyomdokvizének halvány villódzását.
Senki nem rántott fegyvert. Senki nem ugrott nekem. Egy sóhajjal betettem a pisztolyt a válltokba.
– A lány bepalizott.
– Nem maga az első – felelte Tono Kuruma. – És ki merem jelenteni, hogy nem is maga lesz az utolsó. – Kilendült a kabinból. – Most már sosem fogom megtalálni őt. Igazi jószerencse volt, hogy ez alkalommal felfedeztem a tartózkodási helyét.
Odasétáltam a mellvédhez, olyan erősen markoltam meg a korlátot, hogy az ujjaim elfehéredtek.
– Mi volt a szándéka a lánnyal?
Tono Kuruma csatlakozott hozzám a mellvédnél.
– Tudja, Mr. Marlowe, a régi idők szamurájai számára a bushido tiltotta a cselekvést bizonyos helyzetekben, s a becsületkódexük miatt másokat béreltek fel, hogy hajtsák végre azokat a tetteket. Az ilyen embereket néha ninjának nevezték. Ez egyfajta magándetektív.
– Felejtse el – mondtam undorral. – Tudom, hogy mi jár az eszében.
Megrázta a fejét.
– Nem, Mr. Marlowe, nem hiszem, hogy tudja. Szándékomban áll felbérelni magát, hogy megtalálja Asiát. Most már látom, hogy ő is olyan, mint bizonyos állatok: rabságban képtelen életben maradni.
– Az unokám az, aki fontos nekem. – Tono szeme nedves lett, megfoghatatlan az arckifejezés, amelyet a nagyszülőkön látni, amint büszkén mutogatják a bébifotókkal teli levéltárcájukat. – Azt akarom, győződjön meg róla, hogy ő nem dobja el ezt az életet. Látja, Mr. Marlowe, azt hiszem ez az, amiért ő Los Angelesbe jött. Bátorságot meríteni, vagy ahogy maga mondaná, találni egy orvost, aki megtenné...
Ránéztem, ő pedig zakója zsebében keresgélt. Átnyújtott egy névjegykártyát. – Asia zsebkönyvében találtam.
Túlságosan is jól ismertem a nevet. Egyike volt azon olcsó sarlatánoknak, akik magukat orvosnak nevezik, s akik pénzt zsebelnek be mészárlásaikért.
– Természetesen a lány túlságosan dörzsölt, semhogy ezek után felkeresse a pasast. De találni fog egy másikat.
Hagytam menni a kártyát, s az beleveszett az éjszakába.
– S mi lesz az igazsággal? Ő megölte a maga fiát.
– Maga és én, Mr. Marlowe, eltérően gondolkodunk az igazságról. De mindent megfontolva: nem igazság-e látni, hogy Yoshi gyermeke felnőtté cseperedik? A vezeklés meglehet különféle formákban jön el.
Megvolt a poénja. Vagy talán éppen az én eszem ment el.
– Akarom az unokámat – mondta Tono Kuruma. 
Tisztában voltam vele, mi az, amit tőlem kér és egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy az tetszik nekem.
– Azt hiszem rossz embert választott – mondtam. 
Elmosolyodott.
– Ellenkezőleg, Mr. Marlowe. Ámbár maga gaijin, egy idegen, maga becsületes, ez a legfontosabb emberi tulajdonság. Egy ilyen ember megtalálja az utat az erkölcsi elkötelezettségéhez.
– Nem tudok róla, hogy bármiféle elkötelezettségem lett volna maga vagy Yoshio felé.
Tono Kuruma azt felelte:
– Teljesen igaza van. Ha nem érzi, akkor nincs is.
Néztem őt, a holdfény összetört cápabőr öltözetén. Eltöprengtem, vajon milyen lehet egy gyermek elvesztése, de reméltem, hogy sosem tudom meg.
– Maga tudja, hogy Asia mit fog tenni, amikor meglátja a babát? Lehet, hogy nem akar lemondani róla.
Tono Kuruma ábrázata teljesen kifejezéstelen volt.
– Mr. Marlowe, egyikünk sem tudja, hogy mit fog cselekedni. Mi csupán azzal vagyunk tisztában, hogy mit fog csinálni.
Ezen elgondolkoztam egy pillanatig. Nem vehetem rá Oliver hadnagyot, hogy dugja börtönbe Asiát; a lány nem vétett a törvény ellen, amíg itt tartózkodott. Ugyanakkor gyilkosságot követett el Japánban, s azon tűnődtem, hogyan érezném magam az életem hátralevő részében, ha azt mondom Tono Kurumának: Nem, amint kikötöttünk én egyszerűen továbbsétálok. Tudtam, hogy ezt nem tehetem. Mi maradt tehát?
– Gondom lesz rá, hogy megtartsa a babát.
– S azután?
– Amikor eljön az ideje, majd meglátom – feleltem. – Amit most kell tennem, az is éppen eléggé nehéz lesz.
Tono Kuruma bólintott.
– Tisztességesen választott, Mr. Marlowe. Teljesen megbízom magában. Los Angeles, azt gondolom– ahogy maga mondja –, az ön pályája. Azonkívül nem kerülte el a figyelmemet, hogy maga és a lány rövid idő alatt kialakítottak – hogy is mondják? – egy kapcsolatot. Asia esetében ez roppant szokatlan, ugyanakkor a maga számára hasznos, nemde?
Nos, egy dologban igaza volt: Los Angeles az én pályám. Minden zugát ismertem. Tudtam, hogy megtalálhatom Asiát, rendben van, de mi lesz azután? Valódi volt az a kapcsolat, amelyről Tono Kuruma beszélt, vagy egy másik változata volt a lány altatásának? Asia egyszer már gyilkolt. Emlegettem a szépséget és a szörnyeteget.
Egy dolgot egyszerre, Marlowe, szóltam magamhoz. Éppen visszafelé tartasz a halálból, s kaptál egy életre szóló ügyet. 
Mit akarsz még?
***
Amikor először ráleltem Raymond Chandler könyveire, felvillanyozódtam. Itt volt a stílus egyik mestere, aki megdöbbentő tisztasággal keltette életre a lázas, csaknem szürrealisztikus Los Angeles-i atmoszférát. A meglehetősen lehangoló, a meglehetősen ízléstelen hátteret tárta fel Chandler neonizzású prózája, megfestve egy hagyományosan lélektelennek tekintett város realisztikus portréját. Ő karaktert és életet lehelt egy amerikai ikonba, megteremtve annak legendáját.
Chandler munkássága megmutatta nekem az atmoszféra alapvető fontosságát. Az ő regényei és novellái kényszeríttettek arra, hogy ráébredjek: az erő – hasonlóan a szépséghez – képes felvillanyozni és lenyűgözni az olvasót.
Eric Van Lustbader

Az egér
Robert Campbell
1959
N
émiképp mókás érzést keltettek bennem, bár nem állt szándékomban hahotázni. Úgy értem, olyan érzés volt, mint amikor valaki nem tűnik teljesen rendben lévőnek, de nem tudsz egyből rájönni, hogy miért. Olyan ez, mint egy kavargás a gyomorban, amit egy rossz osztriga okoz odalent, mielőtt vissza tudod köhögni, olyan, mint egy szelet bűntudat, amikor kezded kikalkulálni, hogy mi az, ami nem helyes, és aztán a sajnálat egy darabja, amely még annyira se őszinte, mint az első kettő.
Álltam ott és figyeltem őket, míg végül elöntött egy kellemes érzés, mint amikor valaki egy gyermeket figyel, aki ártatlan szemekkel mindig kész nevetni vagy sírni.
Olyanok voltak ők, akiket néhány ember még mongol idiótáknak nevez, holott sosem voltak hülyék, csak lassú észjárásúak és csupán szerény képességűek. Továbbá lapos arcuk és keskeny szemük ellenére ők sosem voltak kimondottan ázsiaiak, mivel egyszerűen a Down-szindrómától szenvedtek.
Valahol a húszas éveik vége felé járóknak becsültem őket, meglehetősen öregnek ahhoz, amennyi szenvedést mindez okozott nekik, hiszen általában nem sokan élnek közülük a tízes éveiken túl. A férfi idősebbnek látszott, mint a nő, bár lehet, hogy fordítva volt.
Úgy néztek ki, mint fivér és nővér. Ez a másik dolog a Down-szindrómában, hogy mindenkit rokon vonásúvá tesz. Meglehet, ha mindannyian ugyanazon család tagjainak néznénk ki, nem lehetnénk olyan gyorsak egymás kiirtásában. Másfelől viszont, több az erőszak családtagok esetében, mint a rokonságban nem lévő emberek között. Kérdezd meg bármelyik zsarut.
Éppen azt követően figyeltem meg őket, hogy elhagytam Poodle Springst, s visszamentem Los Angelesbe, fel-le sétálva a Franklin Avenue-n, keresve egy helyet, ahol berendezkedhetek, újra egyedül.
Kipróbáltam a házasságot. Hat hónap alatt tönkrement. Talán azért történt, mert a feleségem gazdag volt, én pedig szegény. Talán azért, mert Linda nem volt boldog, hacsak néhány tucat ember nem csókolgatta a kezét, még ha tudta is, hogy azok megpróbálják lelopni a gyűrűit, és én sem voltam boldog, kivéve, ha kettesben maradtunk. De még akkor sem voltam igazán boldog, amíg csak egyedül nem voltam. Legalábbis Linda ezzel vádolt engem.
Ő a napon volt ott, én pedig az árnyékon. Nyitott kérdés, vajon hiányolni fogom-e őt annyira, hogy feladjam szent nyomorúságomat, s visszamenjek Springsbe, készen egy több millió dollárral rendelkező asszony papucsférjének lenni, lubickolni az úszómedencében, – whisky jeges szódával a kézben –, figyelve a lábujjaim bámulását; vagy ő fog-e annyira hiányolni engem, hogy csatlakozik hozzám az egyetlen városban, amelyet valaha is otthonnak hívtam, s vár rám, mialatt távol vagyok hazulról, hogy rendbe rakjam egy társadalom romjait, amely jobban termeli a szennyet, mint bármi más.
Visszatértem volna a Franklin sugarútra, akár egy galamb a galambdúcra. Éltem már ott, éppen azt megelőzően, hogy hitem egy nagy ugrását megtettem a házasságnak nevezett rejtélybe, talán azt remélve, működhet abban némi varázslat, ami visszahelyezi a dolgokat a perspektívába. Valójában nem akartam feladni Lindát, s meghagytam egy vízbe lelógó mentőkötelet arra az esetre, ha vissza akarok mászni a hajóba.
Semmi kibérelhető nem volt a Hobart Armsnál, ahol lakni szoktam, így elindultam felfelé az utca egyik oldalán, s lefelé a másikon, egy háztömbnyit egyszerre.
Árnyas fák egy szép utcája, véletlenszerűen elhelyezkedő pálmák és egészen új szemetesvödrök sorakoztak a járdaszegélynél a gyűjtési napon, amely úgy nézett ki, hogy másnap lesz.
Azért mondom el mindezt, mert ez a kettő – akiről beszélek – nagy nehezen megmászta a három lépcsőt az egyik bérház alapzatától, közöttük egy szemetes edénnyel s nevettek, amikor megbotlottak és nekiütköztek a palánknak, mintha a kemény munka nem lett volna egyéb, mint igazi élvezet.
Mindez pokoli ricsajt csinált, és én csak álltam ott egy pillanatig, jócskán hátrébb az alapzattól, engedve azoknak az érzéseknek, amelyeket leírtam, és amelyek átvillantak rajtam.
Amikor észrevettek engem, még jobban nevettek, eltúlozva az örömüket, hívogatva vigyorgó szájukkal és ráncos szemükkel, hogy szálljak be a mókába. Nevetnem kellett nekem is, s most már tudom: nem önkívületbe estem és nem trollok meg törpék között találtam magam valamely elvarázsolt földön.
Aztán, éppen úgy, mint bármelyik valamirevaló tündérmesében, belépett a képbe az emberevő óriás. Egy ember olyan fejjel, akár egy kugligolyó, belapított képű és sebhelyes, a fakuló fekete haj ráhullott a füleire és zsombékként le a nyakába, feltűnő bikanyak és bikaorr, akár egy testetlen borzalom. A legalsó lépcsőfokon álldogált, mindazonáltal azt mondhatom, hogy nem volt sokkal magasabb, mint a másik, aki a szemetes edény egyik fülét fogta.
A pofa üvöltve átkozódott velük, félig angolul, félig spanyolul. A szavak, amelyekkel őket illette, többnyire ostobák voltak.
Összerezzentek. A pasas őrjöngése elvágta a nevetésüket, mintha kitépte volna a nyelvüket, mosolyukat pedig úgy törölte le szelíd ábrázatukról, mint amikor egy filctörlővel egy örömteli üzenetet törölsz le az iskolai tábláról. Rám pillantottak, mintha még inkább zavarná őket, hogy gazdájuk egy idegen előtt szitkozódott velük.
Kész voltam arra, hogy továbbsétáljak, így jelenlétem nem járulhat hozzá megalázásukhoz, amikor a golyófejű felemelte a kezét, olyan kifejezéssel, mintha egy asszonyt ütne meg. Egy darab lefűrészelt seprűnyelet tartott. A lány megijedt és oldalra húzta a fejét, elejtve a szemetes edényt, s felkiáltott.
A kuka a lépcsőre esett és felborult, s mielőtt a társa felállíthatta volna, több kilónyi nedves szemét – haltetemek, csirkecsontok, narancshéjak, kávézacc, konzervdobozok és átnedvesedett újságpapírok – hullott szerteszét.
Mindez a már amúgy is dühödt bikát minden eddiginél őrültebbé tette.
A pofa csapkodni kezdte a levegőt a seprűnyéllel, közel a férfi fejéhez, elvétve azt, de egyre közelebb és közelebb menve.
Odasétáltam és azt mondtam:
– Ne tegye.
Úgy nézett rám, mintha egy mocskos szóval illettem volna az anyját.
– Ki maga?
– A nevem Marlowe.
– Ismerem én magát?
– Ha nem hagyja abba annak az embernek a terrorizálását, igencsak megismerkedhet velem.
– Menjen és törődjön a saját dolgával.
Ráemeltem a kezemet, úgy ahogy ő emelte a sajátját őrájuk. Meglendítettem az egyik majd a másik irányba, legyintgetve a levegőt, közelebb és közelebb menve, hadd tudja meg, milyen érzés fenyegetettnek lenni.
Egészen hátralendítette a nyelet, s rácsapott egyet a csuklómra. Ahogy hátrarántottam a kezem, az ujjpereceimet lehorzsoltam a korláton. Aztán szájon legyintettem, ő pedig összecsuklott.
Egy másodperccel később már megbántam. Megérdemelte, de tudom, hogy jobban is kezelhettem volna a dolgot. Nem megoldás fenyegetéssel válaszolni a fenyegetésre, erőszakkal az erőszakra.
– Hogy hívják? – kérdeztem a két embert, akik úgy néztek rám, mint akik azt gondolják, hogy valami hősies tettet vittem véghez.
A férfi magára mutatott és azt mondta:
– Benny. Az övé pedig Minnie.
– Nem. Mi a másik fickó neve?
Benny csak állt ott, a nyelvét kidugva. Minnie belesuttogott a fülébe.
A fiú elvigyorodott és azt válaszolta: – Mr. Januaria.
– Ő a maguk főnöke?
– A gondunkat viseli.
– Úgy érti, ő a gyámjuk?
Összenéztek. A szó túlságosan nehéz volt nekik. Vállat vontak, vigyorogtak, hátrahajtották a fejüket, s egy percre rám meredtek. Aztán elvesztettem az érdeklődésüket, s kezdték felszedni a piszkot. Ugyancsak mulatva rajta.
– Előfordulhat, hogy tudnak valamilyen kiadó apartmant itt a környéken?
Abbahagyták, amit csináltak. Képtelenek voltak mozdulni és gondolkodni is egyszerre. Egy újabb suttogókonferenciát tartottak. Ezúttal Minnie az utca túloldalára mutatott.
Megfordultam, és megláttam a táblát egy első emeleti ablakban.
Tizenöt perc elteltével aláírtam a bérleti szerződést, és átnyújtottam egy csekket Mr. Bochosnak, egy kedélyes ábrázatú görögnek.
– A bérlet rendben van – mondta –, de az én országomban elkóstolgatunk egy pohár bort, megpecsételni egy üzletet.
– Én pedig tiszteletben tartom valamennyi nemzet szokásait – feleltem.
Mialatt elvoltunk a borunkkal, Bochos rám nézett, s azt mondta:
– Láttam, amit tett. Nagyon rendes dolog volt.
– Nagyon gyakran elkövet ilyesféle dolgokat Januaria?
– Ó – válaszolta, mintha az a fajta emberi cselekedet jelentéktelen lenne. – A pofa nem igazán üti az egeret. Legalábbis nincs róla tudomásom.
– Egeret?
– A fogyatékosokat hívom így. Azt mondom az asszonynak: „egy pár egér agyával sem rendelkeznek”.
– Ha tulajdonképpen tudott arról, hogy a pasas üti azokat az embereket, nem tehetett volna ellene?
Az ámulat és az elismerés kifejezése hagyta el az ábrázatát.
