Erich Maria Remarque

Szerelem és Halál órája

Európa Könyvkiadó Budapest

FORDÍTOTTA
Ungvári Tamás

ERICH MARIA REMARQUE
ZEIT ZU LEBEN UND ZEIT ZU STERBEN
AUFBAU-VERLAG, BERLIN, 1957

HUNGARIAN TRANSLATION © UNGVÁRI TAMÁS, 1959

HU ISSN 12 15-928 x

EURÓPA KÖNYVKIADÓ, BUDAPEST
FELELŐS KIADÓ OSZTOVITS LEVENTE IGAZGATÓ
SZEDTE ÉS NYOMTA A SYLVESTER-PRINT KFT, SZOMBATHELY
FELELŐS VEZETŐ VARRÓ ATTILA ÜGYVEZETŐ IGAZGATÓ
KÉSZÜLT SZOMBATHELYEN, 1992-BEN
A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZÁMA: 92/7103
FELELŐS SZERKESZTŐ KAJTÁR MÁRIA
A SOROZATOT KÁLLAY JUDIT TERVEZTE
A FEDÉLRAJZ FÁBIÁN ISTVÁN MUNKÁJA
MŰSZAKI VEZETŐ MIKLÓSI IMRE
KÉSZÜLT 20 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN
ISBN 963 07 5375 8

Első fejezet

A halálnak még a szaga is más volt Oroszországban, mint Afrikában. Afrikában az angol nehézlövegek tüzében a tetemek gyakran hosszú ideig feküdtek temetetlen a frontvonalak között, az igaz; de a nap gyorsan dolgozott. Éjszakánként édeskés, fullasztó és nehéz szagot hozott át a szél – a gázzal telt hullák kísértetként emelkedtek meg az idegen csillagok fényében, akárha utolsó csatára keltek volna, némán, reménytelenül, csak magukért vívtak immár – ám másnapra zsugorodni kezdtek, odatapadtak a földhöz, mintha végtelen fáradtan magukat akarnák bekaparni –, s ha később mégis sikerült őket behozni, könnyűek voltak, összeaszalódtak, s azok, melyeket hetekkel később találtak csak meg, szinte csontvázzá száradtak, és lazán lötyögött rajtuk az egyenruha, mely egyszerre oly bő lett a számukra. Száraz halál volt ez homokban, napban, szélben. Oroszországban kocsonyás, bűzlő a halál.

Már napok óta esett. Olvadt a hó. Egy hónapja még két méternél magasabb volt. A lerombolt falucska, melyből más se látszott elszenesedett tetőknél, most csöndben, éjszakáról éjszakára magasabban emelkedett ki a süppedő hóból. Ablakkeretek bukkantak elő, néhány éjszakával később az ajtók szemöldökfái, aztán a lépcsők, melyek a szennyes fehérségbe vezettek le. A hó olvadt és olvadt. És az olvadással előkerültek a holtak.
Régi halottak voltak. A falucskán többször is áthullámzott a harc – novemberben, decemberben, januárban és most áprilisban. Bevették, elvesztették és megint bevették. Hóviharok jöttek, és betemették a tetemeket, gyakran órák alatt oly mélyre, hogy a szanitécek meg sem találták őket, végül pedig szinte minden egyes nap újabb fehér rétegeket borított a pusztulásra, mint egy ápolónő, aki tiszta lepedőt húz a véres, piszkos ágyra.
Elsőnek a januári holtak bukkantak elő. Ők pihentek a legmagasabban, s már április elején előbújtak, röviddel azután, hogy olvadni kezdett a hó. Testük merevre fagyott, az arcuk viaszosan szürke volt.
Mint a deszkákat, úgy temették el őket. A falu mögötti kis dombon, ahol a hó nem volt olyan magas, ott ásták el őket – a sírokat a fagyott földből vájták ki. Fáradságos munka volt.
A decemberi halottak mellett találták meg a januári halottak fegyvereit. A puskák és kézigránátok mélyebbre süllyedtek, mint a testek, sokszor az acélsisakok is. Ezeknél a tetemeknél könnyebb volt a „dögcédulát" az egyenruhából kivágni; az olvadó hó már felpuhította az anyagot. Nyitott szájukban víz poshadozott, mintha vízbe fúltak volna. Némelyeknek már egy-két végtagja is fölengedett. Amikor elszállították őket, a testük még merev volt, de egy kar vagy kéz már fityegett és himbálódzott, mintha a hulla integetne undok közönnyel, már-már illetlenül. S mindegyiküknél, ha a napon feküdtek, a szem olvadt ki először. Elvesztette üveges csillogását, és a pupilla megkocsonyásodott. Felolvadt bennük a jég, s lassan pergett ki a szemekből – mintha csak sírtak volna.

Váratlanul néhány napig újra erősen fagyott. Kéreg képződött a havon, s ez jéggé keményedett. A hó nem süppedt tovább. De aztán újra megindult a renyhe, fülledt szél.
Először csak valami szürkés folt tűnt elő az olvadó fehérségből. Óra múltán egy ökölbe szorított kéz nyúlt ki.
– Megint egy – mondta Sauer.
– Hol? – kérdezte Immermann.
– Amott a templom előtt. Álljunk neki, és ássuk ki?
– Minek? Majd kiássa a szél. A hó ott még mindig legalább egy-két méter magas. Ez az átkozott falu mélyebben fekszik az egész környéknél. Vagy tán te szántszándékkal jeges vízzel akarod kibélelni a csizmádat?
– Akarja a fene – Sauer a konyha felé szimatolt. – Nem tudod, mi lesz ma ebédre?
– Káposzta. Káposzta disznóhússal, krumplival és vízzel. A disznóhús csak mutatóba.
– Káposzta. No persze! Harmadszor ezen a héten. – Sauer kigombolta a nadrágját, s vizelni kezdett. – Egy évvel ezelőtt még nagy ívben pisáltam – magyarázgatta rosszkedvűen. – Amúgy katonásan, ahogy illik. S milyen jólesett! Elsőrangú zaba után! Előrenyomulás mindennap, ennyi meg ennyi kilométeren! Azt hittem, nemsokára hazamehetek. Most pedig úgy pisálok, mint egy civil, gondterhelten, élvezet nélkül.
Immermann a zubbonya alá nyúlt a kezével, és kényelmesen vakaródzni kezdett.
– Bánnám is én, hogyan pisálok – ha újra civil lennék.
– Én se. De a dolog úgy áll, hogy örökké katonák maradunk.
– Bizony. Hősök, amíg bele nem gebedünk. Csak az SS-ek pisálnak még nagy ívben.
Sauer begombolta a nadrágját.
– Tehetik. A piszkos munkát mi végezzük, de a dicsőséget a testvérek aratják le. Két vagy három hétig harcolunk egy ilyen átkozott városért, s az utolsó nap felbukkan az SS, és győzelmesen bevonul az orrunk előtt. Csak azt vedd számba, milyen az ellátásuk. Mindig a legvastagabb kabát, a legjobb csizma, a legnagyobb szelet hús!
Immermann vigyorgott.
– Most már az SS se foglal el városokat. Vonulnak visszafelé, akárcsak mi.
– Nem úgy, mint mi. Amit megkaparinthatunk, mi nem égetjük el és nem robbantjuk fel.
Immermann abbahagyta a vakaródzást.
– Mi ütött ma beléd? – kérdezte meglepetten. – Egyszerre milyen emberséges vagy! Csak jól vigyázz, hogy Steinbrenner meg ne hallja, különben egyhamar büntetőalakulatnál találod magad. Nézd – olvad a hó! Most már jó darab látszik a fickó karjából.
Sauer odapillantott.
– Ha így olvad tovább, holnapra egy kereszten fog lógni. Épp jó helyen van. Pontosan a temető felett.
– Ott van a temető?
– Persze. Nem emlékszel? Jártunk már erre egyszer. A legutolsó támadáskor. Úgy október végén. – Sauer a csajkája után nyúlt. – Megérkezett a gulyáságyú! Gyerünk – különben csak a moslék marad.

A kéz nőttön-nőtt. Úgy tetszett, hogy nem is a hó olvad, hanem a kéz nyúlik ki lassan a földből, sápasztó fenyegetésként, mint egy megkövült segélyhívó taglejtés. A századparancsnok megállt.
– Mi az ott?
– Valami pánocska, hadnagy úr.
Rahe jobban szemügyre vette, és ráismert a kabátujj vásott anyagára.
– Nem orosz – közölte.
Mücke őrmester a lábujjait mozgatta a csizmában. A századparancsnokot nem szívelte. Mégis kifogástalan feszességgel állt előtte – a fegyelem legyőzte a személyes érzéseket, ám hogy megvetését kifejezze, titokban a lábujjaival kaparászott a csizmában. „Ostoba szamár – gondolta –, tökfej!"
– Tessék kiásatni – mondta Rahe.
– Parancsára.
– Állítson mellé néhány embert. Nem valami kellemes látvány az ilyesmi.
„Csecsszopó – gondolta Mücke. – Beszari pasas! Nem valami szép látvány! Mintha ez lenne az első hulla, amit látunk."
– Német katona – jelentette ki Rahe.
– Parancsára, hadnagy úr. Négy napja csak oroszokat találtunk.
– Tessék kiásatni. Majd meglátjuk, miféle.
Rahe a szállására ment. „Beképzelt majom – gondolta Mücke. – Kályhája van, fűtött szobája, s a nyakában lovagkereszt. Nekem még első osztályú vaskeresztem sincs, pedig legalább annyira megszolgáltam, mint ő ezt az egész bádoggyűjteményt."
– Sauer! – ordította. – Immermann! Hozzám! Hozzanak ásót! Ki van ott még? Graeber! Hirschmann! Berning! Steinbrenner, vegye át a parancsnokságot! Azt a kezet ott! Kiásni és elföldelni, ha német! Fogadok, hogy nem az.
Steinbrenner odaballagott hozzá.
– Fogadunk? – kérdezte. Magas, kamaszos hangja volt, amelyet hiába próbált mélyen zengetni. – Mibe?
Mücke egy pillanatig tétovázott.
– Három rubel – mondta rá. – Három megszállási rubel.
– Öt. Öt alatt nem fogadok.
– Rendben, legyen öt. De kápé!
Steinbrenner nevetett. A fogai megcsillantak a sápadt napfényben. Tizenkilenc éves volt, szőke, arca egy gótikus angyalé.
– Persze hogy készpénzbe. Mi másba, Mücke?
Mücke Steinbrennert se állhatta különösen, de félt tőle, és óvatos volt. Mindenki tudta róla, hogy hithű náci.
– Rendbe, rendbe. – Mücke cseresznyefa cigarettatárcát kotort elő a zsebéből, melybe virágdíszítés volt beleégetve. – Cigaretta?
– Jöhet.
– A Führer nem dohányzik, Steinbrenner – vetette oda hanyagul Immermann.
– Pofa be.
– Fogd be magad.
– Nagyon ficánkolsz! – Steinbrenner sanda pillantásra vonta fel hosszú szemöldökét. – Úgy látszik, egynémely dolgot elfelejtettél, mi?
Immermann nevetett.
– Nem felejtek egykönnyen. Tudom én, mire gondolsz, Max. De te se felejtsd el, hogy én mit mondtam. A Führer nem dohányzik. Csak ennyit. Négy tanúm van rá. És a Führer valóban nem dohányzik, ezt mindenki tudja.
– Elég a lefetyelésből – torkolta le őket Mücke. – Kezdjenek ásni. A századparancsnok ordréja.
– Mozgás! – Steinbrenner rágyújtott a cigarettára, amit Mückétől kapott.
– Mióta szabad szolgálatban dohányozni? – kérdezte Immermann.
– Nem vagyunk szolgálatban – magyarázta bosszankodva Mücke. – Elég a locsogásból. Ássák ki a ruszkit. Maga is, Hirschmann!
– Ez nem orosz – mondta Graeber. Néhány deszkát vitt oda a halott mellé, s nekilátott, hogy elhányja a havat a karja és a mellkasa körül. A nedves egyenruhára most már pontosan rá lehetett ismerni.
– Nem orosz? – Steinbrenner sietve jött, gyorsan és biztonságosan, mint egy táncos a billegő deszkákon, és leguggolt Graeber mellé. – Csakugyan nem. Német egyenruha. – Hátrafordult. – Mücke! Nem orosz! Nyertem!
Mücke nehézkesen ballagott oda. Belebámult a gödörbe, amelybe oldalról lassan csörgedezett a víz.
– Nem értem – jelentette ki elkedvetlenedve. – Már jó egy hete csak ruszkikat találunk. Decemberből maradhatott itt, azok süllyedtek le ilyen mélyre.
– Éppúgy lehet októberi is – mondta Graeber. – Az ezredünk akkor vonult át erre.
– Képtelenség. Azokból már nem maradhatott.
– Dehogynem. Éjszakai ütközetben voltunk. Az oroszok visszavonultak, s nekünk tüstént tovább kellett nyomulnunk.
– Pontosan – jelentette ki Sauer.
– Képtelenség. A tartalék biztosan minden halottat megtalált és eltemetett. Holtbiztosan.
– Ez nem olyan biztos. Október végén már erősen havazott. Akkortájt még nagyon gyorsan mentünk előre.
Steinbrenner Graeberre nézett.
– Ezt már másodszor mondod.
– Ha úgy tetszik, hallhatod még egyszer. Akkortájt ellentámadásba lendültünk, s több mint száz kilométert haladtunk előre.
– Most pedig visszavonulunk, mi?
– Most újra itt vagyunk.
– Vagyis visszavonulásban vagyunk, vagy tán nem?
Immermann figyelmeztetően bökte meg Graebert.
– Miért? Talán előremegyünk? – kérdezte Graeber.
– Rugalmasan elszakadunk – mondta Immermann, s gúnyosan nézett Steinbrenner arcába. – Már egy esztendeje. Stratégiai szükségességből, hogy megnyerhessük a háborút. Ezt csak tudja mindenki?
– Gyűrű van a kezén – vetette közbe hirtelen Hirschmann. Ő folytatta az ásást, s kiszabadította a halott másik kezét.
Mücke lehajolt.
– Úgy bizony – mondta – , mégpedig arany. Jegygyűrű. Mindannyian odanéztek.
– Vigyázz magadra – súgta Immermann Graebernek. – Ez a disznó még eltolja a szabadságodat. Feljelent pánikkeltésért. Csak az alkalomra vár.
– Fontoskodik. Inkább neked kellene vigyáznod magadra. Rád jobban kirúg, mint rám.
– Nekem nyolc. Úgyse kapok szabadságot.
– A mi hadosztályunk jelvényei – mondta Hirschmann. Kézzel ásott tovább.
– Ezek szerint tehát biztos, hogy nem orosz, ugye? – vigyorgott Mückére Steinbrenner.
– Nem, nem orosz – ismételte Mücke bosszúsan.
– Öt márka! Kár, hogy nem tízbe fogadtunk. Ide vele!
– Nincs nálam pénz.
– Hát hol van? A Birodalmi Bankban? Gyerünk, ide a dohánnyal!
Mücke dühösen nézett Steinbrennerre. Aztán elővette a kenyérzsákját, s leszámolta a pénzt.
– Ma minden rosszul megy! A fenébe is!
Steinbrenner zsebre vágta a pénzt.
– Azt hiszem, ez Reicke lesz – mondta Graeber.
– Micsoda?
– Ez Reicke hadnagy a mi századunkból. Itt a rangjelzése. S a jobb mutatóujjáról hiányzik a legutolsó íz.
– Képtelenség. Reicke megsebesült, és hátraküldték. Ezt később hallottuk róla.
– Pedig Reicke az.
– Tegyétek szabaddá az arcát.
Graeber és Hirschmann tovább ástak.
– Óvatosan – kiáltott Mücke. – Nehogy beleszaladjatok a fejébe.
Az arc kiemelkedett a hóból. Nedves volt, s furcsán hatott, hogy a szemüregek még mindig tele voltak hóval: mintha egy szobrász befejezetlenül, vaknak hagyta volna a maszkot. Elkékült ajkai közül aranyfog csillant elő.
– Nem ismerek rá – mondta Mücke.
– Csak ő lehet az. Más tisztet nem vesztettünk el itt annak idején.
– Tisztogassátok ki a szemét.
Graeber egy pillanatig habozott. Aztán a kesztyűjével óvatosan kitörülte a havat.
– Ő az – jelentette ki.
Mücke izgatott lett. Átvette a parancsnokságot. Tisztről lévén szó, gondolta, magasabb rangra van szükség.
– Felemelni! Hirschmann és Sauer fogja a lábát, Steinbrenner és Berning a karját, Graeber, vigyázzon a fejére. Indulás. Egyszerre az egész, egy-kettő, hórukk!
A test megmozdult.
– Még egyszer! Egy-kettő, fel! – A tetem újra megmozdult. Öblös sóhaj  hallatszott alóla, hogy a levegőbe szabadult.
– Őrmester úr! Levált a lába! – kiáltotta Hirschmann.
A csizma volt. Félig lejött. A lába húsa a hólétól elrothadt a bőrben, és málladozott.
– Elengedni! Leengedni! – kiáltotta Mücke. De már későn. A test szétmállott, és a csizma Hirschmann kezében maradt.
– A lába benne van? – kérdezte Immermann.
– Tegye le a csizmát, és ásson tovább – kiáltott rá Mücke Hirschmannra. – Ki gondolta volna, hogy így megpuhult? És maga, Immermann, maradjon nyugton. Tisztelje a halottat!
Immermann csodálkozva nézett Mückére, de szót sem szólt. Néhány perccel később egészen eltakarították a havat a test körül. Az átázott egyenruhában levéltárcát találtak iratokkal. Az írás elmosódott, de még olvasható volt. Graebernek igaza volt: ez itt Reicke hadnagy, aki szakaszparancsnokként az ő századukban szolgált.
– Ezt azonnal jelentenünk kell – mondta Mücke. – Maradjanak itt, mindjárt visszajövök.
Átment a szemben levő házhoz, ahol a századparancsnok lakott. Ez volt az egyetlen épület, amely többé-kevésbé épen maradt. A forradalom előtt valószínűleg a pópáé lehetett. Rahe a nagy szobában ült. Mücke ellenségesen vette szemügyre a széles orosz kályhát, melyben pattogott a tűz. A kályhapadkán Rahe juhászkutyája aludt. Mücke jelentést tett, és Rahe kiment vele. Rahe egy ideig elnézte Reickét.
– Csukják le a szemét – parancsolta aztán.
– Azt nem lehet, hadnagy úr – válaszolta Graeber. – A szemhéja már túl lágy. Leválna róla.
Rahe a lebombázott templomra nézett.
– Vigyék át oda, és hagyják ott egy ideig. Maradt még koporsónk.
– A koporsók lemaradtak – jelentette Mücke. – Volt néhány, rendkívüli alkalmakra. Az oroszok kezére jutottak. Remélem, szükségük lesz rá.
Steinbrenner nevetett. Rahe nem nevetett.
– Összetákolhatnánk egyet?
– Soká tartana, hadnagy úr – jelentette Graeber. – A test már egészen lágy. Amellett aligha akad megfelelő deszka a faluban.
Rahe bólintott.
– Tegyék egy ponyvára. Abban temetjük el. Ássanak sírt, és ácsoljanak keresztet.
Graeber, Sauer, Immermann és Berning cipelték át a petyhüdt testet a templomba. Hirschmann tétován követte őket a csizmával, melyben még benne voltak a láb foszlányai.
– Mücke őrmester! – mondta Rahe.
– Parancsára, hadnagy úr!
– Négy fogoly orosz partizánt küldenek ma ide. Holnap kora reggel agyon kell őket lőni. A mi századunk kapott rá parancsot. Keressen a szakaszából önkénteseket. Ha nincsenek, az iroda jelöli ki az embereket.
– Értettem, hadnagy úr.
– A jó ég tudja, miért épp nekünk kell csinálnunk! Na persze, ebben a kavarodásban...
– Önként jelentkezem – mondta Steinbrenner.
– Jó. – Rahénak arcizma se moccant. Visszament a hóban ásott ösvényen. „Vissza a kályhájához – gondolta Mücke. – A csecsszopó. Már az is valami, hogy néhány partizánt lelövünk? Mintha ők nem puffantottak volna le százakat a bajtársaink közül."
– Ha az oroszok idejében érkeznek, egy füst alatt Reicke sírját is megáshatják – mondta Steinbrenner. – Akkor nekünk nincs vele dolgunk. Kettőt egy csapásra. Mit szól hozzá, őrmester úr?
– Felőlem!
Mücke szája íze megkeseredett, „Jámbor lélek" – gondolta róla. Vékony, nyurga növésű, hosszú léc, csontkerettel. Hadnagy, már az első világháború óta. Ebben a háborúban még egyszer se léptették elő. Az igaz, hogy bátor, de ki nem az? Viszont nem született vezető.
– Mit tart maga Rahéról? – kérdezte Steinbrennert. Amaz értelmetlenül nézett rá.
– A századparancsnokunk, nem?
– Persze – de egyébként?
– Egyébként? Hogyhogy egyébként?
– Á, semmi – intette le mogorván Mücke.

– Elég mély? – kérdezte a legöregebb orosz.
Volt vagy hetvenéves; a szakálla piszkosféhér, a szeme égszínkék, és törve beszélt németül.
– Fogd be a pofád, akkor beszélj, ha kérdeznek – recscsent rá Steinbrenner. Elemében volt. Szemével a partizán asszonyt követte. Fiatal volt és erős.
– Mélyebbre – mondta Graeber. Steinbrennerrel és Sauerrel együtt ő felügyelt a foglyokra.
– Nekünk lesz? – kérdezte az orosz. Steinbrenner gyorsan és könnyedén ugrott le a gödörbe, és tenyérrel keményen belevágott az arcába.
– Megmondtam neked, nagypapa, hogy tartsd a szád. Mit gondolsz, mi ez itt? Hetivásár?
Nevetett. Tekintetében nem volt rosszindulat. Csupán egy gyerek gyönyörűsége, aki egy légy lábait tépi ki.
– Nem, ez nem a ti sírotok – mondta Graeber.
Az orosz meg se mozdult. Nyugodtan állt, és Steinbrennerre nézett. Az vissza. Arckifejezése hirtelen megváltozott. Feszült és éber lett. Azt hitte, az orosz majd rátámad, és csak az első mozdulatra várt. Nem sokat számítana, ha ő most minden további nélkül lelőné; az embert egyébként is halálra ítélték, s nem sokat vizsgálnák, vajon az eset önvédelem volt-e. De Steinbrennernek ez korántsem volt mindegy. Graeber nem tudta megállapítani, hogy vajon egyfajta szórakozása volt-e, hogy addig bosszantsa az oroszt, amíg egy pillanatra elfeledkezik magáról – vagy pedig még élt benne az a különös pedantéria, amely mindig ürügyet keres, amikor egy gyilkosságot jogosnak akar feltüntetni. Ez is, az is előfordult. Mégpedig egy időben. Látott már ilyet Graeber épp eleget.
Az orosz nem mozdult. Az orrából vér csöpögött a szakállára. Graeber azon tűnődött, mit tenne ő hasonló helyzetben, rávetné-e magát a másikra, és egy ütésért kockáztatná az azonnali halált, vagy pedig mindent eltűrne, hogy egy-két órát nyerjen, életet egy éjszakára. Nem tudta eldönteni.
Az orosz lassan lehajolt, és felemelte az ásót. Steinbrenner egy lépést hátrált. Lövésre készen állt. De az orosz nem egyenesedett ki újra. És a gödör alján ásni kezdett tovább. Steinbrenner vigyorgott.
– Feküdj bele – parancsolta.
Az orosz félretette az ásót, s végigfeküdt a gödörben. Csendben feküdt ott. Néhány hógöröngy esett rá, ahogy Steinbrenner átlépett a síron.
– Elég hosszú lesz? – kérdezte Graebertől.
– Igen. Reicke nem volt magas.
Az orosz felfelé nézett. Szemét tágra nyitotta. Úgy tűnt, mintha az ég tükröződött volna benne. Ajka körül szakállának fehér szálai meglibbentek a lélegzetétől. Steinbrenner egy ideig feküdni hagyta. Majd ráordított:
– Kifelé!
Az orosz kimászott. Nedves föld tapadt a ruhájához.
– Így – mondta Steinbrenner, és az asszonyra nézett.
– Most megyünk, és megássuk a ti sírotokat. Annak nem kell ilyen mélynek lennie. Nem számít, ha nyáron felfalnak a rókák.

Kora reggel volt. A látóhatár szélén sápadt, vörös csík húzódott. Csikorgott a hó, éjszaka megint fagyott. A nyitott sírok szénfeketék voltak.
– Az ördög vigye el – dörmögte Sauer – , mit sóznak a nyakunkba! Mért nekünk kell ezt csinálni? Mért nem az SD-nek? Azok mégis szakemberek a kivégzésben. Miért nekünk? S ez már a harmadik eset. Mi mégiscsak sorkatonák vagyunk.
Graeber ernyedten fogta a puskát a kezében. Az acél hideg volt. Felhúzta a kesztyűjét.
– Az SD-nek messze hátul van dolga.
Odaértek a többiek is. Teljesen friss és pihent csak Steinbrenner volt közöttük. Bőre rózsaszínben ragyogott, mint egy kisgyereké.
– Figyeljetek ide – szólalt meg. – Itt az a tehén köztük. Azt hagyjátok nekem.
– Hogy érted azt, hogy neked? – kérdezte Sauer. – Nincs már időd, hogy felcsináld! Korábban kellett volna megpróbálnod.
– Meg is próbálta – vetette oda Immermann.
Steinbrenner bosszúsan megfordult.
– Honnan veszed ezt?
– A nő pedig nem engedte magára.
– Elég pimasz vagy, hallod-e? Ha én vörös tehenet akartam volna, hát meglett volna.
– Tán mégse.
– Elég a dumából. – Sauer egy pofa bagót kapott be. – Ha azt akarja, hogy ő lőhesse le és csak egyedül, azt szívesen átengedem neki. Nem nagyon töröm magam érte.
– Én sem – jelentette ki Graeber.
A többiek egy szót se szóltak. Világosodott. Steinbrenner kitört:
– Lelőni? Az túl jó ennek a bandának. Muníciót pazarolni erre! Fel kellene őket akasztani!
– Hol? – nézett körül Sauer. – Látsz erre valahol fát? Vagy tán először még bitót is ácsoljunk nekik? Miből?
– Itt vannak – mondta Graeber.