– Nem tudom. Januaria erőszakos ember, azt hiszem. Lehet, hogy az egereket nem veri, de előfordulhat, hogy olyan embereket megüt, mint én vagy maga, nem tudom.
Nyilvánvaló volt, hogy Bochos aggódik az utca túloldalán lévő házfelügyelő miatt, de nem akartam tovább szorongatni. Nem lett volna jó, okom sem volt rá, hogy ne legyek szívélyes viszonyban egy épületmenedzserrel.
– Benny és Minnie rokona valamiképpen a pasasnak?
Bochos vállat vont.
– Nem hiszem.
– Honnan jöttek? 
Vállat vont megint.
– Nem tudom. Látom őket, amint időnként lófrálnak a háztömb és a közeli sarkon lévő üres telek körül. Néha látom, amint átfésülik az áruház mögötti szemétlerakót, lenn a Hollywood Boulevard-on. Tudja, hogy melyikre gondolok.
– Azt hiszem.
– Szóval, kezdett kíváncsivá tenni, hogy ők kicsodák és honnan jöttek. Éppen a rendőrséget indultam felhívni, hogy nézzenek utána, amikor megláttam őket ott, amint Januarianak dolgoznak. Szóval, aztán azt gondoltam, hogy a saját bizniszemmel törődöm.
– Az sem egy rossz ötlet – mondtam, visszautasítva a bort. – Azt hiszem én is ugyanazt teszem.
Felmentem a harmadik emeletre, az új apartmanomba. Egy fejmagasságban lévő csillár volt odabent a nappaliban, egyetlen működő lámpaégővel a háromból, és egy másik csillár a hálószobában, egyetlen döglött égővel. A fürdőszobában a tükör két oldalánál lévő falilámpa működött.
A víz egy percig rozsdaszínűen folyt a mosdótálba, majd kitisztult, megmostam az arcomat, aztán a zsebkendőmmel megtöröltem.
Bútorozatlanul béreltem a helyet. Egy husáng sem volt a lakásban, csak a konyhában árválkodott két felemás szék. Becipeltem őket a nappaliba, szembe a gázkandallóval. Előhúztam a zsebemből egy doboz gyufát és begyújtottam. Leültem az egyik székre, a lábamat meg felraktam a másikra. Csak ültem ott, amíg az ablak túloldalán éjszakába hajlott az este, s azon gondolkodtam, hogy micsoda istenverte ostoba az olyan ember, aki fontosabbnak tartja saját önérzetét és függetlenségét meg magányosságát, mint egy gyönyörű asszonyt több zsák pénzzel.
Aztán azt veszed észre: ülsz egy sötét, üres szobában, szánakozol magadon és az egyetlen dolog, amit tudsz, hogy egy pocsolya után kutatsz, ahová beletúrhatod az orrodat és belefulladhatsz. Így hát felálltam és lenéztem az utcára, azt remélve, hogy észreveszek valamit, mondjuk, egy kifutófiú eldobja a pizzát, vagy egy kutya odaemeli a lábát egy fához.
Az utcán átvezető alagsori átjáró torkában felfedezhettem valami fényt. Egy másodpercembe került, mire pontosan behatároltam, aztán már láttam, hogy valaki a térdeire görnyedve üldögél ott, és zseblámpával világít meg egy magazint vagy képesújságot. Mialatt figyeltem, az alagsori ajtó felnyílt. Valaki állt az ajtóban, részben eltakarva a fényt. Mindez egyetlen percig tartott, aztán egy másik zseblámpa fénye haladt el az első mellett, majd a fedél visszazáródott.
Tudni akartam, hogy ki üldögél ott, egy imbolygó fénynél olvasva. Tudni akartam, hogy ki az, aki lement az alagsorba. Abban a pillanatban éppen nem akartam egyedül lenni egy üres szobában.
Lementem, átsétáltam az utcán, majd megálltam a rácsozat előtt és lenéztem, bele a világítóaknába.
Benny kuporgott egy öreg matracon, lábát egy rongyos takaró fedte a hideg ellen. Olyan belefeledkezve olvasott, hogy amíg meg nem köszörültem a torkomat, azt sem tudta, ott vagyok. Aztán akár egy megriasztott őz, felpillantott, s kezében a zseblámpa remegni kezdett.
– Hé, bocsáss meg, Benny. Nem állt szándékomban, hogy megijesszelek – mondtam.
– Megijesztett, meg ám – szólalt meg.
– Mit olvasol?
Tétovázott, aztán felnyújtotta hozzám.
– Szüksége van a zseblámpámra?
– Az utcai lámpák amott elég fényt adnak, hogy lássak – feleltem, miközben átfutottam a magazint.
Egy képregény volt, erőteljesen rajzolt és élénken színezett. A borítón a „Túlélés” cím állt. Belül pedig a hegyeken minden felszerelés nélkül, egyetlen késsel átkelni, a sivatagot egyetlen műanyag kulaccsal túlélni, az egyetlen faággal vagy puszta kézzel a halálig tartó önvédelemről szóló történetek voltak. Korábban édesség- és vegyesboltokban láttam ilyen magazinokat. Kölykök vásárolták tonnaszámra azokat, az újabb, gyerekeknek szóló képregények bombák árnyékában születtek.
– Nagyon izgalmas anyag ez, Benny.
– Ó, igen. Minden éjszaka ezt olvasom.
– Nagyon jól olvasol?
– Hát, nem igazán olvasom, de a képekről meg tudom mondani, hogy mi történik.
– Hol szerezted a magazint?
– A szemétdombon találtam. Nem úgy loptam – mondta védekezően.
– Nem gondoltam, hogy loptad. Csak éppen megkérdeztem.
– Ó, akkor rendben van.
– Hol van Minnie? – kérdeztem, visszanyújtva neki a magazint.
– Én vigyázok Minnie-re.
– Az, jó.
– Ő pedig vigyáz énrám. Egymásra vigyázunk.
– Az, valóban jó. Szóval, ő hol van?
Egy furcsa kifejezés futott át az arcán, mint amikor egy kölyök arca éppen megtanulta, hogy milyen is a szégyenérzet.
– Mr. Januaria kijött és megkérdezte tőle, hogy nem fázik-e. Minnie azt felelte, hogy nem, de ő mindenképpen beküldte.
– Miért tette?
– Azt akarta, hogy odabent legyen, ővele. Ez része a megállapodásnak.
– Miféle egyezségről van szó, Benny? – tudakoltam összeszorult gyomorszájjal.
– Mr. Januaria hagyja, hogy itt aludjunk. Néha ad nekünk kávét és kenyeret, vagy ami a vacsorájából megmarad. Engedi, hogy használjuk a lefolyót és a WC-t az alagsorban.
– És mi az, amit tennetek kell ezért a nemeslelkűségért?
– Dolgozunk az épület körül. Kihordjuk a szemetes edényt és kisöpörjük az előcsarnokot. Aztán néha, amikor Mr. Januaria szól Minnie-nek, ő bevonul vele az apartmanba.
Rám meredt, mintha egy reakcióra várna, s mint aki felháborodást lát az ábrázatomon, ami végképp elképzelhetetlen a számára, mert elhitette magával, hogy semmi rossz nem folyik odabent, Mr. Januaria apartmanjában. Próbáltam semmit nem kimutatni, de gyanítom, kiolvasta szememből a növekvő dühöt, s ez elég volt ahhoz, hogy összeszoruljon a szíve.
– Nem lett volna muszáj bemennie az apartmanjába, amikor elvárta tőle, ugye? – mondta az elképzelhető leghalkabb hangon.
– Beszélhetek Mr. Januariával, ha akarod, hogy megtegyem. 
– Nem, nem. Ó, ne tegye.
– De lehet, hogy erőszakoskodik a lánnyal. Meglehet szólni kéne neki, jobb lenne ha abbahagyná.
Újból megriadt.
– Ó, ne, csak feldühítené, s újra verne bennünket.
– Benny, legalább hadd hívjam a zsarukat.
Ekkor elsírta magát, könyörgött, hogy semmi ilyet ne tegyek. – Elszakítanak minket egymástól. Soha többé nem láthatnám Minnie-t.
Megnyugtattam a fiút, aztán visszamentem az üres lakásba az én két egyenes hátú konyhai székemhez. Levettem a cipőmet és leheveredtem a sarokba. Párnaként használva a cipőket, a zakómat pedig takaróként, s azon gondolkodtam, hogy némelyek mi mindent megengednek maguknak a szerelem nevében. Valahogy jobban megérthettem, hogy Benny mit keresett az alagsori bejáróban, mint hogy én mit kerestem selyemben, Linda királyi méretű ágyában szundikálva.
Éppen hajnalodott, amikor egy dörömbölés a bejárati ajtón felébresztett. Olyan merev voltam, akár egy egyhetes hulla. Egy csomó összetört csont voltam, amint végigcsoszogtam a padlón, hogy lássam, ki ilyen kitartó kora reggel.
Nem kellett, hogy bárki is megmondja nekem: a két ott álló alak polgári ruhás zsaru. Rá volt írva az ábrázatukra. Az egyik mosolygott, a másik nem. Egyikük udvarias volt, másikuk nem.
A mosolytalan jobbról elsétált mellettem és végigbámulta a helyiséget anélkül, hogy az engedélyemet kérte volna. A mosolygós megszólalt:
– Mr. Marlowe?
– Mr. Bochos mutatott be maguknak? – kérdeztem megveregetve a zsebemet cigaretta után. Minden, amit találtam, a szokásos két-három szál konyhai gyújtó volt.
Előhúzott egy csomag Camelt, és megkínált.
– Az én nevem Menafee. Ő pedig Schindler. 
Elvettem egy cigarettát, megjegyezve a filter nélküli márkára:
– Látom, nem fél, hogy meghal.
Elővett egy öngyújtót, s megpöccintette a kereket.
– Fatalista vagyok, azt hiszem. Ha már rászoksz, végigcsinálod.
Elhárítottam az öngyújtót és lángra pattintottam egy gyufát.
– Egy kis foszforzamat jól indítja a napot.
– Egy kis tettlegesség szintén jól indítja a napot? – kérdezte Schindler, a hátam mögül beszélve.
Szembefordultam vele.
– Jobban meg tudom válaszolni a kérdéseket, ha látom azt a személyt, aki felteszi azokat.
Előrenyúlt és megragadta a csuklómat. Elrántottam, és örültem, hogy olyan gyorsan elengedte, mint ahogy megfogta, mert az ő formáját figyelembe véve, s amilyen álmos én voltam, egy kézitusát elveszíthettem volna.
– Maga éppen most költözött ide a környékre, ugye így van, Mr. Marlowe? – kérdezte Menafee.
– Így van.
– Magának van egy magánnyomozói flepnije, nem igaz, Mr. Marlowe? – tetézett rá Schindler.
– Meglehetősen gyorsan jár az esze a kora reggel ellenére.
– A név azonnal megkondította a harangot, Mr. Marlowe – szólalt meg Menafee, a mosoly egy pillanatra sem hagyva el az arcát. – Magának hírneve van.
– Hírneve, hogy erőszakos keménylegény. Maga keménylegény? – kérdezett Schindler lebiggyesztve ajkait, amiről azt gyanítottam, hogy lekicsinylésnek szánta. – Erőszakoskodott egy kisemberrel az utca túloldalán?
Egy kisebb rémülethullám futott végig rajtam.
– Történt valami Benny-vel?
– Nem tudom, vajon Benny-e Mr. Januaria keresztneve – felelte Menafee.
– Benny-t, azt a fajankót a pincében elrejtőzve találtuk az ostoba barátnőjével – mondta Schindler.
– Maga egy fejedelem, az ám! – feleltem.
Látszott, hogy még Menafee sem kedveli azt a módot, ahogy a társa fajankóknak nevezte őket.
– Ugyan, az isten szerelmére, Schindler!
– A házmestert elintézték – folytatta Schindler eltökélve, hogy a végtelenségig játssza a bigottat.
– És most azt kérdezi tőlem, hogy ki végezte el a munkát?
– Mr. Bochos úgy informált bennünket, hogy magának volt némi összetűzése Mr. Januariával, éppen tegnap este – vetette oda Menafee udvariasan.
– Volt egy kis vitánk. A pasas ráijesztett Benny-re és Minnie-re, ezért az arcához legyintettem a kezemet.
Schindler újból a csuklóm után igyekezett nyúlni, ezért visszahúztam azt. – Elhibáztam, és a korláton lehorzsoltam az ujjpereceimet.
– Csak az arcához legyintett? – kérdezte barátságosan Menafee.
– Úgy van.
– Mi úgy hallottuk, hogy Mr. Januaria megütötte magát egy seprűnyéllel, mire maga szájon vágta – mondta Menafee.
– És ezzel vége lett.
– Kivéve, hogy maga később tett egy kis sétát, át az utcán.
– Bochos?
– Igen, Mr. Bochos látta magát.
– Akkor azt is látta, amint éppen visszasétáltam.
– Nos, nem, a felesége behívta az apartman hátulsó részében lévő konyhába, így nem látta visszajönni magát.
– Nincsenek kétségeink, hogy visszajött – szólt Schindler. – Úgy értem, hogy itt van, nemde bár? De kíváncsiak vagyunk, elég ideig maradt-e az utca túloldalán, hogy elvegye azt a husángot Januariától, amivel magát megütötte, s beledöfje a gyomrába meg a veséjébe, hogy megölje.
– Így történt?
– Az orvos szakértő jelenleg is végzi a vizsgálatot, de a látszat ez – felelte Schindler.
– Lenne kedve átsétálni velünk, hogy lássuk, rájött-e az orvos szakértő másra is? – Kérdezte Menafee olyan udvariasan, ahogy egy Poodle Springs-i úriember kér fel táncra egy hölgyet.
Megvárták, amíg felvettem a cipőmet, megmostam az arcomat és kiráztam a zakómat.
Az utca túloldalán Januaria teste az alagsor aljába levezető betonlépcsőn terült ki. Az orvos szakértő esetlenül guggolt mellette, egyik lába magasabban volt, mint a másik. Szétnyitotta a házfelügyelő ingét. A mellén és a hasán lévő zúzódások az iskolai vizes tinta színéhez hasonlítottak.
Mindhárman odaléptünk Januaria köré és fölé, az akna alján gyűlve össze.
– Bármi extra? – kérdezte Menafee.
Az orvos szakértő némi nehézség árán talpra küzdötte magát, úgy nézve rám, mintha tudná, hogy megközelítőleg egyforma korunknál fogva ugyanazon sajgáson és fájdalmon osztozunk.
– Az egyik ütés megrepesztette a lépét. Ezt tüstént el is hanyagolhatjuk. Az azonnali halált a nyaktörés okozta. Úgy esett és ért talajt a lépcsőn, ahogyan most látja. Ez éppen elég volt.
– A husánggal mért ütés erős embertől származott? – kérdezte Menafee.
Az orvos szakértő nem hagyta magát. Elmosolyodott és azt mondta:
– Egy asszony vagy egy egészséges gyerek is ölhet egy husánggal, ha megfelelően használja. Technika és fizika kérdése. Jelentős súlyok vihetők át egy négyzetcentiméterre egy kis tompa végű felülettel. Bárki tud ölni, ha ő viszi be az első pár jól elhelyezett ütést, vagy ha az áldozat nem védekezik.
Átpillantottam Benny-re, aki ott álldogált Minnie-vel a sarokban, a hevenyészett ágyukon, a fiú karjai átfogták a lányt, tágra nyílt szemekkel, rémülten nézve. Ugyanakkor valamiképpen diadalittasan is.
Az orvosszakértő szólt a mentőszemélyzetnek, hogy helyezzék zsákba a holttestet és tegyék a kocsiba. Amikor azok biztonságosan elcsomagolták Januariát, a pasas azt mondta:
– Még egy dolog.
– Éppen egy szexuális aktus közepette vagy azután gyilkolták meg.
– Ha a maguk helyében lennék – szólaltam meg Menafeere, aztán Schindlerre nézve –, egy erőszakos férj vagy fiúbarát után kutatnék.
– Igaza lehet – felelte Menafee.
Egyáltalán senki nem figyelt az ott álldogáló Benny-re és Minnie-re, ahogy egymásba kapaszkodtak. Nem sok ember akad, aki feltételezi az olyanokról, mint Benny és Minnie, hogy bármit is tudnak a szexről.
– Elfogott valami rossz érzés ezzel kapcsolatban – mondta Schindler. – Ez lesz az egyik megoldatlan gyilkosság.
– Senki nem látott semmit? Senki nem hallott semmit? – kérdeztem.
– Senki, aki bármit is mondhatna róla – válaszolt Schindler, szemei átcikáztak Benny-re és Minnie-re. – Ez egy megoldhatatlan ügy lesz.
– Magának lehet igaza – szólalt meg újból Menafee. – A környéken marad, arra az esetre, ha mi újra beszélni akarunk magával, Mr. Marlowe?
– Megyek, és ma reggel veszek egy ágyat meg egy kávéskannát.
– Az, rendben van – szólt vissza, miközben követte Scihndlert felfelé a lépcsősoron.
Utánuk indultam, de először lenyúltam és felvettem egy képregényt, amely Januaria teste alatt hevert. Odaadtam Benny-nek.
– Itt van, fogd, Benny – mondtam. – Miért nem hajítod a szemetesvödörbe?
Elmentem, s vettem egy ágyat, egy kávéskannát, egy fedőt, meg egy csészealjat és néhány edényt. Aztán egy meglehetősen szép, használt kanapét, egy fotelt s egy állólámpát is vásároltam. Valamint néhány törülközőt és egy törlőkendőt.
Aznap este készítettem magamnak néhány hamburgert és babot az új serpenyőmben. Aztán bementem a nappaliba és beültem az állólámpa alatt lévő fotelbe, az ablak mellett, s elolvastam a késői kiadást.
Egyszer lepillantottam az utca túloldalára és láthattam, hogy Benny zseblámpája világít a sötétben.
Benny, Minnie, valamint jómagam otthon voltunk.
***
Sosem tetszett az ötlet, hogy Marlowe megállapodott a házasságban, egy gazdag feleség oldalán vagy másképpen. Az egyszerűen nem természetes. Egy magánnyomozó alapvetően magányos. Másképp hogyan lehet úrrá a félelmen, hogy menjen és megpróbálja megtisztítani a szemétdombokat és a vágóhidakat, amikor tudja: e munka lehetetlen? Másképp hogyan engedhetné meg magának, hogy bagóért dolgozzon? Másképp hogyan tudna megajándékozni minden asszonyt – akivel csak találkozott – a visszautasítással, és a fenyegetéssel valamennyi gonosztevőt, akivel csak összeakadt, hogy érezzék: olyan emberrel harcolnak, akinek egyáltalán semmi veszítenivalója nincs?
Ha Chandler bármire is megtanított detektívregény-írókat, mindez benne volt. Ő egyike volt azon kevés útmutatóknak, akik befogták a magányos cowboyt, az őstípusú amerikai hőst, leemelték lováról, és egy Ford kormánya mögé helyezték, netán még közönségesebben, végigsétáltatták a főutcán.
Robert Campbell

A ceruza
Raymond Chandler
K
issé kövér férfi volt, szája sarkában meghúzódó cseppet sem tisztességes félinchnyi mosollyal, ugyanakkor vastag ajkait barátságtalanul összeszorította. A vaskos emberekéhez képest lassú járású volt. A legtöbb kövér ember fürge, könnyedén mozog. Szürke heringszálkás öltönyt és kézzel festett nyakkendőt viselt, amelyen egy víz alá bukó lány volt látható. Az inge tiszta volt, ami vigasztalt engem, de barna papucscipője – amely fényesen ragyogott – olyan elhibázott választás volt, akár az öltönyéhez a nyakkendő.
Eloldalgott mellettem, miközben tartottam a várószoba és a töprengésre használt fogadószobám közötti ajtót. Mihelyt odabent volt, gyorsan körbenézett. A gengszterek közé soroltam, másodosztályúnak, már ha egyáltalán valaki is megkérdezne efelől. Ez egyszer igazam volt. Ha netán viselt fegyvert, az a pantallóján belül lehetett. A kabátja túlságosan feszes volt ahhoz, hogy egy alatta lévő fegyvertokot elrejtsen.
Óvatosan leült és én ugyanezt tettem vele szemben, aztán néztük egymást. Az arcán afféle ravasz mohóság volt. Kissé izzadt a pasas. Az én arckifejezésem érdeklődést akart kifejezni, de nem barátságosan. A pipáért és a bőr szivartartóért nyúltam, amelyben Pearce's dohányomat tartottam. Neki odakínáltam a cigarettát.
– Nem dohányzom. – Érdes hangja volt. Semmivel sem tetszett jobban, mint az öltönye vagy az arca. Mialatt én megtöltöttem a pipát, ő benyúlt a zakója belsejébe, keresgélt a zsebében, majd egy bankjegyet vett elő, rápillantott, aztán áthajította az asztalon, oda énelém. Csinos kis bankó volt, tiszta és új. Egy ezerdolláros.
– Mentette meg valaha valakinek az életét?
– Egyszer valaha, talán.
– Mentse meg az enyémet.
– Miről van szó?
– Úgy hallottam, hogy maga egy magasságban jár az ügyfelekkel, Marlowe.
– Azért maradtam szegény.
– Két barátom még van. Maga háromra bővítheti ezt a kört, s kikerülhet a deficitből. Öt rongyhoz jut, ha leválaszt engem.
– Miről?
– Ördögien bőbeszédű ma reggel. Nem kapizsgálja, hogy ki vagyok én?
– Nem.
– Sosem volt keleten, he?
– Dehogynem... csak nem a maga bandájához tartoztam.
– Akkor miféle banda lehetett az? 
Kezdtem belefáradni.
– Hagyja az átkozott ravaszkodást vagy markolja fel a rongyát és tűnjön el.
– Ikky Rossen vagyok. Eltűnök, de végleg, ha nem képes kitalálni valamit. Találjon ki valamit.
– Már kitaláltam. Elmondja nekem. Nagyon gyorsan legyen túl rajta. Nincs rá egy egész napom, hogy megvárjam, amíg szemcsöppentővel adagolja nekem.
– Elhagytam a csapatot. A felül lévő fiúknak ez nem tetszik. Ők úgy vélik, hogy az ember információhoz jutott, amellyel úgy gondolja, hogy házalhat, netán beugrott neki egy önálló ötlet, esetleg elvesztette a kurázsiját. Én... én elvesztettem az enyémet. Eddig tartott. – Megfeszített kezének mutatóujjával megérintette az ádámcsutkáját. – Csúnya dolgokat műveltem. Megfélemlítettem és bántottam embereket. De soha senkit nem öltem meg. Ez pedig semmi a csapatnak. Vonalon kívül vagyok. Szóval, ők fogták a ceruzát és húztak egy vonalat. Megkaptam a fülest. Az orgyilkosok úton vannak. Elkövettem egy súlyos hibát. Megpróbáltam Vegasban megbújni. Úgy okoskodtam: egyáltalán nem számítanak arra, hogy a saját lebujukban dekkolok. Túljártak az eszemen. Már énelőttem is megpróbálkoztak ezzel, nem tudtam róla. Amikor felszálltam az L. A-ba tartó repülőre, valaki biztos, hogy rajta volt. Tudják, hogy hol lakom.
– Költözzön el.
– Már nem használ. Lelepleztek. 
Tudtam, hogy igaza van.
– Hogyhogy nem tették még el láb alól?
– Ezek megadják a módját. Specialisták. Nem tudja, hogy ez hogyan működik?
– Többé-kevésbé. Egy fickó egy helyes kis fémáruüzlettel Buffalóban. Egy pasas egy apró tejüzemmel K. C-ben. Mindannyiszor jó háttér. Megküldik a jelentésüket New Yorkba vagy máshová. Amikor felülnek a repülőre, s nyugatra vagy bárhová mennek, mindig ott van a fegyver a táskájukban. Csendesek és jólöltözöttek, s nem egymás mellett ülnek. Kinézhetnek akár jogásznak vagy adóellenőrnek... egyáltalán bárminek, ami előkelő, de nem feltűnő. Az emberek többsége hord táskát. Beleértve a nőket is.
– Ez bizony így van. Aztán amikor landolnak, elirányítják őket hozzám, ám nem egyenesen a repülőtérről. Megvannak a maguk útjai. Ha elmegyek a zsarukhoz, valaki tudni fogja közülük. Egy seregnyi maffiózó lehet a városi képviselő-testületben, a legjobb tudomásom szerint. A zsaruk huszonnégy órát adnának nekem, hogy elhagyjam a várost. Mit kezdjek vele? Mexikó rosszabb, mint itt. Kanada? Jobb ugyan, de nem elég jó. Ott ugyancsak megvannak a kapcsolataik.
– Ausztrália?
– Nem kaphatok útlevelet. Huszonöt éve illegálisan vagyok itt. Kitoloncolni nem tudnak, hacsak nem képesek rám bizonyítani egy bűnelkövetést. A csapat gondoskodna róla, hogy ne tudjanak. Azt hiszem, betaszítottak a fagyasztóba. Huszonnégy óra és leírnak. Kedves barátaim egy kocsival arra várnak, hogy hazavigyenek... csakhogy mégsem haza visznek.
Meggyújtottam a pipámat, pedig az égett. Lesandítottam az ezerdolláros bankóra. Nagy hasznát tudnám venni. A csekkszámlámnak görnyednie sem kellett, hogy a járdát csókolja.
– Állítsuk meg a lovakat – mondtam. – Tételezzük fel... csak tételezzük fel, hogy ki tudok találni valamit a maga számára. Mi lesz a következő lépése?
– Ismerek egy helyet... már ha el tudok jutni oda anélkül, hogy követnének. A saját kocsimat itt hagyom, s fogok egy béreltet. Attól a határ előtt megszabadulnék, aztán másodkézből veszek egy járgányt. Félúton oda, ahová tartok, becserélem egy új, de megmaradt múlt évi modellre... erre az évnek ez a szaka éppen megfelelő. Jó árengedménnyel, hiszen az új modellek hamarosan kinn lesznek. Nem a takarékosság végett... kevésbé kérkedő. Ahová mennék, egy jókora hely, de még eléggé érintetlen.
– Hát – mondtam. – Wichita volt az utolsó ilyen, amelyről hallottam. De azóta megváltozhatott.
Mogorván nézett rám. – Okoskodjon csak, Marlowe, de ne legyen olyan istenverte nagyokos.
– Annyira okoskodok, amennyire akarok. Ne próbáljon nekem szabályokat kreálni. Amennyiben ezt elvállalom, szó sem lehet semmiféle szabályról. Ezért a lepedőért elvállalom és a többiért akkor, ha sikerrel járok. Ne tegyen keresztbe nekem. Kiszivárogtathatok információt. Amennyiben kiütnek, csupán egyetlen vörös rózsát tegyen a síromra. A vágott virágot nem kedvelem. Szeretem látni, ahogyan azok nőnek. De egyet kibírok, mivel maga ilyen kellemes karakter. Mikor érkezik a gép?
– Valamikor ma. Kilencórányi az út New Yorkból. Valószínűleg délután fél hat körül érkezik.
– San Diegón keresztül jöhetnek, és ott szállnak át, vagy San Franciscón keresztül, és ott szállnak át. Egy csomó járat van mindkét helyről. Szükségem van egy segítőre.
– Vigye el az ördög, Marlowe...
– Várjon egy kicsit, én ismerek egy lányt. Egy olyan rendőrfőnök lányát, akit a becsületesség miatt rúgtak ki. Kínvallatás alatt sem beszélne.
– Nincs joga hozzá, hogy kockára tegye őt – mondta dühösen Ikky.
Annyira elképedtem, hogy az állam félúton a derekam felé fennakadt. Lassan becsuktam és nyeltem egyet.
– Jóságos Isten, egy ember, akinek van szíve!
– A nők nem megfelelő alkatúak a kíméletlen játékhoz – mondta kelletlenül.
Felmarkoltam az ezerdolláros bankót és megropogtattam.
– Sajnálom. Nincs átvételi elismervény – mondtam. – Nem lehet a nevem a maga zsebében, és nem lesz semmiféle durva játék, ha szerencsém van. Ők klasszisokkal jobbak lehetnek nálam. Csupán egyetlen módja van, hogy kivitelezzük. Most pedig adja meg a címét és valamennyi értesülést, ami eszébe jut... neveket, bármelyik orgyilkos személyleírását, amelyiket valaha is látta a kupiban.
Megtette. Meglehetősen jó megfigyelő volt. Csak az a baj, hogy a csapat tudhatta, ő mit látott. Az orgyilkosok valószínűleg idegenek lesznek a számára.
Csendesen felkelt és a kezét nyújtotta. Meg kellett ráznom, de amit a nőkről mondott, megkönnyítette. A keze nyirkos volt. Az enyém is nyirkos lett volna az ő helyében. Bólintott, és csendesen kiment.
Egy csendes utca volt Bay Cityben, már amennyiben egyáltalán vannak csendes utcák a beatnikgeneráció idején, amikor nem tudsz befejezni egy étkezést anélkül, hogy néhány éhenkórász férfi vagy nő fel ne böfögne egy olyanfajta szerelmet, amely annyira régimódi, akár a fardagály, vagy amikor az ügyfél slamasztikájában néhány Hammond orgona hangol jókedvre.
Az apró földszintes ház olyan takaros volt, akár egy hamvas fruska. Az előtte levő pázsit gondosan ápolt volt és igen zölden pompázott. A simára egyengetett kocsibejáró nem volt olaj foltos, az azt határoló élő sövény pedig olyannak látszott, mint amihez minden nap eljár a borbély.
A fehér ajtón egy tigrisfej kopogtató, egy menj-a-pokolba ablak és egy olyan szerkezet volt, amely lehetővé tette, hogy valaki odabentről a kis ablak kinyitása nélkül beszéljen a kint várakozóhoz.
A bal lábamat zálogba adnám, ha egy olyan házban élhetnék, mint ez. Nem hinném, hogy valaha is sikerül.
A csengő harangjátékot játszott odabent, s egy kevés idő elteltével ő nyitotta ki az ajtót, világoskék rövid ingben és fehér sortban, amely kellően rövid volt ahhoz, hogy barátságos legyen. A lánynak szürkéskék szeme és sötétvörös haja volt. Többnyire némi megmaradt keserűség tükröződött a szürkéskék szemekben. Nem felejthette el, hogy édesapja életét a kaszinóhajó gengszterbandája tette tönkre, ráadásul az édesanyja is meghalt.
A lány képes volt elfojtani keserűségét, amikor csillogó magazinoknak oktalanságokat írt a fiatalkori szerelemről, de az nem az ő élete volt. Nem élte az életet. Megvolt az egzisztenciája, túlzott gyötrelem nélkül, amelyet elegendő pénz tett biztonságossá. Ugyanakkor közelebbről nézve, olyan nyugodt és találékony volt, akár egy jó zsaru. Anne Riordannek hívták.
Megállt az egyik oldalon, én pedig – meglehetősen szorosan hozzá – áthaladtam. Nekem is megvoltak a szabályaim. Becsukta az ajtót, leparkolt egy kanapén, s végigcsinálta a szokásos cigarettaszertartást, ő volt az egyetlen baba, aki kitartott amellett, hogy maga gyújtsa meg a cigarettáját. Felálltam, hogy körülnézzek. Volt egy kevés változás, de nem jelentős.
– Szükségem van a segítségedre – szólaltam meg.
– Mindig csak olyankor keresel.
– Szert tettem egy kliensre, egy exgonosztevő személyében, aki problémamegoldóként levitézlett a csapat számára vagy a szindikátuséra, a bandáéra, vagy ahogy nevezni akarod. Te pokolian jól tudod, hogy az létezik, és olyan gazdag, akár az aranyember. Nem lehet legyőzni, mivel nem elég ember akarja, különösen nem az évente egymilliót kereső jogászok, akik neki dolgoznak.
– Istenem, te a hivatal elől menekülsz valahová? Még sosem hallottalak ennyire őszintének.
Keresztbetette a lábait, nem provokálóan – ő nem az a típus volt –, mindenesetre megnehezítette számomra, hogy tisztán ugyanazon gondolkozzam.
– Ne mutasd a lábaidat – mondtam. – Vagy végy fel egy nadrágkosztümöt.
– Vigyen el az ördög, Marlowe. Semmi másra nem tudsz gondolni?
– Meg fogom próbálni. Szeretem azt gondolni, hogy legalább egyetlen bájos és elragadó asszonyt ismerek, aki nem tart teljesen megbízhatatlannak. – Nyeltem egyet és folytattam. – A férfit Ikky Rossennek hívják. Nem egy szépség vagy bármi, amit kedvelek, egy dolgot kivéve. Méregbe gurult, amikor azt mondtam, hogy egy lány segítségére van szükségem. Azt mondta, hogy az asszonyokat nem durva játékra teremtették. Ez volt, amiért elvállaltam a munkát. Valódi gengszternek egy asszony nem jelent többet egy liszteszsáknál. Ők a szokásos módon bánnak a nővel, de ha van rá alkalom, lerázzák őket a nyakukról anélkül, hogy kétszer is meggondolnák.
– Mostanáig egy egész csomó semmit mondtál el nekem. Talán szükséged van egy csésze kávéra vagy egy italra.
– Bájos vagy, ám én reggel nem iszom, kivéve néha, és ez a reggel nem tartozik közéjük. A kávét később. Ikkyt leírták.
– Na és az, mit jelent?
– Van egy listád. Egy tollal egy néven áthúzol egy vonalat. S a fickó számára biztos a halál. A csapatnak megvannak az indítékai. Többé már nem csupán kedvtelésből csinálják. Egyáltalán nem lelik benne örömüket. Mindez csupán könyvelés a számukra.
– Mi az ördögöt tehetek én? Egyenesen azt is kérdezhetem: mit tehetsz te?
– Tehetek egy kísérletet. Amit te tehetsz az, hogy segítesz nekem kiszúrni a repülőgépüket, és kifigyeled, hová mennek... az orgyilkosokat, akiket kijelöltek a munkára.
– Igen, de te hogyan tehetsz bármit is?
– Azt mondtam, megpróbálhatom. Ha éjszakai gépet fogtak, már itt vannak. Ha egy reggeli járatra szálltak, öt óra előtt nem tudnak ideérni. Rengeteg idő van felkészülni. Tudod, hogyan néznek ki?