Mücke jelent meg a négy orosszal. Két-két katona haladt előttük és mögöttük. Az öreg orosz nyitotta meg a sort, utána az asszony és végül a két fiatalember. Minden parancs nélkül sorakoztak föl a sírok előtt mind a négyen. Az asszony, mielőtt megfordult, lenézett. Vörös gyapjúszoknyát viselt.
Müller hadnagy, az első szakasztól, a századparancsnok házából lépett ki. Ő helyettesítette Rahét a kivégzésnél. Bármily nevetséges volt, de a formalitásokat szigorúan betartották. Mindenki tudta: lehet, hogy a négy orosz partizán volt, lehet, hogy nem – mégis szabályszerűen kihallgatták és elítélték őket, anélkül hogy bármi reményük lett volna. Mit is kellett itt tisztázni? Fegyverrejtegetéssel vádolták őket. Most pedig illő szabályossággal, egy tiszt jelenlétében, agyonlövetnek. Mintha nem lett volna nekik mindegy.
Müller hadnagy huszonegy éves volt, és hat hete osztották be a századhoz. Végigmérte az elítélteket, és felolvasta az ítéletet.
Graeber az asszonyt vette szemügyre. Piros ruhájában nyugodtan állt a sír előtt. Izmos volt és fiatal és egészséges, gyermekszülésre termett. Nem értette, amit Müller olvasott, de tudta, hogy a halálos ítélete. Tudta, hogy néhány perc múlva az ereiben lüktető élet, az egészség keringése mindörökre megáll – mégis nyugodtan állt ott, mintha mindez semmiség volna, és csak egy cseppet borzongana a hűvös reggeli szélben.
Graeber észrevette, hogy Mücke fontoskodva súg valamit Müllernek. Müller felpillantott.
– Nem lehetne utána?
– Jobb így, hadnagy úr. Egyszerűbb.
– Rendben van. Csinálja, ahogy akarja.
Mücke előrelépett.
– Mondd meg annak ott, hogy húzza le a csizmáját – szólt oda az öreg orosznak, aki értett németül, és rámutatott az egyik fiatalabb fogolyra.
Az öreg megmondta a másiknak. Halkan, szinte éneklő hangon beszélt.
A társa, egy cingár legény, először nem értette.
– Gyerünk – morogta Mücke. – A csizmádat! Húzd le a csizmádat!
Az öregember megismételte, amit az előbb mondott. Az ifjabbik most értette meg, és sietve, mint aki elfeledkezett a kötelességéről, kezdte lehúzni a csizmáját, olyan gyorsan, ahogy csak tudta. Megtántorodott, ahogy az egyik lábára állt, és a másikról húzta a csizmát. „Miért siet olyan nagyon? – tűnődött Graeber. – Hogy egy perccel előbb halhasson meg?" Az ember kezébe vette a csizmáit, szolgálatkészen nyújtotta Mückének. Jó csizmák voltak. Mücke dörmögött valamit, és oldalra mutatott. Az ember odatette a csizmáját, s aztán visszalépett a sorba. Piszkos kapcában állt ott a havon. A lábujjai sárgán bukkantak elő, és zavartan húzta be őket.
Mücke vizslatva nézett a többiekre. Az asszonynál egy pár szőrmekesztyűt talált, és megparancsolta neki, hogy tegye a csizma mellé. A piros szoknyát is szemügyre vette egy pillanatig. Folt nem volt rajta, anyaga is jó. Steinbrenner alattomosan mosolygott, de Mücke nem parancsolta az asszonynak, hogy vegye le. Talán Rahétól félt, aki lehet, hogy ablakából figyeli a kivégzést, vagy tán azt nem tudta, mihez kezdjen a szoknyával. Mücke hátrább lépett.
Az asszony valamit hadart oroszul.
– Kérdezze meg tőle, mit akar még – mondta Müller hadnagy. Sápadt volt. Ez az első kivégzése.
Mücke megkérdezte az öreg oroszt.
– Nem akar semmit. Csak elátkozott titeket.
– Micsoda? – kiáltotta Müller, aki nem értett ebből semmit.
– Elátkozott benneteket – ismételte az orosz hangosabban. – Elátkoz benneteket és minden németet, aki orosz földre lépett. Elátkozza a gyermekeiteket. Azt kívánja, bárha az ő gyerekei éppúgy lelőhetnék egyszer a ti gyerekeiteket, ahogy ti lelőtök minket.
– Micsoda szemtelenség! – Mücke rábámult az asszonyra.
– Két családja van – magyarázta az öregember. – Nekem meg három fiam.
– Elég, Mücke! – kiáltotta Müller idegesen. – Nem vagyunk gyóntatóatyák.
A katonák némán álltak. Graeber érezte a fegyverét. A kesztyűjét megint levetette. A hüvelyk- és a mutatóujja között az acél hideget sugárzott. Hirschmann ott állt mellette. Sárga volt, de azért mozdulatlanul állt. Graeber elhatározta, hogy a bal szélen álló oroszra céloz. Régebben, ha kivégzésre vezényelték, a levegőbe lőtt. De ez már a múlté. Épp azoknak nem tesz szívességet vele az ember, akiket le kell lőni. Mások is éppúgy gondolkoztak, mint ő, s előfordult, hogy szinte mindnyájan szántszándékkal célt tévesztettek. A tüzet azonban meg kellett ismételni, és így a foglyokat kétszer végezték ki. Egyszer egy asszony mégis térdre vetette magát, miután nem találták el, s könnyek között köszönte meg nekik azt az egy-két percnyi életet, amit ezáltal nyert. Graeber nem szívesen gondolt erre az asszonyra. Persze, ilyesmi többé már nem fordulhat elő.
– Cél!
A célgömb hegyén Graeber látta az oroszt. Az öreget, kék szemmel. Az irányzék kettémetszette az arcát. Graeber lejjebb célzott. Legutóbb szétlőtte valakinek az alsó állkapcsát. A mellkas biztosabb. Észrevette, hogy Hirschmann puskájának csöve felemelkedik, hogy a fejük felett akar ellőni.
– Mücke figyel. Célozz lejjebb. Oldalvást – mormolta. Hirschmann lejjebb eresztette a csövet.
– Tűz! – hangzott a parancs.
Úgy tűnt, az orosz felemelkedik s megindul Graeber felé. Úgy fúvódott föl, mint akit görbe tükörből látni valami búcsún a mutatványosbódéban. Szinte megdagadt, de aztán hátraesett.
Az öregember csak félig bukott le a gödörbe. A lábai kívül maradtak. A másik kettő ott rogyott össze, ahol állt. A csizma nélküli az utolsó pillanatban felkapta a kezét, hogy az arcát védje. Egyik keze rongyként lógott az inakon. A kezét egyik orosznak se kötözték össze, a szemét se takarták el, elfeledkeztek róla.
Az asszony előrebukott. Még nem halt meg. A kezére támaszkodott, és emelt arccal bámult a csapatnyi katonára. Steinbrenner elégedetten mosolygott. Senki más nem célzott az asszonyra.
Az öreg orosz egy csöppet még kijjebb kászálódott a sírból, aztán elcsendesedett. Csak az asszony feküdt ott támaszkodva. Széles arcából merőn nézett a katonákra és sziszegett. Az öreg orosz már halott volt, s így senki sem tudta lefordítani, mit mondott. Ott feküdt a karjára támaszkodva, mint valami nagy, tarka béka, aki nem tud tovább ugrani, s megállás nélkül sziszegett anélkül, hogy a szemét egy pillanatra is elfordította volna. Aligha vette észre, hogy Mücke kedvetlenül közeledik oldalról. És sziszegett és sziszegett, és csak az utolsó pillanatban látta meg a pisztolyt. Oldalt fordította a fejét, s beleharapott Mücke kezébe. Mücke káromkodott, és felülről az alsó állkapcsára vert. Mikor lazult a fogak szorítása, tarkón lőtte az asszonyt.
– Átkozott rossz lövés – nyögte Müller. – Nem tudtok célozni?
– Hirschmann volt, hadnagy úr – jelentette Steinbren-ner.
– Nem Hirschmann volt – mondta Graeber.
– Csend legyen! – kiáltotta Mücke. – Várjatok, amíg kérdeznek. – Rápillantott Müllerre. Müller nagyon sápadt volt, s meg sem moccant. Mücke a többi orosz fölé hajolt. Pisztolyát az egyik fiatalember füle mögé dugta és tüzelt. A fej megrándult, s aztán nem mozdult. Mücke eltette a pisztolyát, s a kezére nézett. Egy zsebkendőt vett elő, és bepólyálta a kezét.
– Kenje be jóddal – tanácsolta Müller. – Hol a segélyhely?
– Jobbra a harmadik ház, hadnagy úr.
– Azonnal menjen oda.
Mücke elindult. Müller rápillantott a halottakra. Az asszony előrebukva feküdt a nedves földön.
– Tegyétek be, és földeljétek el őket – mondta. Hirtelen nagyon dühös lett, maga se tudta, miért.

Második fejezet

Ezen az éjszakán a láthatár széléről erősödtek a robbanások. Fel-felvöröslött az ég, és látni lehetett a lövések torkolattüzét. Tíz nappal ezelőtt a hadosztályt visszavonták a frontról; most tartalékban pihentek. De az oroszok egyre közeledtek. A front napról napra közelebb jött. S nem volt már határozott frontvonal. Az oroszok támadtak. Már hónapok óta támadtak. És a hadosztály hónapok óta vonult hátrafelé.

Graeber felébredt. A robbanásokra fülelt, majd megpróbált újra elaludni. De nem sikerült. Kis idő múltán csizmát húzott, s kiment a szabadba.
Tiszta, enyhe éjszaka volt. Jobbról, az erdő mögül hallatszottak a robbanások. Az ejtőernyős rakéták áttetsző medúzákként függtek a levegőben, és szétszórták fényüket. Még messzebb reflektorkévék kutattak repülőgépek után.
Graeber megállt, és feltekintett. A hold nem volt fenn, de Graeber nem nézte a csillagokat. Csak azt látta, hogy az éjszaka alkalmas a berepülésre.
– Szép idejük van a szabadságosoknak – szólt valaki mellette. Immermann volt. Őrségen. Az ezred tartalékban volt, de a partizánok mindenüvé beszivárogtak, ezért kellett őrség éjszaka.
– Korán jöttél – mondta Immermann. – Még egy fél órád van a váltásig. Bújj vissza és aludj. Majd fölébresztelek. A te korodban az ember mindig tud aludni. Hány éves vagy? Huszonhárom?
– Annyi.
– Na látod.
– Nem vagyok fáradt.
– Útiláz, mi? – Immermann kérdőn nézett Graeberre. – Disznó szerencséd van! Szabadság!
– Még nem kaptam meg. Az utolsó pillanatban jöhet valami zárlat. Már háromszor előfordult.
– Megtörténhet. Mióta jár neked?
– Hat hónapja. Valami mindig közbejött. Legutoljára egy izomlövés, amiből egy hazautazásra nem futotta volna.
– Elég baj, de legalább jár neked. Nekem nem. Egykori szocdem, politikailag megbízhatatlan; csak hősi halott lehetek, más nem. Ágyútöltelék és trágya az ezeréves Birodalom számára.
Graeber körülsandított. Immermann elnevette magát.
– A német tekintet! Ne félj, mindenki horkol. Még Steinbrenner is.
– Eszembe se jutott – jelentette ki Graeber bosszúsan. Pedig eszébe jutott.
– Annál rosszabb. – Immermann újra nevetett. – Már úgy a csontjainkba ivódott, hogy nem is törődünk vele. Mulatságos, de a mi hősies korunkban úgy szaporodnak a besúgók, mint esőben a gomba. Ki gondolna erre, mi?
Graeber egy pillanatig tétovázott.
– Ha mindezt ilyen jól tudod, jobban kellene óvakodnod Steinbrennertől – mondta végül.
– Fütyülök Steinbrennerre. Nekem kevesebbet árthat, mint nektek. Épp azért, mert elővigyázatlan vagyok. Az olyan embernél, mint én, ez az őszinteség jele. Túl sok farkcsóválás gyanút ébresztene a boncokban. Régi szabály: volt szocdem legyen gyanútlan. Vagy tán nem?
Graeber a markába fújt.
– Hideg van – mondta.
Nem akart politikai vitába bonyolódni. Jobb, ha az ember nem avatkozik ilyen dolgokba. Ő csak annyit akart, hogy szabadságra mehessen, és ezt nem szívesen kockáztatta. Igaza volt Immermann-nak: a bizalmatlanság a legközönségesebb jellemvonás a Harmadik Birodalomban. Az ember szinte sehol sincs biztonságban. S ha nem vagy biztonságban, jobb, ha befogod a szád.
– Mióta nem voltál otthon? – kérdezte Immermann.
– Van már úgy két éve.
– Átkozottul hosszú idő. Lesz min csodálkoznod majd.
Graeber semmit sem felelt.
– Bizony, csodálkozol majd – ismételte Immermann. – Hogy mi minden megváltozott otthon.
– Mi változhatott meg otthon?
– Minden. Majd meglátod magad is.
Graeber egy percig olyan hasogató rémületet érzett, mintha a gyomrába döftek volna. Ezt már ismerte; olykor elfogta, hirtelen és különösebb ok nélkül. Nem is csodálható egy olyan világban, ahol régóta semmi sem biztos már többé.
– Honnan tudod? – kérdezte Graeber. – Hiszen te nem is voltál szabadságon.
– Nem. És mégis tudom.
Graeber felállt. Miért is jött ide ki? Nem akart beszélgetni. Inkább magányra vágyakozott. Ha már úton lenne! Ez a gondolat hovatovább kényszerképzetként kísérte. Magányra vágyott, hogy egyedül legyen néhány hétig, egyedül, hogy gondolkozhasson, semmi többre. Annyi mindenről akart gondolkozni! De nem itt – hanem túl a határon, otthon, magányosan, távol a háborútól.
– Váltás ideje – mondta. – Hozom a holmimat, és felébresztem Sauert.
Az ágyúdörgés egész éjjel folytatódott. A robbanások és lobbanások a láthatár szélén. Graeber arrafelé kémlelt. Az oroszok: 1941 őszén a Führer kijelentette, hogy már végük van. S ez igaznak látszott. 1942 őszén mindezt újra megerősítette, és még mindig úgy látszott. Akkor azonban rájuk köszöntött Moszkva és Sztálingrád megmagyarázhatatlan időszaka. Egyszerre semmi sem ment tovább. Valami boszorkányság volt a dologban. Az oroszoknak váratlanul újra volt tüzérségük. Megkezdődött a dübörgés a láthatár szélén, s túlharsogta a Führer beszédeit, egy percig se szünetelt, s aztán maga előtt hajtotta a német hadosztályokat, vissza az úton. Ők mit sem értettek ebből, de aztán hirtelen hírek szállongtak arról, hogy egész hadtesteket zártak körül, s ezek meg is adták magukat: s ekkor már mindenki tudta, hogy a győzelmekre most menekülés következik. Menekülés, mint Afrikában, amikor pedig már olyan közel volt Kairó.
Graeber rótta az utat a falu körül. Ez a hold nélküli világosság minden távlatot eltorzított. A fényt elnyelte a hó, majd szétszórtan vetítette vissza. A házak messzibb látszottak, az erdő közelebb, mint ahogy valójában volt. Idegenség és veszély volt a levegőben.
1940 nyara Franciaországban. Ahogy besétáltak Párizsba. A stukák vijjogása a rémült ország felett. Országutak rajzó menekülőkkel, szétszórt hadsereggel. Meleg június, földek, erdők, menetelés fel nem dúlt vidékeken át. S aztán a város, ezüstös fényben, az utcái, a kávéházai: egyetlen lövés nélkül nyílt meg előttük. Akkor töprengett-e vajon? Nyugtalan volt-e akkor? Nem. Minden rendjén valónak tűnt. Németország, melyre rászabadultak háborúra éhes ellenségei, megvédte magát. Ennyi volt az egész. Hogy az ellenfél oly kevéssé készült föl, hogy még ellenállni sem tudott? Akkor ez nem látszott ellentmondásnak.
És később, Afrikában, a napi nagy előnyomulások idején, a csupa csillag sivatagi éjszakában, tankok zúgása közepette, gondolkodott-e akkor? Nem – még a visszavonuláskor sem. Az Afrika volt, idegen ország, a Földközi-tenger húzódott ott először, aztán Franciaország, csak azután jött Németország. Mi volt itt sok meggondolnivaló, még akkor is, ha elvesztik Afrikát? Mindenütt mégse lehet győzni.
S akkor jött Oroszország. Oroszország és a vereségek és a menekülés. S most már nem volt közben tenger, a visszaút egyenest Németországba vezetett. És itt nem egy-két hadtest szenvedett vereséget, mint Afrikában – az egész német hadsereg vonult vissza. S ekkor hirtelen gondolkodni kezdett. Ő is és még sokan mások. Egyszerű és olcsó igazság ez. Amíg folytonosan csak győztek, rendjén valónak látszott minden. S ami nem volt rendben, azt elnézték vagy megbocsátották a nagy cél érdekében. S mi is volt a cél? Ennek az érmének nem volt mindig két oldala? S nem volt-e az egyik már az első perctől fogva sötét és embertelen? Miért nem gondolt erre korábban? És bizonyos-e, hogy nem gondolt rá? Nem fogta el gyakran a kétség és az undor, csak éppen újra és újra elhessegette magától?
Meghallotta Sauer köhögését, és néhány romba dőlt házacskát került meg, hogy összetalálkozzék vele.
Sauer észak felé mutatott. A láthatár szélén hatalmas tűz gomolygott. Robbanások zaja hallatszott, lángnyelvek kúsztak fel.
– Azok ott már az oroszok? – kérdezte Graeber.
Sauer a fejét rázta.
– Nem. Azok a mi utászaink. A túlnani helységet robbantják fel.
– Ez azt jelenti, hogy még tovább vonulunk vissza. Hallgattak és füleltek.
– Már jó régen nem láttam sértetlen házat – mondta kisvártatva Sauer.
Graeber arra a házra mutatott, ahol Rahe lakott.
– Az még viszonylag ép.
– Ezt nevezed te épnek? Gépfegyvergolyó lyuggatta, a teteje leégett, az istállója beomlott. – Sauer hangosat sóhajtott. – Ép utcát egy örökkévalóság óta nem láttam.
– Én sem.
– Nemsokára látsz majd. Otthon.
– Igen. Hála Istennek.
Sauer a lángnyelveket nézte.
– Olykor, ha az ember ilyesmit lát, hogy mi mindent romboltunk itt össze Oroszországban, szinte félni kezd. Mit gondolsz, mit csinálnának majd velünk, ha egyszer átlépnék a határainkat? Tűnődtél már ezen?
– Nem.
– De én igen. Földem van Kelet-Poroszországban. És még emlékszem rá, hogyan kellett menekülnünk 1914-ben, amikor jöttek az oroszok. Tízéves voltam akkor.
– Nagy út az még a határig.
– Attól függ. Átkozottul gyorsan elérhetünk oda. Emlékszel, milyen gyorsan haladtunk kezdetben?
– Nem. Afrikában voltam akkor.
Sauer ismét észak felé pillantott. Egy tűzfal emelkedett ott, s nehéz robbanások sorozata következett.
– Látod, mit művelünk? – mondta. – S most képzeld el, ha az oroszok ugyanezt csinálnák a mi országunkban. Mi maradna belőle?
– Nem több, mint itt.
– Hisz épp ez motoszkál bennem. Nem érted? Mégiscsak szöget üt az ember fejébe, ez csak világos.
– Még nem érték el a határt. Te is hallottad a politikai előadást tegnapelőtt. Hisz ott kellett lennünk. Eszerint csupán összevonjuk a frontvonalat, hogy az új titkos fegyvereket kedvező helyzetben próbálhassuk ki, támadásban.
– Ugyan! Locsogás! Ki hiszi még ezt el? Akkor miért szaladtunk olyan nagyon előre annak idején? Mondok én neked valamit. Ha elérünk a határunkig, békét kell kötnünk. Nem marad más hátra.
– Miért?
– S még kérdezed is, ember! Hogy ne csinálhassák velünk azt, amit velük mi. Hát nem érted?
– Dehogynem. De mi történik, ha nem akarnak békét kötni?
– Kik?
– Az oroszok.
Sauer Graeberre bámult.
– Muszáj nekik. Mi felajánljuk nekik, el kell hogy fogadják. A béke az béke. Avval befejeződik a háború, és mi megmenekültünk.
– Csak akkor kényszeríthetők rá, ha feltétel nélkül behódolunk. Akkor elfoglalják egész Németországot, s te éppúgy elveszted a földedet, mint egyébként. Erre nem gondoltál?
Sauer egy szempillantásnyira zavarba jött.
– Persze hogy gondolok rá – felelte aztán. – De a két dolog mégsem azonos. Ha béke van, semmit se szabad már lerombolniuk. – Összehúzta a szemét, s hirtelen ravasz paraszttá változott. – Akkor nálunk minden épen marad. Csak amazok mentek tönkre. És valamikor mégiscsak ki kell vonulniuk.
Graeber nem felelt. „Minek fecsegek itt megint? – gondolta. – Nem akarok semmibe se belekeveredni! A fecsegés semmire se jó. Mit beszéltek be, és mit beszéltek ki az emberből ezekben az években? Minden hitét. Értelmetlen és veszélyes volt a beszéd. S az a másik dolog pedig, amely zajtalanul és lassan támadt bennünk, túlságosan nagy, túl homályos és baljóslatú volt, hogy beszélni lehessen róla. Az ember a szolgálatról, az evésről és a hidegről beszélgetett. Nem erről és nem a halottakról."

Visszament az úton, a falun keresztül. Deszkákat és léceket vetettek keresztül az úton, hogy közlekedni lehessen az olvadó hóban. A deszkák meg-megbillentek, ahogy végigment rajtuk; könnyen le is lehetett róluk csúszni, nem volt már biztos talaj sehol se a lábuk alatt.
A templom elé ért. Kicsiny volt a templom, lövéstől pettyezett, és Reicke hadnagy feküdt benne. Az ajtaja nyitva állt. Előző este még két halott katonát találtak, és Rahe megparancsolta, hogy mindhármukat katonai temetésben részesítsék holnap reggel. Az egyik katonát, egy őrvezetőt nem lehetett agnoszkálni. Ki volt rágva az arca, és dögcédula se volt nála.
Graeber belépett a templomba. Salétrom, pusztulás és hullaszag. Zseblámpájával bevilágított a sarkokba. Az egyik sarokban két összetört szobor állt, és mellette néhány szakadt gabonászsák: ez arra vallott, hogy a helyiség a szovjetek alatt valószínűleg magtárként szolgált. Még arrébb egy lánc és kerék nélküli rozsdás bicikli hevert a bepelyhedző hóban. Középütt, sátorponyvájukon, a halottak feküdtek. Meredten, tartózkodón és magányosan, mint akiknek már mit se számít mindez.
Graeber betette a kaput, s körbejárta a falut. A romokra árnyak súlyosodtak, s még a halvány fény is árulást sejtetett. Felkapaszkodott a dombra, ahol a sírokat ásták meg. Reickéét úgy kiszélesítették, hogy a másik két halott katonát is eltemethessék benne. Graeber hallotta a gödörbe lecsurgó víz halk hangját. A kihányt föld tompán csillogott. Egy kereszt feküdt rajta a nevekkel. Néhány napig még bárki megtudhatja róla, kik nyugszanak itt. Később már nem – a falu nemsokára ismét harcmező lesz.
A dombocskáról Graeber végignézett a földeken. Pusztaság, vigasztalan és gyanús; csalóka volt a fény, felcsillant és elhalványodott, bizalmat nem keltett itt semmi. Minden idegen volt, mindent megfagyasztott az ismeretlenség jeges magánya. Semmiben sem bízhatott itt az ember, semmi sem kínálta melegét. Végtelen volt minden, mint a föld. Határtalan és idegen. Idegenség kívül és bévül egyaránt. Graeber megborzongott. Ez az hát. Ez lett hát őbelőle.
Egy rög szabadult le a halomról, és Graeber hallotta, ahogy tompán puffant a gödörben. Megélnek a férgek ebben a keményre fagyott földben? Talán. Ha elég mélyre fúrták magukat. De élhetnek-e méternyi mélységekben? Milyen táplálékot találnak ott? Holnap reggeltől, ha még élnek, lesz nekik elég, jó ideig.
„Eleget találtak az elmúlt években – gondolta. – Mindenütt, ahol csak megfordultunk, dugig telezabálhatták magukat. Európa, Ázsia és Afrika férgeinek mi jelentettük az aranykort. Hadseregnyi holttestet adtunk át nekik. A férgek eposzaiban hosszú nemzedékekre mi leszünk a bőség jótékony istenei."
Megfordult. Halottak. De sok is volt belőlük. Először a szemköztiek. Főként a szemköztiek – de aztán a halál egyre inkább és inkább az ő saját soraik közé is bevette magát. Az ezredeket állandóan fel kellett tölteni; a bajtársak közül, akik kezdetben vele voltak, egyre többen és többen tűntek el, már csak egy maroknyi maradt. Barátaiból meg éppenséggel csak egy: Fresenburg, a negyedik század parancsnoka. A többiek meghaltak vagy áthelyezték őket, vagy kórházban, vagy szolgálatra képtelenül Németországban vannak, ha történetesen szerencséjük volt. Mindez egészen másképp festett azelőtt. És másképp is hívták mindezt.
Sauer lépteit hallotta, s látta, hogy felkapaszkodik hozzá.
– Történt valami? – kérdezte.
– Semmi. Egy pillanatig azt hittem, hogy hallok valamit, de csak a patkányok voltak az istállóban, ahol az oroszok feküsznek.
Sauer a földhányásra nézett, amely alatt a partizánok nyugodtak.
– Ezeknek még legalább jutott sír.
– Igen. Ámbár nekik kellett megásniuk, maguknak.
Sauer kiköpött.
– Végül is meg lehet érteni ezeket a szegény állatokat. Mégiscsak az ő országuk, amit elpusztítottunk.
Graeber ránézett. Éjszaka más gondolatok ötlenek eszükbe, mint nappal; Sauer régi katona, s nem különösebben érzelgős.
– Ez meg honnan jutott eszedbe? – kérdezte. – Azért, mert visszavonulunk?
– Nyilván. Képzeld csak el, hogy egyszer velünk is ezt csinálják.
Graeber elhallgatott egy kicsit. „Nem vagyok én se jobb nála – gondolta. – Elűztem és elűztem magamtól ezt a gondolatot, amíg csak tudtam."
– Különös, az ember mennyire kezdi érteni a többieket, amikor maga is a béka segge alá kerül – tette hozzá. – Amíg jól megy, addig eszünkbe se jut, mi?
– Persze hogy nem. Ezt csak mindenki tudja?
– Az igaz. De ez azért mégsem valami jó bizonyítvány egyikünkről sem.
– Bizonyítvány? Ki törődik a bizonyítvánnyal, amikor már a bőrünkről van szó. – Sauer bosszús csodálkozással nézett Graeberre. – Mi mindent összetöprengtek ti, művelt fickók! Nem mi ketten kezdtük a háborút, és nem mi vagyunk a felelősek érte. Csak a kötelességünket teljesítjük. És a parancs az parancs. Nem igaz?
– De igen – hagyta rá fáradtan Graeber.

Harmadik fejezet

Az óriási égbolt szürke vattafellegei között gyorsan elhalt az üdvlövés. A falakon gunnyasztó varjak nem repültek fel. Csak egy-két károgással válaszoltak, s ezek hangosabbnak tetszettek a lövéseknél is.
Nagyobb zenebonához is hozzászoktak már.
A három sátorponyva félig-meddig besüppedt az olvadó hóba. Az arc nélküli férfi ponyvája össze volt húzva. Reicke középütt feküdt. A szétrohadt csizmát a benne maradt lábbal a helyére tették; de a szállításnál, amíg a templomtól idáig értek, megint elcsúszott, s lecsüngött oldalra. Senki sem akart újra hozzányúlni. Most pedig hirtelen úgy festett a dolog, mintha Reicke még mélyebbre akarná magát a földbe ásni.
Ledobálták a mélybe a nedves göröngyöket. S amikor a sírt betemették, egy földhalmocska még fölösleges maradt. Mücke rápillantott Müllerre:
– Ledöngöljük?
– Mit?
– Ledöngölni, hadnagy úr, a sírt. Még odahányjuk ezt a maradék földet, és néhány követ is rádobhatunk. A rókák és a farkasok miatt.
– Nem merészkednek idáig. A sír pedig elég mély. Különben is...
Müller arra gondolt, hogy a rókáknak és a farkasoknak elegendő zabálnivaló akad a szabadban is, nem kell a sírokból kaparászniuk.
– Ostobaság – mondta. – Hogy jut ilyesmi az eszébe?
– Megtörtént már.
Mücke kifejezéstelenül bámult Müllerre. „Micsoda ostoba tökfilkó – gondolta. – Aki nem való oda, abból lesz a tiszt. Aki belevaló, az meg elesik. Mint Reicke."
Müller a fejét csóválta.
– Sírhalmot csináljanak a maradékból – utasította őket. – Ez a helyes. A keresztet pedig tegyék a fejéhez.
– Igenis, hadnagy úr.
Müller sorakoztatta a szakaszt, és elvonultak. Hangosabban adta ki a parancsot a szükségesnél. Mindig úgy érezte, hogy az idősebbek nem veszik őt komolyan. És így is volt.
Sauer, Immermann és Graeber dombocskát formáltak a földkupacból.
– A kereszt nem sokáig fog egyenesen állni – állapította meg Sauer. – Laza a talaj.
– Persze hogy nem.
– Még három napig se.
– Neked rokonod Reicke? — kérdezte Immermann.
– Fogd be a szád. Jó fiú volt. Mondd, mit tudsz te ehhez?
– Feltesszük végre a keresztet? – kérdezte Graeber.
Immermann hátrafordult.
– Ó, a szabadságosunk. Milyen sürgős neki.
– Teneked tán nem lenne sürgős, mi? – kérdezte Sauer.
– Én nem kapok szabadságot, ezt jól tudod, te ganajtúró.
– Világos. Mert nem is jönnél vissza.
– Talán mégis visszajönnék.
Sauer kiköpött.
Immermann gúnyosan nevetett.
– Talán még önként is jelentkeznék vissza.
– Igen, talán. Nálad sose tudja az ember, mit akarsz. Annyi mindenről tudsz mesélni. És ki sejti, milyen titkaid vannak?
Sauer fölemelte a keresztet. A hosszabbik szárát kihegyezték. A földbe nyomta, és néhányszor rávert az ásó szélesebb lapjával.
– Na, tessék – fordult Graeberhez. – Még három napig se áll meg.
– Három nap, az elég hosszú – jelentette ki Immermann. – Egy tanácsot adok neked, Sauer. Három nap alatt a hó már úgy elolvad a temető fölött, hogy hozhatsz egy kőkeresztet onnan, és ide állíthatod. S szolgalelked megnyughatik.
– Egy orosz keresztet?
– Miért ne? Az Isten nemzetközi. Vagy már ő sem az? Sauer elfordult tőle.
– Szellemes vagy, mi? Igazi nemzetközi szellemeskedő!
– Csak azzá lettem. Csak lettem, Sauer. Korábban egészen másmilyen voltam. S ez az ötlet a keresztről tőled származik. Magad vetetted föl tegnap.
– Tegnap! Tegnap! Akkor még azt hittük, hogy ez itt egy orosz, te szócsavaró!
Graeber felemelte az ásóját.
– Én megyek – közölte. – Itt már mindennel elkészültünk, nem?
– Bizony, szabadságos – állapította meg Immermann. – Bizony, itt elkészültünk, te óvatos duhaj.
Graeber nem válaszolt. Elindult lefelé a dombról.

A szakaszt egy pincében szállásolták el, ahová a fény a tetőbe vágott lyukon hatolt be. A lyuk alatt négy ember kuporgott, és egy deszkaládán kártyáztak. Néhányan a sarokba húzódva aludtak. Sauer levelet írt. A pince nagy volt, nagy muftié lehetett; nem volt olyan nedves, mint a többi.
Steinbrenner lépett be.
– Hallottátok már a legújabb híreket?
– Kikészült a rádió.
– Micsoda disznóság! Annak rendben kell lennie.
– Majd te rendbe hozod, öcskös – vetette oda Immermann. – Az ember, aki eddig rendben tartotta, tizennégy napja elvesztette a fejét.
– Mi romlott el benne?
– Nincs több elem hozzá.
– Nincs elem?
– Nincs. – Immermann rá vigyorgott Steinbrennerre. – De talán megszólal, ha a drótokat az orrodba dugod – a te fejed mindig csupa elektromosság. Próbáld csak ki.
Steinbrenner hátrasimította a haját.
– Vannak emberek, akik be nem fogják a szájukat, míg meg nem égetik.
– Ne beszélj olyan titokzatosan, Max – felelt neki higgadtan Immermann. – Már jó néhányszor beköptél, ezt mindenki tudja. Kemény fickó vagy. És ez jól áll neked. Sajnos, kitűnő mechanikus vagyok, és jó gépfegyverkezelő. Jelen pillanatban több hasznomat veszik, mint neked. Ezért nem volt szerencséd. Mennyi idős is vagy te tulajdonképp?
– Tartsd a csőröd!
– Körülbelül húsz, mi? Vagy csak tizenkilenc? Ehhez képest egész szép élet van a hátad mögött. Öt-hat év zsidóüldözés, hazaáruló-vadászat. Minden elismerésem. Húszéves koromban én még csak lányokra vadásztam.
– Meg is látszik!
– Igen – felelte Immermann. – Ez meg is látszik.
A bejáratnál Mücke jelent meg.
– Mi van itt megint?
Senki sem válaszolt. Mücke mindenkit idegesített.
– Azt kérdeztem, mi történik itt?
– Semmi, őrmester úr – mondta Berning, aki a legközelebb állt hozzá. – Csak beszélgettünk egy kicsit.
Mücke Steinbrennerre nézett.
– Történt valami?
– A legújabb hírek tíz perce érkeztek meg. – Steinbrenner kiegyenesedett és körülnézett. Nem érdeklődött senki. Csak Graeber figyelt oda. A kártyázók nyugodtan játszottak tovább. Sauer se emelte fel a fejét levélpapírjáról. Az alvók szünet nélkül horkoltak.
– Figyelem! – kiáltotta Mücke. – Megsüketültetek? A legújabb hírek! Ide figyelni! Ez is szolgálat.
– Igenis! – felelte Immermann.
Mücke fürkészőn nézett rá. Immermann arca figyelmes és kifejezéstelen volt. A kártyázók leborították a lapokat a deszkára. De nem csapták össze a kártyát. A másodperccel is takarékoskodtak, hogy rögvest folytathassák a játékot. Sauer félig fölemelkedett a levele mellől.
Steinbrenner kihúzta magát.
– Fontos hírek! A Nemzet Órájá-ban közvetítették. Amerikából súlyos sztrájkokat jelentettek. Megbénult az acélipar. A legtöbb hadianyaggyár leállt. Szabotázsok a repülőgépiparban. Mindenfelé tüntetések az azonnali békekötésért, a kormányzat megingott. Bukására lehet számítani.
Szünetet tartott. Senki se kérdezett semmit. Az alvók felébredtek és vakaróztak. A tetőlyukon a hólé csöpögött be egy odaállított vödörbe. Mücke hangosan lélegzett.
– Tengeralattjáróink elvágták az egész amerikai partvidéket. Két óriási csapatszállító hajót és három tehergőzöst tele hadianyaggal tegnap elsüllyesztettek, ez harmincnégyezer tonnát jelent csak ezen a héten. Anglia romjaiban éhezik. A tengeri forgalmat tengeralattjáróink mindenütt megbénították.  Új titkos fegyverekkel készültünk el. Olyan bombázóink vannak, melyek személyzet nélkül repülnek el Amerikába és vissza, anélkül hogy le kellene szállniuk. Az atlanti partvidék egyetlen hatalmas erőd. Ha az ellenség invázióval próbálkozna, az óceánba kergetjük, mint 1940-ben.
A kártyázok újra felvették a lapokat. Egy hógöröngy toccsanva esett be a vödörbe.
– Legalább tisztességes fedezékben ülhetnénk – morogta Schneider, egy tömzsi ember rövid, vörös szakállal.
– Steinbrenner – kérdezte Immermann – , Oroszországról nem hoztál híreket?
– Miért?
– Minthogy itt vagyunk. Néhányunkat nagyon érdekel. Például Graeber bajtársunkat. Aki szabadságra megy.
Steinbrenner tétovázott. Nem bízott Immermannban. De győzött a párthűsége.
– Az arcvonal rövidítését majdnem befejeztük – magyarázta. – Az oroszokat kimerítették nagy veszteségeik. Új, kiépített állások vannak előkészítve az ellentámadásra. A tartalék felvonulása befejeződött. Ellentámadásunk az új fegyverekkel ellenállhatatlan lesz.
Félig felemelte a kezét, aztán leeresztette. Nehéz volt Oroszországról valami lelkesítőt mondani. Látta mindenki maga is, mi folyik itt. Steinbrenner hirtelen úgy viselkedett, mint egy buzgó diák, aki hamarjában meg akar menteni egy vizsgát.
– Ez természetesen még messze nem minden. A legfontosabb hírek szigorúan bizalmasak. Még a Nemzet Órájá-ban sem ismertethetők. De annyi teljességgel bizonyos: az ellenséget még ebben az évben megsemmisítjük. – Egy kissé mereven fordult meg, s elindult a következő fedezékbe.
Mücke követte.
– Nézd a seggnyalót – morogta az egyik alvó, majd hátradőlt, és horkolni kezdett.
A kártyázók nekiláttak a játéknak.
– Megsemmisíteni – ismételte Schneider. – Minden évben kétszer is megsemmisítjük őket. – Belenézett a lapjába. – Húszam van.
– Az oroszok született árulók – jelentette ki Immermann. – A finn háborúban sokkal gyengébbnek mutatták magukat, mint amilyenek. A szokásos bolsevista trükk volt.
Sauer felütötte a fejét.
– Nem tudsz végre egyszer nyugton maradni? Nagyon jól értesült vagy.
– Biztos. Hisz néhány évvel ezelőtt még a mi szövetségeseink voltak. Az a megállapítás Finnországról pedig személyesen Göringtől, a mi birodalmi marsallunktól származik. Van ellene kifogásod?
– Gyerekek, hagyjátok már abba – mondta valaki a fal mellől. – Mi van itt ma?
Csend lett. Csak a lapok csattantak a deszkán, és a víz csöpögött. Graeber lekuporodott a helyére. Ő tudta, mi a baj. Mindig így volt ez kivégzések és temetések után.

Késő délután sebesültek csapatai vonultak keresztül. Egy részüket azonnal továbbküldték. Jöttek véres kötésekkel a szürkésfehér síkságból, és eltűntek a másik oldalon, a fakó látóhatár szélén. Úgy látszott, mintha soha nem találnának kórházra, s elmerülnének valahol a szürkésfehér végtelenben. A legtöbb sebesült hallgatagon jött. És éhesen.
A többieknek, akik járni se tudtak, és akiknek nem jutott sebesültszállító kocsi, a templomban rendeztek be szükségkórházat. A bombaszaggatta tetőt kifoldozták, s egy holtfáradt orvos két egészségügyivel nekilátott a műtéteknek. A kaput mindaddig nyitva hagyták, amíg csak be nem sötétedett, itt közlekedtek a hordágyakkal. A műtőasztal feletti fehér fény világos sátrat vont a templomhajó arányló homályában. Mindkét oszlopszent összetörten hevert a sarokban. Mária nyújtott karral; a keze hiányzott. Krisztusnak pedig a lába; s úgy tetszett, mintha egy amputáltat feszítettek volna keresztre. A sebesültek nem nagyon ordítottak. Az orvosnak még volt érzéstelenítője. Víz forrt különféle üstökben és nikkelezett edényekben. Az amputált végtagok lassan megtöltötték a cinkkádat, melyet a szakaszparancsnok házából hoztak ide. Valahonnan egy kutya került elő. A kapu közelében ténfergett, visszajött mindannyiszor, ahányszor csak elkergették.
–Honnan kerülhetett ide? – kérdezte Graeber. Fresenburggal állt, annak a háznak a közelében, ahol azelőtt a pópa lakott.
Fresenburg figyelmesen szemügyre vette a bozontos, reszkető állatot. A kutya furcsán előrenyújtotta a fejét.
– Valószínűleg az erdőből.
– Mit találhat az erdőben? Nincs ott számára semmi ennivaló.
– Dehogyis. Van elég. És nemcsak az erdőben. Mindenfelé.
Közelebb léptek. A kutya elővigyázatosan fordította el a fejét, készen a menekülésre. Mindketten megálltak.
Magas, vékony kutya volt, szürkésvörös szőrű, a feje hosszúkás és keskeny.
– Ez nem parasztkuvasz – mondta Fresenburg. – Ez jófajta kutya.
Halkan csettintett. Az állat a fülét hegyezte. Fresenburg újra csettintett egyet, s beszélni kezdett hozzá. Graeber azt kérdezte:
– Gondolod, hogy valami ennivalóra számít? – Fresenburg a fejét rázta.
– Ennivaló van kint is elég. Nem azért jött ez ide. Fény van itt, és valami házféle. Azt hiszem, társaságot keres.
Egy hordagyat hoztak ki. Feküdt rajta valaki, operáció közben halt meg. A kutya néhány métert hátraugrott. Erőfeszítés nélkül ugrott, mintha puha rugó lökte volna el. Akkor megállt, s Fresenburgra emelte a szemét. Az tovább beszélt hozzá, s lassan egy lépést tett feléje. A kutya tüstént és óvatosan hátrált, de aztán megállt, s alig észrevehetően néhányszor megcsóválta a farkát.
– Fél – mondta Graeber.
– Hát persze. De azért jófajta kutya.
– És emberevő.
Fresenburg hirtelen hátrafordult.
– Mindnyájan azok vagyunk.
– Miért lennénk?
– Azok vagyunk. S azt gondoljuk, mint ez a kutya itt, hogy mégis jófajták maradtunk. És egy kis melegre, egy kis fényre, egy kis barátságra vágyunk, éppúgy, mint ez itt.
Fresenburg a fél arcával nevetett. Arcának másik fele, melyet széles forradás szántott végig, szinte mozdulatlan maradt. Már-már halottnak látszott ez a fél arc, és Graeber számára mindig furcsa volt ezt a nevetést figyelni, ami elhalt az arc egyik vonalán.
S ez nem is tetszett véletlennek.
– Nem vagyunk rosszabbak a többi embernél. Háború van, ennyi az egész.
Fresenburg a fejét rázta, és sétapálcájával a havat ütögette le bokavédőjéről.
– Nem,  Ernst.  Mi már elvetettük a sulykot. Tíz esztendeig elszigeteltek bennünket – elszigeteltek egy undorító, égbekiáltó, embertelen és nevetséges nagyzolásban. Herrenvolk-nak kiáltottak ki, amit a többinek rabszolgaként kell kiszolgálni. – Keserűen nevetett. – Henenvolk. Minden tökfilkót, minden kontárt, minden parancsot kiszolgálni. Mi köze van ehhez az uralkodásra termett nemzetnek? S ez itt rá a válasz. S ez a felelet, mint mindig, jobban tönkreteszi az ártatlanokat, mint a bűnösöket.
Graeber rábámult. Idekint a fronton Fresenburg volt az egyetlen ember, akiben teljességgel megbízott. Ugyanegy városból származtak, és jó régen ismerték egymást.
– Ha te mindezt tudod – kérdezte végül Graeber –, miért vagy még mindig itt?
– Miért vagyok itt? Ahelyett, hogy egy koncentrációs táborban lennék? Vagy parancsmegtagadás miatt lelövetném magam?
– Nem erre gondoltam. Nem voltál-e már 1939-ben túl azon a koron, hogy bevonuljál? Miért jelentkeztél akkor hát önként?
– Akkoriban öregnek számítottam. Persze, közben ez is megváltozott. Most már a nálam idősebb korosztályokat is behívják. De nem erről van szó. És ez nem is mentség. Az sem old meg semmit, ha az ember itt van. Annak idején bemeséltük magunknak, hogy nem szabad cserbenhagyni a hazát, mikor háború van, s mindegy volt, hogy ennek mi az oka, ki a felelős érte, ki kezdte. Ez volt a kifogás. Éppen olyan, mint a korábbi, hogy csak azért veszünk részt a dologban, hogy megelőzzük a még rosszabbat. Ez is kifogás volt. Házi használatra. De semmi több! – Indulatosan vágta bele botját a hóba. A kutya némán tűnt el a templom mögött. – Az Istent kísértettük meg, Ernst. Érted-e?
– Nem – válaszolta Graeber. Nem akarta megérteni. Fresenburg hallgatott egy ideig.
– Te nem is értheted ezt – folytatta aztán nyugodtabban. – Túlságosan fiatal vagy. Mást nem ismersz, mint ezt a hisztérikus majomtáncot és a háborút. De én már részt vettem egy háborúban azelőtt is. És ismertem a két háború közötti időt. – Újra nevetett; az arcának egyik fele nevetett, a másik merev maradt. A nevetés fáradt hullámként ostromolta a választóvonalakat, de nem tudta áttörni. – Operaénekes szeretnék lenni – mondta Fresenburg. – Tenor, üres fejjel, meggyőző hanggal. Vagy aggastyán. Vagy tán gyerek. Nem, gyerek nem. Amiatt, ami még hátravan! A háborút elvesztettük, ezt legalább tudod?
– Nem.
– Minden felelős tábornok régen feladta volna. Itt már hiába harcolunk. – És megismételte: – Értelmetlenül. Még csak nem is elviselhető békefeltételekért. – Egyik kezét az alkonyodó láthatárra emelte. – Velünk már senki sem tárgyal. Olyan garázdaságokat műveltünk, mint Attila meg Dzsingisz kán. Minden egyezményt, minden emberi törvényt megszegtünk. Mi...
– Az SS volt – szakította félbe Graeber kétségbeesetten. Azért találkozott Fresenburggal, mert el akart menekülni Immermann, Sauer és Steinbrenner közeléből. A folyóparti ódon városról akart vele beszélgetni, a hársfák szegélyezte utakról és az ifjúságról; de most még rosszabbul festett minden, mint azelőtt. Mintha megbabonázták volna ezekben a napokban. A többiektől nem számított segítségre, annál inkább Fresenburgtól, akit a visszavonulás kavarodásában már oly régen nem látott – s most épp tőle hallotta azt, amit oly régen nem akart elismerni, amiről először csupán odahaza akart gondolkodni, azt, amitől mindennél jobban félt.
– Az SS – ismételte Fresenburg megvetően. – Már csak azokért harcolunk. Az SS-ért, a Gestapóért, a hazugokért, csalókért, megszállottakért, gyilkosokért s az őrültekért... hogy még egy esztendeig kormányon maradhassanak. Ezért, és semmi másért. A háborút már régen elvesztettük.
Besötétedett. A templom kapuját becsukták, hogy fény ne szűrődjék ki. Az ablaknyílásokban homályos figurák tűntek elő; elsötétítő ponyvákat akasztottak fel. Még a pincebejáratokat és a fedezékeket is eltakarták.
Fresenburg rájuk nézett.
– Vakondokká lettünk. Belül is, elátkozott lelkűnkben. Ebben pompásan fejlődtünk!
Graeber egy feltépett cigarettadobozt vett elő a kabátzsebéből, és Fresenburgnak nyújtotta. Fresenburg elhárította.
– Szívd el magad. Vagy vidd haza. Nekem van elég. Graeber a fejét rázta.
– Vegyél egyet.
Fresenburg alig mosolyodott el; kivett egy cigarettát.
– Mikor utazol?
– Nem tudom. A papírok még nem érkeztek meg. – Graeber mélyen leszívta a füstöt, majd kifújta. Jó, ha van cigaretta. Néha még a barátnál is jobb. A cigaretta nem zavar meg. Néma és jó. – Nem tudom – mondta. – Egy idő óta egyáltalán semmit se tudok. Azelőtt minden világos volt, most minden összekeveredett. Szeretnék elaludni, s egy másik korban felébredni. De ilyen könnyen nem ússza meg az ember. Átkozottul későn kezdtem el gondolkodni a dolgokon. S erre egy cseppet se vagyok büszke.
Fresenburg a keze fejével dörzsölte meg a forradást az arcán.
– Ez már ne bántson. Az elmúlt tíz évben úgy telekürtölték a fejünket propagandával, hogy nehéz volt bármi mást meghallani. Kiváltképp azt, aminek nem volt ilyen hangos szava. A kétkedés és a lelkiismeret szavát. Te ismerted Pohlmannt?
– Történelmet és hittant tanított nekünk.
– Ha hazaérsz, keresd fel. Talán életben találod. Add át neki üdvözletemet.
– Miért ne élne még? Hiszen nem katona.
– Nem.
– Akkor biztos él még. Nem lehet több hatvanöt évesnél.
– Üdvözöld a nevemben is.
– Kérlek.
– Nekem most mennem kell. Vigyázz magadra. Valószínűleg nem látjuk többé egymást.
– Amíg vissza nem jövök. S az nem sok idő. Csak három hét.
– Igen, persze. Tehát vigyázz magadra.
– Te is.
Fresenburg átlábolt a havon, elindult a századához, mely a legközelebbi, összerombolt faluban táborozott. Graeber utánabámult, míg egészen el nem tűnt az alkonyatban. Csak akkor indult vissza ő is. A templom előtt a kutya sötét árnyékát látta. A kapu kinyílt, s egy nagyon keskeny fénycsík villant egy pillanatra. A bejárat elé sátorponyvát akasztottak. A röpke fény melegnek tűnt, és szinte otthonosnak tetszett volna, ha az ember nem tudja, honnan jön. Graeber odament a kutyához. Az állat félreugrott, és Graeber észrevette, hogy a templom előtt a hóban két sérült oszlopszent hever. Mellette a törött kerékpár. Kihordták őket; bent minden talpalatnyi helyre szükség volt.
Továbbment a pince felé, ahol a szakaszát szállásolták el. A romok mögött sápadtan nyugodott le a nap. A templom oldalánál halottak feküdtek. Az olvadó hóban még három régi, októberi hullát találtak. Lágyak voltak, s már félig-meddig beleolvadtak az omló földbe. Mellettük feküdtek a többiek, akik csak ezen a délutánon haltak meg, a templomban. Ezek még sápadtak voltak, ellenségesek, idegenek, békétlenek.