– Ó, hogyne. Naponta találkozom gyilkosokkal. Betessékelem őket egy whiskyre és forró pirítóson tálalt kaviárra. – A lány elvigyorodott. Míg vigyorgott, tettem négy hosszú lépést a sárgásbarna mintázatú kis szőnyegen, felemeltem őt, és egy csókot nyomtam az ajkára. Nem hadakozott ellene, de nem is örvendezett. Visszamentem és leültem.
– Úgy néznek ki, mint bárki, aki benne van egy jól menő üzletben vagy vállalkozásban. Diszkréten öltöznek, és udvariasak lesznek... már amikor azok akarnak lenni. Vannak aktatáskáik, azokban puskákkal, amelyek olyan gyakran cseréltek gazdát, hogy képtelenség lenyomozni. Amikor és amennyiben a munkájukat elvégzik, eldobják a fegyvereket. Valószínűleg revolvereket használnak, de automata fegyvereket is használhatnak. Nem tesznek fel hangtompítót, mivel súlyossá teszi a fegyvert, ami miatt nehéz vele pontosan lőni. Nem együtt ülnek a repülőn, de amikor leszállnak róla, úgy tehetnek, hogy ismerik, csak nem vették egymást észre a gépen. Kezet rázhatnak a hozzá illő mosollyal, aztán elsétálhatnak, és ugyanabba a taxiba szállnak. Azt gondolom, hogy először egy hotelhez mennek. Aztán nagyon hamar átköltöznek onnan valami másba, ahonnan figyelhetik Ikky mozgását, s ráhangolódhatnak a programjára. Egyáltalán nem fognak kapkodni, hacsak Ikky nem lép. Az ugyanis figyelmeztetés lehet a számukra, hogy Ikky fülest kapott. Maradt egypár barátja, azt mondta.
– Az utca túloldalán lévő szobából vagy apartmanból lövik le őt... feltéve, ha ott van?
– Nem. Három lépés távolságból fogják lelőni. Mögé sétálnak, és azt mondják: „Hello, Ikky”. A pasas vagy ledermed, vagy megfordul. Aztán telepumpálják ólommal, majd elhajítják a fegyvert és beugranak a rájuk várakozó autóba. Majd egy, a menekülést biztosító autót követve, elhagyják a helyszínt.
– Ki vezeti majd ezt az autót?
– Valamiféle tehetős és feddhetetlen polgár, aki támadhatatlan. A saját kocsiját fogja vezetni. Megtisztítja az utat akár úgy is, hogy szándékosan balesetet okoz valakinek, akár egy rendőrkocsinak is. Olyannyira átkozottul sajnálkozik, hogy még a monogramos ingét is végigkönnyezi. A gyilkosok pedig eközben régen elmentek.
– Jóságos ég – szólt Anne. – Te nem félted az életedet? Ha kimented a pasast, ők utánad küldik az orgyilkosokat.
– Nem hiszem. Ők nem gyilkolják meg a törvény emberét. Hiszen az orgyilkosok viszik el a balhét. Emlékezz csak: a főgengszterek üzletemberek. Ők temérdek pénzre hajtanak. Belőlük akkor bújik ki valóban a bandita, amikor úgy érzik, hogy meg kell szabadulni valakitől, bár nem epekednek ezért. Hiszen mindig megvan a sansz, hogy elszúrják. Még ha nem is sok. A gengsztergyilkosságokat sosem oldották meg sem itt, sem bárhol, kivéve egy, esetleg két esetet. A főgengszter tiszteletet keltően hatalmas és borzasztóan kemény. Amikor ő túl naggyá, túl keménnyé válik... jön a ceruza.
Kissé megborzongott.
– Azt hiszem, szükségem van egy italra. 
Rávigyorogtam.
– Igazad van, kedves, ebben az atmoszférában. Én is elvesztem a határozottságomat.
Hozott egypár whiskyt jeges szódával. Amikor megittuk, azt mondtam:
– Ha kiszúrod őket, vagy úgy hiszed, hogy kiszúrtad, kövesd a fickókat, ahová csak mennek, feltéve, ha biztonságosan meg tudod tenni. Másképp ne tedd. Amennyiben az egy hotel – és tíz az egyhez, hogy az lesz –, jelentkezz be, s addig hívogass engem, amíg el nem érsz.
A lány ismerte az irodám számát, ami továbbra is a Yucca Avenue-n volt. Ezt is tudta.
– Te vagy a legistenvertebb fickó – mondta. – Bármire rászeded a nőket. Hogyan lehetséges, hogy én huszonnyolc évesen még érintetlen vagyok?
– Szükségünk van néhány olyan nőre, mint te vagy. Miért nem mész férjhez?
– Kihez? Ahhoz a néhány kiábrándulthoz, akinek semmije nem maradt? Egyetlen valóban kedves férfit sem ismerek, kivéve téged. Nem dőlök be a fehér fogaknak és egy feltűnő mosolynak.
Odamentem és talpra emeltem. Hosszan és erősen megcsókoltam.
– Őszinte vagyok – csaknem suttogtam. – Ez már valami. De túlságosan elmocskolódtam egy olyan lány számára, mint te vagy. Gondoltam rád, akartalak, de az édes tiszta tekintet a szemedben azt mondja nekem, hogy kiadja az utamat.
– Vegyél el – szólt lágyan. – Nekem is vannak álmaim.
– Nem tehetem. Túl sok asszony volt az életemben, hogy megérdemeljek egy olyan nőt, mint te. Nekünk meg kell mentenünk egy ember életét. Indulok.
Felállt és figyelte, amint komoly ábrázattal távozok.
A nők, akiket megkaphatsz, és akiket nem kaphatsz meg, valamennyien más és más világban élnek. Egyiket sem becsülöm le. Jómagam mindkettőben élek.
A Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtéren nem tudsz közel jutni a gépekhez, hacsak nem utazol az egyikkel. Látod azok landolását, ha történetesen a megfelelő helyen állsz, de a korlátnál kell várakozni, hogy egy pillantást vethess az utasokra. A repülőtér épületei egyáltalán nem könnyítik ezt meg. Elnyúlnak az isten háta mögé, s tyúkszem nőhet a talpadra, amíg a TWA-tól átsétálsz az Americanig.
Lemásoltam az érkezési listát és körbeólálkodtam, akár egy kutya, amelyik elfelejtette, hogy hol ásta el a csontot. Gépek érkeztek, gépek indultak, hordárok csomagokat cipeltek, utasok izzadtak és rohantak, kölykök nyafogtak, a hangszóró pedig minden más zajt elnyomott.
Időről időre elhaladtam Anne mellett. A lány nem törődött velem.
5 óra 45-kor kellett, hogy érkezzenek. Anne eltűnt. Egy fél órát adtam neki arra az esetre, ha bármi egyéb oka volt, hogy köddé váljon. De nem. Jó ok miatt távozott. Kimentem a kocsimhoz és hajtottam néhány hosszú, mozgalmas mérföldet Hollywoodig, majd az irodámig. Magamhoz vettem egy italt és vártam. 6 óra 45-kor csöngött a telefon.
– Úgy hiszem, megvannak – mondta a lány. – BeverleyWestera Hotel. 410-es szoba. Nevet nem tudtam megszerezni. Tudod, hogy a portások egyetlen regisztrációs kártyát sem hagynak szerteszét heverni mostanság. Én pedig nem szeretek kérdéseket feltenni. De felmentem velük a liftben és megjegyeztem a szobájukat. Éppen elsétáltam mellettük, amikor a londiner behelyezte a kulcsot az ajtajukba, majd lement a magasföldszintre, aztán a teázóból egy asszonytársasággal a földszintre. Nem bajlódtam azzal, hogy kivegyek egy szobát.
– Hogy néztek ki?
– Együtt jöttek fel az utaslépcsőn, de nem hallottam beszélni őket. Mindkettőnél aktatáska volt, mindkettő elegáns öltönyt viselt, semmi kirívó. Fehér ingek, kikeményítve, egy kék és egy fekete nyakkendő, szürkével csíkozott. Fekete cipők. Egy üzletemberpáros a keleti partról. Lehetnek kiadók, jogászok, orvosok, számlaellenőrök... nem, az utolsót hagyjuk; nem voltak eléggé feltűnőek. Nem néznéd meg őket kétszer.
– Az arcuk?
– Mindkettőnek középbarna haja volt, az egyiké egy kicsit sötétebb, mint a másiké. Sima arcok, eléggé semmitmondóak. Az egyiknek szürke szeme volt, s annak, amelyiknek a haja világosabb, kék a szeme. A szemük érdekes volt. Nagyon gyorsan reagálni képes, igazi megfigyelő, mindent észrevesz a közelükben. Valószínűleg ez nem stimmelt velük. Némiképp belefeledkezhettek volna abba, amiért jöttek vagy Kalifornia iránt illett volna érdeklődést mutatniuk. Sokkal inkább olyannak látszottak, mint akik arcokat figyelnek. Jó, hogy én szúrtam ki őket és nem te. Nem nézel ki úgy, mint egy kopó, de nem is olyan embernek látszol, mint aki nem zsaru. Jelzések vannak rajtad.
– Pfuj. Én egy átkozottul jó megjelenésű szívtipró vagyok.
– Az ő vonásaik szigorúan futószalagon készültek. Mindegyik felvett egy utazótáskát. Az egyik táska szürke volt, két piros és fehér csíkkal fent meg lent, mintegy hat vagy hét inchre a széleitől, a másik kék és fehér skót mintázatú volt. Nem is tudtam, hogy van ilyesfajta skót minta.
– Van, de a nevét elfejtettem.
– Azt gondoltam, hogy te mindent tudsz.
– Csak majdnem mindent. Most pedig siess haza.
– Kapok egy vacsorát és netán egy csókot?
– Később, és ha nem leszel óvatos, többet is kapsz, mint amennyit akarsz.
– Átveszed és követed te őket?
– Amennyiben ezek a megfelelő emberek, ők fognak követni engem. Már kivettem egy apartmant Ikkyvel szemben az utca túloldalán... a hat alvilági bérházat magában foglaló tömb az, a Poynteren. Fogadok, hogy igen nagy a könnyű nők aránya.
– Az mindenütt nagy mostanság.
– Viszlát, Anne. Később találkozunk.
– Amikor segítségre lesz szükséged.
Letette a telefont. Én is letettem. Zavarba hozott. Túl okos ahhoz képest, hogy milyen szép és kedves. Gyanítom, minden kedves asszony okos is.
Felhívtam Ikkyt. Nem volt otthon. Töltöttem egy italt a hivatali palackból, pöfékeltem egy fél órán keresztül, aztán megint telefonáltam. Ezúttal elértem.
Elmondtam neki az eddigi tényállást, hozzátéve: remélem Anne a megfelelő pasasokat szúrta ki. Beszéltem neki az apartmanról is, amelyet kivettem.
– Kapok költségtérítést? – kérdeztem.
– Öt lepedő egy csomó kiadást fedez.
– Már amennyiben megkeresem, és meg is kapom. Hallottam, hogy magának van egy negyedmilliója – mondtam, eltúlzottan kockáztatva a tőkémet.
– Lehetséges, cimbora, de hogyan férek hozzá? A magasan lévő fiúk tudják, hogy hol van a lóvé. Hosszú időre muszáj jegelni.
Azt feleltem, hogy rendben van. Én magamat jegeltem hosszú időre. Persze nem reméltem, hogy megkapom a másik négyezret, még ha véghezviszem is a munkát. Az olyan férfiak, mint Ikky Rossen, a saját anyjuk aranyfogát is kilopnák. Úgy tűnt, valahol őbenne van egy kisdarab arany, bár a hangsúly a kicsin volt.
A következő fél órát azzal töltöttem, hogy megpróbáljak kigondolni egy tervet. Semmi ígéretes nem jutott eszembe. Csaknem nyolc óra volt, s élelemre volt szükségem. Nem gondoltam, hogy a fiúk mozognának aznap éjszaka. Majd másnap reggel elhajthatnak Ikky fészke mellett és felderíthetik a környéket.
Éppen arra készültem, hogy elhagyom az irodát, amikor a várószobám ajtajánál megszólalt a jelzőcsengő. Kinyitottam a társalgóajtót. Egy apró, masszív kinézetű ember állt a padló közepén, kezeivel a háta mögött, s ide-oda mozogva a sarkain. Rám mosolygott, de a mosoly nem volt őszinte. Továbbsétált felém.
– Maga Philip Marlowe?
– Ki más? Mit tehetek önért?
Ekkor egészen közel volt. Jobb kezét gyorsan elővezette, benne egy pisztollyal. A gyomromnak döfte a fegyvert.
– Leszállhat Ikky Rossenről – szólalt meg olyan hangon, amely méltó párja volt az ábrázatának – vagy jóllakhat ólommal.
A pasas egy amatőr volt. Ha öt lábbal távolabb áll, tehetett volna valamit. Felemeltem a kezem, kivettem a számból a cigarettát, aztán nemtörődöm módon tartottam.
– Miért gondolja, hogy ismerek bármiféle Ikky Rossent? 
Nevetett és a pisztolyát belenyomta a gyomromba.
– Ne akarja tudni! – Az olcsó megvető vigyor az olyan erő érzésének üres diadalmenete, amikor egy kövér fegyvert tartasz egy apró kézben.
– Korrekt lenne, ha megmondaná.
Amint a szája kinyílt egy újabb hősködésre, elhajítottam a cigarettát és előrelendítettem a kezemet. Tudok gyors lenni, ha muszáj. Vannak fickók, akik gyorsabbak, de azok nem döfnek fegyvert az ember gyomrába.
A ravasz mögé tettem a hüvelykujjamat, a kezemet pedig rá az övére. Beletérdeltem az ágyékába. Nyüszítve összegörnyedt. Jobbra csavartam a karját és elvettem a pisztolyát. A sarkamat beakasztottam a sarka mögé és ő a padlón volt.
Csak hevert ott hunyorogva, elképedéssel és fájdalommal, térdeit felhúzva a gyomrához. Egyik oldaláról a másikra hempergett nyöszörögve. Lenyúltam, megragadtam a bal kezét és talpra rángattam. Hatinchnyit és negyven fontot vertem rá. Nagyobb, jobban edzett hírnököt kell, hogy elküldjenek hozzám.
– Menjünk be a töprengő szalonomba – mondtam. – Elcseveghetnénk, s ihatna egy italt, hogy összeszedje magát. Legközelebb ne kerüljön túlságosan közel, lehetőséget adva bárkinek, hogy megkaparintsa a fegyverét. Csak megvizsgálom, hogy van-e még valami vas magán.
Nem volt. Áttaszigáltam az ajtón, aztán bele egy székbe. A légzése már nem volt annyira reszelős. Előragadott egy zsebkendőt és megtörölte az arcát.
– Legközelebb – mondta a fogai közt. – Legközelebb.
– Ne legyen optimista.
Töltöttem neki papírpohárba egy scotcht, s letettem elé. Szétkaptam a harmincnyolcasát és a töltényeket az asztalfiókba ürítettem. Visszakattintottam a tölténytárat és lefektettem a fegyvert.
– Amikor távozik, megkaphatja... már ha távozik.
– Ez egy mocskos módja a küzdelemnek – mondta még zihálva.
– Hogyne. Lelőni egy embert sokkal tisztább. Szóval, hogyan került ide?
– Marhaság.
– Ne legyen bolond. Vannak barátaim. Nem sok, de azért akad néhány. Elkapathatom magát fegyveres támadás miatt, aztán tudja, hogy mi történhet. Kikerülhetne egy bírói megkereséssel vagy az óvadékkal, de az lesz az utolsó, amikor bárki is hallhat magáról. A nagyágyúk nem tűrik a kudarcot. Nos, ki küldte és honnan tudta, hogy hová jöjjön?
– Ikky lelepleződött – mondta mogorván. – Ő ostoba. Minden nehézség nélkül követtem idáig. Miért látogatna meg egy magánnyomozót? A fiúk tudni akarják.
– Többet.
– Menjen a pokolba.
– Ha jobban belegondolok, nem muszáj elkaparnom fegyveres támadásért. Ki tudom én verni magából, éppen itt és most.
Felálltam a székből, ő pedig kitartott egy vérszegény kezet.
– Ha összever, egy csapat valóban kemény gorilla néz majd be ide. Ha nem jelzek vissza, ugyanaz történik. A maga kezében nincsenek igazán magas kártyák. Csak magasnak látszanak – okoskodott.
– Nincs semmije, amit elmondhatna. Ha ez az Ikky meglátogatott engem, maga nem tudja, hogy miért tette, s azt sem, vajon vállaltam-e neki munkát. Ha ő egy gengszter, kliensként nem az én típusom.
– Ő eljött magához, hogy rávegye próbálja megmenteni az irháját.
– Kitől mentsem meg?
– Ez az, amiről lehetne társalogni.
– Csak rajta. Úgy látszik, hogy a szája kiválóan működik. És mondja meg a srácoknak, bármikor szembenézek egy nehézfiúval, az lesz majd a nap.
Muszáj időnként hazudni egy keveset az én bizniszemben. Egy kissé hazudtam hát.
– Mit követett el Ikky, hogy rosszallást váltott ki? Egyáltalán ez az, amiről társaloghatunk?