Negyedik fejezet

Felébredtek. A pince megremegett. Zúgott a fülük. Piszok hullott mindenfelől. A légvédelem a falu mögött őrülten tüzelt.
– Kifelé innen! – kiáltotta valaki az újoncok közül.
– Nyugalom! Ne gyújts fényt.
– Ki innen, ebből az egérfogóból!
– Őrült! Hová mennél? Nyugalom! Átkozottak! Mindnyájan újoncok vagytok?
A pincét újra tompa robbanás rázta meg. A sötétben valami leomlott. Kő, por és fa recsegett és ropogott. Sápadt villanások húztak el a tetőnyílás felett.
– Néhányat már betemetett ott hátul!
– Csend legyen! Csak egy darabka fal volt.
– Kifelé! Mielőtt itt temetnek el minket!
A derengő pincelejáratnál alakok tűntek fel.
– Tökfilkók! – átkozódott valaki. – Maradjatok lent. Itt legalább nincs repesz.
De ezek már nem figyeltek rá. Nem bíztak az aládúcolt pincében. Igazuk volt, éppúgy, mint azoknak, akik lent maradtak. Szerencse dolga volt. Éppúgy összelapíthatták az embert, ahogy egy repesz is megölhette.
Vártak. A gyomruk üres volt, óvatosan lélegeztek. Vártak a következő becsapódásra. Az már közelebb lesz. De nem jött. Ehelyett sok-sok robbanást hallottak: sűrű egymásutánban következtek, és egyre távolodtak.
– Átkozottak! – káromkodott valaki. – Hol a fenében vannak a mi repülőink?
– Anglia felett.
– Kuss! – kiáltotta Mücke.
– Sztálingrád felett! – mondta Immermann.
– Kuss!
Motorzúgást lehetett hallani a légvédelmi ágyúk tűzszünetében.
– Itt vannak! – ordította Steinbrenner. – Ezek a mieink!
Mindnyájan füleltek. A kinti ordítozásba gépfegyvertűz pattogása vegyült. Aztán egymás után három robbanás következett. Közvetlenül a falu mögött csapódtak be. A halvány fény végigvillant a pincén, ugyanabban a szempillantásban iszonyú fehér, vörös és zöld fénycsóva vágódott be, a föld megemelkedett, és mennydörgés és villámlás és sötétség viharának közepette szétrobbant. S ahogy eloszlott, kiabálás hallatszott kintről, és az összeomló fal reccsenése.
Graeber kimászott a ráhulló mészzáporból. A templom, gondolta, és olyan üresnek érezte magát, mintha már csak a bőre lenne meg, s minden mást kipréseltek volna belőle. A pincebejárat még állt, szürkén merült fel előtte, amikor elvakított szemeivel újra látni kezdett. Mozogni próbált. Sértetlen volt.
– Átkozottak! – mondta mellette Sauer. – Ez közel volt. Azt hiszem, az egész pince oda van.
Továbbmásztak. A kinti zenebona felerősödött. Közben Mücke parancsolgatását hallották. Egy lepattant kő homlokon találta. A vér feketén csörgött le arcáról a villanó fényben.
– Gyerünk! Mindnyájan! Kiásni a többieket! Ki hiányzik?
Senki sem felelt. Túlontúl ostoba volt a kérdés. Graeber és Sauer vakolatot és köveket hányt félre. De ez lassan ment. Vasrudakat és nagy kőkockákat emeltek odébb.
Szinte semmit se láttak. Csak a sápadt eget és a becsapódások tüzet.
Graeber lerázta magáról a vakolatot, és a pince beomlott fala mellett kúszott végig. Arca szorosan az omladék mellett volt, s a kezével tapogatózott körül. Feszülten figyelt, hogy a nagy zajban a kiáltást vagy nyögést meghallja, ugyanakkor a romok között emberi végtagok után tapogatódzott. Ez így jobbnak látszott, mint ötletszerűen ásni. Az idő sokat jelent ilyenkor.
Hirtelen egy kezet talált. Mozgott még.
– Itt van valaki! – kiáltotta. Tovább kaparászott, és a fejet kereste. Nem találta, így hát a kezet húzta meg. – Hol vagy? Szólj már! Élsz még? Hol vagy? – kiáltotta.
– Itt – suttogta a betemetett a tűzszünetben, épp a füle mellől. – Ne húzzál. Az omladék alatt fekszem.
A kéz újra megmozdult. Graeber a vakolatot takarította körülötte. Megtalálta az arcot. Kitapogatta a száját.
– Errefelé! Segítsetek, itt!
A sarokban csak néhány ember áshatott. Graeber meghallotta Steinbrenner hangját.
– Hátrébb! Az arcát hagyjátok szabadon! Erről az oldalról közelítünk hozzál!
Graeber odébb szorult. A többiek szorgosan dolgoztak a sötétben.
– Ki az? – kérdezte Sauer.
– Nem tudom.
Graeber föléje hajolt.
– Ki vagy?
A betemetett morgott valamit. Graeber nem értette. A többiek mellette dolgoztak. A romokban lapátoltak és ástak.
– Él még? – kérdezte Steinbrenner.
Graeber az arcon tapogatott a kezével. Az nem mozdult.
– Nem tudom – felelte. – Néhány perccel ezelőtt még élt.
A zaj újra felerősödött. Graeber egész közel hajolt a földhöz.
– Nemsokára kiszedünk innen! – kiabálta. – Hallasz engem?
Mintha lélegzetet érzett volna az arcán, de ebben nem volt biztos. Steinbrenner, Sauer és Schneider lihegett fölötte.
– Nem felel már.
– Nem tudjuk folytatni. – Sauer ásója beleütközött valamibe, ami fémesen csengett. – Vastraverzek vannak itt, s a kövek is túl nagyok. Világosságra és szerszámra van szükségünk.
– Semmi fényt! – ordítozott Mücke. – Aki fény gyújt, lelövöm!
Ők is tudták, hogy légitámadás alatt öngyilkosság világosságot gyújtani.
– Ostoba szamár! – átkozódott Schneider. – Hogy ez mindent tud!
– Nem jutunk tovább. Várnunk kell, amíg kivilágosodik.
– Igen.
Graeber lekuporodott a fal mellé. Az égre bámult, ahonnan a zúgás lehatolt a pincéig. De semmit se tudott kivenni, csak a láthatatlan és őrjöngő halált hallotta. S nem volt ez számára szokatlan. Sokszor várakozott már így – volt rosszabb is.
A kezével óvatosan tapintotta ki az ismeretlen arcot. Most már nem borította piszok és hamu. Érezte az ajkakat. Akkor kikutatta a fogait. S gyenge harapást érzett az ujján. A harapás erősebb lett, majd engedett.
– Él még – mondta.
– Mondd neki, hogy ketten már elmentek szerszámokért.
Graeber még egyszer kitapintotta az ajkat. Nem mozdult. A kezet kereste a porban, s keményen megragadta. De a kéz nem válaszolt. Graeber feszesen szorította, s ez volt minden, amit tehetett.
Így ült és várt, amíg vége lett a támadásnak. Szerszámokat hoztak, és kiásták a betemetett embert. Lammers volt az. Cingár ember volt, szemüveges. Megtalálták a szemüvegét is. Egy méterrel odább hevert a földön, és nem is tört össze. De Lammers halott volt.
Graeber őrségbe indult Schneiderrel. A levegőt felkavarta a becsapódások szaga. A templom oldala beomlott. A századparancsnok háza is. Graeber azon tűnődött, hogy meghalt-e Rahe. Ekkor észrevette őt, ahogy ott áll ösztövéren és magasan a ház mögött, a félhomályban: a romeltakarító munkákat irányította a templomnál. Néhány sebesültet eltemetett az omladék. A többiek kinn feküdtek. Pokrócokon és ponyvákon hevertek a földön. Nem nyögdécseltek. A szemük felfelé nézett. Nem segélyért. Féltek az egektől.
Graeber a friss bombatölcsérek mellett haladt el. Bűzlőttek, s úgy feketélltek a hóban, mintha fenekük sem volna. Máris köd gomolygott bennük magasan. A dombocskán, a síroknál egy kisebb tölcsér feketéllett.
– Ezt majd sírnak is használhatjuk – mondta Schneider. – Van hozzá elég halottunk.
Graeber a fejét csóválta.
– Honnan szeded a földet, hogy betemesd?
– A peremükről hányunk bele.
– Nem sokra mész így. Mégis mélyebb marad, mint körülötte a talajszint. Egyszerűbb új sírokat ásni.
Schneider megvakarta vörös szakállát.
– A síroknak mindig magasabbaknak kell lenniük, mint körül a talaj?
– Nem okvetlenül. Csak már megszokta az ember.
Továbbmentek. Graeber észrevette, hogy Reicke sírjáról hiányzik a kereszt. A robbanások elrepítették valahová az éjszakába.
Schneider megállt és fülelt.
– Ott úszik a te szabadságod – mondta. Mindketten füleltek. A front hirtelen megelevenedett. Világító ernyők és rakéták függtek a láthatáron. Az ágyútűz felerősödött, és szabályosabb lett. Aknavetők ugatása hallatszott. – Pergőtűz – mondta Schneider –, ami annyit tesz, hogy újra bevetnek. Fuccs a szabadságnak.
– Igen.
Tovább füleltek. Schneidernek igaza volt. Amit hallottak, nemigen vallott helyi támadásra. A nyugtalan frontot nehéztüzérségi előkészítés verte fel. Holnap reggel valószínűleg megindul az általános támadás. Az időjárás éjszaka ködös lett, egyre kevésbé lehetett látni. Az oroszok a köd mögött nyomulnak előre, mint két hete, amikor a század negyvenkét embert vesztett.
A szabadság füstbe ment. Graeber valójában úgysem hitt benne soha. Meg se írta még a szüleinek. Mióta katona, csak kétszer volt otthon, s az az utolsó alkalom is olyan távolinak tetszett már, hogy szinte nem is volt igaz. Majd két esztendeje már. Húszéves. Hiszen mindegy is. Még csak csalódást sem érzett. Csak ürességet.
– Melyik irányba akarsz menni? – kérdezte Schneidert.
– Nekem mindegy. Jobbra?
– Jó. Akkor én balra kerülök.
A köd leülepedett, és egyre sűrűbb lett. Mint egy sötét tejleves, melyben ide-oda gázol az ember. Már a torkukig ért, hidegen hullámzott és fortyogott körülöttük. Schneider feje elúszott a felszínén. Graeber balra indult el, széles ívben a falu körül. Egyre-másra alámerült a ködben, majd fel-felbukkant, és a tejszerű felszín határán meglátta a front tarka fényeit. A tüzelés mindegyre erősödött.
Nem tudta, milyen messze ment el, amikor néhány lövést hallott. „Schneider – gondolta. – Valószínűleg idegeskedett." Akkor újra lövést hallott, s most már kiáltást is. Előrehajolt, elbújt a köd fedezékében, és várt csőre töltött fegyverrel. A kiáltás közelebb jött. Valaki az ő nevét ordította. Válaszolt.
– Merre vagy?
– Itt.
Egy pillanatra kidugta arcát a ködből, de azután óvatosságból egy lépést odébb ugrott. Nem lőttek rá. Most egész közelről hallotta a hangot, de a ködben és az éjszakában nehezen lehetett felbecsülni a távolságot. Ekkor Steinbrennert pillantotta meg.
– A disznók! Schneidert lepuffantották. Fejlövés. Partizánok voltak. A ködfüggöny mögül kúsztak elő.
Schneider vörös szakálla nyilván eltéveszthetetlen célpont volt. Kétségkívül arra számítottak, hogy a század alszik, és a romeltakarító munkák hiúsították meg a szándékukat; Schneidert azonban mégis eltalálták.
– Rohadt banda! Nem üldözhetjük őket ebben az átkozott levesben. – Steinbrenner arca csuromvíz volt a ködtől. Szikrázott a szeme. – Kettesben kell az őrjáratot végeznünk – mondta. – Rahe parancsa. S nem megyünk túl messzire.
– Rendben van.
Olyan közel lépkedtek, hogy még láthatták egymást. Steinbrenner figyelmesen kémlelt a ködben, s óvatosan haladt előre. Jó katona volt.
– Úgy szeretnék legalább egyet elcsípni – suttogta. – Tudnám, hogyan bánjak el vele itt a ködben. Egy ütés a pofájába, amit senki se hall meg, a karját-lábát megkötözni, s aztán gyerünk! El sem hiszed, meddig ki lehet húzni egy szemgolyót, s még mindig nem szakad ki. – A kezével olyan mozdulatot csinált, mintha szétlapítana valamit.
– Miért ne hinném? – felelte Graeber. Schneiderre gondolt. Ha balra indul, jobb helyett,
akkor engem puffantanak le. Semmi különöset nem érzett. Hányszor megesett már vele hasonló! A katona véletlenből, véletlenül él.
Cserkésztek, amíg csak le nem váltották őket; de nem bukkantak rá senkire. A tüzelés a fronton alábbhagyott. Hajnalodott. Elkezdődött a támadás.
– Kezdődik – állapította meg Steinbrenner. – Bárcsak ott lehetnék! Így az ember sohase megy előre! Egy ilyen támadásnál mindig szükség van a tartalékra. Néhány nap alatt altiszt lehet az ember.
– Avagy palacsinta egy tank alatt.
– Ugyan! Képtelenség! Ti vén bakok mindig csak erre gondoltok, így sose jut előre az ember. Nem mindenki esik el.
– Persze, nem. Különben nem lenne háború.
Visszabújt a pincébe, lefeküdt, és megpróbált aludni. Nem tudott. A front dübörgésére figyelt.

Szürkén, nedvesen hajnalodott. Tombolt a front. Páncélosokat vetettek harcba. Délen már visszaszorították a frontvonalat. Repülőgépek zúgtak. Teherautók gördültek előre a síkságon. Sebesültek jöttek visszafelé. A század bevetési parancsra várakozott.
Graebert tíz órakor Rahéhoz rendelték. A századparancsnok lakhelyet változtatott. Átköltözött a kőház sértetlenül maradt felébe. Ott volt az iroda is.
Rahe szobája a földszinten volt. Berendezés: egy háromlábú szék, egy nagy, törött kályha, melyen néhány pokróc hevert, egy tábori ágy s egy asztal. A törött ablakon át egy bombatölcsérre lehetett látni. Az ablakot keménypapírral foldozták ki. Az asztalon borszeszfőző és kávélombik.
– Megérkezett a szabadságos levele – közölte Rahe. A kávét egy fületlen, színes csészébe töltötte. – Láttamozva. Csodálkozik rajta, ugye?
– Igen, hadnagy úr.
– Én is. A papír ott van az irodában. Vegye át. S úgy intézze, hogy tüstént induljon. Próbáljon meg valamilyen kocsira felkerülni. Minden percben várom, hogy a szabadságosokat visszavonják. Ha elment, akkor már elment, érti?
– Igenis, hadnagy úr.
Úgy tetszett, Rahe még mondana valamit. De akkor meggondolta magát, megkerülte az asztalt, s kezet nyújtott Graebernek.
– Minden jót, igyekezzen kikerülni innen. Magának már régen esedékes volt. Megérdemelte.
Megfordult, és az ablakhoz lépett. Az ablak nagyon alacsony volt: meg kellett görnyednie, hogy kitekinthessen rajta.
Graeber hátraarcot csinált, s a házat megkerülve az irodába ment. Ahogy az ablak előtt elhaladt, csak Rahe kitüntetéseit látta. A fejét nem. Az írnok elébe lökte az aláírt és lepecsételt iratot.
– Disznód van – dörmögte morogván. – Még csak nem is vagy nős?
– Nem. Azért ez az első szabadságom két éve.
– Szerencse – ismételte az írnok. – Szabadságra, amikor ilyen forró a levegő!
– Nem tudhattam előre.
Graeber visszament a pincébe. Már nem hitt a szabadságában, ezért nem is csomagolt össze. Nem sok csomagolnivalója volt. Gyorsan kapkodta össze a holmiját. Volt közte egy zománcozott orosz ikon, amit az édesanyjának akart adni. Találta valahol, útközben.

Egy sebesültszállító kocsiban szerzett helyet. A gépkocsi, tele sebesültekkel, egy hógödörbe szaladt, s a kocsikísérő kirepült az ülésről, és karját törte. Graeber őhelyette utazott.
A kocsi a cölöpökkel, szalmával kijelölt úton haladt, s széles ívben még egyszer megkerülte a falut. Graeber látta a menetoszlopban felsorakozott századot a templom előtti téren.
– Azokat ott előrevezényelték – mondta a vezető. – Bevetésre kerülnek. Csőbe jutottak! Isten tudja, honnan szedik az oroszok ezt a tüzérséget!
– Igen...
– Páncélosuk is van elég. Csak tudnám, honnan.
– Amerikából. Vagy Szibériából. Állítólag jó csomó gyáruk van ott.
A vezető egy kátyúba ragadt teherautót került ki.
– Oroszország túlontúl nagy. Én mondom, túl nagy. Elvész benne az ember.
Graeber bólintott, s egy ponyvát borított a térdére. Egy pillanatra szinte szökevénynek érezte magát. A század komoran állt a téren; ő pedig hátrafelé utazik. Egyedül. A többiek ott maradtak, s ő utazik haza. A frontra kell indulniuk. „Mégis, én megérdemeltem – gondolta. – Rahe is azt mondta. De miért is gondolok erre? Tán attól félek, hogy valaki utánam jön s visszavisz."
Néhány kilométerrel arrébb egy országútról lefordult s a hóban veszteglő kocsira akadtak; tele volt sebesültekkel. Megálltak, és átvizsgálták a saját hordagyaikat. Két emberük meghalt. Kirakták őket, s helyükbe három sebesültet vettek át a másik kocsiból. Graeber is segített áthozni őket. Két amputált, a harmadiknak arclövése volt, tudott ülni. Akik hátramaradtak, átkozódtak, ordítoztak. Hordágyon fekvő sebesültek voltak, akiknek már nem jutott hely. Féltek, mint minden sebesült, hogy az utolsó pillanatban még legyűri őket a háború.
– Mi a baj? – kérdezte a vezető a kátyúba ragadt másikat.
– Tengely törés.
– Tengelytörés? A hóban?
– Néha még az ujjad is eltörik, ha az orrod piszkálod. Ilyet még nem hallottál, kezdő?
– Dehogynem. Még szerencséd, hogy nincs már kemény tél. Ezek itt megfagynának mind.
Továbbhajtottak. A vezető hátradőlt.
– Két hónapja velem is megtörtént – mesélte. – A hajtóműnek volt valami baja. Csak nagyon lassan mentünk előre. S az emberek megfagytak a hordagyakon. Semmit se tudtam csinálni. Hatan éltek még, amikor végre megérkeztünk. Kezük, lábuk, orruk természetesen megfagyott. Oroszországban télen megsebesülni nem tréfadolog. – Egy darabka bagót vett elő, harapott belőle. – S a járni tudók! Gyalogszerrel indították útnak őket. Éjszakázni a hidegben. Meg akarták ostromolni a kocsinkat. Méhrajként szálltak rá az ajtókra, lépcsőkre. Le kellett őket lökni.
Graeber szórakozottan bólintott, s körülnézett. A falut már nem lehetett látni. Eltűnt a hóbucka mögött. Csak az ég ölelte körül őket, s a síkság, ahogy nyugatnak utaztak. Dél volt. A nap bizonytalanul derengett a szürkeség mögött. Bágyadtan csillámlott a hó. S valami hirtelen feltört belőle forrón és váratlanul, s most érezte először, hogy megmenekült, hogy a halál elől utazik előre s előre, így érezte, s a kerék taposta hóra bámult, amit szétnyomott a gumi méterről méterre, s minden méter a biztonságba vezetett, nyugatra, haza, az oltalmazó, láthatár mögötti, valószínűtlen életbe.
A vezető sebességet váltott, és meglökte őt. Graeber összerezzent. Majd a zsebébe kotort, és egy csomag cigarettát halászott elő.
– Tessék... – kínálta.
– Merci – felelte a vezető, s oda se nézett. – Nem dohányzom. Csak bagózok.

Ötödik fejezet

A kisvasút megállt. Egy álcázott, aprócska állomás húzódott ott a napfényben. A néhány környező házból csak romok maradtak, helyükre álcázófestékkel bevont tetejű és falú barakkokat építettek. A kitérőkben jó néhány vagon vesztegelt. Orosz foglyok rakták ki őket. A kisvasút vonala itt csatlakozott a fővonalhoz.
A sebesülteket az egyik barakkba hordták ki. Akik járni tudtak, azoknak durván ácsolt padok jutottak. Néhány szabadságos katona is érkezett még. Ügyeltek rá, hogy minél kevésbé keltsenek feltűnést. Féltek, hátha észreveszik és visszaküldik őket.
Kimerítő nap volt. Sápadt fény játszadozott a havon. Távolból repülőgépmotorok zúgása hallatszott. De ez a zúgás nem a levegőből jött; a közelben valószínűleg repülőtér rejtezkedett. Később néhány repülő húzott el a pályaudvar felett, majd egyre feljebb emelkedett; pacsirtarajnak látszott. Graeber bóbiskolt. „Pacsirták – gondolta. – Béke."
Két tábori csendőr verte fel őket.
– Az iratokat!
A csendőrök egészségesek, erősek voltak, s olyan magabiztosak, mint azok az emberek, akik nincsenek veszélyben. Egyenruhájuk kifogástalan, fegyverük tiszta, mindegyik legalább tíz kilóval többet nyomott, mit akármelyik szabadságos.
A katonák némán nyújtották a szabadságos levelüket.
A csendőrök körülményesen megvizsgálták, mielőtt visszaadták volna. A zsoldkönyveket is elkérték.
– Ennivalót a hármas barakkban vételezni – mondta végül az idősebbik csendőr. – És mosakodjatok meg. Hogy néztek ki! Úgy akartok hazamenni, mint a disznók?
A csoport átbaktatott a hármas barakkhoz.
– Ezek az átkozott kopók! – káromkodott egy fekete, borostás képű ember. – Nagy pofával lő távolon túl! Mintha mi bűnözők volnánk.
– Sztálingrádnál tucatjával puffantották le azokat, akik elvesztették  a  csapattestüket,  mint  szökevényeket – mondta egy másik.
– Ott voltál Sztálingrádnál?
– Ha én Sztálingrádnál lettem volna, nem ülnék most itt. Abból a katlanból senki se jött ki.
– Ide figyelj – mondta egy idősebb altiszt. – A fronton azt beszélsz, amit akarsz. De itt ez nem megy. Jobb, ha mostantól befogod a szád, míg el nem veszted a jódolgod. Érted?
Csajkával a kezükben felsorakoztak. Egy órát várakoztatták őket. Senki sem hagyta el a helyét. Fáztak, de vártak. Hozzászoktak már.
Végül egy merőkanálnyi levest kaptak, amiben némi hús, főzelék, néhány burgonya úszott.
Az ember, aki nem volt ott Sztálingrádnál, óvatosan körülnézett.
– Csodálnám, ha ezek a csendőrök is ugyanezt ennék.
– Micsoda gondjaid vannak! – mondta megvetően az altiszt.
Graeber fölhörpölte a levesét. Legalább meleg – vigasztalta magát. Majd eszik otthon jobbat. Amit az anyja főz. Talán még sült kolbászt is, hagymával és burgonyával, aztán egy málnapudingot vaníliamártással.
Éjszakáig várniuk kellett. A tábori csendőrök kétszer is ellenőrizték őket. Mind több sebesült érkezett. A szabadságosok minden egyes szállítmánynál idegesebbek lettek. Attól féltek, hogy lemaradnak. Végre, éjfél után, összeállítottak egy szerelvényt. Hidegebbre fordult az idő, és nagy csillagok függtek az égbolton.
Mindnyájan gyűlölték a csillagokat, jó látásviszonyokat biztosítottak a repülőknek. A természet már mit sem jelentett önmagában, mint háborús tényező volt jó vagy rossz. Mint oltalom vagy veszély.
A sebesülteket bevagonírozták. Hármat nyomban visszahoztak. Halottak voltak. A hordagyak a rámpán maradtak; amelyiken holtak feküdtek, nem volt takaró. Fény sehol sem világított.
Ezután a járó betegek következtek. Gondosan megszűrték őket. „Ránk nem kerül sor – gondolta Graeber. – Túl sokan vannak." A vonat megtelt. Kábán bámult az éjszakába. Dobogott a szíve. Feje felett láthatatlan repülőgépek zúgtak. Németek – ezt tudta. És mégis félt. Jobban félt, mint a tűzvonalban.
–Szabadságosok! – hívták őket is végül.
A csoportjuk előretülekedett. Tábori csendőrségbe ütköztek. Még délután, a legutolsó vizsgálatnál mindegyikük kapott egy cédulát, amelyet itt kellett leadni. Felkapaszkodtak a kocsikra. Néhány sebesült már bent ült. A szabadságosok tolongtak, lökdösődtek. Valaki parancsokat ordított. Végül mindnyájuknak le kellett szállni és felsorakozni. Akkor odavezették őket a következő kocsihoz, amiben már szintén ültek sebesültek. Engedélyezték a beszállást.
Graeber középütt talált helyet. Nem akart az ablaknál ülni. Ismerte a repeszek hatását.
A vonat nem indult. A szakaszban sötét volt. Feszülten várakoztak. Kint minden elcsendesedett, de a vonat nem mozdult. Két tábori csendőr tűnt fel, egy katonát vezettek maguk között. Egy csoport orosz ment el mellettük, muníciós ládákat cipeltek. Aztán néhány SS-katona bukkant fel, hangosan vitatkoztak egymással. A vonat még mindig nem indult el. Először a sebesültek kezdtek átkozódni. Nekik joguk volt hozzá. Ez idő szerint már semmi bajuk nem eshet.
Graeber hátrahajtotta a fejét. Megpróbált elaludni, hogy csak akkor ébredjen föl, amikor elindult a vonat, de hiába próbált. Minden hangra fülelt. A sötétben látta a többiek szemét. Megcsillantak a tompa fényben, melyet a hó és a csillagok vetettek rájuk kívülről. Ahhoz nem volt elég világos, hogy az arcok is megkülönböztethetők legyenek. Csak a szemük látszott. A szakasz: csupa sötétség és csupa nyugtalan szempár, a kettő között a kötések halotti fehérje villant csak.
A vonat zökkent egyet, majd ismét megállt. Kiáltozás hallatszott. Kis idő múlva ajtócsapódás. Két hordagyat kiemeltek a rámpára. Két újabb halott. „Két újabb hely az élőknek – gondolta Graeber – , hacsak az utolsó pillanatban nem érkeznek újabb sebesültek, és nekünk le kell szállnunk." Mindnyájan ugyanezt gondolták.
A vonat újra zökkent. A rámpa lassan úszott el mellettük. Tábori csendőrök, foglyok, SS-katonák, ládahalmok – aztán hirtelen már a sík mező volt körülöttük. Előrehajoltak mindnyájan. Még mindig nem hitték el. A vonat mindjárt megáll. De aztán csak siklott és haladt, s a szabálytalan zakatolás egyenletes ritmusba csapott át. Tankokat és ágyúkat lehetett látni. Csapatokat, melyek a kocsik után bámultak. Graeber egyszerre nagyon elfáradt. „Hazafelé – gondolta. – Hazafelé. Istenem, nem merek örülni."

Reggel havazott. Egy pályaudvaron álltak meg, hogy kávét vételezzenek. A pályaudvar egy kis városka szélén állt, amelyből már nem sok maradt épen. A halottakat kirakták. A vonat tolatott.
Graeber szaladt vissza a szakaszába a pótkávéjával. Azért már nem mert leszállni, hogy kenyeret szerezzen.
Egy őrjárat haladt végig a vonaton, hogy kihalássza a könnyű sebesülteket; a helyi kórházban kell maradniuk. Ez a hír sebesen szaladt végig a kocsikon. Akiknek karsebük volt, a mellékhelyiségek felé tülekedtek, hogy elrejtőzzenek. Verekedtek a benti helyért. Dühödten és kétségbeesetten rángatták egymást, épp amikor magukra akarták zárni az ajtót.
– Jönnek! – kiáltott valaki hirtelen kintről.
A tömeg eloszlott. Ketten ugyanabba a vécébe surrantak be, és becsukták az ajtót. Egy másik, akit a kavarodásban letapostak, sínbe rakott karját bámulta. A keskeny, vörös folt egyre nagyobb lett rajta. Egy harmadik kinyitotta a rámpa felé nyíló ajtót, és kínlódva mászott ki a hófúvásba. Kívülről lapult oda a vonathoz. A többiek ülve maradtak.
– Csukjátok be az ajtót – mondta valaki. – Különben mindjárt kiderül minden.
Graeber csukta be az ajtót. Egy pillanatra a kavargó hóban felvillant előtte annak az embernek az arca, aki kívülről csimpaszkodott a vonatra.
– Haza akarok menni – mondta a sebesült, akinek a kötése átvérzett. – Már kétszer voltam átkozott tábori kórházban, s mindannyiszor rögtön újra vissza, minden lábadozószabadság nélkül. Haza akarok menni. – Az egészséges szabadságosokra mélységes gyűlölettel bámult. Senki sem válaszolt.
Időbe tellett, amíg az őrjárat hozzájuk érkezett. Két ember járta a szakaszokat, s néhányan kint vigyáztak a sebesültekre, akiket kiválogattak. Egy fiatal alorvos jött velük. Futólag nézte meg a sebesültek kórlapját.
– Szálljon ki – parancsolta egykedvűen, miközben már a következő igazolványt vizsgálta.
Az egyik ember ülve maradt. Kicsi, őszülő férfi volt.
– Kifelé, nagypapa – mondta a csendőr, aki velük jött. – Nem hallotta?
Az ember ülve maradt. Vállkötése volt.
– Kifelé! Kiszállni! – ismételte a csendőr.
Az ember nem mozdult. Összeszorította az ajkát, és úgy nézett maga elé, mint aki semmit sem ért belőle. A csendőr szétvetett lábakkal állt meg előtte.
– Külön meghívásra vár, mi? Felállni!
Az ember még mindig úgy tett, mintha semmit sem hallana.
– Álljon fel! – ordított most a csendőr. – Nem látja, hogy a feljebbvalója szólt magához? Hadbíróság elé akar kerülni, ember!
– Nyugalom – csitította az alorvos. – Mindig mindent nyugodtan.
Rózsás arcán nem volt szemöldök.
– Ön vérzik – magyarázta az embernek, aki az előbb a mellékhelyiség körül verekedett. – Új kötésre van szüksége. Szálljon ki, kérem.
– Én?... – kezdte rá az ember. Akkor meglátta, hogy egy másik csendőr is felszállt, aki társával az ősz katonát megragadta a hóna alatt az egészséges karjánál és felrángatta. A katona tompa sikolyt hallatott, de egyetlen arcizma sem mozdult. A második csendőr felnyalábolta a csípőjénél, s mint egy könnyű csomagot emelte le a szakaszból.  Személytelenül tette ezt, nem is durván. A katona se kiáltozott már. Eltűnt a kinti tömegben.
– Nos? – kérdezte az alorvos.
– És továbbutazhatok, ha átkötöttek, főorvos úr? – kérdezte a vérző katona.
– Majd meglátjuk. Lehetséges. De először új kötést kell adnunk.
Az ember arcáról, ahogy kiszállt, lerítt a szerencsétlenség. Főorvosnak szólította az alorvost, s még ez sem használt. A csendőr a vécéajtót nyitogatta.
– Természetes – mondta megvetően. – Jobb nem is jut eszükbe. Mindig csak ez. Kinyitni! – parancsolta aztán. – Gyorsan.
Az ajtó kinyílt. Az egyik katona kilépett.
– Ravaszkodunk, mi? – dörmögte a csendőr. – Minek zárkózik be? Bújócskát akar játszani?
– Hasmenésem van. Azt hiszem, a vécé arra való.
– Úgy? Éppen most? És ezt még el is higgyem?
A katona visszahajtotta kabátját. Első osztályú vaskeresztje volt. Ránézett a csendőr üres mellére.
– Igen – válaszolta nyugodtan. – Ennek itt hihet.
A csendőr elvörösödött. Az orvos lépett elébe.
– Szálljon ki, kérem – mondta, anélkül hogy a katonára nézett volna.
– Még nem vizsgálta meg, mi bajom.
– Azt látom a kötéséről. Szálljon ki, kérem. A katona kényszeredetten elmosolyodott.
– Értem.
– Akkor itt végeztünk, nem? – kérdezte idegesen az orvos a csendőrt.
– Igenis. – A csendőr a szabadságosokra nézett. Mindegyikük a kezében tartotta az iratait. – Igenis, végeztünk – jelentette, és az orvos mögött kiszállt ő is.
A vécé ajtaja halkan kinyílt. Egy őrvezető jött ki, aki szintén odabenn volt. Az arca csupa veríték. Lerogyott a padra.
– Elment? – suttogta egy kis idő múltán.
– Úgy látszik.
Az őrvezető sokáig némán ült. Csorgott róla a víz.
– Imádkozni fogok érte – jelentette ki végül.
Mindnyájan felpillantottak.
– Micsoda? – kérdezte egyikük kétkedőn. – Imádkozni fogsz azért a disznó csendőrért?
– Nem, nem azért a disznóért. Hanem a másikért, aki velem volt a vécében. Ő tanácsolta nekem, hogy maradjak bent, amíg elintézi a dolgot. Hol van most?
– Lent. Jól elintézte. Úgy felbosszantotta a dagadt kocát, hogy nem kutatott tovább.
– Imádkozni fogok érte.
– Azt lehet. Tőlem imádkozhatsz.
– Igen, megfogadom. Lüttjensnek hívnak. Megfogadom, hogy imádkozni fogok érte.
– Jó. Most fogd be a szád. Imádkozz holnap. Vagy várd ki, amíg a vonat elindul – mondta valaki.
– Imádkozni fogok. Nekem haza kell érnem. És nem kapok szabadságot, ha itt kórházba kerülök. Németországba kell jutnom. A feleségemnek rákja van. Harminchat éves. Harminchat volt októberben. Már négy hónapja az ágyat nyomja.
Egyikükről a másikukra nézett, riadt szemekkel. Senki sem válaszolt. Nagyon is mindennapos ügy volt.

Egy órával később elindult a vonat. Az ember, aki kívülről csimpaszkodott rá az ajtóra, nem jelentkezett többé. „Valószínűleg elkapták" – gondolta Graeber. Délfelé egy altiszt jött be.
– Akar itt valaki borotválkozni?
– Mit?
– Borotválkozni. Borbély vagyok. Kitűnő szappanom van, még Franciaországból.
– Borotválkozni? Amikor megy a vonat?
– Miért ne? Épp most borotváltam a tiszti kocsiban.
– Mibe kerül?
– Ötven pfennig. Fél Reichsmark. Olcsó, ha hozzászámítjuk, hogy először még a szakállát is le kell vágnom.
– Rendben van. – Valaki pénzt vett elő. – De ha megvágsz, semmit se kapsz.
A borbély kirakta a szappanozótálat, zsebéből ollót és fésűt vett elő. Nagy papírtölcsér is volt nála, amibe a hajat dobta. Szappanozni kezdett. Az egyik ablak mellett dolgozott. A hab úgy fehérlett, mintha hóval szappanozott volna. Ügyes borbély volt. Három ember is jelentkezett borotválkozásra. A sebesültek azonban visszautasították. Graeber negyediknek ült le. Azt a hármat nézegette, akik már készen voltak. Furcsán festettek. Az arcuk vörös és foltos volt az időjárástól, de az álluk fehéren csillogott. Félig katonaarc, félig a szobatudósoké. Graeber a kés kaparását hallgatta. Felvidította a borotválás. Ez már egy kicsit otthon volt, kivált, hogy egy fölöttese szolgálta ki. S ez úgy hatott, mintha már civil ruhát viselne. Délután újra megálltak. Egy gulyáságyú állt kint. Elindultak ennivalót vételezni. Lüttjens nem ment velük. Graeber észrevette, hogy sebesen mozgatja ajkait. Egészséges kezét pedig úgy tartja, mintha egy láthatatlan másik kézbe kulcsolná. Bal keze be volt kötve, s lógott a kabátjában. Káposztalevest kaptak. Éppen csak langyos volt.

Beesteledett, mire a határhoz értek. A vonatot kiürítették. A szabadságosokat összegyűjtötték, s egy fertőtlenítőállomásra vezényelték. Leadták a ruhájukat, és meztelenül ültek a barakkban, hogy a tetvek elpusztuljanak a bőrükön. A helyiség meleg volt, a víz is meleg, és szappan is jutott; erősen bűzlött a karboltól. Hónapok óta először ült Graeber igazán meleg szobában. A fronton ugyan volt néha kályhájuk, de az embernek mindig csak az egyik oldala melegedett meg, amivel a tűz felé fordult. A másik meg is fázhatott. Itt az egész szoba meleg volt. Végre fölengedhettek a csontjai és a koponyája. A koponya ugyan régen befagyott.
Körben ültek, tetveket vadásztak és pattintottak szét. Graebernek nem volt hajtetűje. Ruhatetű és posztótetű nem mászik a fejre, ez már régi törvény. A tetvek tiszteletben tartják egymás területeit. Nem ismerik a háborút.
A meleg elálmosította. Látta bajtársai sápadt testét, a fagydaganatokat a lábukon és a forradások vörös csíkjait. S már nem is voltak katonák. Egyenruhájuk valahol a gőzben függött, meztelen emberek voltak, akik tetveket pattintottak szét, és a beszédjük is tüstént megváltozott. Szót sem ejtettek a háborúról. Evésről, asszonyokról beszélgettek.
– Gyereke született – mesélte az egyik, Bernhard nevű. Graeber mellett ült, és egy kis tükör segítségével a szemöldökében vadászott tetvekre. – Két éve nem voltam otthon, és a gyerek négy hónapos. Azt állítja, hogy tizennégy hónapos, és tőlem van. De az anyám megírta nekem, hogy egy orosztól származik. S az asszony csak tíz hónappal ezelőtt kezdett írni a dologról, azelőtt soha. Mi a véleményetek?
– Előfordul – felelte egy kopasz férfi egykedvűen. – Sok gyerek születik otthon a hadifoglyoktól.
– Úgy? Igen, de mit csináljak én?
– Én kidobnám az asszonyt – jelentette ki valaki, aki a lábát kötötte át. – Ez disznóság.
– Disznóság? Hogyhogy disznóság? – A kopasz legyintett. – Háborúban ezek a dolgok másképpen vannak. Meg kell érteni az ilyet. Aztán miféle? Fiú vagy lány?
– Fiú. Azt írja, rám hasonlít.
– Ha fiú, akkor megtarthatod. Hasznos jószág. A földeken mindig szükség van segítségre.
– De hát félig mégiscsak orosz...
– Mit számít az? Az oroszok is árják. És a hazának szüksége van katonákra.
Bernhard eltette a tükröt.
– Számomra azért mégsem ilyen egyszerű a dolog. Te könnyen beszélhetsz. Veled nem történt meg.
– Azt szeretnéd inkább, ha egy cégéres, jól táplált honi tenyészbika csinált volna az asszonynak gyereket?
– Azt semmiképp se.
– Na látod.
– De azért várhatott volna rám – mondta Bernhard halkan és zavartan.
A kopasz vállat vont.
– Vannak, akik várnak, vannak, akik nem. Mindent nem kívánhat az ember, ha évekig nem megy haza.
– Te is nős vagy?
– Nem, hál'isten, én nem.
– Az oroszok nem árják – vetette közbe hirtelen egy egérszerű, hegyes arcú, keskeny szájú ember. Eddig hallgatott.
Mindenki ránézett.
– Tévedsz – válaszolta a kopasz. – Árják. Hiszen szövetségben voltunk velük.
– Alsóbbrendű emberek, bolsevista alsóbbrendű emberek. Nem árják. Ez a meghatározásuk.
– Tévedsz. A lengyelek, csehek és franciák alsóbbrendű emberek. Az oroszokat mi szabadítjuk meg a kommunistáktól. Árják. Kivéve természetesen a kommunistákat. Talán nem uralkodó árják, mint mi. Egyszerű munkásárják. De őket nem kell kiirtani.
Az egérke megmakacsolta magát.
– Mindig is alsóbbrendű emberek voltak – jelentette ki. – Ezt biztosan tudom. Közönséges alsóbbrendű emberek.
– Ez már régen megváltozott. Úgy, ahogy a japánoknál. Most már ők is árják, mióta szövetségeseink lettek a háborúban. Sárga árják.
– Mindketten tévedtek – jelentette ki egy rendkívül szőrös basszus. – Az oroszok nem voltak alsóbbrendű emberek, amikor még szövetségben voltunk velük. Azért lettek azok most. Ez a helyzet.
– Mit csináljon hát akkor a gyerekkel?
– Beszolgáltatni – mondta az egérke váratlanul tekintélyesen. – Fájdalom nélküli könyörületkivégzés. Mi más?
– És a feleségem?
– Ez a hatóságok dolga. Bélyegzés, hajborotválás, koncentrációs tábor, fegyház vagy akasztófa.
– Eddig egy ujjal se nyúltak hozzá – mondta Bernhard.
– Talán még nem tudnak róla.
– Tudnak. Az anyám bejelentette.
– Akkor a hatóság korrupt és hanyag. Akkor ők is koncentrációs táborba valók. Vagy pedig az akasztófára.
– Ugyan hagyj békén – tört ki hirtelen dühvel Bernhard, és elfordult.
– Talán egy francia mégiscsak jobb lett volna – jelentette ki a kopasz. – Azok, a legújabb kutatások szerint, csak félig alsóbbrendű emberek.
– Elkorcsosult középrendű emberek. – A basszus hangú Graeberre nézett. Széles arcán Graeber elfojtott mosolyt fedezett fel.
Egy tyúkmellű, karikalábú ember, aki nyugtalanul sétálgatott a helyiségben, megállt.
– Mi uralkodó faj vagyunk – mondta. – A többiek alsóbbrendű emberek, ez nyilvánvaló, de kik akkor hát a közönséges emberek?
A kopasz tűnődött.
– A svédek – mondta aztán – vagy a svájciak.
– A vadak – jelentette ki a basszus hangú. – Természetesen a vadak.
– De hiszen fehér bőrű vadak már egyáltalában nem léteznek – vágta rá az egérke.
– Nem? – A basszus hangú szúrósan nézett rá. Graeber elbóbiskolt. Még hallotta, hogy a többiek újra az asszonyokról kezdtek beszélni. Róluk nem tudott sokat. Szülőhazájának fajelméletei nem vágtak egybe azzal, amit szerelmen értett. Valahogy nem akarta összekeverni a szerelmet a mesterséges kiválasztással, családfával és nemzőképességgel. S katonaként nemigen ismert meg többet belőle, mint néhány ringyót, azokban az országokban, ahol harcolt. Ezek pedig éppoly szakszerűek voltak, mint a Német Lányok Szövetségének tagjai; de legalább a hivatásukhoz tartozott mindez.

Visszakapták a holmijukat, és felöltözködtek. Hirtelen újra lövészek, őrvezetők, őrmesterek és altisztek lettek. A férfi az orosz gyerekkel, mint kiderült, altiszt. Éppígy a basszus hangú is. Az egérke géhás. Meghúzódott, amint észrevette, hogy a többiek altisztek. Graeber a köpenyét vizsgálgatta. Még meleg volt, és savtól bűzlött. A nadrágtartó csatja alatt egy rejtezkedő tetűrajra talált. Döglöttek voltak. A gáztól. Félrepöccintette a tetveket.
Egy barakkba vezették a katonákat. Egy nemzetiszocialista politikai tiszt tartott beszédet. Emelvényen állt, mögötte a Führer képe lógott, s azt magyarázta nekik, hogy most, amikor hazájukba térnek vissza, nagy felelősség hárul reájuk. A tűzvonalban eltöltött időből semmit se szabad elárulni. Egy szót se állásokról, helységekről, csapattestekről, csapatmozdulatokról, falvakról. Kémek leskelődnek mindenütt. Épp ezért a legfontosabb dolog hallgatni. A fecsegőknek súlyos megtorlással kell számolniuk. A meggondolatlan bírálgatás is hazaárulás. A háborút a Führer vezeti, ő tudja, mit tesz. A helyzet pompás, az oroszok el fognak vérezni; hallatlan veszteségeket szenvedtek, és már készítik elő az ellentámadást. Nagyszerű az ellátás, a csapatok szelleme pedig kiváló. Még egyszer: bármely helységnév vagy csapatállás kifecsegése főbenjáró bűn. A pánnikkeltés szintúgy.
A tiszt szünetet tartott. Aztán megváltozott hangon arról beszélt, hogy a Führer roppant munkája mellett is vigyáz összes katonáira. S úgy rendelkezett, hogy minden szabadságos ajándékkal térjen vissza hazájába. Ebből a célból egy élelmiszercsomagot juttatnak neki. Ezt otthon a hozzátartozóinak adja át, annak bizonyságaképpen, hogy a csapatok a fronton oly jól élnek, hogy még ajándékokat is vihetnek haza. Aki a csomagot útközben kinyitja, és maga megeszi, azt megbüntetik. A végállomáson ellenőrzés lesz. Heil Hitler!
Vigyázzban álltak. Graeber a „Deutschland, Deutschland über Alles"-re és a „Horst Wessel"-re számított; a Harmadik Birodalom bővelkedett dalokban. De egyikre sem került sor. Ehelyett jött a parancs:
– Rajna-vidéki szabadságosok, három lépés előre!
Néhány ember előrelépett.
– A Rajna-vidéket lezárták – jelentette ki a tiszt.
A tiszt a mellette álló katonához fordult.
– Hová kívánna menni a Rajna helyett?
– Kölnbe.
– De hiszen épp az imént mondtam, hogy a Rajna-vidéket lezárták. Hová kívánna tehát menni?
– Kölnbe – ismételte a katona értelmetlenül. – Én kölni vagyok.
– Kölnbe nem mehet, nem érti? Melyik más városba akarna utazni?
– Más városba nem. Az asszony meg a gyerek Kölnben vannak. Ottani lakatos vagyok. Szabadságos levelemet Kölnre állították ki.
– Azt látom. De oda nem utazhat. Értse meg már végre! Jelenleg Kölnt lezárták a szabadságosok elől.
– Lezárták? – kérdezte az egykori lakatos. – Miért?
– Megőrült, ember? Kinek van itt joga kérdezősködni? Magának vagy a hatóságnak?
Egy százados jött oda, és súgott valamit a tisztnek. Az bólintott.
– Hamburgi és elzászi szabadságosok előlépni! – parancsolta akkor.
Senki sem lépett elő.
– Rajna-vidékiek itt maradnak. A többiek pihenj! Balra elvonulni! Az élelmiszercsomagok átvételéhez!

Ismét a pályaudvaron álltak. A Rajna-vidékiek egy kis idő múlva csatlakoztak hozzájuk.
– Mi történt? – kérdezte a basszus hang.
– Te is hallottad.
– Nem utazhatsz Kölnbe? Hová mész akkor?
– Rothenburgba. Él ott egy nővérem. De mit csináljak Rothenburgban, én Kölnben lakom. Mi lehet Kölnben? Miért nem mehetek én Kölnbe?
– Vigyázz! – mondta valaki, s két SS-re pillantott, csikorgó csizmával haladtak el mellettük.
– Fütyülök rájuk! Mihez kezdjek Rothenburgban? Hol a családom? Kölnben voltak. Mi történt ott?
– Talán a családod is Rothenburgban van.
– Nincsenek Rothenburgban. Ott nincs helyük. A feleségem és a nővérem nem állhatják egymást. Mi lehet Kölnben?
A lakatos a többiekre bámult. Könnyek ültek a szemében. Vastag ajkai remegtek.
– Miért mehettek ti haza, és én nem? Ennyi idő után? Mi történhetett? Mi lett a feleségemmel és a gyerekeimmel? Az idősebbet Georgnak hívták. Tizenegy éves. Mi?
– Ide figyelj – mondta a basszus hangú. – Nem tehetsz ellene semmit. Küldj az asszonynak táviratot, jöjjön ő Rothenburgba. Különben nem is látjátok egymást.
– És az utazás? Azt ki fizeti meg neki? És hol lakjon?
– Ha te nem mehetsz Kölnbe, akkor a feleségedet se engedik ki onnan – mondta az egérke. – Ez biztos, így szól a rendelet.
A lakatos kinyitotta a száját, de egy szót se szólt. Majd egy kis idő múltán csak ennyit mondott:
– Miért nem?
– Ezt találd ki magad.
A lakatos körülnézett. Egyikükről a másikukra vándorolt a tekintete.
– Mégse mehetett minden tönkre! Az mégis lehetetlen!
– Örülj, hogy nem küldenek vissza rögtön a tűzvonalba – vigasztalta a basszus hang. – Az is megtörténhetett volna.
Graeber hallgatagon figyelt. Azon kapta magát, hogy fázik, de ez a hideg nem kintről származik. Az a bizonyos megfoghatatlan és kísérteties valami támadt rá ismét, ami oly régen lappang körülötte már, s amit sohasem tudott megfogni, ami hol megszökött előle, hol visszajött, és száz kivehetetlen arcvonással tekintett rá, vagy olykor nem is volt arca. Graeber a síneket nézte. Hazafelé vezettek, a biztonságba, melegbe, a gondoskodásba és békébe, az egyedülibe, ami még megmaradt. És ez most, ez a valami, mintha kívülről odaosont volna, kellemetlenül zihált mellette, s nem lehetett elűzni.
– Szabadság – mondta keserűen a kölni katona. – Ez az én szabadságom! Mihez kezdjek?
A többiek csak bámultak rá, s már nem válaszoltak neki. Mintha hirtelen valami rejtett kór ütközött volna ki rajta. Nem tehetett róla, de mintha különös jelt sütöttek volna rá, s a többiek észrevétlen elódalogtak mellőle. Örültek, hogy őket ez nem érinti, de ők maguk se voltak még biztosak a dolgukban, ezért kerülték el. A balszerencse ragályos.
A vonat lassan gördült be a csarnokba. Fekete volt, elsötétítette az utolsó fénysugarat is.

Hatodik fejezet

Reggelre megváltozott körülöttük a táj. Jól láthatóan rajzolódott ki a puha reggeli ködben. Graeber most az ablaknál ült, arcát az üveghez nyomta. Szántókat és mezőket látott, hófoltoktól tarkállottak még, de alattuk már a szántás szabályos barázdái feketéllettek, és halványzölden csillogott az új vetés. Bombatölcsérnek nyoma sincs. Semmi rom. Sima, egyenletes mezőség. Nincs futóárok. Nincs bunker. Csak termőföld.
S feltűnt az első falu. Egy templom, kereszt csillogott rajta. Iskola, amelyen lassan fordult a szélkakas. Kocsma, előtte emberek álldogáltak. A házak kapui nyitva, lányok seprűvel. Egy szekér. A nap első sugarai az ép ablakokon. Tetők, és méghozzá épek, sértetlen házak, fák, melyeknek minden ága nyújtózkodott, utcák, melyek utcák voltak, gyerekek, akik iskolába mentek. Graeber már régen nem látott gyerekeket. Mélyet lélegzett. Ez az, amire várt. Itt volt. Mégis elérkezett.
– Mindjárt más a dörgés, mi? – kérdezte az altiszt a másik ablaknál.
– Egészen más.
A köd egyre inkább felszállt. Erdők nőttek ki a láthatár szélén. Messzire lehetett ellátni. Távíróhuzalok kísérték a vonatot. Felmerültek, majd ismét alá, végtelen s nem hallható dallam kottasorai. Dalként röppentek fel róluk a madarak. A tájék nyugodt volt. Elhallgatott a front dübörgése. Itt nem voltak repülőgépek. Graebernek úgy tűnt, mintha hetek óta úton volna. Már a bajtársai emléke is elhalványult.
– Milyen nap van ma? – kérdezte.
– Csütörtök.
– Persze, tegnap volt szerda. Mit gondolsz, kapunk valahol kávét?
– Biztos. Itt minden úgy megy, mint azelőtt. Néhányan kenyeret halásztak elő az iszákjukból, és rágcsálni kezdték. Graeber várt. A kenyerét a kávéhoz tartogatta. A reggelihez terített asztalra gondolt, az otthonira, a háború előtt. Anyjának egy kék-fehér kockás abrosza volt, és mézet, kalácsot, forró tejet tálalt fel a kávéhoz. A kanári énekelt, s nyáron a nap rásütött a muskátlis ablakokra. Gyakran tépett le egy sötétzöld levelet, a kezében morzsolgatta, s izgató, erős illatát beszippantva idegen országokra gondolt. Idegen országokat látott már azóta eleget, de nem úgy, ahogy annak idején álmodta.
Újra kitekintett. Hirtelen bizakodó lett. Kint földművesek álldogáltak, és a vonatot nézték. Mellettük fejkendős asszonyok. Az altiszt leengedte az ablakát, és integetett. Senki sem integetett vissza.
– Ha nem tetszik, úgy is jó, tökfilkók – mondta az altiszt csalódottan.
Néhány perccel később másik szántó tűnt fel emberekkel, s újra integetett. Ezúttal messze kihajolt az ablakon. Most sem integetett senki vissza, noha az emberek felegyenesedtek, s a vonatot bámulták.
– Ezekért harcol az ember – mérgelődött az altiszt.
– Talán foglyok, akik itt dolgoznak. Vagy idegen földmunkások.
– Elég asszony volt velük, azok legalább integethettek volna.
– Lehet, hogy azok is oroszok. Vagy lengyelek.
– Ostobaság. Nem olyanok.
– Sebesültvonat vagyunk – mondta a kopasz. – Innét senki se integet.
– Ökrök – szögezte le végül a tiszthelyettes –, falusi suttyók és teheneskatik. – Egyetlen rántással felhúzta az ablakot.
– Kölnben bezzeg mások – tette hozzá a lakatos.
A vonat továbbgördült. Egyszer két órát rostokolt egy alagútban. Nem volt világításuk, az alagút is teljesen sötét volt. Igaz, hozzászoktak már ahhoz, hogy a föld alatt éljenek; egy idő után az alagút mégis nyomasztotta őket.
Dohányoztak. A cigaretták parázsló pontocskái, mint a szentjánosbogarak, fel s alá lebegtek a sötétben.
– Valószínűleg géphiba – mondta az altiszt. Füleltek. Nem hallottak repülőzajt. Robbanásokat se.
– Járt már közületek valaki Rothenburgban? – kérdezte a kölni katona.
– Az valami nagyon régi város lehet – mondta Graeber.
– Jártál már ott?
– Nem. Te se voltál még?
– Nem. Mihez kezdjek én ott?
– Berlinbe kellett volna utaznod – mondta az egérke. – Szabadsága csak egyszer van az embernek. És Berlinben nagyobb a ricsaj.
– Nincs elég pénzem Berlinhez. Hol lakjak ott? Szállodában? A családomhoz akarok menni.
A vonat megindult.
– Végre – dörmögte a basszus hang. – Már azt hittem, itt temetnek el.
Szürkén szüremlett be a fény a homályba. Majd ezüstösebb lett, aztán ismét a tájék bukkant fel. Még szelídebbnek látszott, mint az előbbi. Mindnyájan ablakhoz siettek. Mint az óbor, olyan volt ez a délután. Akaratlanul is friss bombatölcséreket kerestek. Egyet se találtak.
Néhány állomással, később leszállt a basszus hangú. Aztán az altiszt és még két másik. Egy óra múltán Graeber már felismerte a környéket. Alkonyodott. Kék fátylak húzódtak a fák között. Graeber nem meghatározott dolgokat ismert fel, nem házakat, falvakat és dombokat, maga a vidék kezdett beszélni. És minden oldalról édesen, lenyűgözően, tele váratlan emlékekkel. Nem világosan, nem volt ennek köze kézzelfogható tényekhez, alig volt ez más, mint a hazatérés sejtelme, s nem a hazatérés maga; de épp ezért még sokkal erősebben hatott. Az álmok végtelenbe nyúló, alkonyi fasora volt bennük.
Az állomások neve szintén ismerős lett. Falvak suhantak el mellettük, ahová kirándult annak idején. Az emlékeiben hirtelen földieper és fenyőgyanta illata merült fel, és napsütötte legelőké. Már csak pár percbe telhet, amíg a városba ér. Graeber összecsomagolta a holmiját. Felállt, és az első utcákra várt.