– Azt gondolja, hogy maga kemény fickó – gúnyolódott megvetően, dörzsölve a helyet, ahová beletérdeltem. – Az én ligámban maga elkapó játékos sem lehetne.
Az arcába nevettem. Aztán megragadtam a jobb csuklóját, majd hátracsavartam. Kezdett lamentálni. Bal kezemmel benyúltam a mellső zsebébe, s kirántottam egy levéltárcát. A fickót elengedtem. Az asztalon lévő fegyveréért nyúlt, de erősen rávágtam a felkarjára. Belerogyott az ügyfélszékbe, s röfögött.
– Akkor lehet fegyvere – mondtam neki –, amikor visszaadom. Most pedig legyen jó, vagy kénytelen leszek ütni magát, csak úgy a magam szórakoztatására.
A tárcában egy Charles Hickonnak kiállított jogosítványt találtam. Ez egyáltalán semmit nem segített nekem. Az ilyen balfácánoknak mindig van alvilági álnevük. Ők valószínűleg Tinynek vagy Síimnek, netán Marblesnek, esetleg egyenesen Te-nek szólítják. Visszalöktem felé a tárcát. A padlóra esett. Még elkapni sem tudta.
– A pokolba is – mondtam –, bizonyára takarékossági hadjárat folyik, már ha valami több miatt küldték magát, mint hogy cigarettacsikkeket szedjen fel.
– Marhaság.
– Rendben van, balek. Kotródjon vissza a szennyeshez. Itt van a fegyvere.
Elvette, s színészi alakítással belelökte nadrágja övrészébe, aztán felállt, küldött felém egy sanda pillantást, mintha ez volna a szokásos, majd hanyagul az ajtóhoz sétált, akár egy kurva a vadonatúj vidramenyétstólájában.
Az ajtóban megfordult és rám emelte az apró, mélyen ülő szempárt.
– Maradj tiszta, kisstílű. A bádog könnyen hajlik.
Az elmés visszavágás e kápráztató darabjával kinyitotta az ajtót és elviharzott.
Egy kis idő után bezártam a másik ajtót, kikapcsoltam a csengőt, sötétet csináltam az irodában és távoztam. Nem láttam senkit, aki úgy nézett ki, mint egy orgyilkos. A lakásomhoz hajtottam, megpakoltam egy bőröndöt, elautóztam egy szervizállomásra, ahol csaknem kedveltek engem. Elraktároztattam a kocsimat és felszedtem egy bér Chevrolettet.
Elhajtottam a Poynter Streetre, leraktam a bőröndömet az olcsó apartmanban, amelyet kora délután kibéreltem, s átmenten Viktorhoz egy vacsorára. Kilenc óra volt, túlságosan késő ahhoz, hogy Bay Citybe hajtsak, s Anne-t elvigyem vacsorázni.
Rendeltem egy dupla Gibsont friss citromokkal és megittam, erre olyan éhes lettem, akár egy iskolás gyerek.
A visszaúton a Poynter Streetre kacskaringóztam egy jó csomót, ki a sorból és be, körbejárva az épületblokkokat le-leállva, mindezt egy fegyverrel a mellettem levő ülésen. Amennyire meg tudtam ítélni, senki nem próbált rám akaszkodni.
A Sunseten megálltam egy szervizállomásnál, s egy fülkéből elengedtem két telefonhívást. Még elcsíptem Bernié Ohlst, éppen mielőtt hazaindult.
– Marlowe vagyok, Bernie. Évek óta nem hadakoztunk. Kezdek elmagányosodni.
– Hát, nősüljön meg. Most én vagyok a vezetőnyomozó a sheriff hivatalánál. Amíg leteszem a vizsgát, kapitány-helyettesi besorolásom van. Aligha állhatok szóba magánnyomozókkal.
– Ezzel az eggyel álljon szóba. Segítségre van szükségem. Rajta vagyok egy bizonytalan kimenetelű munkán, amelyben fűbe haraphatok.
– S maga azt várja tőlem, hogy beavatkozzak egy természetes folyamatba?
– Ne folytassa, Bernie. Nem voltam én rossz fickó. Megpróbálok megmenteni egy exgengsztert egy csapat orgyilkostól.
– Ha ők lemészárolják egymást, annál jobb, ez tetszik nekem.
– Hát hogyne. Ha felhívom magát, rohanjon vagy küldjön egy csapat jófiút. Szenteljen rá időt, hogy megleckéztesse a fickókat.
Váltottunk néhány mérsékelt sértegetést és letettük a kagylót. Aztán Ikky Rossen számát tárcsáztam. Meglehetősen kellemetlen hangján azt mondta:
– Jól van, beszéljen.
– Itt Marlowe. Készüljön fel arra, hogy éjfél körül kiköltözik. Kiszúrtuk a haverjait, a Beverly-Westernnél dekkolnak. Ma éjjel nem fogják a maga utcájába tenni a lábukat. Jusson eszébe, ők nem tudják, hogy magát figyelmeztették.
– Kockázatosnak hangzik.
– Jóságos Isten, nem egy vasárnapi iskolai piknikről van szó. Maga elővigyázatlan volt, Ikky. Követték az irodámhoz. Ez lerövidítette a rendelkezésünkre álló időt.
Egy pillanatra csendben volt. Hallottam a lélegzetét.
– Ki követett? – kérdezte.
– Valamiféle kis szarjankó, aki fegyvert döfött a hasamba, s azzal kellett bajlódnom, hogy elvegyem tőle. Csak arra tudok gyanakodni, küldtek egy balfácánt azért, hogy ne tudjak meg túlságosan sok mindent, hacsak máris nem tudok túl sokat.
– Már benne van a zűrben, barátom.
– Mikor nem? Átmegyek magához úgy éjfél körül. Legyen készenlétben. A kocsija hol van?
– Odakint, elöl.
– Vigye el egy keresztutcába és zárja le. Hol van a menedéke hátsóajtaja?
– Hátul. Hol lehetne? A sikátorban.
– A bőröndjeit hagyja ott. Együtt fogunk kisétálni és odamenni a kocsijához. A sikátor mellé hajtunk és felszedjük a bőröndöt vagy a táskát.
– Nem fordulhat elő, hogy valaki ellopja azokat?
– De igen. Előfordulhat, hogy maga halott. Melyik tetszik jobban?
– Rendben van – morogta. – Várom. Bár nagy kockázatot vállaltunk.
– Az autóversenyzők is. Az, vajon visszatartja őket? Másképp nem lehet kijutni, csak gyorsan. Úgy tíz körül kapcsolja le a villanyt, aztán kellően borzolja össze az ágyat. Jó volna, ha néhány bőröndöt hátra tudna hagyni. Nem látszana olyan kiterveltnek.
Dörmögött egy okét, én pedig letettem a kagylót. A telefonfülke jól megvilágított volt idekint. Mint az üzemanyagtöltő állomásoknál általában. Jó hosszasan körbevizslattam, miközben végigtapogattam az ajándéktérképeket odabent a töltőállomáson. Semmi aggasztót nem láttam. Elvettem egy San Diego-térképet, csupán a látszat kedvéért, és beszálltam a bérelt kocsimba.
A Poynteren a sarok közelében leparkoltam és felmentem a második emeleti olcsó apartmanomba, aztán ültem a sötétben, bámulva az ablakomból. Semmi aggasztót nem láttam. Néhány átlagos, könnyű nőcske jött ki Ikky apartmanjának épületéből, s szedték fel őket a legújabb modellt képviselő kocsival. Egy nagyjából Dcky magasságú és testalkatú férfi ment be az apartmanházba. Különféle más emberek jöttek és mentek. Az utca meglehetősen csendes volt. Amióta a Hollywood Freewayt átadták, senki sem igen használta a boulevardon kívüli utcákat, hacsak nem a szomszédban éltek.
Szép, elcsendesedő éjszaka volt, olyan kellemes, amilyenné a Los Angeles-i klímában az csak válni tud, tiszta, de nem csípős. Nem tudom, hogy mi történt az időjárással a mi túlnépesedett városunkban, de ez nem ugyanaz az időjárás volt, mint amelyet megismertem, amikor idejöttem.
Hosszúnak tűnt éjfélig az idő. Nem tudtam kiszúrni, hogy bárki figyelne bármit is, és bármiféle szolid öltözetű párost sem, aki a hat apartmanházban szóba jöhet. Meglehetősen biztos voltam abban, hogy amikor jönnek, az én apartmanomnál próbálkoznak először, de abban nem voltam biztos, vajon Anne a megfelelő férfiakat szúrta-e ki, vagy az érzelgős fickó főnökeinek visszaküldött üzenete használt-e nekem vagy sem.
Dacára a százféle lehetőségnek, hogy Anne tévedhet, volt egy megérzésem, miszerint igaza van. A gyilkosoknak nincs okuk az óvatosságra, ha nem tudják, hogy Ikkyt figyelmeztették. Nincs okuk, csupán egy. Ikky eljött az irodámhoz, ahová nyomon követték. Ugyanakkor a banda az erő minden arroganciájával nevethet azon az elképzelésen, hogy Ikky engem figyelmeztetett, netán hozzám jött segítségért. Én olyan jelentéktelen voltam, hogy aligha tudnának észrevenni.
Éjfélkor elhagytam az apartmant, sétáltam két háztömbnyit, figyeltem, nincs-e uszályom, majd átvágtam az utcán, s az Ikky lakásához vezető feljáróhoz mentem. Nem találtam kulcsra zárt ajtót és nem találtam felvonót. Megmásztam a lépcsőket a harmadik emeletig és megkerestem az apartmanját. Könnyedén kopogtam. Egy pisztollyal a kezében nyitott ajtót. Alighanem riadtnak látszott.
Az ajtó mellett ott volt a két bőrönd, s egy másik a távolabbi falnak támasztva. Odamentem és felemeltem. Elég nehéz volt. Megnyitottam... nem volt kulcsra zárva.
– Nem kell aggódnia – mondta. – Minden benne van, amire egy fickónak három-négy éjszakára szüksége lehet, és semmi olyan, amit ne tudnék beszerezni bármelyik konfekciós helyen.
Felemeltem a másik két bőrönd egyikét.
– Hadd tegyem oda a hátsó ajtóhoz.
– A sikátornál is hagyhatjuk.
– Az első ajtónál hagyjuk. Csupán arra az esetre, ha felfedeznek bennünket... ámbár nem hiszem, mindössze két fickó vagyunk, akik együtt mennek ki. Csak még egyetlen dolog. Mindkét kezét tartsa a kabátzsebében és a fegyvert a jobbjában. Ha bárki maga mögött a nevét mondja, forduljon meg és lőjön gyorsan. Senki más, csak az orgyilkos tesz ilyet. Én is így cselekszem.
– Majrézok – mondta reszelős hangján.
– Én is. Ha ez bármit is segít. De meg kell csinálnunk. Ha megfordul, nekik fegyverek lesznek a kezükben. Ne foglalkozzon azzal, hogy kérdést tesz fel. Ők nem szavakkal felelnének. Ha a pasas csupán az én apró termetű barátom, őt hidegre tesszük és bedobjuk az ajtón. Megértette?
Bólintott és megnyalta az ajkát. Lecipeltük a bőröndöket és letettük azokat a hátsó ajtón kívülre. Végignéztem a sikátoron. Senki, ráadásul mindössze egy rövid távolság a mellékutcáig. A hallon át visszamentünk előre. Kisétáltunk a Poynter Streetre egy feleség mindazon közömbösségével, ahogy születésnapi nyakkendőt vásárol a férjének.
Nem mozdult senki. Az utca üres volt.
Körbesétáltuk a sarkot, oda Ikky bérelt kocsijához. Kinyitotta a kocsit. Aztán visszamentem vele a bőröndökért. Sehol egy mozdulat. Betettük a bőröndöket a kocsiba és megindultunk a következő utca irányába.
A közlekedési lámpa nem működött, az autópálya felhajtóig egy vagy két megállás a boulevard-on. Meglehetősen nagy volt a forgalom, még ha éjfél volt is. Kalifornia tele van olyan emberekkel, akik különféle helyekre mennek, és gyorsan hajtanak, hogy odaérjenek. Ha nem hajtasz nyolcvanmérföldes óránkénti sebességgel, mindenki lehagy. Ha hajtasz, a visszapillantó tükröt vagy kénytelen figyelni az autópálya-rendőrség kocsija miatt. Ez az ámokfutók ámokfutama.
Ikky egy nyugodt hetvenessel ment. Elértük a kereszteződést a 66-os úthoz és ráhajtott. Eddig semmi. Pomonáig vele maradtam.
– Ez elég távoli nekem – mondtam. – Elcsípek egy buszt vissza, ha van egyáltalán, vagy leparkolom magam egy motelben. Hajtson el egy szervizállomáshoz és megérdeklődjük, hol van a buszmegálló. Közel lehet az autópályához.
Megtette, majd félúton egy épülettömbhöz megállt. Benyúlt az irattárcájába és felmutatott négy ezerdolláros bankót.
– Nem igazán érzem, hogy mindet megkerestem. Túlságosan könnyű volt.
Egyfajta fanyar élvezettel a dundi arcán felnevetett.
– Ne legyen tökfilkó. Én már célba értem. Nem tudta, hogy mibe mászik bele. Mi többet akar, a maga problémái csak most kezdődnek. A bandának mindenhol vannak szemei és fülei. Én talán biztonságban vagyok, amennyiben átkozottul elővigyázatos leszek. Esetleg mégsem vagyok olyan biztonságban, mint azt gondolom. Akár így, akár úgy, maga azt tette, amire kértem. Tegye el a dohányt. Nekem rengeteg van.
Elvettem és eltettem. Ikky egy egész éjjel nyitva tartó szervizállomáshoz hajtott, ahol megmondták, hogy hol találjuk a buszmegállót.
– Lesz ott egy az országot átszelő Greyhound, hajnali kettő-huszonötkor – mondta a kezelő rápillantva egy menetrendre. – Azok elviszik magát, ha van helyük.
Ikky odahajtott a buszmegállóhoz. Kezet ráztunk, ő pedig rákapcsolt, lefelé tartva az úton, tovább az autópálya felé. Rápillantottam a karórámra, aztán találtam egy még nyitva lévő szeszes italt árusító üzletet, s vettem egy félliteres whiskyt. Majd találtam egy bárt, s rendeltem egy dupla adagot, vízzel.
A problémáim éppen csak elkezdődtek. Ahogy Ikky mondta. Nagyon is igaza volt.
Leszálltam a hollywoodi buszállomáson, elkaptam egy taxit, s az irodámhoz hajtattam. Megkértem a sofőrt, hogy várjon néhány pillanatig. Az éjszakának ezen időszakában szívesen megtette. Az éjszakai portás engedett be az épületbe.
– Maga későig dolgozik, Mr. Marlowe. Bár maga mindig ezt teszi, ugye?
– Ez egy ilyenfajta üzlet – feleltem. – Köszönöm, Jimmy. 
Fent az irodámban végigtapogattam a padlót a levelek után, de nem találtam semmit, csak egy hosszúkás, keskeny dobozt. „Expressz kézbesítés”, állt a glendalei bélyegzőn.
Semmi egyebet nem tartalmazott, mint egy frissen hegyezett ceruzát... a gengszterek haláljelét.
Nem vettem túl komolyan. Amikor komolyan gondolják, nem küldik el neked. Úgy fogtam fel, mint egy éles figyelmeztetést, hogy hagyjam abba, amit csinálok. Lehetett egy verés elrendelése. Az ő szemszögükből lehetett egy jó kis fenyítés. „Amikor ceruzával törlünk egy fickót – legyen bárki, aki kísérletet tesz, hogy segítsen neki –, azt megdorgáljuk.” Ezt jelentheti az üzenet.
Arra gondoltam, hogy hazamegyek a Yucca Avenue-ra. Túlságosan magányos voltam. Aztán arra gondoltam, hogy elmegyek Anne-hez, Bay Citybe. Még rosszabb. Ha őróla tudomást szereztek, úgy az igazi rosszfiúk gondolkodás nélkül összevernék a lányt is.
Vacoknak megmaradt nekem a Poynter Street... most messze a legbiztonságosabb hely. Lementem a várakozó taxihoz, s hagytam, hogy a három háztömbön belül lévő úgynevezett apartmanházhoz fuvarozzon. Felmentem az emeletre, levetkőztem és meztelenül elaludtam. Semmi nem nyugtalanított, mindössze egy törött rugó, amely bántotta a hátamat.
Fél négyig csak hevertem, masszív agyammal a helyzeten elmélkedve. Pisztollyal a párnám alatt tértem aludni, amely nem a megfelelő hely fegyvert tartani, amikor egyetlen párnád van, amely olyan vékony és lágy, akár egy írógépalátét. Zavart a pisztoly, így aztán átraktam a jobb kezembe. A gyakorlat azt tanította meg velem, hogy még álmomban is ott tartsam.
A napfénnyel ébredtem. Úgy éreztem magam, mint egy szelet megromlott hús. Beerőltettem magam a fürdőszobába, hideg vízzel lezuhanyoztam, s megtörülköztem egy olyan törülközővel, amelyet ha oldalára fordítanál, nem láthatnád. Valóban pompás egy apartman volt. Csupán egy Chippendale bútorzat hiányzott, hogy a nyomornegyedosztályba sorolja a helyet.