A vonat megállt. Emberek sürgölődtek kint. Graeber kifelé fürkészett. Hallotta a város nevét.
– Nos hát, minden jót – mondta a kölni katona.
– Még nem vagyunk ott. A pályaudvar a város közepén van.
– Talán áthelyezték. Kérdezd meg inkább. Graeber kinyitotta az ajtót. A félhomályban beszálló embereket látott.
– Werdenben vagyunk? – kérdezte.
Néhány ember felnézett rá, de nem feleltek, nagyon sietős volt a dolguk. Graeber kiszállt. Akkor meghallotta, hogy egy vasutas ezt kiabálja:
– Werden! Kiszállás!
Meghúzta a borjúja szíját, és odatörtetett a vasutashoz.
– Nem visz be a vonat a pályaudvarra? Az ember fáradtan végigmérte.
– Werdenbe akar menni?
– Igen.
– Jobbra szemközt a rakodó mögött. Onnan indul tovább a busz.
Graeber végigment az új és ismeretlen rámpa mellett. Itt minden új volt, friss fából összeácsolva. Megtalálta a buszt.
– Werdenbe mennek? – kérdezte a vezetőt.
– Igen.
– A vonat már nem megy keresztül a városon?
– Nem.
– Miért nem?
– Mert csak idáig jön.
Graeber ránézett a vezetőre. Tudta, hogy értelmetlen tovább kérdezősködnie. Egyenes feleletet nem fog kapni. Lassan felkapaszkodott a buszra. Egyik sarokban még volt hely. Kint már besötétedett. Csak annyit látott, hogy a sötétben új vágányok csillognak. Jobbra kanyarodtak el a várostól. A vonat még tolatott. Graeber befészkelte magát a sarokba. „Talán elővigyázatosságból csinálták így" – gondolta meggyőződés nélkül.
A busz elindult. Ócska tragacs volt, rossz benzinnel. A motorja köhögött. Néhány Mercedes lehagyta őket. Az egyikben Wehrmacht-tisztek ültek, a másik kettőben SS-tisztek. Az emberek a buszból nézték, amint elrobognak. Szót sem szóltak. Szinte senki sem beszélt az utazás alatt. Csak egy gyerek nevetgélt és játszadozott az ülések között. Kislány volt, lehetett úgy kétéves, és kék szalag volt a hajában.
Graeber meglátta az első utcákat. Sértetlenek voltak. Fellélegzett. A busz még néhány percig tovább zötyögött, aztán megállt.
– Kiszállás! Mindenkinek!
– Hol vagyunk?
– A Bramschestrassén.
– Nem megyünk tovább?
– Nem.
Az ember kiszállt. Graeber követte.
– Szabadságon vagyok – szólította meg. – Két év óta először. – Valakinek már el kellett mondania.
Az ember ránézett. Friss forradás húzódott a homlokán, s a két elülső foga hiányzott.
– Hol lakik?
– Hakenstrasse tizennyolc.
– Az az óvárosban van?
– A szélén. A Luisenstrasse sarkán. Odalátni tőlünk a Katalin-templomra.
– Úgy, igen... – Az ember a sötét égboltra nézett. – Akkor hát ismeri az utat.
– Persze. Azt még nem felejti el az ember.
– Persze hogy nem. Minden jót.
– Köszönöm.
Graeber végigment a Bramschestrassén, a házakat vizsgálgatta. Sértetlenek voltak. Az ablakokra nézett. Sötét volt mind. „Légvédelem – gondolta –, persze." Bármily gyermekes volt: erre azért mégsem számított; azt képzelte, hogy a város ki lesz világítva. Pedig ezt már korábbról tudhatta volna. Sietősen haladt végig az utcán. Egy péküzletet látott, ahol nem volt kenyér. A kirakatban néhány papírrózsát pillantott meg, üvegvázában. Egy gyarmatáru-kereskedés jött ezután. A kirakatüveg mögött megannyi csomag, de persze üres csomagok. Ekkor egy nyerges következett. Graeber emlékezett a boltra. Azelőtt egy kitömött barna ló állt a kirakatban. Bekukucskált. A ló még mindig ott volt, s előtte, mintha a fejét ugatásra emelné, most is a régi, kitömött fehér-fekete foltos terrier. Egy szempillantásig ott bámészkodott az ablak előtt, ahol mindennek ellenére, ami az elmúlt években történt, semmi sem változott. Aztán továbbindult. Hirtelen hazaérkezett.
– Jó estét – köszöntött rá egy ismeretlenre, aki a legközelebbi kapuban állt.
– 'stét – válaszolta a másik kisvártatva s meglepetten. Az asztfalt kopogott Graeber csizmája alatt. Nemsokára leveszi nehéz csizmáit, és könnyű civil cipőt húz. Tiszta, forró vízben megmosdik, és patyolatinget vesz fel. Meggyorsította lépteit. Az utca mintha kidomborult volna a lábai alatt, mintha élne vagy elektromossággal volna telítve. Akkor váratlanul megszimatolta a füstöt.

Megállt. Ez nem kéményfüst volt, nem is a fa tüzének füstje, hanem tűzvészé. Körülnézett. A házak itt sértetlenül álltak. A tetők sértetlenek. Mögöttük az ég tágas és sötétkék.
Továbbment. Az utca kicsiny, virágágyakkal szegélyezett térbe torkollott. Az égett szag erősebb lett. Mintha a fák csupasz koronájáról ereszkedett volna le. Graeber szaglászott. Nem tudta eldönteni, honnan érkezik. Most már mindenünnen ez jött, mintha az égből hamueső hullott volna.
A következő sarkon látta az első összeomlott házat. Ez mellbe vágta. Az elmúlt években mást se látott, csak romokat, és semmi se jutott róluk az eszébe; de ezt a törmeléket úgy bámulta meg, mintha életében először látna hasonlót.
„Ez csak egyetlen ház – gondolta. – Egyetlen ház csupán. Több nincs." Szaglászva sietett el az omladékhalom mellett. Az égett szag nem innen jött. Ezt a házat már régebben rombolták le. Talán véletlen volt, egy elfelejtett bomba, amit oktalanul oldottak ki a hazarepülésnél.
Az utca nevét kereste. Bremerstrasse. A Hakenstrasse még messze van. Legalább egy fél óra. Gyorsabban lépkedett. Embereket alig látott. Egy kapualj alatt kicsiny, kék villanykörték égtek. Lesötített fényüktől úgy festett a kapualj, mintha tüdővészben szenvedne.
Akkor az első lerombolt utcasarokhoz ért. Ezúttal már több romos házra talált. Csak néhány főfal állt még. Csipkézetten és feketén meredeztek az égre. Az elgörbült acélgerendák úgy csüngtek alá, mintha kígyók tekeregtek volna elő a kövekből. Az omladék egy részét már az egyik oldalra hányták. Ezek is régi romok voltak. Graeber egész a közelükbe ment. Átmászott a járdára hullott törmeléken, és a sötétben mozgó árnyakat látott, mintha óriási pillangók röpködnének.
– Hóha! – kiáltotta. – Van ott valaki?
Vakolat omladozott, és kövek csikorogtak. Az árnyak eltűntek. Graeber nehéz lélegzetet hallott. Fülelt: akkor döbbent rá, hogy ő maga az, aki ilyen hangosan lélegzik.
Most már rohant. Az égett szag áthatóbb lett. A pusztulás errefelé nagyobb volt. Odaért az óvároshoz, és megállt, és bámult és bámult. Azelőtt középkori faházak sora állt itt, előreugró homlokzattal, csúszós tetőkkel, színes feliratokkal. Ezek a házak eltűntek. Helyükön hamuhegy tornyosult, elszenesedett gerendák, tűzfalak, kőhalmok, útburkolat-maradványok s felette fehéren gomolygó pára. A házak, akár a száraz forgács, felperzselődtek. Továbbrohant. Vad félelem fogta el hirtelen. Eszébe jutott, szülei házának közelében egy kicsiny rézművesüzem állt. Ez jó célpont lehetett. Botladozott az utcákon a parázsló, nyirkos romok között, oly sebesen, ahogy csak tudott; embereket lökött félre, szaladt toronyiránt előre, omladékdombokon mászott át, aztán hirtelen megállt. Nem tudta már, merre jár.
A várost gyermekkora óta ismerte, de most úgy megváltozott, hogy nem tudott benne tájékozódni. Megszokta, hogy a házak homlokzata szerint ismerje ki magát. De ezek nem voltak többé. Egy mellette elsiető asszonytól kérdezte meg, hogyan juthat el a Hakenstrasséhoz.
– Hogyan? – kérdezte az asszony riadtan. Piszkos volt, és a mellére szorította a kezét.
– A Hakenstrasséhoz.
Az asszony mutogatni kezdett.
– Ott... átellenben, a sarkon túl.
Elindult abba az irányba. Az egyik oldalon elszenesedett fák sorakoztak. Az ágak és a kisebb gallyak elégtek. A törzs és néhány nagyobb ág még ott meredezett. Mintha hatalmas, fekete kezek volnának, melyek a földből az égre nyúlnak fel. Graeber megpróbált tájékozódni. Innen már látni kellene a Katalin-templom tornyát. Nem látta. Talán a templom is összeomlott. Nem kérdezősködött többé. Valahol hordágyakat látott. Emberek ástak. Tűzoltók szaladgáltak fel s alá. Víz sistergett egy füstgomolyban. A rézművesműhely fölött komor lángok lebegtek. Megtalálta a Hakenstrassét.

Hetedik fejezet

Egy elgörbült lámpaoszlopra erősítették az utcatáblát. Ferdén mutatott le egy bombatölcsérbe, melyen fatörmelék s egy vaságy hevert. Graeber megkerülte a bombatölcsért, és továbbszaladt. Kicsit távolabb egy épen álló házat látott.
– Tizennyolc – suttogta. – Kell, hogy ez a tizennyolcas szám legyen! Istenem, add, hogy a tizennyolcas rajta álljon!
Tévedett. Csak egy ház homlokzata volt. A homályban egész háznak látszott. De ahogy a közelébe ért, látta, hogy az épület egész hátsó fele leomlott. Fent, az acélgerendák közé szorulva egy zongora lógott. Leszakadt a fedele, és a billentyűk mintha hatalmas száj fogai volnának, mintha egy hatalmas őskori állat acsarogna ott dühödten. A homlokzati ajtó tárva-nyitva volt.
Graeber odaszaladt.
– Megálljon! – kiáltott rá valaki. – Vigyázat! Hová megy?
Nem válaszolt. Hirtelen nem is emlékezett rá, hol állhatott a szülei háza. Az elmúlt években mindig maga előtt látta minden ablakát, a bejáratot, a lépcsőt – de most, ezen az éjszakán minden összezavarodott benne. Még azt se tudta, az utca melyik oldalán áll.
– Hé, ember! – kiáltotta újból a hang. – A fejére akarja borítani a falakat?
Graeber a kapun meredt befelé. Egy lépcső feljáratát látta. A házszámot kereste. Egy légoltalmista lépett mellé.
– Mit keres itt?
– Ez a tizennyolcas szám? Hol a tizennyolcas?
– Tizennyolcas? – A légoltalmista megigazította a sisakját. – Hol a tizennyolcas? Hol volt a tizennyolcas, ugye, így érti?
– Micsoda?
– Hát persze. Nincs szeme?
– Ez nem a tizennyolcas.
– Nem a tizennyolcas volt. Mert már nincs! Volt. Ez a helyes kifejezés.
Graeber megragadta az embert a kabátja hajtókájánál.
– Hallja-e – mondta végül. – Nem azért jöttem, hogy a szellemeskedéseit hallgassam. Merre van a tizennyolcas?
A légós rábámult.
– Engedjen el azonnal, vagy sípolok a rendőrségért. Semmi keresnivalója itt. Ez romeltakarítási körzet. Magát letartóztatják.
– Engem nem tartóztatnak le. A frontról jövök.
– Mit számít az. Azt hiszi, hogy ez itt nem front?
Graeber elengedte az embert.
– A tizennyolcasban lakom – mondta. – A Hakenstrasse tizennyolcban. A szüleim is itt laknak...
– Ebben az utcában már nem lakik senki.
– Senki?
– Senki. Én csak tudom. Én is itt laktam. – Az ember váratlanul a fogait vicsorgatta. – Laktam! Laktam! – kiáltotta. – Tizennégy nap alatt, frontszolgálatos úr, hat légitámadást kaptunk! S maguk, átkozott bajtársaink, kint lebzseltek. Egészségesek és virgoncok, azt látja az ember. És a feleségem? Ott... – S rámutatott a házra, ahol álltak. – Őt ki ássa ki? Senki! Halott. Nincs értelme már, mondják a mentőosztagosok. Túl sok az egyéb sürgős munka. Sok a szaros akta, szaros hivatal, szaros hatóság, amit meg kell menteni. – Sovány arcát Graeber közelébe tolta: – Tudja-e, katona úr? Az ember sose tudja, mi a baj, ha nem a saját bőrére megy a dolog. S ha megtudja, már késő. Maga, frontkatona! – Kiköpött. – Hős frontkatona, a bádogkitüntetéseivel! A tizennyolcas arra fönt van. Ott, ahol ásnak.
Graeber faképnél hagyta az embert. „Ott, ahol ásnak – forgatta a fejében a szót. – Ott, ahol ásnak. Nem lehet igaz! Mindjárt felébredek, a bunkerben vagyok, mindjárt felébredek a névtelen orosz falucska pincéjében, és Immermann is itt van és káromkodik, és Mücke és Sauer, ez itt Oroszország, ez nem Németország, Németország sértetlen és védett..."
Kiáltozásokat hallott, aztán ásók csikordulását, aztán megpillantotta az embereket a parázsló romokon. Az utcán egy szétroncsolt vezetékből víz bugyogott elő, csillogott a légólámpák fényében.
Graeber odaszaladt az emberhez, aki parancsokat osztogatott.
– Ez a tizennyolcas?
– Micsoda? Kotródjon odébb. Mi keresnivalója van itt?
– A szüleimet keresem. A tizennyolcasból. Hol vannak?
– Honnan tudjam én ezt, ember? Isten vagyok tán?
– Megmentették őket?
– Ezt kérdezze másutt. Ehhez semmi közünk. Mi csak kiássuk őket.
– Vannak itt betemetettek?
– Hát persze. Gondolja, hogy szórakozásból ásunk? – Az ember odafordult a csapathoz. – Abbahagyni! Csend legyen! Willmann! Kopogjon!
A munkások felegyenesedtek. Kötött kabátos emberek voltak, emberek, piszkosfehér gallérban, emberek, ócska munkászubbonyokban, katonanadrágos és civil kabátos férfiak. Piszkosak voltak, az arcuk nyirkos. Egyikük letérdelt az omladékra, s a kalapácsával egy kiálló csövet kopogtatott meg.
– Csend! – kiáltotta a munkavezető.
Csend lett. A kalapácsos ember a csőhöz szorította a fülét. Az emberek lélegzete és a vakolat percegése hallatszott csak. Távolból a mentők és tűzoltók csengetése csapott fel. Az ember újra kopogtatott a kalapácsával. Majd felegyenesedett.
– Még válaszolnak. Gyorsabban kopogtatnak. Valószínűleg már kevés a levegőjük.
Még egyszer gyors ütemben kopogtatott.
– Gyerünk! – kiáltotta a munkavezető. – Folytassuk! Itt jobbra! Meg kell próbálnunk, hogy utat vágjunk a csöveknél, így levegőhöz juthatnak.
Graeber még ott állt mellette.
– Ez itt légópince?
– Természetesen. Mi más lenne? Mit gondol, kopogna még valaki, ha nem pincében lenne?
Graeber nagyot nyelt.
– A házból való emberek ezek? A szemközti légóparancsnok azt mondja, hogy itt már senki sem lakik.
– A szemközti légóparancsnok agyalágyult. Itt lent emberek vannak, kopogtatnak, s ez nekünk elég.
Graeber lekapta a borjúját.
– Erős vagyok. Segíthetek az ásásnál. – Ránézett az emberre. – Muszáj. Talán a szüleim...
– Tőlem! Willmann! Még egy ember jött váltásra. Van egy fölösleges ásótok?

A szétroncsolt láb látszott először. Egy gerenda zuhant rá és törte el. Az ember élt még. Nem is vesztette el öntudatát. Graeber az arcába bámult. Nem ismerte. Átfűrészelték a gerendát, és egy hordagyat toltak alá. Az ember nem kiáltott. A szeme kifordult, s már csak a fehérje látszott.
Kitágították a járatot, és két halottat találtak. Mindkettő palacsintává lapult. Az arcuk is lapos volt, sehol egy dudor, az orruk helyén sem, a foguk két sor lapos pont, kissé szétszórtan és ferdén, mint a tésztába sütött mandula.
Graeber föléjük hajolt. Fekete hajat látott. Az ő családja szőke.
Kihúzták a halottakat. Laposan és furcsán hevertek az utcán.
Világosabb lett. Felkelt a hold. Az ég lágy, már-már színtelen, nagyon hideg kékséggel fénylett.
– Mikor volt a légitámadás? – kérdezte Graeber, amikor leváltották.
– Tegnap éjszaka.
Graeber a kezét nézegette. Fekete volt a valószínűtlen fényben. A lecsorgó vér is éppilyen fekete volt. Nem tudta, hogy a saját vére-e. Még arra sem emlékezett, hogy a csupasz kezével kaparta az omladékot s az ablakszilánkokat. A többiek tovább dolgoztak. A szemük könnyezett, a bombák párolgó sava marta mind. A kabátujjukkal dörzsölték ki, de a könny újra elöntötte a szemüket.
– Hé, katona – kiáltott rá valaki mögüle.
Graeber megfordult.
– A maga hátizsákja? – kérdezte egy alak, aki a szemét mosta ki vízzel.
– Hol?
– Arra. Valaki épp megugrott vele. Graeber vissza akart fordulni.
– Ellopja – mondta az árnyék, s odamutatott. – Még elkaphatja. Siessen! Én felváltom itt.
Graeber már gondolkodni sem tudott. Egyszerűen követte, amit a hang és a kar parancsolt. Leszaladt az utcán, s egy alakot látott az omladékhalmon átmászni. Megfogta. Idősebb ember volt, aki a hátizsákját vonszolta. Graeber rálépett a szíjra. Az ember elengedte, megfordult, felemelte a kezét, s egy vékony, magas nyüszítést hallatott. A szája nagy volt és fekete a holdvilágban, a szeme csillogott.
Őrjárat érkezett. Két SS-katona.
– Mi folyik itt?
– Semmi – válaszolta Graeber, és felvette a hátizsákját. A nyöszörgő ember elnémult. Sípolóan, hangosan lélegzett.
– Mit csinálnak itt? – kérdezte az egyik SS-katona. Idősebb főtörzsőrmester volt. – Az iratokat!
– Segítek az ásásnál. Ott szemben. A szüleim laktak ott. Meg kell...
– A zsoldkönyvét! – mondta a főtörzsőrmester élesebben.
Graeber rábámult mind a kettejükre. Céltalan volt azon huzakodni, van-e joga az SS-nek katonákat igazoltatni. Ketten voltak, fegyverben. Graeber a szabadságos levelét kotorta elő. Az SS a zseblámpát előszedve olvasta. A papír egy pillanatra olyan világos lett, mintha belőle áradt volna a fény. Graeber érezte: az izmai reszketnek. Végül kialudt a lámpa, s a főtörzsőrmester visszaadta az igazolványát.
– A Hakenstrasse tizennyolcban lakik?
– Igen – mondta Graeber őrjöngő türelmetlenséggel. – Szemben. Most ássuk ki éppen. A családomat keresem.
– Hol?
– Szemben. Ott, ahol a többiek ásnak. Hát nem látja?
– Az nem a tizennyolcas – mondta a főtörzsőrmester.
– Hogyan?
– Az nem a tizennyolcas. Hanem a huszonkettes. A tizennyolcas ez itt. – Egy romos épületre mutatott, amelyből vastraverzek meredeztek.
– Biztosan tudja? – dadogta Graeber.
– Persze. Bár itt most minden egyforma. De ez a tizennyolcas, ezt pontosan tudom.
Graeber a romokra nézett. Nem füstölögtek.
– Ezt az utcarészt nem tegnap bombázták le – magyarázta a főtörzsőrmester. – Azt hiszem, a múlt héten.
– Nem tudja... – csuklott el Graeber, majd folytatta: – Nem tudja, megmentették az embereket?
– Azt nem tudom. De egy-két embert mindig megmentenek. S talán a szülei egyáltalán nem is voltak itt a házban. Riadónál legtöbben a nagy bunkerekbe mennek.
– Honnan tudhatnám ezt meg ? És honnan tudhatnám meg, hol vannak most?
– Ma éjszaka sehol. Az elöljáróság beomlott, minden a feje tetején áll. Érdeklődjön holnap reggel a kerületi parancsnokságon. S ezzel az emberrel itt mi dolga volt?
– Semmi. Mit gondol, vannak még a romok alatt emberek?
– Mindenütt vannak. Halottak. Ha mindet ki akarnánk ásni, százszor annyi emberre lenne szükségünk. Ezek az átkozott disznók válogatás nélkül bombázzák az egész várost.
A főtörzsőrmester megfordult, indulásra készen.
– Ez itt tilos terület? – kérdezte Graeber.
– Miért lenne?
– A szemközti légóparancsnok azt állítja.
– A légósnak elment az esze. Már nem is az, leváltották. Maradjon itt, amíg akar. Hálóhelyet esetleg a Vöröskereszt-állomáson talál. Ott, ahol a pályaudvar volt. Ha szerencséje van.

Graeber az ajtót kereste. Egyik helyen már eltakarították a romokat, de sehol sem talált nyílást, ami a pincébe vezetne. Az omladékra mászott fel. Középütt egy lépcső darabja emelkedett. A fokok és fordulók sértetlenek voltak, de értelmetlenül vezettek az ürességbe. Mögöttük a törmelék magasabbra halmozódott. Egy falmélyedésben brokáttal bevont szék állt háborítatlanul, szép rendesen, mintha valaki gondosan odaállította volna. A ház hátsó fala ferdén omlott rá a kertre, s a többi romra borult. Valami elsuhant arra. Graeber azt hitte, hogy az iménti öregember, de aztán látta, hogy macska. Minden ok nélkül felemelt egy követ, s utánahajította. Hirtelen az az értelmetlen gondolata támadt, hogy az állat hullákból lakmározott. Sietősen átmászott a másik oldalra. Most már ráismert, ez volt a házuk; a kertből egy kis darab sértetlenül maradt, egy falugas még állt, benne egy pad és mögötte a hársfa törzse. Óvatosan tapogatta körül a fa kérgét, s megtalálta a bevésett betűk mélyedéseit, maga vágta ki jó néhány esztendővel ezelőtt. Megfordult. A hold a romos falak fölé emelkedett, s közéjük világított. Krátervidék volt ez, embertelen és idegen. Amit csak álmodik az ember, de a valóságban sohasem létezhet. Graeber elfelejtette, hogy az elmúlt években alig látott mást.
A hátsó bejáratok, úgy látszik, menthetetlenül beomlottak. Graeber fülelt. Megkopogtatta az egyik vasgerendát, és mozdulatlanul állt, s újra fülelt. Hirtelen úgy vélte, nyöszörgést hall. „Bizonyára a szél – gondolta. – Nem is lehet más, csak a szél." Akkor újra hallotta. A lépcső irányába kúszott. A lépcsőfokokról, ahol meghúzódott, a macska ugrott elébe. Graeber újra fülelt. Borzongást érzett. S akkor egyszerre egészen bizonyos volt benne, hogy a szülei a romok alatt feküsznek, hogy még élnek, hogy a bezárult sötétségben kétségbeesett, felvérzett kezekkel kaparásznak, s őutána nyöszörögnek...
Követ és omladékot lökött félre, majd meggondolta magát, és visszaszaladt. Elesett, felsértette a térdét, vakolaton és kövek között botorkált le az utcára, ahhoz a házhoz futott vissza, ahol egész éjszaka dolgozott.
– Jöjjenek! Ez nem a tizennyolcas! Szemben van a tizennyolcas. Segítsenek az ásásnál.
– Micsoda? – kérdezte a munkavezető, és felegyenesedett.
– Ez nem a tizennyolcas! A szüleim odaát vannak!
– Hol?
– Ott. Gyorsan!
A másik arra nézett.
– Az már régi beomlás – mondta aztán gyengéden és óvatosan. – Elkéstünk, katona. S itt kell tovább dolgoznunk.
Graeber ledobta a borjúját a válláról.
– A szüléimről van szó! Tessék! Van elég holmim, ennivalóm s pénzem is...
– S ezért hagyjuk elpusztulni azokat, akik itt lent vannak?
– Nem... de mégis...
– Láthatja... Itt még élnek...
– Azokat később is lehetne talán...
– Később? Nem látja, hogy az emberek összerogynak a fáradtságtól?
– Egész éjszaka magukkal dolgoztam, most nekem is...
– Ember! – kiáltott rá a munkavezető hirtelen dühvel. – Térjen észhez. Ott szemben nincs már értelme ásni. Nem érti ezt? Hisz még azt sem tudja, van-e ott valaki a romok alatt! Valószínűleg nincs is senki, különben hallottunk volna róla. Most pedig hagyjon minket békében!
A csákánya után nyúlt. Graeber nem mozdult. A dolgozó emberek hátát nézegette. Majd a hordagyakat. Végigmérte a két szanitécet, akik most érkeztek. Az eltört vízvezetékből ömlő víz elárasztotta az utcát. Érezte, amint minden ereje elhagyja. Eszébe jutott, hogy segítenie kellene az ásásnál. De nem tudta megtenni. Visszavonszolta magát ahhoz a házhoz, amely valaha a tizennyolcas számot viselte.
A romokra pillantott. Még egyszer hozzálátott, hogy köveket takarítson el az útból, de evvel hamarosan felhagyott. Lehetetlenség volt. Ha a törmeléket eltávolította, vasrúd, beton és kváderkő bukkant elő. Jól épített ház volt, s ez szinte áthatolhatatlanná tette a romokat. „Talán valóban elmenekültek – jutott eszébe. – Talán evakuálták őket. Talán Rothenburgba. Talán ágyban alusznak valahol. Anyám. Olyan üres vagyok. Se a fejem, se a gyomrom nem érzem többé."
Lekuporodott a lépcső mellett. Jákob létrája – gondolta. – Mi is volt az? Nem valami lépcső, mely a mennyekbe vezetett? S nem angyalok lépkedtek fel és le rajta? S hol vannak az angyalok? Repülőgépekké változtak. S hová tűnt a világ? Hol a föld? Lassan csak sírok maradnak itt? „Mennyit ástam – tűnődött el – , mennyi sírt! S mit csinálok itt? Miért nem segít nekem senki? Ezerszám láttam romokat. De valójában egyet sem vettem észre. Csak ma először. Először ezt itt. Hisz ez itt más, mint a többi. Miért nem fekszem én alatta? Alatta kellene feküdnöm."
Csend lett. Az utolsó hordágyakat is elvitték. Magasabbra hágott a hold, sarlója könyörtelenül lógott a város felett. A macska újra előjött. Hosszasan bámulta Graebert. Szeme zölden csillogott a valószínűtlen fényben. Óvatosan jött közelebb. Hangtalanul kerülte meg néhányszor Graebert. Aztán még közelebb jött, lábához dörgölődzött, meggörbítette a hátát, és dorombolni kezdett. Végül odakúszott Graeber mellé, és leheveredett. Ő már észre se vette.