Semmiféle ennivaló nem volt ott, ha pedig elmegyek hazulról, Miss-Nemlétező Marlowe elmulaszthat valamit. Volt egy pint whiskym. Néztem, aztán beleszagoltam, de üres gyomorra nem vehettem magamhoz reggeli gyanánt, még ha az itallal megvesztegethetném is a gyomromat, amely csaknem a plafonon lebegett.
Benéztem a kamrába, hátha egy előző bérlő hirtelen nekiindulásában otthagyhatott némi kenyérhéjat. Frászt. Amúgy sem ízlett volna, még whiskyvel sem. így aztán ültem az ablaknál. Egy óra múlva akár egy boy karját is kész voltam leharapni.
Felöltöztem, majd megkerültem a sarkot a bérelt autóhoz és elhajtottam egy falatozóba. A pincérnő úgyszintén bánatos volt. Lesöpört előttem egy abroszt, át a pulton, hadd legyenek a legutóbbi vendég morzsái az ölemben.
– Nézze, édes – szóltam –, ne legyen olyan bőkezű. Tegye félre a morzsákat a nehéz időkre. Mindaz, amit akarok két háromperces tojás, nem több, s egy szelet a maga híres megkeményedett pirításából, egy magas üveg paradicsomszósz és egy cseppnyi Lea and Perrins, egy nagy boldog mosoly, és senki másnak ne adjon kávét. Lehet, hogy mindre szükségem lesz.
– Megfáztam – felelte. – Ne ugráltasson. Adhatok egy csattanóst az etetőjére.
– Legyünk cimborák. Nekem is durva éjszakám volt.
Küldött felém egy félmosolyt és kiment az oldalsó lengőajtón. Ezáltal többet megmutatott a hajlataiból, amelyek kiterjedtek, egyenesen eltúlzottak voltak. De megkaptam a tojásokat úgy, ahogy szeretem azokat. A pirítóst vajöntet festette, elmulasztva annak hamvasságát.
– Nincs Lea and Perrins – mondta letéve a paradicsomszószt. – Mit szól egy kis Tabascóhoz? A friss arzénból ugyancsak kifogytunk.
Használtam két csepp Tabascót, lenyeltem a tojásokat, ittam két csésze kávét, s fontolgattam, hogy a pirítóst otthagyom borravalónak, de ellágyultam és egy negyeddollárost hagytam. Ez valóban felvidította őt. Ez egy olyan lebuj volt, ahol egy tízcentest adsz vagy semmit. Többnyire semmit.
Visszamenet semmi nem változott a Poynter Streeten. Újból odamentem az ablakomhoz, és üldögéltem. Úgy 8 óra 30 körül a férfi, akit láttam bemenni az apartmanházba – az, amelyik nagyjából ugyanolyan magasságú és felépítésű volt, mint Ikky – egy kis aktatáskával jött ki, átvágott az úton és keletnek fordult. Két férfi szállt ki egy sötétkék sedanból. Azonos magasságúak és nagyon szolidan öltözöttek voltak, puha kalapjukat egészen a homlokukra húzták. Mindegyik előrántott egy revolvert.
– Hé, Ikky – szólt utána egyikük.
A férfi megfordult. – Viszlát, Ikky – mondta a másik.
Fegyverlövés csapott zajt a házak között. A férfi összecsuklott, majd mozdulatlanul elterült. A két pofa a kocsijához rohant és nyugatnak tartva eltávozott. Lent, a háztömbnél félúton láttam egy limuzint kihúzni, majd előttük haladni.
Nagyon rövid idő alatt valamennyien teljesen eltűntek.
Pedáns, tiszta munka volt. Egyetlen dolog nem stimmelt vele, hogy nem szenteltek elég időt az előkészítésre.
Nem a megfelelő embert lőtték le.
Nagyon gyorsan lementem oda, majdnem olyan gyorsan, mint amilyen gyors a két gyilkos volt. Egy meglehetős kis tömeg csoportosult a halott férfi körül. Nem kellett ránéznem, hogy tudjam: halott, a fiúk profik voltak. A járdán, ahol feküdt – az utca másik oldalán –, nem láthattam őt az útban lévő emberektől. De pontosan tudtam, hogyan nézhet ki, aztán meghallottam a szirénát a távolban. Lehetett volna csupán egy rutinsikoltás a Sunsetről, de nem az volt. Tehát valaki telefonált. Ahhoz túlságosan korán volt, hogy a zsaruk vacsorázni menjenek.
Körbementem a bőröndömmel a sarkon, majd bepréseltem magam a bérelt kocsiba és jó messzire elkotródtam onnan. A környék nem az én gyümölcstorta-szeletem volt többé. El tudtam képzelni a kérdéseket.
– Éppenséggel mit keresett ott, Marlowe? Sajátos kudarcot vallott, ugyebár?
– Egy exgengszter, akinek zűrje támadt a bandával felbérelt. Gyilkosokat küldtek utána.
– Ne etessen bennünket, hogy ő megpróbált jó útra térni.
– Nem tudom. A pénzét viszont szerettem.
– Nem sokat tett azért, hogy megkeresse a pénzt, igaz?
– A múlt éjszaka elvittem messzire. Nem tudom, hol van most, s nem is akarom tudni.
– Maga elvitte?
– Erről beszéltem.
– Igen... csakhogy ő a hullaházban van egy golyósorozattól átlőve. Álljon elő valami jobbal. Vagy maga is a hullaházban végezheti.
És így tovább és így tovább. Rendőrdialógus. Mindez egy régi cipősdobozból jön elő. Amit ők mondanak, semmit nem jelent, amit kérdeznek, semmit nem jelent. Éppen csak annyit mondanak: nyomd az unalmast, amíg olyan kimerült nem leszel, hogy elcsúszol valami részleten. Aztán boldogan mosolyognak, és a kezüket dörzsölik, majd így szólnak: „Meglehetősen meggondolatlan volt vagy nem? Kezdjük újból elölről az egészet.”
Számomra jobb belőlük minél kevesebb. Beálltam a szokásos parkolóhelyemre, s felmentem az irodába. Az áporodott levegőn túl a semmivel volt tele. Valahányszor bementem erre a helyre, egyre fáradtabbnak éreztem magam. Vajon mi az ördögért nem vállaltam hivatali munkát tíz évvel ezelőtt? Inkább tizenöttel. Volt hozzá kellő szürkeállományom, hogy szerezzek egy levelezős jogi diplomát. Az ország tele van olyan jogászokkal, akik még egy panaszt sem tudnának megírni anélkül, hogy ne nézzenek utána a könyvben.
Szóval ültem az irodai székemen és kiábrándulgattam magamból. Egy idő után eszembe jutott a ceruza. Egy negyvenötös stukkerrel megtettem bizonyos előkészületeket, ami sokkal inkább fegyvernek számított, mint amilyet valaha is viseltem, túlságosan is súlyos volt. Felhívtam a sheriff hivatalát és Bernie Ohlst kértem. Megkaptam. Fanyar volt a hangja.
– Itt Marlowe. Bajban vagyok, valódi bajban – mondtam.
– Miért nekem mondja? – mormogta. – Maga mostanra hozzászokhatott.
– Az ilyenfajta zűrhöz nem lehet hozzászokni. Szeretném, ha idejönne, hogy elmondjam.
– Ugyanabban az irodában van?
– Ugyanabban.
– Mindenképpen el kell ugranom arrafelé. Majd benézek. 
Ezzel letette. Ablakot nyitottam. Az enyhe szellő kávé- és nehéz zsírszagot lebegtetett el hozzám Joe szomszédos étkezdéjéből. Utáltam. Utáltam magamat, utáltam mindent.
Ohls nem törődött az elegáns várószobámmal. Saját ajtómon kopogott és én beengedtem. Mogorván tette meg az utat a kliensszékemig.
– Rendben van. Elő vele.
– Hallott valaha egy Ikky Rossen nevű alakról?
– Miért halottam volna? Priuszos?
– Egy exgengszter, aki elvesztette a banda rokonszenvét. Egyetlen ceruzavonással áthúzták a nevét, s egy repülővel elküldték hozzá a szokásos két nehézlegényt. A pofa kapott egy fülest, s felfogadott engem, hogy segítsek neki elmenekülni.
– Kellemes, tiszta munka.
– Ezt kiiktathatja, Bernie. – Rágyújtottam egy cigarettára, s belefújtam a füstöt az arcába. Megtorlásul rágcsálni kezdett egy cigarettát. Soha egyre sem gyújtott rá, pedig minden bizonnyal mángorolta azokat.
– Nézze – folytattam. – Tételezzük fel a pasas egyenesen akart haladni vagy tételezzük fel, hogy mégsem. Joga van az életéhez mindaddig, amíg nem ölt meg valakit. Ő azt mondta nekem, hogy nem tette.
– S maga hitt a banditának, mi? Mikor kezd el hittant tanítani?
– Inkább hittem neki, mint nem hittem. Elfogadtam a megbízását. Nem volt rá ok, hogy ne tegyem. Egy lány akit ismerek – és jómagam figyeltük tegnap a gépeket. Ő szúrta ki a fiúkat, s nyomon követte őket a hotelig. Biztos volt abban, hogy ők azok. Egyenesen lebámultak a fekete cipőjükre. Ez a lány...
– Lehetne neve?
– Csak magának.
– Köthetünk üzletet, már amennyiben ő nem vétett a törvény ellen.
– A neve Anne Riordan. Bay Cityben lakik. Az apja egykor az ottani rendőrség főnöke volt. És ne mondja azt, hogy az egyenlő a szélhámossal, ugyanis nem volt szélhámos.
– Aha. Ne kíméljen. Csak szépen lassan.
– Kivettem egy apartmant, szemben Ikkyvel. A gyilkosok még a hotelben voltak. Éjfélkor kijuttattam Ikkyt és elhajtottam vele egészen Pomonáig. Ő továbbment a bérelt kocsiján, én pedig a Greyhounddal visszajöttem. Beköltöztem az apartmanba a Poynter Streeten, éppen az ő helyével átellenben.
– Miért, hogyha ő már elment?
Kihúztam a középső asztalfiókot, s elővettem a szép hegyes ceruzát. Ráírtam a nevemet egy darab papírra, aztán végigfuttattam rajt a ceruzát.
– Mert valaki ezt küldte nekem. Nem gondolom, hogy engem megölnének, arra viszont gondoltam, esetleg úgy tervezik, elég, ha lehűtésképpen ütlegelnek, lebeszélnek a további kópéságokról.
– Tudtak róla, hogy maga benn van a buliban?
– Ikkyt követte egy kis szarjankó, aki később idejött és a gyomromba döfött egy fegyvert. Kissé durván bántam vele, de hagytam, hogy elmenjen. Azt gondolom, hogy a Poynter Street biztonságosabb lett ezt követően. Magányosan élek.
– Hallottam a gyilkosságról – mondta Bernié Ohls. – Hallgatok jelentéseket. Tehát nem a megfelelő fickót lőtték le.
– Ugyanaz a magasság, ugyanaz a testalkat, ugyanazon általános megjelenés. Láttam, ahogy lelőtték. Nem tudnám megmondani, hogy a két fickó volt-e a Beverly-Westernből. Még sosem láttam őket. Mindössze két fickó volt fekete öltönyben, s lehúzott kalappal. Egy kétéves körüli kék Pontiac Sedanba ugrottak be és eltűntek egy nagy Caddyvel együtt, amelyik fedezte őket.
Bernie felállt és egy hosszú pillanatig bámult rám.
– Nem hiszem, hogy kellemetlenkednek most magával mondta. – Rossz fickót találtak el. A banda nagyon csendes lesz egy időre. Maga tud valamit? Ez a város kezd majdnem olyan tetves lenni, mint New York, Brooklyn és Chicago. Végül mi is megrohadunk.
– Pokolian jó startot vettünk.
– Maga nem mondott nekem semmit, ami arra késztetne, hogy intézkedjek, Phil. De beszélek a városi gyilkosságis fiúkkal. Nem hiszem, hogy maga bármiféle bajban van. Ugyanakkor látta a lövöldözést. A gyikosságiak hiányolni fogják evégből.
– Senkit nem tudnék azonosítani, Bernie. Nem ismertem a lelőtt férfit sem. Honnan tudja, hogy nem a megfelelő ember volt?
– Maga mondta nekem, ostoba.
– Arra gondoltam, talán a városi fiúk beszéltek róla.
– Ők nem mondhatták, már ha egyáltalán tudták. Azonkívül aligha volt idejük kimenni reggelizni. Számukra a pasas csupán egy hulla a hullaházban egészen addig, amíg az azonosítási osztály elő nem jön valamivel. Azonban a srácok beszélni akarnak majd magával, Phil. Ők kedvelik a magnóikat.
Bernie kiment, az ajtó pedig becsukódott utána. Csak ültem ott, s azon töprengtem, hogy ostobaság volt-e beszélnem vele. Vagy magamra vállalni Ikky zűrjeit. Ötezer zöld emberke mondott nemet. Ámbár ők is tévedhetnek.
Valaki dörömbölt az ajtómon. Egy táviratot tartó egyenruha volt. Aláírtam az átvételi elismervényt és kiszabadítottam a táviratot.
Ez állt benne: ÚTON VAGYOK FLAGSTAFFBA. MIRADOR MOTEL. AZT HISZEM KISZÚRTAK. JÖJJÖN GYORSAN.
Apró darabokra téptem a táviratot és elégettem a nagy hamutartómban.
Felhívtam Anne Riordant.
– Furcsa dolog történt – mondtam neki, aztán beszéltem a furcsa dologról.
– Nem tetszik nekem a ceruza – felelte. – S nem tetszik nekem, hogy nem megfelelő embert öltek meg, hanem valószínűleg valami olcsó üzletet vivő szegény könyvelőt, bár az nem azon a környéken lakna. Rád ez utóbbi sosem lehetett jellemző, Phil.
– Ikkynek megvolt a maga élete. Ahová megy, teremthet magának egy tisztességeset. Megváltoztathatja a nevét. Ő bizonyára jól el van eresztve, máskülönben nem fizetett volna nekem olyan sokat.
– Megmondtam, hogy nem tetszik nekem a ceruza. Jobban tennéd, ha lejönnél ide egy kis időre. A postádat át tudod irányíttatni, már ha egyáltalán kapsz levelet. Nem muszáj mindenáron azonnal dolgoznod. L. A. hemzseg a magánnyomozóktól.
– Nem érted a lényeget. Még nem végeztem a munkával. A városi detektíveknek tudniuk kell, hogy hol vagyok, és ha ők tudják, ugyancsak tudni fogja valamennyi bűnügyi tudósító. A zsaruk egyenesen úgy is dönthetnek, hogy gyanúsítottat csinálnak belőlem. Azok közül, akik látták a lövöldözést, senki nem fog előjönni egy olyan személyleírással, amelyből bármi is kiderülhet. Az amerikai embereknek több eszük van annál, semhogy egy gengsztergyilkosságban tanúskodjanak.
– Jól van, de az ajánlatom áll.
A külső szobában megszólalt a csengő. Mondtam Annenek, hogy be kell fejeznem. Kinyitottam a kommunikáló ajtót és egy jól öltözött – mondhatnám elegánsan öltözött – középkorú férfi állt a szobában, hatlábnyira belül. Az arcán kellemes becstelen mosoly ült. Széles karimájú fehér kalapot viselt, és azon keskeny nyakkendők egyikét, amelyet egy díszítőcsat átér. Krémszínű flanel öltönye remekül szabott volt.
Meggyújtott egy cigarettát egy aranyöngyújtóval és rám nézett az elsőre kifújt füstön át.
– Mr. Philip Marlowe? 
Bólintottam.
– Foster Grimes vagyok Las Vegasból. Én üzemeltetem a Rancho Esperanzát a Déli Ötödiken. Hallom, hogy némiképp összehozta a sors egy Ikky Rossen nevű férfival.
– Nem jönne beljebb?
Elsétált mellettem, be az irodámba. A megjelenése semmit nem mondott nekem, egy jómódú férfi, aki szeretett egy kissé nyugatinak látszani vagy jó üzletnek tartotta azt. Tucatjával veheted szemügyre az ilyeneket a Palm Springs-i téli szezon során. Az akcentusa annyit árult el nekem, hogy a pasas a keleti partvidékre való, de nem New England-i. Valószínűleg New York-i vagy baltimore-i. Long Island, Berkshires – nem, az már túlságosan is vidék.
Egy csuklómozdulattal megmutattam neki az ügyfélszéket, mire a pasas leült az antik forgókitálalómba. Vártam.
– Hol van most Ikky, már ha maga tudja?
– Nem tudom, Mr. Grimes.
– Hogyan akadt vele össze? 
– Pénz.
– Átkozottul jó ok – mosolyodott el. – Mennyire messze ment?
– Segítettem neki elhagyni a várost. Ennyit elmondok magának, ámbár nem tudom, ki az ördög maga, ráadásul már elmondtam egy régi barátomnak-ellenségemnek, egy vezető embernek, a sheriff hivatalában.
– Milyen az a barát-ellenség?
– A yard emberei nem csókolgatnak körbe engem, de őt évek óta ismerem, s legalább annyira barátok vagyunk, amennyire egy privát szaglász barátságban lehet egy zsernyákkal.