Nyolcadik fejezet

Ragyogó reggel virradt. Jó időbe tellett, amíg Graeber rájött, hol is van, annyira megszokta, hogy romok között aludjon. S akkor egyetlen rezzenésre minden megvilágosodott.
Nekidőlt a lépcsőnek, s megpróbált gondolkozni. A macska kis távolságra ült tőle, egy félig eltemetett fürdőkád alatt, és békésen tisztálkodott. A pusztulás mit sem érdekelte.
Graeber az órájára nézett. Korán volt még ahhoz, hogy a kerületi elöljáróságra menjen. Lassan feltápászkodott. Minden ízülete merev lett, a keze véres volt és piszkos. A fürdőkádban egy kevés tiszta vizet talált. Talán a tűzoltók hagyták ott, vagy eső esett. A víz színéről az arca bámult vissza rá. Milyen idegennek tetszett. A hátizsákjából egy kis szappant vett elő, és mosakodni kezdett. A víz piszkos lett, s a kezéből újra megeredt a vér. A napon szárította meg. Aztán végignézett magán. Nadrágja elszakadt, kabátja mocskos. Benedvesített zsebkendőjével dörzsölte le. Többet nem tehetett.
Kenyér még volt az iszákjában. Kulacsában pedig maradt kávé. Megitta, s hozzá kenyeret majszolt. Hirtelen nagyon megéhezett. A torka úgy berekedt, mintha egész éjszaka kiabált volna. A macska közelebb jött. Letört egy falat kenyeret, és odanyújtotta. Az állat óvatosan fogadta el, odább vitte, s leült, hogy így fogyassza el. Ugyanakkor le nem vette róla a szemét. Fekete szőre volt, s az egyik mancsa fehér. A romok közti üvegtörmeléken megcsillant a napfény. Graeber felkapta a borjúját, s kimászott az utcára.
Az utcán megállt és körülnézett. Nem ismerte fel a város körvonalait. Rések tátongtak mindenütt, mintha egy megsérült állkapocsból fogak hiányoznának. A székesegyház zöld kupolája eltűnt. A Katalin-templom beomlott. Körös-körül a háztetők ótvarosak voltak, szétroppanva, akárha óriás őskori rovarok dúltak volna fel egy hangyabolyt. A Hakenstrassén csak néhány ház állt. A város már nem olyan volt, mint amit várt: az otthon inkább Oroszországra hasonlított.
Annak a háznak, amelynek csak a homlokzata állott, kinyílt az ajtaja. A tegnap esti légóparancsnok lépett ki rajta. Kísérteties volt, ahogy úgy lépett ki egy házból, amely már nem volt ház többé, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Intett. Graeber egy másodpercig habozott. Eszébe jutott, hogy a főtörzsőrmester kijelentette: ez az ember megőrült. Aztán mégis átment hozzá. A légós a fogát vicsorította.
– Mit csinál itt? – kérdezte metszőn. – Fosztogat? Nem tudja, hogy tilos...
– Ide figyeljen! – mondta Graeber. – Hagyjon fel az átkozott ostobaságaival! Inkább azt mondja meg, tud-e valamit a szüleimről. Paul és Mária Graeber. Amott átellenben laktak.
A légós közelebb tolta ösztövér, borostás arcát.
– Á, maga az? A tegnap esti frontharcos? Csak ne ordibáljon úgy, katona! Azt hiszi, maga az egyetlen, aki elvesztette valakijét? Mit gondol, ez itt micsoda? – S a házra mutatott, ahonnan az imént lépett ki.
– Hol?
– Az ott! A kapun. Nincs szeme? Azt hiszi, hogy valami vicclap?
Graeber nem válaszolt. Látta, hogy a szél a kaput lassan behajtja, s a külső oldalát odaragasztott cédulák borítják. Gyorsan odalépett.
Eltűnt személyeknek szóló címek és felhívások voltak. Némelyiket egyszerűen az ajtófélfára írták ceruzával, tintával vagy szénnel. A legtöbbjét azonban mégis cédulára, melyet rajzszeggel vagy ragasztópapírral erősítettek fel. „Heinrich és Georg, gyertek Hermann bácsihoz. Irma meghalt. Anyu." – állt egy nagy, vonalas papíron, melyet irkából téptek ki, és négy rajzszeggel tűztek oda. Közvetlenül alatta egy cipődoboz tetején: „Az Isten szerelmére, adjatok hírt Brunhilde Schmidtről, Thüringstrasse 4."
Mellette levelezőlapon: „Otto, Hasiéban vagyunk, elemi iskola." És egész lent, a tintával és ceruzával írott címek alatt, cakkos szélű papírszalvétán, színes pasztellceruzával: „Marie, hol vagy?" – aláírás nélkül.
Graeber felegyenesedett.
– Nos? – kérdezte a légóparancsnok. – A magáé ott van?
– Nem. Nem tudták, hogy érkezem.
Az őrült olyan arcot vágott, mintha hangtalanul nevetne.
– Senki se tud semmit a másikról, katona. Senki! S a csalók mindig megússzák. A csibészeknek semmi bajuk sincs. Ezt még nem tanulta meg?
– De igen.
– Akor vezesse rá magát is! Akkor vezesse rá magát a pechlistára! S aztán várjon! Várjon, mint mi mindnyájan. Várjon, amíg meggebed! – A légoltalmi parancsnok arca elváltozott. Hirtelen torzult el a reménytelen fájdalomtól.
Graeber elfordult. Lehajolt, hogy a szemétben találjon valamit, amire írhat. Egy Hitler-kép színnyomatát találta, összetört keretben. A hátlapja fehér volt, nyomtatás nélkül. Letépte a felső részét, ceruzát kotort elő, és tűnődni kezdett. Hirtelen nem tudta, mit is írjon. „Hírt kérek Paul és Marie Graeberről" – írta le végül nagy betűkkel. „Ernst itt van szabadságon."
– Árulás – suttogta halkan a légoltalmi parancsnok mögötte.
– Micsoda? – kérdezte Graeber megfordulva.
– Árulás! Elszakította a Führer képét.
– Már szakadt volt, és a piszokban hevert – magyarázta Graeber bosszúsan. – És most hagyjon békén a fecsegésével!
Nem talált semmit, amivel a cédulát odaerősíthette volna. Végül a négy rajzszegből, mely az anya felhívását tartotta, kettőt elvett, s a sajátját tette vele fel. Nem szívesen nyúlt hozzá, ez körülbelül olyan dolog, mintha egy idegen sírról lopna koszorút. De nem tehetett mást, és két rajzszög éppoly erősen tartotta az anya felhívását, mint négy.
A légoltalmi parancsnok a háta mögül nézte a dolgot.
– Kész! – jelentette ki, mintha parancsot adna. – Most pedig Sieg Heil!, katona. Gyászolni tilos. A gyászruha szintén tilos. Gyengíti a harci szellemet! Legyen büszke rá, hogy áldozatot hozhatott! Ha ti, disznók, teljesítettétek volna a kötelességeteket, akkor ez itt sohasem történik.
Hirtelen sarkon fordult, és hosszú, vékony lábain tovabóklászott.
Graeber tüstént elfeledkezett róla. A Hitler-kép maradványából még egy kis darabkát tépett le, s felírt egy címet, melyet az ajtófélfán talált. A Loose család címét. Ismerte őket, és náluk akart a szüleiről kérdezősködni. Aztán kitépte a keretből az olajnyomat megmaradt részét, s a hátára még egyszer felírta ugyanazt, amit a másik felére, és visszament a tizennyolcas számú házhoz. Ott két kő közé helyezte a cédulát úgy, hogy jól látható legyen, így hát kétszeresen valószínű volt, hogy a felhívását észreveszik. S ez volt minden, amit jelen pillanatban tehetett. Egy ideig még ott állt a kő- és omladékhalom előtt, melyről nem tudta, vajon sírdomb-e vagy sem. A brokátszék a fordulóban smaragdként ragyogott a napfényben. Mellette az egyik gesztenyefa az utcán teljesen sértetlen maradt. Lombja finoman ragyogott a napban, pintyőkék csiviteltek, és a fészküket építették.
Az órájára nézett. Ideje volt, hogy a tanácsházhoz induljon.

Az eltűnt személyek nyilvántartójában a korlátot hevenyészve összeácsolt fából készítették. Pácolatlan volt, és gyanta- és erdőszagú. A szoba egyik felében leomlott a mennyezet. Ácsok gerendákat húztak és kalapáltak. Mindenfelé emberek álldogáltak, és némán, türelmesen várakoztak. A korlát mögött egy félkarú tisztviselő és két asszony ült.
– Neve? – kérdezte az asszony, aki a legtávolabb ült, jobbra. Lapos, széles arca volt, s piros selyemszalagot viselt vörösen csillogó hajában.
– Graeber. Paul és Marie Graeber. Adóhivatalnok. Hakenstrasse tizennyolc.
– Nem értem. – Az asszony a kezét füléhez tartotta.
– Graeber – ismételte Ernst hangosabban a kopácsolásban. – Paul és Marie Graeber. Adóhivatalnok.
A tisztviselőnő utánakeresett.
– Graeber, Graeber... – az ujja végigszaladt az oszlopon, és megállt. – Graeber. Igen. Mi is a keresztneve?
– Paul és Marie.
– Hogyan?
– Paul és Marie! – Graeber hirtelen nagyon dühös lett. Elviselhetetlen volt a számára, hogy nyomorultságát még ki is kellett kiabálnia.
– Nem. Ezt itt Ernst Graebernek hívják.
– Engem hívnak Ernst Graebernek. A mi családunkban nincs is több Ernst.
– Hát ez nem maga lehet. Más Graeberünk pedig nincs. – A tisztviselő felnézett és mosolygott. – Ha akarja, néhány nap múlva újra érdeklődhet. Még nem futott be minden jelentés. A következőt.
Graeber ott maradt állva.
– Hol érdeklődhet még az ember?
A titkárnő végigsimította a vörös selyemszalagot a hajában.
– A bejelentőhivatalban. A következőt kérem.
Graeber érezte, hogy valaki meglöki a hátát. Egy kis öregasszony volt, madárkarmú kezekkel, aki mögötte állt. Graeber odébb lépett. Egy ideig még határozatlanul álldogált a korlát mellett. Nem tudott belenyugodni abba, hogy ez minden. Túl gyorsan ment az egész. Nem állt arányban a veszteségével. A félkarú tisztviselő ránézett, és feléje hajolt.
– Örüljön, hogy a hozzátartozói nincsenek itt feltüntetve – mondta.
– Miért?
– Mert ez a halottak és a súlyos sebesültek listája. Amíg nálunk nincsenek bejelentve, addig csak eltűntek.
– És az eltűntek? Azokról nincs lista?
A tisztviselő az olyan ember türelmével nézett rá, akinek napi nyolc óra dolga van idegenek szerencsétlenségével, anélkül hogy segíthetne rajtuk.
– Térjen észre, ember – mondta. – Akik eltűntek, azok eltűntek. Mit segítenek itt a listák? Attól még nem tudjuk meg, mi történt velük. Ha tudnánk, akkor nem lennének eltűntek, így van?
Graeber rábámult. A tisztviselő, úgy látszik, büszke volt a logikájára, de az ész és a logika nehezen fér össze a veszteséggel és a fájdalommal. S különben is, mit válaszoljon egy embernek, aki a fél karját már elvesztette.
– Feltehetően – válaszolta Graeber, és sarkon fordult.

A bejelentőhivatal után kérdezősködött. A tanácsház másik szárnyában volt, ahol még mindig bűzlött a sav és pernye. Hosszú várakozás után egy ideges, cvikkeres asszony elé került.
– Semmit sem tudok – rikácsolta rögtön. – Egyszerűen képtelenség bármi biztosat állítani. A kartotékrendszer teljesen összezavarodott. Egy része elégett. A többit pedig tönkretették a fecskendőjükkel azok a tökfejű tűzoltók. Nem felelek semmiért.
– Miért nem helyezték biztonságba az aktákat? – kérdezte egy tiszthelyettes, aki Graeber mellett állt.
– Biztonságba? Hol van itt biztonság? Maga tán tudja? Nem én vagyok a hivatalvezető. Hozzá menjen panaszra. – Az asszony vigasztalanul nézett egy halom rendetlen, nedves papírcafatra. – Minden tökrement. Az egész bejelentőhivatal! Mi lesz még ebből? Mindenki annak mondja magát, akinek akarja!
– Rémes lenne, mi? – a tiszthelyettes kiköpött, és meglökte Graebert. – Gyere, bajtársam. Ezek itt mind bediliztek.
Kimentek, és megálltak a tanácsház előtt. Körül a házak mind leégtek. Bismarck emlékművéből csak a szobor csizmája állt. Egy fehér galambcsapat körözött a Mária-templom tornya körül.
– Nagy szarban vagyunk, mi? – mondta a tiszthelyettes. – Te kit keresel?
– A szüléimet.
– Én a feleségemet. Nem írtam meg neki, hogy jövök. Meglepetésnek szántam. És te?
– Én is valahogy így. Nem akartam a szüleimet oktalanul felizgatni. A szabadságomat egynéhányszor már elhalasztották. S akkor hirtelen engedélyezték. Nem írhattam már meg.
– Szép história! És mihez kezdesz most?
Graeber végignézett a szétrombolt piactéren. 1933 óta Hitler térnek nevezték. Azelőtt, a vesztes világháború után, Ebert térnek hívták, azelőtt meg Vilmos császár térnek, és előtte Piac térnek.
– Nem tudom – mondta. – Nem értek én már semmit. Itt, Németország közepén mégsem veszhet el egykönnyen az ember.
– Nem? – A tiszthelyettes iróniával vegyes szánalommal nézett Graeberre. – Drága barátom, fogsz te még csodálkozni. Én már öt napja keresem a feleségemet. Öt napja, reggeltől estig. S eltűnt a föld színéről, mintha elvarázsolták volna.
– De hogyan lehetséges ez? Valahol...
– Eltűnt – ismételte a tiszthelyettes. – S vele még jó néhány ezren mások. Egy részüket elszállították. Szükségtáborokba és kisvárosokba. Találd ki, hol vannak, ha a posta se működik rendesen. Más részük csapatostul falvakba menekült.
– A falvak – kiáltott fel Graeber megkönnyebbülten. – Hát persze! Erre nem is gondoltam. A falvak biztonságosabbak. Ott lesznek ők is...
– Ott lesznek. Sokra mégy vele! – A tiszthelyettes megvetően fújtatott. – Evvel aztán egy lépéssel sem jutottál előbbre! Tudod-e, hogy az átkozott város körül legalább két tucat falucska terül el? S míg azokat bejárod, lejárt a szabadságod. Érted?
Graeber megértette, és mindegy volt a számára. Csupán csak annyit akart, hogy a szülei életben legyenek. Hogy hol, az már közömbös volt a számára.
– Ide figyelj, bajtárs – mondta a tiszthelyettes lecsillapodva. – Módszeresen kell hozzálátni a dologhoz. Ha vadul nekirohansz, azzal csak időt vesztesz és megbolondulsz. Meg kell szervezni. Hová indulnál elsőnek?
– Még nem tudom. Azt hiszem, megpróbálok valamit az ismerősöktől megtudni. Találtam egy címet, olyan embereké, akiket szintén kibombáztak. Ugyanabból az utcából.
– Nem sokat tudsz meg tőlük. Mindenki fél, hogy kinyissa a száját, ezt már tapasztaltam. De különben megpróbálhatod.  Ide figyelj! Segíthetnénk egymáson. Ott, ahol te kérdezősködsz, érdeklődj mindjárt az én feleségem után is, és ahol én kérdezősködöm, a szüleid után is kérdezni fogok. Rendben van?
– Rendben.
– Jó. Engem Böttchernek hívnak. Feleségem keresztneve Alma. Írd föl magadnak.
Graeber felírta. S aztán egy cédulára felírta a szülei nevét is, és átnyújtotta Böttchernek. Az gondosan elolvasta és eltette.
– Hol laksz, Graeber?
– Még fogalmam sincs. Majd meglátom, mit találok.
– Az egyik kaszárnyában szükséglakások vannak, kibombázott szabadságosok részére. Jelentkezz a parancsnokságon, ott kapsz beutaló iratot. Jártál már ott?
– Még nem.
– Próbálj a negyvennyolcas szobába kerülni. Az a gyengélkedő, ott jobb az ellátás, mint a többi szobában. Én is ott lakom.
Böttcher egy cigarettacsikket halászott elő a zsebéből, megvizsgálta, majd újra eltette.
– Én ma a kórházakat járom végig. Találkozhatnánk valahol este. Akkor esetleg már többet tud valamelyikünk.
– Rendben van. Hol?
– A legjobb lesz itt.
– Jó.
Böttcher bólintott, majd a kék égre pillantott fel.
– Nézd csak! – mondta keserűen. – Tavasz. És én öt éjszakát vacakoltam el tizenkét polgárőrségbeli tökfilkóval egy kamrában ahelyett, hogy a feleségemmel lettem volna, akinek olyan segge van, mint egy söröslónak.

A Gartenstrasse első két háza leomlott. Senki sem lakott már bennük. A harmadik azonban szinte sértetlen volt. Csak a tető égett le. Ez volt az a ház, ahol a Ziegler család lakott. Ziegler barátja volt Graeber apjának.
Ernst felment a lépcsőn. A fordulókban vödrök álltak, tele vízzel és homokkal. A falakra hirdetményeket ragasztottak. Becsöngetett, s csodálkozott rajta, hogy a csengő még működik. Kis idő múlva egy ijedt öregasszony óvatosan ajtót nyitott.
– Frau Ziegler – köszöntött rá Graeber. – Ernst Graeber vagyok.
– Igen, igen... – az asszony rábámult. – Igen... – majd habozva így szólt. – Jöjjön hát be, Graeber úr.
Jobban kinyitotta az ajtót, majd újra bereteszelte Graeber mögött.
– Apa! – kiáltott aztán befelé. – Semmi baj. Ernst Graeber jött. Paul Graeber fia.
A lakószobában padlóviasz szaga terjengett. A padlón a linóleum tükrösen fénylett. Az ablakban palánták sorakoztak cserépben; sárga pettyes, nagy levelekkel, mintha vaj csöppent volna rájuk. A dívány mögött „háziáldás" függött. „Saját vagyon – az jó nagyon" – ez volt vörös fonállal ráhímezve.
Ziegler bukkant elő a hálószobából. Mosolygott. Graeber észrevette, hogy nagyon izgatott.
– Sose tudja az ember, ki jön – magyarázkodott. – Magára pedig igazán nem számítottunk. A frontról érkezett?
– Igen. A szüleimet keresem. Kibombázták őket.
– Dobja csak le a hátizsákját – mondta Zieglerné. – Készítek kávét. Maradt még jó malátakávém.
Graeber az előszobába vitte a hátizsákját.
– Piszkos vagyok – mentegetődzött. – S itt minden olyan tiszta. Nincs hozzászokva az ember.
– Nem tesz semmit. Üljön csak le. Oda a díványra.
Zieglerné eltűnt a konyhában. Ziegler bizonytalanul nézett Graeberre.
– Hát igen... – kezdte rá.
– Nem hallottak valamit a szüleimről? Nem tudok rájuk találni. A bejelentőhivatalban nem tudnak róluk semmit. Ott minden a feje tetején áll.
Ziegler a fejét rázta. A felesége ismét az ajtóban állt.
– Mi már ki sem mozdulunk innen – vágta rá gyorsan az asszony. – Már régen nem. És alig értesülünk valamiről, Ernst.
– S nem is találkoztak velük? Hiszen valamikor csak látták őket.
– Az már régen volt, legalább öt-hat hónapja. Akkortájt... – Az asszony elhallgatott.
– Mi volt akkortájt? – kérdezte Graeber. – Hogy voltak akkortájt?
– Egészségesen. Ó, a szülei egészségesek voltak – ismételte az asszony. – De hát közben, persze...
– Igen... – mondta Graeber – azt már láttam. Jól tudtuk azt mi odakint, hogy a városokat összebombázták, de azt már nem, hogy ilyen rettenetesen.
Egyikük sem válaszolt. Nem is néztek rá.
– Mindjárt kész a kávé – szólt az asszony. – Iszik egy kortyot, ugye? Egy csésze meleg kávé mindig jólesik.
Kék virágos csészéket tett az asztalra. Graeber jól megnézte ezeket. Ilyen volt otthon nekik is. Hagymamintásnak hívták, nem tudni, miért.
– Hát igen... – nyögte ki Ziegler újra.
– Nem gondolják, hogy a szüleimet valamilyen csoporttal elszállították innen? – kérdezte Graeber.
– Meglehet. Anya, maradt még abból a kekszből, amit Ervin hozott? Kínáld csak meg vele Graeber urat.
– Ervin hogy van?
– Ervin? – Az idős férfi összerezzent. – Jól van. Ervin jól van.
Az asszony behozta a kávét. Egy nagy bádogdobozt tett az asztalra. Holland felirat volt rajta. Keksz alig akadt már benne. „Hollandiából" – gondolta Graeber. Kezdetben ő is efféle holmikat hozott Franciaországból.
Az asszony kínálgatta. Graeber egy rózsaszín cukrozott kekszet vett ki. Avas íze volt. A két öreg nem nyúlt hozzá. Kávét ittak. Ziegler szórakozottan dobolt az asztallapon.
– Vegyen csak még egyet – unszolta az asszony. – Nincs más. De ez legalább finom keksz.
– Igen, nagyon finom. Köszönöm. De ettem már, mielőtt idejöttem.
Gyanította, hogy egyikükből se tud többet kiszedni. Tán valóban nem tudnak semmiről. Felállt.
– Hol tudhatnék meg valamit róluk, nem mondanák meg?
– Nem tudjuk. Ki se megyünk itthonról. Semmit se tudunk. Nagyon sajnálom, Ernst. De így van.
– Elhiszem. Köszönöm a kávét – Graeber az ajtóhoz lépett.
– S maga most hol lakik? – kérdezte Ziegler hirtelen.
– Majd találok magamnak helyet. Ha másutt nem, a laktanyában.
– Nálunk nincs hely – vágta rá gyorsan Zieglerné, s a férjére nézett. – A katonai hatóságok bizonyára gondoskodnak a kibombázott szabadságosok elhelyezéséről.
– Bizonyára – felelte Graeber.
– De talán a hátizsákját itt hagyhatná, amíg talál valamit, anya – próbálkozott Ziegler. – Mégiscsak nehéz lehet.
Graeber elkapta az asszony tekintetét.
– Nem olyan veszélyes – válaszolta Ernst. – Megszokta az ember.
Becsukta az ajtót, és lement a lépcsőn. Áporodott volt a levegő. Zieglerék féltek valamitől. S nem tudta, mitől. De erre 1933 óta mindig lehetett elegendő okot találni.
A Loose család a Harmónia Klub nagytermében húzódott meg. A helyiség zsúfolásig tömve volt tábori ágyakkal és matracokkal. A falakon néhány zászló lógott, horogkereszt díszítések jelszavakkal és a Führer olajképe széles arany keretben: korábbi hazafias ünnepségek nyomai. A teremben asszonyok és gyerekek zsibongtak. Bőröndök, edények, főzök, élelem és különféle bútorok álltak az ágyak között: a megmentett holmi.
Loose asszony egykedvűen ült egy ágyon, a szoba közepén. Szürke, kövér nő, rendetlen hajzattal.
– A szüleid? – Fénytelen szemekkel bámult Graeberre, és hosszasan tűnődött. – Halottak, Ernst – mormogta végül.
– Mi?
– Halottak – ismételte az asszony. – Mit akarsz még?
Egy egyenruhás kisfiú Graeber térdének rohant, ő félretolta a fiút.
– Honnan tudja? – kérdezte. És észrevette, hogy elhagyja a hangja, és nagyot nyelt. – Látták őket? Hol?
Loose asszony fáradtan ingatta a fejét.
– Semmit se láthatott az ember, Ernst – dünnyögte. – Merő tűz és kiáltozás volt minden, és aztán...
A szavai suttogásba vesztek, s aztán ez is elnémult. Az asszony hallgatott, maga elé meredt összefont karral, teljesen egykedvűen, és meg se mozdult, mintha egyedül volna a teremben. Graeber bámulta hosszasan.
– Loose asszony – szólt hozzá aztán lassan és nehézkesen. – Emlékezzék, kérem, mikor látta a szüléimet? Honnan tudja, hogy meghaltak?
Az asszony elborultan nézett rá.
– Lena is meghalt – mormolta. – És August is. Hiszen ismerted őket...
Graeber halványan emlékezett a két gyerekre, akik mindig mézes kenyeret eszegettek.
– Loose asszony – kezdett bele ismét, és erőnek erejével tartotta magát, hogy fel ne rángassa és meg ne rázza. – Kérem, mondja meg nekem, honnan tudja, hogy a szüleim meghaltak? Próbáljon visszaemlékezni rá. Látta őket? Úgy látszott, az asszony nem is hallja már.
– Lena – suttogta. – Őt sem láttam többé. Nem engedtek oda hozzá, Ernst. Nem sok maradt meg belőle. Pedig hát olyan kicsi volt. Miért csinálnak ilyet? Teneked mégiscsak tudnod kell. Hiszen katona vagy.
Graeber elkeseredetten nézett körül. Egy férfi igyekezett a közelükbe az ágyak között. Loose volt. Lesoványodott és megöregedett. A kezét gyengéden helyezte rá az asszonya vállára, aki az ágyon gubbasztva ismét visszasüllyedt kétségbeesésébe. Loose jelt adott Graebernek.
– Anya még nem tudta felfogni a dolgot, Ernst – mondta.
Az asszony megmozdult a keze alatt. Lassan nézett fel.
– És te fel tudod fogni?
– Lena...
– Ha tudniillik fel tudod fogni – fakadt ki az asszony hirtelen világosan, hangosan és értelmesen, mintha az iskolában felelne –, akkor te se vagy sokkal jobb azoknál, akik ezt tették.
Loose szeme sebesen és félősen siklott végig a közeli ágyakon. Senki se hallott meg semmit. Az egyenruhás gyerek a bőröndök között bújócskát játszott néhány társával.
– Semmivel sem vagy jobb – ismételte az asszony. Akkor lehorgasztotta a fejét, és nem maradt más belőle, mint egy halomnyi könnyes bánat.
Loose intett Graebernek. Odébb mentek.
– Mi történt a szüleimmel? – kérdezte Graeber. – A felesége azt mondta, hogy meghaltak.
Loose megrázta a fejét.
– A feleségem semmit se tud, Ernst. Azt hiszi, hogy mert a mi gyermekeink meghaltak, mindenkinek meg kellett halnia. Nem egészen... hiszen magad is láthattad. – Nagyot nyelt.  Vékony nyakán fel s alá ugrált az ádámcsutkája. – Olyanokat mond... Már fel is jelentettek miatta... Itteni emberek.
Graeber egy szempillantásra nagyon kicsinek és nagyon távolinak látta Loosét a piszkosszürke fényben, aztán újra ott volt a közelében ugyanaz az ember, akit valaha ismert, és a szobára csönd telepedett.
– Tehát nem haltak meg? – kérdezte.
– Erre nem tudok neked felelni, Ernst. El sem képzeled, mit éltünk itt át az elmúlt évben, hogy minden egyre rosszabb lett. Senki sem bízhatott többé a másikban. Mindenki félt a másiktól. A szüleid valószínűleg biztonságban vannak valahol.
Graeber nyugodtabban lélegzett.
– Látta őket? – faggatta Loosét.
– Egyszer az utcán. De annak már legalább négy-öt hete. Még itt-ott hó volt. A légitámadások előtt.
– És milyenek voltak? Egészségesek? Loose nem válaszolt rögtön.
– Igen, azt hiszem – felelte, és aztán nagyot nyelt. Graeber hirtelen elszégyellte magát. Megértette, hogy ilyen körülmények között az ember nem kérdezi, vajon négy héttel ezelőtt egészséges volt-e valaki vagy nem – az ember itt az élők vagy holtak után érdeklődik, s másról nem.
– Bocsásson meg – mondta zavarodottan.
Loose legyintett.
– Hagyd el, Ernst. Manapság mindenki csak önmagával törődhet. Túl sok szerencsétlenség van a világon...
Graeber kilépett az utcára. Amikor a Harmónia Klubhoz érkezett, borús és halott volt az utca – most egyszerre világosabbnak tűnt, és nem volt olyan kihalt. Nem is látta többé a lerombolt házakat; most a rügyező fákat is észrevette, két játékos kutyát és a nedves, kék eget. A szülei nem haltak meg, csak eltűntek. Amikor egy órával ezelőtt a félkarú hivatalnok ezzel vigasztalta, szörnyűnek és elviselhetetlennek látszott az eset; most egész rejtélyesen mindez reménnyé változott át. Graeber tudta, hogy csak azért lehetséges ez így, mert egy pillanatig azt hitte, hogy a szülei nincsenek életben – de mi éri be kevesebb táplálékkal, mint a remény?