– Megmondtam magának, hogy ki vagyok. Nekünk sajátos a helyzetünk Vegasban. Mi birtokoljuk a helyet, kivéve egy nyamvadt újságszerkesztőt, aki a nyakunkra mászott, s a barátainkéra. Életben hagytuk, mert jobb színben tüntet fel minket, mintha eltennénk láb alól. A gyilkosság többé már nem jó üzlet.
– Például Ikky Rossen.
– Az nem gyilkosság. Kivégzés. Ikky a vonalon túlra került.
– Csakhogy fiúk, a maguk fegyvere rossz fickót lyukasztott ki. A srácok egy kissé körbeszaglászhattak volna, hogy biztosra menjenek.
– Mindez nem így történt volna, ha maga ott tartja az orrát, ahová az tartozik. A fiúk siettek. Mi ezt nem értékeljük. Nyugodt hatékonyságot akarunk.
– Ki az a nagy kövér többes szám, hogy maga „mirólunk” beszél.
– Ne játssza a gyerekest velem szemben, Marlowe.
– Rendben van. Mondjuk, hogy tudom.
– A következőt akarjuk. – Belenyúlt a zsebébe és előhúzott egy lebegő bankót. Letette az asztalra, az ő oldalán. – Találja meg Ikkyt, s mondja meg neki, hogy térjen vissza a vonalon belülre és minden rendben lesz. Egy ártatlanul lelőtt kívülálló miatt nem akarunk bármiféle zűrt vagy bármi külön nyilvánosságot. Mindez egyszerű. Maga ezt most megkapja. – A bankó felé biccentett. Egy lepedő volt. Valószínűleg a legkisebb címlet, ami volt nékik. – S egy másikat is, ha megtalálta Ikky-t és átadja neki ezt az üzenetet: „Ha kitart, fátyol rá.”
– Tételezzük fel, azt mondom, hogy fogja az ezresét és fújja bele az orrát.
– Ostoba dolog lenne. – Előpattintott egy Colt Woodsmant, rövid hangtompítóval. Egy Colt Woodsman gond nélkül képes leteríteni egy embert. A fickó túlságosan gyors volt, gyors és nyugodt. Az arcán a jóindulatú kifejezés nem változott.
– Sosem hagytam el Vegast – mondta higgadtan. – Be tudom bizonyítani. Maga hulla az irodai székében, és senki nem tud semmit. Mindössze egy priváthekus kísérelt meg egy rossz dumát. Tegye a kezét az asztalra és gondolkozzon egy kicsit. Mellesleg mesterlövész vagyok, még ezzel a nyavalyás hangtompítóval is.
Odapöccintettem neki a gondosan kihegyezett ceruzát. Érte kapott a fegyver gyors – nagyon gyors – balkézbe váltását követően. Felemelte a ceruzát úgy, hogy megnézhesse anélkül is, ha nem veszi le rólam a szemét.
Azt mondtam:
– Expressz érkezett. Nincs üzenet, nincs feladó. Csupán a ceruza. Azt gondolja, hogy sosem hallottam a ceruzáról, Mr. Grimes?
Összevonta a szemöldökét és ledobta a ceruzát. Mielőtt visszacserélhette volna a hosszú kis fegyverét a jobb kezébe, én a saját jobbomat leejtettem az asztal alá és megragadtam a negyvenötös markolatát, erősen rászorítva ujjamat a ravaszra.
– Nézzen be az asztal alá, Mr. Grimes. Látni fog egy negyvenötöst, nyitott pisztolytokkal. Oda van rögzítve, és a maga hasát célozza. Még ha a szívemet tudná is keresztüllőni, a negyvenötös akkor is elsülhet a görcsbe ránduló kezemtől. Aztán a hasa cafatokban lóghatna, magát pedig kiütné abból a székből. Egy negyvenötös revolvergolyó képes csaknem két méterrel hátrébb lökni. Ezt mostanra a mozifilmekben is megtanulták.
– Maga olyan, akár egy mexikói visszavonuló – felelte csendesen. Betette a tokba a fegyverét. Vigyorgott. – Szép munka, Marlowe. Tudnánk használni egy ilyen embert. Én azt javasoltam, hogy találja meg Ikkyt, és ne legyen majrés. Ő hallgatni fog a józan érvelésre. Különben sem igazán akar örökké az életéért futni.
– Áruljon el nekem valamit, Mr. Grimes. Miért szálltak rám? Ikkytől eltekintve, mit követtem el valaha is, amiért neheztelnek rám?
Nem mozdult, egy pillanatig gondolkodott vagy úgy tett.
– A Larsen-ügy. Maga segített beküldeni az egyik emberünket a gázkamrába. Ez az, amit nem felejtünk el. Ikky miatt úgy tekintünk magára, mint bűnbakra. Mindig is bűnbak lesz, hacsak nem a mi szempontunk szerint játszik. Valami éri majd magát, amikor legkevésbé számít rá.
– Egy ember az én üzletemben mindig bűnbak, Mr. Grimes. Szedje fel a lepedőjét és oldalogjon ki csendesen. Dönthetek úgy, hogy a kezükre játszom őt, de gondolkodnom kell rajta. Ami a Larsen-ügyet illeti: valamennyi munkát a zsaruk végezték el. Én csak történetesen tudtam, hogy hol van a fickó. Nem tételezem fel, hogy maguk olyan szörnyen hiányolják őt.
– Nem tetszik nekünk, hogy beavatkozott. – Felállt. Az ezres bankjegyet mintegy mellékesen visszatette a zsebébe. Mialatt ezzel foglalatoskodott eleresztettem a negyvenötöst és előhúztam a tizenkét centi hosszú Smith and Wesson típusú harmincnyolcasomat.
Semmibe vevően nézett rá.
– Vegasban leszek, Marlowe, valójában sosem hagytam el Vegast. El tud csípni az Esperanzában. Most már ne törődjünk Larsen személyével. Csupán egy másik fegyverkezelő volt. Nagy tömegekben jönnek. Fütyülünk rá, hogy egy bizonyos haszontalan magánnyomozó beköpte őt.
Biccentett, aztán kiment az irodaajtómon.
Merengtem egy keveset. Tudtam, hogy Ikky nem menne vissza a bandába. Nem hinne nekik eléggé, még ha kapna is egy lehetőséget. De most létezett egy másik ok is. Újból felhívtam Anne Riordant.
– Megyek és utánanézek Ikkynek. Kénytelen vagyok rá. Ha nem hívlak fel három napon belül, keresd meg Bernie Ohlst. Flagstaffba megyek, Arizonába. Ikky azt mondta, hogy ott lesz.
– Te bolond vagy – siránkozott. – Ez valamiféle csapda.
– Mr. Grimes Vegasból meglátogatott egy hangtompítós pisztollyal. Legyőztem a lyukasztógéppel, de nem leszek mindig ilyen szerencsés. Ha megtalálom Ikkyt és azt jelentem Grimesnek, a banda békén hagy.
– Halálra ítélnél egy embert? – a hangja éles volt és hitetlenkedő.
– Nem. Ő már nem lesz ott, amikor jelentem. Fel kell, hogy ugorjon egy Montrealba tartó gépre, aztán hamis papírokat vásárol, majd Európába repül. Ott viszonylag biztonságban lehet. Bár a bandának hosszú karja van, és Ikkynek az életben maradáshoz nem lesz unalmas sorsa. Számára vagy a bujkálás marad, vagy megkapja a ceruzát. Más választása nincs.
– Olyan okos vagy, drágám. Mi van a saját ceruzáddal?
– Ha komolyan gondolják, nem küldték volna. Csak egy kis megfélemlítési technika.
– Te pedig nem félsz, te csodálatos jóképű.
– De félek. Csak ez nem bénít meg. Szia. Ne szedj fel egyetlen pasit sem, amíg nem térek vissza.
– Vigyen el az ördög, Marlowe!
Rám csapta a telefont. Én is magamra csaptam. 
Hülyeséget beszélni az én egyik specialitásom. 
Kereket oldottam a városból, még mielőtt a gyilkosságis fiúk hallanának rólam. Eltartana nekik egy darabig, amíg a nyomomra bukkannak. Bernie Ohls pedig egy városi detektívnek egy használt papírzsákot sem biztosítana. A sheriff emberei és a városi rendőrség olyan mértékig működnek együtt, akár két kandúr a kerítésen.
Estére elértem Phoneixt, s leparkoltam magam egy külvárosi motelben. Phoneix átkozottul forró volt. A motelnek volt étterme, így aztán megvacsoráztam. A pénztárostól begyűjtöttem néhány negyeddollárost és tízcentest, aztán bezártam magam egy telefonfülkébe, majd a Miradort kezdtem hívogatni Flagstaffben.
Hogy lehetek ennyire ostoba? Ikky bármilyen néven regisztráltathatta magát Cohentől Cordileonéig vagy Watsontól Woichehovskiig. Ennek ellenére telefonáltam, de nem kaptam semmit, csupán annyi mosolyt, amennyit telefonon keresztül kaphatsz.
Így aztán kértem egy szobát a következő éjszakára. Nem volt rá sok esély, hacsak valaki ki nem jelentkezik, de elhelyeznek, ha valaki lemondja. Flagstaff túl közel van a Grand Canyonhoz. Ikky valószínűleg előre foglalt szobát. Ez ugyancsak megfontolandó volt.
Vettem egy olcsó könyvet, és azt olvastam. Az ébresztőórámat beállítottam hat óra harmincra. A ponyva annyira megrémített, hogy két pisztolyt is tettem a párnám alá. Egy fickóról szólt, aki ellenszegült Milwaukee kisstílű gengszterfőnökének, s minden tizenöt percben összeverték. Gyanítottam, hogy a feje és az arca semmi másból nem állhatott, mint egy darab csontból, amelyről egy bőrcsík csüngött le. Ám a következő fejezetben már olyan vidám fickó volt, akár egy csiröge.
Aztán megkérdeztem magamtól, hogy vajon miért olvasom én ezt a badarságot, amikor A Karamazov testvéreket is felidézhetném. Semmi jó választ nem tudván, lekapcsoltam, a lámpát és elmentem aludni.
Hat-harminckor megborotválkoztam, lezuhanyoztam, reggeliztem, aztán elindultam Flagstaffba. Ebédidőre értem oda, s Ikkyt ott találtam az étteremben hegyi pisztrángot falatozva. Leültem vele átellenben. Meglepettnek látszott, amikor észrevett.
Hegyi pisztrángot rendeltem, s külsejétől befelé haladva ettem, ahogy illik. A csontozás egy kissé elrontja a falatozást.
– Mi a helyzet? – kérdezte teli szájjal. Egy ínyenc.
– Olvasta az újságokat?
– Csak a sportrovatot.
– Menjünk a szobájába és beszéljük meg. 
Kifizettük az ebédünket, s előrementünk egy kellemes kétágyasba. A moteleket olyan kitűnővé alakították, hogy egy csomó hotelt olcsó kinézetűvé tettek. Leültünk és rágyújtottunk egy cigarettára.
– A két nehézfiú túl korán kelt fel és ment át a Poynter Streetre. A maga apartmanháza előtt parkoltak le. Nem készítették elő elég körültekintően. Lelőttek egy fickót, aki egy kissé hasonlított magára.
– Ez meredek – vigyorgott. – De a zsaruk rájönnek majd, s a banda is rájön. Így hát folytatódik számomra a fogócska.
– Bizonyára azt gondolja, hogy ostoba vagyok – szóltam. – Az vagyok.
– Azt gondolom, hogy maga első osztályú munkát végzett, Marlowe. Mi abban az ostobaság?
– Miféle munka volt, amit elvégeztem?
– Maga kivitt engem onnan, meglehetősen simán.
– Ez valami olyasmi, amit maga egyedül nem tudott volna megcsinálni?
– Szerencsével... nem olyan. De jó, ha van egy segítő.
– Úgy érti, balek.
Az arca megkeményedett. Érdes hangja pedig morgott.
– Nem értem. És adja vissza annak az öt lepedőnek egy részét, megteszi? Rosszabbul vagyok eleresztve, mint gondoltam.
– Akkor adom vissza, amikor kolibrit talál a sószóróban.
– Ne jöjjön ilyen hasonlattal – majdnem sóhajtott, s a kezébe varázsolt egy fegyvert. Az enyémet nem kellett előugrasztanom. Az oldalsó zsebemben tartottam egyet.
– Nem volt muszáj eljátszanom az ostobát – mondtam. – Tegye félre a stukkert. Az sem fizet jobban, mint egy vegasi félkarú bandita.
– Téves. A félkarú bandita rendszeres gyakorisággal fizet főnyereményt. Máskülönben nincsenek ügyfelek.
– Úgy érti, rendszeres ritkasággal. Figyelje meg alaposan. 
Vigyorgott. A fogorvosa belefáradhatott, hogy rá várjon.
– A szervezet okozott fejtörést nekem – folytattam olyan udvariasan, akár Philo Vance egy S. S. Van Dine történetben, de sokkal gyorsabb felfogással. – Először is, egyáltalán véghez lehetett mindezt vinni? Másodjára, ha véghez lehetett hol, mi az én szerepem? Ugyanis lépésről lépésre azt láttam, hogy az apró részletek repesztették a képet. Miért jöhetett el maga énhozzám egyáltalán? A banda nem naiv. Miért küldenének egy kis kezdőt, mint ez a Charles Hickon vagy bármilyen nevet is használt csütörtökön. Miért hagyná egy olyan öreg róka, mint maga, hogy bárki nyomon kövesse egy veszélyes kapcsolathoz?
– Maga halálra röhögtet engem, Marlowe. Maga olyan kirívó, hogy a sötétben is virít. Olyan ostoba, hogy egy vörös, fehér és kék zsiráfot sem venne észre. Fogadok, hogy visszament a maga agyatlan piacára játszani azzal az öt lepedővel, akár a macska egy zsák gyöngymentával. Fogadok, hogy csókolgatta a bankókat.
– Azt követően, hogy maga kézbe vette azokat, nem. Aztán, miért küldték a ceruzát nekem? Nagy, veszélyes fenyegetés. Megerősítette a többit. Ám, ahogy a maga vegasi kóristafiújának mondtam, ők nem küldik azt, ha tényleg meg akarják tenni. Erről jut eszembe: neki is volt egy fegyvere. Egy huszonkettes Woodsman, hangtompítóval. Kénytelen voltam rábírni, hogy eltegye. Kellemes fickó volt, ami azt illeti. Ezreseket kezdett lengetni nálam, hogy rájöjjek, hol van maga, és megmondjam neki. Egy jólöltözött, kellemes kinézetű frontembere egy csapat mocskos patkánynak. A Keresztény Asszonyok Antialkoholista Egyesülete és néhány talpnyaló politikus pénze tette őket naggyá, ők pedig megtanulták, hogyan használják a lóvét, és hogyan gyarapítsák. Most már jóformán megállíthatatlanok. De ettől még egy csapat mocskos patkány. Mindig ott vannak, ahol nem tudnak hibát elkövetni. Ez pedig nem emberi. Minden embernek joga van néhány hibához. Nem így a patkányoknak. Azok mindannyiszor tökéletesek kell, hogy legyenek. Máskülönben összetűzésbe kerülnek magával.
– Fogalmam sincs, mi az ördögről beszél maga. Csak azt tudom, hogy túlságosan hosszú a dumája.
– Nos, engedje meg, hogy átültessem angolra. Valami csóró pacák a keleti partvidékről bekeveredett a banda alsó rétegébe. Maga tudja, hogy mi az a ranglétra, Ikky?
– Voltam a hadseregben – gúnyolódott.
– A fickó a bandában nő fel, de nem teljesen romlott. Nem eléggé romlott, így aztán megpróbálja elszakítani a pórázt. Feljön ide, aztán szerez magának valamiféle olcsó munkát, megváltoztatja a nevét vagy neveit, aztán csendesen él egy olcsó apartmanházban. Ám a bandának mostanra megvannak az ügynökei számos helyen. Valaki kiszúrja őt és fel is ismeri. Ez lehet egy stréber, egy bukmékerkapcsolat vagy egy éjszakai pillangó. Szóval a banda, vagy nevezzük csapatnak, azt mondja a cigarettafüstjén keresztül: „Ikky nem képes ezt megtenni nekünk. Elvégzünk egy kis kezelést, mivel ő is kicsi. Viszont bosszant bennünket. Rosszul fegyelmezhető. Hívunk egy csapat fiút, hogy húzzák ki őt a listáról.” De milyen fiúkat hívnak? Olyanokat, akikbe belefáradt a banda. Túlságosan hosszú ideig voltak körülötte. Elkövethettek egy hibát vagy berozsdásodtak az ujjaik. Esetleg szeretnek gyilkolni. Ez ugyancsak rossz. Elővigyázatlanná tesz. A legjobb srácok azok, akiket semmi nem érdekel. Szóval – ámbár ők azt nem tudják –, eltűnőben lévő fiúkat hívtak. Persze az egyfajta agyafúrtság is lehet, hogy egy fickót, akit nem kedvelnek, hamisan megvádolnak egy Larsen nevű gonosztevő lebuktatásával. E kicsinyes kis tréfálkozások egyikéből a banda nagyot csinál. „Nézzétek srácok, még arra is van időnk, hogy egy magánzsaruval packázzunk.” Így aztán küldenek egy hasonmást.
– A Torrence fivérek nem packáznak, ők igazi nehézfiúk. Bebizonyították még akkor is, ha elkövettek egy hibát.
– Nincs hiba. Ők Ikky Rossent kapták el. Maga mindössze egy énekes reklám ebben az alkuban. És mostantól gyilkosságért le van tartóztatva. Maga rosszabb, mint azok. A banda a maga törvénytelen fogva tartására hivatkozva, elintézi majd a szabadon bocsátásra vonatkozó bírói határozatot, maga a dutyin kívülre kerül, aztán eltüntetik. A maga szerepe lejárt és belebukott abba, hogy balekot csináljon belőlem.
Az ujja megfeszült a ravaszon. Kilőttem a kezéből a fegyvert. A kabátom zsebében lévő pisztoly kicsi, de ekkora távolságnál pontos volt. Ez lehetett azon napjaimnak egyike, amikor pontos voltam.
Egy erőtlen nyöszörgő hangot hallatott, s a kezét szopogatta. Odamentem és erősen mellen rúgtam. Gyilkosokkal szembeni kedvesség nem szerepel a repertoáromban. Hátratántorodott és botladozott négy vagy öt lépést. Felvettem a pisztolyát és rátartottam, miközben mindenütt végighipiseltem, nem csak a zsebeket vagy a pisztolytokokat, de mindenütt, ahová egy pasas elrejthet egy második fegyvert. Tiszta volt, legalábbis ilyenformán.
– Mit próbál tenni velem? – nyüszített. – Megfizettem magát. Mindent kiegyenlítettem. Átkozottul jól megfizettem.
– Mindkettőnknek megvan a problémája. A magáé az életben maradás. – Kivettem egy bilincspárt a zsebemből, hátratekertem a kezeit, aztán rákattintottam a kézelőt. Vérzett a keze. Szánalmas zsebkendőjét körbekötöztem rajta, majd a telefonhoz mentem és hívtam a rendőrséget.
Néhány napra ott ragadtam, de nem bántam, mivel nyolc vagy kilencezer láb magasan pisztrángot foghatok. Felhívtam Anne-t és Bernie Ohlst. Aztán felhívtam az üzenetrögzítőmet. Az arizonai államügyész egy fiatal, átható tekintetű ember volt, míg a rendőrfőnök az egyik legmagasabb férfi, akit valaha láttam.
Időben visszatértem Los Angelesbe, aztán elvittem Anne-t Romanoffhoz vacsorázni és pezsgőzni.
– Amit nem értek – kérdezte a harmadik pohár pezsgő felett –, hogy miért rángattak téged mindebbe bele, s miért küldtek egy hamis Ikky Rossent? Miért nem hagyták, hogy a két orgyilkos egyszerűen elvégezze a munkáját?
– Igazából nem tudnám megmondani. Hacsak a nagyfiúk nem érzik magukat annyira biztonságban, hogy humorizáljanak. Aztán, ha csak ez a Larsen-fiú, aki a gázkamrába ment nem volt nagyobb, mint amekkorának látszott. Mindössze három-négy fontos gengszter végezte villamosszékben kötélen vagy gázkamrában. Senkiről nem hallottam, hogy életfogytiglani kapott olyan államokban, mint Michigan. Ha Larsen nagyobb volt, mint bárki is gondolta, meglehet, rárakták a nevem egy várakozólistára.
– De miért várakozóra? – kérdezte. – Nagyon gyorsan utánad mehettek volna.
– Megengedhetik maguknak, hogy várjanak. Ki háborgatja őket? Kivéve, ha hibát követnek el.
– Jövedelemadó-eltitkolás?
– Igen, mint Capone. Capone több száz embert meggyilkoltathatott, közülük néhányat személyesen gyilkolt meg. Ám a jövedelemadós fiúk kapták el. Azért a banda nem követi el ezt a hibát gyakran.
– Azt szeretem én tebenned – eltekintve a roppant személyi varázsodtól –, hogy amikor nem tudod a választ, kreálsz egyet.
– A pénz aggaszt engem – mondtam. – Öt lepedő az ő piszkos pénzükből. Mit csináljak vele?
– Azért ne légy balek egész életedben. Te megkerested azt a pénzt, kockáztattad érte az életedet. Vásárolhatsz rajt „E” sorozatú értékpapírokat, ők tisztára fogják mosni a pénzt. Számomra ez is a vicc része lehetne.
– Mondj nekem egyetlen jól hangzó okot, amiért lehúzták a rolót.
– Neked nagyobb hírneved van annál, mint amennyire tisztában vagy vele. És nem feltételezhető, hogy az ál-Ikky húzta le a rolót? Ő a fortélyos típusúak közé tartozónak látszik, aki semmit nem képes egyszerűen csinálni.
– A banda elkapja majd, ha a saját feje után megy, már amennyiben igazad van.
– Ha csak az államügyész meg nem teszi, így nem aggódnék annyira azért, hogy mi történik vele. Kérek még pezsgőt.
A banda kiszolgáltatta Ikkyt, aki megtört a nyomás alatt és megnevezte a két fegyverest – miután én már megneveztem őket –, a Torrence fivéreket. De senki nem tudta megtalálni a két pasast. Sosem mentek haza. S nem lehet bűnszövetkezetet megállapítani egyetlen ember esetében. A törvény még csak bűnrészességért sem vonta felelőségre őt az eset után. A bíróság nem tudta bizonyítani, hogy ő tudta: az igazi Ikkyt lőtték le.
Elkaphatták volna néhány apróságért, de jobb ötletük volt. Ráhagyták a barátaira. Szabadlábra helyezték.
Hol van most? Az előérzetem azt súgja, hogy sehol.
Anne Riordan boldog volt, hogy mindez véget ért, s én biztonságban voltam. Biztonságban – ez nem az a szó, amelyet az én szakmámban használnak.

A kötet szerzői
Raymond Chandler 1888-ban született Chicagóban. Tanulmányait az angliai Dulwich College-ben végezte. Mielőtt első Philip Marlowe-regényét, a Hosszú álom címűt 1939-ben megírta, különféle munkákat vállalt, volt költő, tanár, könyvkritikus, könyvelő, ponyvaíró. Első Marlowe-történetét követte a Kedvesem, Isten veled, A magas ablak, az Asszony a tóban, A kicsi nővér, az Elkéstél, Terry! és a Visszajátszás. Raymond Chandler élete utolsó tíz évének nagy részét Dél-Kaliforniában élte. 1959-ben halt meg. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Pencil.
Simon Brett számos bűnügyi regény szerzője. Jellegzetes színész-detektívje Charles Paris. Könyvei közül a Shock to the System elnyerte az Amerikai Detektívregény-írók legjobb regénye díját. Magyarul megjelent műve a Gyilkosság nyílt színen (1987). E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Stardust Kill.
Robert Campbell három különféle detektívet alkotott, amelyek három eltérő sorozatban tevékenykednek. Ezek: Whistler, Jimmy Flannery és Jake Hatch. Campbell több filmforgatókönyvet is írt. Magyar gyűjteményben szerepelt a Dark Love című elbeszélés. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Mice.
Robert Crais első könyvét, The Monkey s Raincoat-t a Shamus- és az Edgar-díjra egyaránt javasolták. Crais számos forgatókönyvet is írt, ezek közé tartozik a hatásos Hill Street Blues-sorozat. Crais tv-s munkásságát különféle díjakkal ismerték el. Több könyve is megjelent magyarul, így a Rémálmok városa, valamint a Woodoo folyó. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Man Who Knew Dick Bong.
Max Allan Collins a Nathan Heller történelmi detektívregények szerzője, amelyek közül az első, a True Detectiv (1983) Shamus-díjat nyert. Ezenkívül olyan folytatásos sorozatok írója, mint a Nolan, a Quarry, és a Mallory. Magyarul megjelent írásai közé tartozik a Célkeresztben (1993), valamint a Maverick (1994). E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Perfect Crime.
Loran D. Estleman első regénye 1976-ban jelent meg. Mostanra több tucat könyv van a szerző mögött, köztük az Amos Walker-detektívregények, és számos western. Korábban elnyerte az Amerikai Western-írók Aranysarkantyú Díját, valamint az Amerikai Magándetektívregény-írók Shamus-díját. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Gun Music.
Ed Gorman különféle témájú könyveket írt. Egyik regénye, The Autumn Dead jellegzetes figurája a színész és magándetektív Jack Dwyer. Történelmi regényét, a Guild-t nevezték az Amerikai Westernírók „nyugtalanító emlékezetének”. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Alibi.
James Grady dolgozott oknyomozó riporterként Washington D. C.-ben, e tevékenysége során a politikától a kémkedésig és a szervezett bűnözésig sok mindennel foglalkozott. Grady a Six Day of the Condor című – A keselyű hat napja címmel magyarul is megjelent – regényével kezdte írói karrierjét. További nálunk is kiadott kötete: A sötétség folyója, valamint az Új Vénusz. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Devil's Playground.
Joyce Harrington első regénye, a The Purple Shroud 1973-ban elnyerte az Amerikai Krimi Írók Edgar-díját. Azóta számos novellát és több regényt írt. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Saving Grace.
Jeremiah Healy bemutatkozó regényét, a Blunt Darts-ot a The New York Times beválogatta 1984 hét legjobb detektívregénye közé. Healy második kötete: The Staked Goat 1986-ban a legjobb regény kategóriában elnyerte az Amerikai Magándetektív-írók Shamus-díját. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: In the Line of Duty.
Edward D. Hoch egyik elnöke volt az Amerikai Krimi írók Szervezetének, ezenkívül számos, többnyire a detektívirodalom területén játszódó novella szerzőjeként ismert. 1968-ban a The Oblong Room című novellája Edgar-díjat kapott. Magyarul is több műve látott napvilágot, ezek közé tartozik, a Hallgasd a harangokat, valamint a Bosszú az arénában. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Essence D 'Orient.
Stuart M. Kaminsky többtucat regény és számos novella szerzője. Regényei közé tartozik a Toby Peters-sorozat, a Porfíry Petrovich Rostnikov felügyelő sorozat, és a Xavier Flores-sorozat. Magyarul ugyancsak jelen volt a Dark Love-ban (1996). E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Bitter Lemons.
Dick Lochte Nero Wolf-díjas műve, a Sleeping Dog, és a Laughing Dog mellett számos mozi, valamint televízió számára készült anyagot publikált. Tíz éven keresztül a Los Angeles Times könyvkritikusa volt. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Sad-eyed Blonde.
John Lutz 1982-ben kapott Shamus-díjat, majd Í986-ban megkapta az Edgar-t is. Két magándetektív-sorozatnak is szerzője. Egyik főhőse Nudger, egy némileg nehezen kezelhető nyomozó, aki St. Louis-ban tevékenykedik. A másik sorozat karaktere Fred Carver, aki Floridában oldja meg ügyeit. Több magyarul is kiadott elbeszélés gyűjteményben, így a Dark Love-ban is szerepelt. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Star Bright.
Frank MacShane a szerzője a Raymond Chandler élete című munkának, és ő szerkesztette a Raymond Chandler válogatott levelei című kötetet. MacShane számos más könyv szerzőjeként is ismert, így ő készítette el Ford Madox Ford, John O'Hara és James Jones biográfiáját.
Francis M. Nevins, Jr. többtucat bűnügyi novellát, valamint több krimit is írt. Több, nem regény jellegű munkája ugyancsak készült e műfajokban, ezek közül való az Edgar-díjas Royal Bloodline: Ellery Queen, Author and Detective. Magyarul A halál színe kék című kötete olvasható. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Consultation in the Dark.
Sara Paretsky játékból kezdett írni ötéves korában, s később is saját szórakoztatására folytatta az írást. Első regénye az Indemnity Only 1982-ben jelent meg, s amelynek főszereplője a chicagói magánnyomozó, V. I. Warshawsky. Nálunk a Holtpont című műve tette ismertté. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Dealer's Choice.
W. R. Philbrick a szerzője a Slow Dancer, továbbá a Shadow Kills, valamint az Ice for the Eskimo című krimisorozatoknak, valamint három bűnügyi regénynek. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Empty Sleeve.
Robert J. Randisi számos magándetektív-regényt, és ugyancsak jó néhány novellát publikált. Művei közé tartozik a The Disappearance of Penny, az Eye in the Ring és a Full Contact. Valamennyi írás főhőse a Manhattani magánnyomozó, Miles Jacoby. Randisi alapította 1982-ben az Amerikai Magándetektív-írók (PWA) díját, valamint a Shamus-díjat. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Locker 246.
Benjamin M. Schutz a Leo Haggerty magánnyomozó nevével fémjelzett írásaival vált ismertté. További kötete The Things We Do for Love. Klinikai és törvényszéki pszichológusként is dolgozott. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Black-eyed Blonde.
Roger L. Simon első Moses Wine detektívregénye, a The Big Fix elnyerte az Amerikai Krimiírók, valamint az év legjobb krimi regényéért járó Brit Krimi írók díját. A szövegkönyvírással ugyancsak foglalkozó Simon a Nemzetközi Krimiírók Egyesületének elnökeként is tevékenykedett. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: In the Jungle of Cities.
Julie Smith olyan figurákat teremtett, mint Rebecca Schwartz, egy San Franciscó-i jogász-detektívnyomozó, valamint Paul McDonald, egy krimiíró exriporter. Schwartz a Death Turns a Trick, a The Sourdough Wars és a Tourist Trap című könyvben tűnik fel; McDonald pedig a True Life Adventure-ban és a Huckleberry Friend-ben szerepel. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Red Rock.
Paco Ignacio Taibo II számos könyvéből jó néhány a krimiirodalmat gazdagítja, ezek közé tartozik a Dias de combate, a Cosafacil, az Alguas nubes, a No habra final feliz, a Depaso, a Sombra de la sombra, és a La vida misma. A szerző Mexikó krimi-irodalmának elismert kulcsfigurája. Itt közölt – eredetileg spanyol nyelvű – Marlowe-történetének magyar változata Barbara Belcjak angol fordítása alapján készült. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: The Deepest South.
Jonathan Valin jó néhány regényt írt, amelyek magánnyomozója Harry Stoner. E főhőst Philip Marlowe-ról mintázta az író. Valin könyvei közé tartozik az Extenuating Circumstances. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Malibu Tag Team.
Eric Van Lustbader több nagy nemzetközi bestsellert írt, ilyen a The Ninja, a Shan, és a Zero. Lustbader a Columbia Egyetemen hallgatott szociológiát, később a zene- és a szórakoztatóiparban is dolgozott. Magyarul is napvilágot látott művei közé tartozik: A kardok erdeje (1991), az Akiko bosszúja (1991), valamint A nindzsa. E kötetben szereplő írásának eredeti címe: Asia.

Tartalom
Byron Preiss
Előszó	5
Frank MacShane
Bevezetés	9
1935 Max Allan Collins
A tökéletes bűntény	21
1936 Benjamin M. Schutz
A fekete szemű szőkeség	49
1937 Loren D. Estleman
Pisztolyzene	65
1938 Joyce Harrington
Baby Grace megmentése	83
1939 Jonathan Valin
Malibúi pankráció	109
1940 Dick Lochte
A szomorú szemű szőkeség	129
1941 W. R. Philbrick
Az üres ingujj	153
1942 Sara Paretsky
A gyenge láncszem	173
1944 Julie Smith
A vörös kő	195
1945 Paco Ignacio Taibo II
A legmélyebb dél	211
1946 Francis M. Nevins, Jr.
Társalgás a sötétben	223
1947 Roger L. Simon
A tanúvallomás	241
1948 JohnLutz
Csillagfény	251
1950 Simon Brett
Gyilkosság a Stardust Clubban	271
1951 Robert J. Randisi
A 246-os csomagmegőrző	289
1952 Stuart M. Kaminsky
A menekülés	301
1953 Robert Grais
Az ember, aki ismerte Dick Bongót	321
1954 Edward D. Hoch
Kelet ragyogása	351
1955 Jeremiah Healy
Szolgálat közben	369
1956 Ed Gorman
Az alibi	391
1957 James Grady
Az Ördög Játszótere	407
1958 Eric Van Lustbader
Asia	431
1959 Robert Campbell
Az egér	447
Raymond Chandler
A ceruza	463

Raymond Chandler Chicagóban született, 1888-ban. Jó néhány éven keresztül a Black Mask krimi magazin számára készített novellák után írta meg első regényét, az 1939-ben megjelent, s kedvező olvasói fogadtatásra talált Big Sleep-et (Hosszú álom). Ezt további hat regény követte, köztük a Farewell, My Lovely (Kedvesem, Isten veled!) és a The Long Goodbye (Elkéstél, Terry!). Chandler 1959-ben hunyt el.
Byron Preiss a szerkesztője olyan lelkesen fogadott bestseller műveknek, mint The Planets, The Universe, The Dinosaurs és The Reverge of the Hound, valamint Michael Hardwick: Sherlock Holmes kalandjának 100. évfordulója. The Words of Gandhi című munkája 1985-ben Grammy-díjat nyert, The Art of Leo and Diane Dillon című monográfiáját pedig Hugó-díjra jelölték. Jelenleg New York Cityben él.