Kilencedik fejezet

Ott álldogált a ház előtt. Sötét volt, és a házszámot nem tudta elolvasni.
– Kit keres? – szólította meg valaki, aki az ajtó mellett támaszkodott.
– Ez a Marienstrasse huszonkettő?
– Igen. Kihez jött?
– Kruse egészségügyi tanácsoshoz.
– Kruséékhoz? Mit akar náluk?
Graeber szemügyre vette az embert a sötétben. Csizmát viselt és SA-egyenruhát. „Fontoskodó tömbparancsnok – gondolta Graeber –, épp ez hiányzott nekem."
– Azt majd magam mondom el dr. Krusénak – felelte, és bement a házba.
Nagyon fáradt volt. És ez olyan fáradtság volt, ami mélyebben ült a szeménél és a csontjainál is. Egész nap kérdezősködött, keresgélt, de nagyon keveset tudott meg. Szüleinek nem lakott rokonsága a városban, és a szomszédok közül is kevesen maradtak. Igaza volt Böttchernek, mintha elvarázsoltak volna mindent. Az emberek féltek a Gestapótól, és hallgattak – vagy kósza híreket ismételtek, és egyikük a másikhoz utasította, aki éppoly keveset tudott.
Felment a lépcsőn. A folyosón sötét volt. Az egészségügyi tanácsos az első emeleten lakott. Graeber alig ismerte, de tudta, hogy anyját gyakran kezelte. S az anyja talán járt Krusénál, s nála megvan az új címe.
Egy idősebb, maszatos arcú asszony nyitott ajtót.
– Kruse? – kérdezte. – Dr. Krusét keresi?
– Igen.
Az asszony némán végigmérte. Nem lépett félre, hogy beengedje.
– Itthon van? – kérdezte Graeber türelmetlenül.
Az asszony nem felelt. Úgy látszott, hogy valamire fülel a földszintről.
– Rendelésre jött? – kérdezte aztán.
– Nem. Magánügyben.
– Magánügyben?
– Igen, magánügyben. Krusénéhoz van szerencsém?
– Isten mentsen!
Graeber az asszonyra bámult. Egész nap mindenütt óvatosságba, odázgatásba ütközött. De ez valami új volt.
– Ide figyeljen – mondta. – Nem tudom, mi van itt, de nem is érdekel. Dr. Kruséval szeretnék beszélni, más dolgom nincs, érti?
– Kruse már nem lakik itt – jelentette ki hirtelen az asszony hangosan, durván és ellenségesen.
– A neve azonban itt áll. – Graeber egy réztáblára mutatott az ajtó mellett.
– Ezt a táblát már réges-rég le kellett volna venni.
– De itt van. S lakik-e itt valaki a családjából?
Az asszony nem válaszolt. Graeber megelégelte a dolgot. Már épp a szemébe akarta vágni, hogy menjen a pokolba, amikor meghallotta, hogy a lakásban bent ajtó nyílik. Fénycsík tört elő az előtérrel szemközt egy szobából.
– Engem keres valaki? – kérdezte egy hang.
– Igen – vágta rá Graeber szerencsét próbálva. – Szeretnék valakivel beszélni, aki Kruse egészségügyi tanácsost ismerte. Úgy látszik, nem könnyű.
– Elisabeth Kruse vagyok.
Graeber ránézett a maszatos arcú asszonyra. Az szabaddá tette az ajtót, és visszavonult a lakásba.
– Sok a fény – bökte oda még a nyitott szoba irányába. – Tilos ilyen nagy fényt égetni.
Graeber állva maradt. A fénycsík mélyén, mint valami folyóban, egy körülbelül húszesztendős lány jött elébe. Egy másodpercre látta magas ívelésű szemöldökét, sötét szemét és mahagóniszín haját, mely nyugtalan hullámban ömlött a vállára. De aztán belemerült a folyosó félhomályába, és ott állt előtte.
– Apám nem rendel már – mondta a lány.
– Nem kezelésre jöttem, hanem felvilágosításért.
A leány arca megváltozott. Félig meg is fordult, hogy megnézze, ott áll-e még a másik asszony. Akkor gyorsan sarkig tárta az ajtót.
– Jöjjön be – suttogta.
Graeber követte a szobába, ahonnan a fény jött. A lány megfordult, és gyors pillantással mérte végig. A szeme most nem volt sötét, inkább szürke és nagyon áttetsző.
– Hiszen én ismerem magát – mondta a lány –, nem itt járt a gimnáziumba?
– De igen. Ernst Graeber vagyok.
Most már Graeber is emlékezett a lányra. Sovány gyerek volt, nagy szemmel és túlontúl dús hajjal. Édesanyja korán elhalt, s akkor rokonokhoz került egy másik városba.
– Úristen, Elisabeth – kiáltott rá Graeber. – Nem ismertelek meg!
– Legalább hét-nyolc év telt el azóta, hogy utoljára láttuk egymást. Nagyon megváltoztál.
– Te is.
Szemben álltak egymással.
– Mi történik itt tulajdonképpen? – kérdezte Graeber. – Úgy vigyáznak rád, mint egy tábornokra.
Elisabeth Kruse kurtán és keserűen nevetett föl.
– Nem mint tábornokra. Fogolyra.
– Hogyan? De hát miért? Az apád...
Elisabeth hirtelen mozdulatot tett.
– Várj! – suttogta, s egy asztalhoz lépett, melyen egy gramofon állt. Megindította. A „Hohenfriedberger" induló hangzott fel. – Így – folytatta a lány. – Most beszélhetsz tovább.
Graeber értetlenül nézett rá. Úgy látszik, Böttchernek igaza volt. Ebben a városban szinte mindenki megőrült.
– Hát ez mire jó? – kérdezte. – Állítsd le! Elegem van az indulókból. Mondd meg inkább, mi folyik itt. És mért vagy te fogoly?
Elisabeth visszajött.
– Az asszony kint hallgatózik. Besúgó. Ezért kapcsoltam be a gramofont. – A lány ott állt előtte, és hirtelen izgatottan lélegzett. – Mi van az apámmal? Mit tudsz róla?
– Én? Semmit. Csak kérdezni akartam tőle valamit. De hát mi történt vele?
– Nem tudsz róla semmit?
– Nem. Tőle akartam megkérdezni, tudja-e az anyám címét. A szüleim eltűntek.
– Ennyi az egész?
Graeber Elisabethre bámult.
– Nekem ennyi is elég – mondta aztán.
A lány arcán felengedett a feszültség.
– Ez igaz – ismerte el –, azt hittem, róla hozol hírt.
– Mi történt hát az apáddal?
– Koncentrációs táborba vitték. Már négy hónapja. Valaki feljelentette. S minthogy azt mondtad, felvilágosításért jössz, én azt hittem, hogy róla hozol hírt.
– De hisz azt azonnal megmondtam volna neked.
Elisabeth megrázta a fejét.
– Nemigen, ha ezt a hírt ki kellett csempészni. S neked akkor óvatosnak kellett volna lenned.
„Óvatosság – gondolta Graeber. – Mást se hallottam egész nap, mint ezt a szót." – A „Hohenfriedberger" induló elviselhetetlenül harsogott tovább.
– Most már elzárhatjuk a gramofont? – kérdezte.
– Igen. S neked is jobb lesz, ha elmész. Hiszen mondtam már, mi történt velünk.
– Én nem vagyok besúgó – felelte bosszúsan Graeber. – És mi van azzal a kinti asszonnyal? Ő jelentette föl az apádat?
Elisabeth felemelte a gramofon karját, de a gépet nem állította le. A tányér hangtalanul forgott tovább. A csendben egy sziréna sivítása csapott föl.
– Riadó – suttogta Elisabeth. – Már megint!
Valaki dörömbölt az ajtón.
– Villanyt leoltani. Minden emiatt van! Sok a fény!
Graeber kinyitotta az ajtót.
– Mi van emiatt?
Az asszony már az előszoba másik oldalán állt. Még kiabált valamit, és aztán eltűnt. Elisabeth lefejtette Graeber kezét a kilincsről, és becsukta az ajtót.
– Micsoda tűrhetetlen ördögfajzat – átkozódott Graeber. – Honnan kerül ide ez az asszony?
– Kényszerbérlő. Beutalták ide. S én még örülhetek, hogy ezt az egy szobát megtarthattam.
Kint újabb lárma támadt, egy asszony sivalkodott, s egy gyerek felsírt. Az első sziréna üvöltése felerősödött. Elisabeth felkapott egy esőkabátot, s magára borította.
– A légópincébe kell mennünk.
– Van még elég időnk. Mért nem költözködsz ki innen? Ez maga a pokol, ezzel a besúgóval együtt lakni.
– Villanyt eloltani! – kiabálta kintről ismét az asszony.
Elisabeth megfordult, és leoltotta a villanyt. Aztán a sötét szobában az ablakhoz sietett.
– Hogy miért nem költözöm ki? Mert nem akarok megfutamodni.
Kinyitotta az ablakot. A szirénák süvítése egyetlen lökéssel betódult, és megtöltötte a szobát. Elisabeth feketén állt a kintről beszűrődő fényben, és szorosan megtámasztotta az ablakszárnyakat, így a táblák nehezebben törnek be a robbanások légnyomásától. Ekkor Elisabeth visszajött, mintha a kavargó lárma áradatként hajtotta volna maga előtt.
– Nem akarok megfutamodni – kiáltotta a süvöltésben. – Nem érted?
Graeber látta a szemét. Most ismét sötét volt, mint előbb az ajtó előtt, és csupa szenvedélyes erő. S az volt az érzése, hogy védekeznie kell valamitől, ettől a szemtől, arctól, a szirénák dühöngésétől, a káosztól, amely mögöttük nyomult be az ablakon.
– Nem – mondta Graeber. – Nem értem. Csak tönkretesz téged. Olyan állást, amit nem tud tartani az ember, feladunk. Ezt minden katona megtanulja.
A lány rábámult.
– Akkor add föl te! – kiáltotta hevesen. – Add föl te, és engem hagyjál békén!
A lány megpróbált mellette az ajtóhoz siklani. Graeber a karja után kapott. Elisabeth kitépte magát. Ennyi erőre Graeber nem számított.
– Várj! – kiáltott rá Graeber. – Veled megyek.
A zaj maga előtt görgette őket. Mindent betöltött, a szobát, a folyosót, az előszobát s a lépcsőházat – áttört a falakon, és önmagának visszhanggal válaszolt, mintha minden oldalról jönne, és nem volt menekülés előle, és nem állt meg a fülnél és a bőr felszínén, azt is keresztültörte, és a vérben örvénylett, megreszkettette az idegeket, és megremegtette a csontokat, és kiölt minden gondolatot.
– Hol ez az átkozott sziréna? – kiáltotta Graeber a lépcsőn. – Megőrjíti az embert.
A kapu becsapódott. Egy pillanatra tompább lett az üvöltés.
– A szomszéd utcában – mondta Elisabeth. – A karlsplatzi pincébe kell menni. Az itthoni nem ér semmit.
Árnyak kúsztak le a lépcsőn bőröndökkel és batyukkal. Egy zseblámpa villant, s megvilágította Elisabeth arcát.
– Jöjjön velünk, ha egyedül van – kiáltott rá valaki.
– Nem vagyok egyedül.
Az ember továbbsietett. A ház kapuja újra kinyílt. A házakból mindenütt emberek özönlöttek, mintha ólomkatonákat borítanának ki egy dobozból. Légoltalmi parancsnokok utasításokat kiabáltak. Egy asszony ügetett előttük, vörös selyempongyolában, röpködő, sárga hajjal, akárcsak valami amazon. Néhány öregember botorkált a falak mentén; beszéltek, de a kavargó zajban semmit se lehetett hallani – mintha fogatlan szájukkal némán, halott szavakat rágtak volna kásává.
A Karlsplatzhoz érkeztek. A bunker bejárata előtt izgatott tömeg tolongott. Légósok rohangáltak körbe, mint a terelőkutyák, és megpróbáltak rendet teremteni. Elisabeth megállt.
– Ezen az oldalon megpróbálhatunk keresztüljutni – mondta Graeber.
Elisabeth a fejét csóválta.
– Várjunk csak itt.
A tömeg sötéten botorkált le a lépcsőn, és eltűnt a föld alatt. Graeber ránézett Elisabethre. Hirtelen oly nyugodtan állt ott, mintha semmi köze se volna mindehhez.
– Bátor vagy – mondta Graeber. Elisabeth fölnézett rá.
– Nem, csak félek a pincétől.
– Gyerünk, gyerünk – kiáltotta egy légoltalmis. – Lefelé! Külön meghívó kell maguknak?

A pince nagy volt, alacsony mennyezetű és jól épített, tárnákkal, oldalfolyosókkal és világítással. Padok húzódtak lent, felügyelők álldogáltak, és némely ember matracot, takarót, bőröndöt, csomagot és összecsukható széket hozott magával, a föld alatti élet már szervezett volt. Graeber körülnézett. Első eset, hogy civilekkel volt együtt légoltalmi pincében. Első alkalommal asszonyokkal és gyerekekkel. És először Németországban.
A sápadt, kékes fény megsápasztotta az arcokat, mintha mindnyájan fulladoznának. Graeber nem sokkal odébb észrevette az asszonyt a vörös hálóköntösben. A hálókabát most rózsaszínű volt, a nő haja zöldesen csillogott. Graeber Elisabethre nézett. Az ő arca is szürkének és beesettnek látszott, a szeme mélyen ült az üregek árnyékában, és a haja fénytelen volt és halott. „Fuldoklók – gondolta Graeber. – Fulladoznak a hazugságban, a félelemben és a föld alatti meghajszoltatásban, és háborúságba kerültek a fénnyel, a világossággal és az igazsággal."
Graeberrel szemben egy asszony és két gyerek gubbasztott. A gyerekek odabújtak az anyjuk térdéhez. Az arcuk lapos és kifejezéstelen, mintha megfagyott volna. Csak a szemük élt. Ragyogott a visszaverődő fényben, nagyra és tágra nyílt, a bejáratra meredt, ahonnan erősen és mélyen hatolt be a zúgás és a légvédelmi ágyúk ugatása – s aztán ezek a szemek az alacsony mennyezetre bámultak, onnan a falra, majd újra a bejárathoz tértek vissza. A szemmozgásban semmi hirtelenség vagy idegesség sem volt; mint a megbabonázott állatok tekintete, lassú folyamatossággal úszott, ha hirtelen, de egyszersmind mély öntudatlanságban követte a lármát, s körözött utána, s meg-megcsillant a sápadt fényben. Nem látták sem Graebert, sem az anyjukat; megszűnt bennük a felismerés és a közlés ereje; megnevezhetetlen éberségben követtek valamit, amit nem is láthattak; a zúgást, melyből halál születhet. Ahhoz már nem voltak elég fiatalok, hogy ne sejdítsék a veszélyt, ahhoz pedig nem elég idősek, hogy hasztalan bátorságot mutassanak. Éberek, védtelenek és kiszolgáltatottak voltak.
Graeber hirtelen azt is észrevette, hogy nemcsak a gyerekek; a többiek szeme ugyanezt a kört írja le. Az arcok és testek mozdulatlanok; füleltek, de nemcsak a fülüket hegyezték – előregörbedt a válluk, a combjuk, a térdük; összefont karjuk s a kezük is megfeszült. Moccanás nélkül figyeltek, csak a szemük követte a zajt, mintha egy néma parancsra figyelnének.
S akkor őt is megcsapta a félelem.

Valami észrevétlenül megváltozott a nehéz levegőben. A kinti ágyúugatás folytatódott, de valahonnét mintha friss szél jött volna. A feszültség engedett. A folyosón már nem lapuló testek szorongtak, hanem újra emberek, s ezek nem voltak már megadóan tompultak; felemelték a kezüket, jobbra-balra mozgatták, és egymásra néztek. A maszkok egyszeriben arcokká elevenedtek.
– Továbbrepültek – mondta egy öregember Elisabeth mellett.
– Még visszajöhetnek – válaszolta valaki, – így szokták. Vargabetűt csinálnak, aztán újra jönnek, amikor mindenki kijött már a pincéből.
A két gyerek is mozgolódni kezdett. Valaki ásított. Egy dakszli bukkant elő valahonnan, és szaglászni kezdett. Egy csecsemő gőgicsélt. Néhányan elemózsiát vettek elő, és falatozáshoz láttak. Egy valkűrszerű asszony magas sikolyt hallatott:
– Arnold! Elfelejtettük elcsavarni a gázt! Most odaégett a vacsora! Miért nem jutott eszedbe?
– Nyugodjon meg – csitítgatta az öregember. – Légiriadónál az egész városban központilag oltják le a gázt.
– Szép kis nyugság! Ha újra bekapcsolják a gázt, tele lesz vele az egész lakás. Az még sokkal rosszabb.
– A légiriadónál még nem állítják le a gázt – magyarázta egy pedáns, oktató hang. – Csak légitámadásnál.
Elisabeth elővette zsebéből a fésűjét és tükrét, és megigazította a haját. A fésű a halotti fényben – mintha száraz tintából préselték volna, de fogai alatt látszott, hogyan hullámzik és serceg a haj.
– Bárcsak már kijuthatnánk innen – suttogta a lány. – Megfullad itt az ember!
Még egy fél órát kellett várniuk, akkor végre kinyitották az ajtókat. A kijárathoz igyekeztek. Az ajtó fölött kicsiny, beernyőzött lámpa világított. Kintről holdvilág csordult le a lépcsőkre. Elisabeth lépésről lépésre kicserélődött. Mintha tetszhalálból ébredezne. Szemüregéből eltűntek az árnyak, lefoszlott róla az álmos fény, rézszín reflexek éledeztek a hajában, a bőre újra meleg és csillogó lett, visszatért belé az élet – lélegzőn, teljesen, erőteljesebben, mint azelőtt, ismét nyertesen és semmit se veszítve, értékesebben és színesebben, minthogy oly kicsinynek érezte az ember a hátralevő időt.

Az óvóhely előtt álltak. Elisabeth mélyet lélegzett. A vállát és a fejét úgy mozgatta, mint egy ketrecből szabadult állat.
– Ezek a tömegsírok a föld alatt! – kiáltott fel. – Hogy gyűlölöm! Megfullad bennük az ember! – Egy mozdulattal hátravetette a haját. – A romok is vigasztalóbbak. Legalább égbolt van fölöttük!
Graeber ránézett. Volt benne valami dühös vadság, ahogy a roppant, sivár betontömb előtt állt, melynek lépcsői mintha az alvilágba vezettek volna, ahonnan épp hogy kiszabadultak.
– Haza akarsz menni? – kérdezte Graeber.
– Igen. Mit is csinálhatnék? A sötét utcákon kódorogjak? Abból már épp elegem van.
Átvágtak a Karlsplatzon. A szél mint egy hatalmas kutya fújtatott körülöttük.
– S nem költözhetnél el? – kérdezte Graeber. – Mindannak ellenére, amit mondtál?
– Hová? Tudsz valahol szobát?
– Nem.
– Én sem. Ezrek vannak fedél nélkül. Hogyan költözhetnék el akkor?
– Ez igaz. Már késő.
Elisabeth megállt.
– S még akkor se mennék el, ha elmehetnék. Ezzel tulajdonképpen az apámat hagynám cserben. Nem érted ezt?
– De igen.
Továbbmentek. Graebernek hirtelen elege lett a lányból. Tegyen azt, amit akar. Nagyon kimerült volt és türelmetlen, és az volt az érzése, hogy szülei épp ebben a pillanatban őt keresik a Hakenstrassén.
– Mennem kell – bökte ki. – Találkozóm van, és máris elkéstem. Jó éjszakát, Elisabeth.
– Jó éjszakát, Ernst.
A fiú a lány után nézett. Elisabeth gyorsan eltűnt a sötétben. „Haza kellett volna kísérnem – merült fel Ernstben. – Különben mindegy." Eszébe jutott, hogy már gyermekkorában se kedvelte nagyon a lányt.
Hirtelen sarkon fordult, és a Hakenstrasséra ment. Semmit se talált ott. És senkit. Csak a hold s a friss romok furcsa, bénító csöndje fogadta, mint egy néma kiáltás levegőbe fagyott visszhangja. A régi romok mások voltak.

Böttcher már várt rá a tanácsház lépcsőjén. A fejük felett a holdfényben megcsillant az ereszcsatorna torz sárkányfeje.
– Jutottál valamire? – kérdezte már messziről.
– Nem. És te?
– Én se. Nincsenek kórházban, az majdnem bizonyos. Szinte valamennyit bejártam már. Öregem, ott mit látni! Asszonyok és gyerekek, hisz azok mégsem katonák! Gyere, igyunk valahol egy pohár sört.
Keresztülvágtak a Hitlerplatzon. A csizmájuk visszhangzott.
– Megint egy nappal kevesebb – mondta Böttcher. – S mit csinálhat az ember? Nemsokára letelik az egész szabadságom.
Benyitott egy kocsma ajtaján. Ablak melletti asztalhoz ültek le. A függönyök szorosan zártak. A söntés nikkelcsapjai megcsillantak a félhomályban. Böttcher, úgy látszik, otthonos volt a kocsmában. A tulajdonosnő kérdezés nélkül két korsó sört tett elébük. Böttcher utánabámult. Az asszony kövér volt, rengett a csípője.
– S én itt ülök egyedül – búslakodott Böttcher. – S valahol a feleségem is ül. Szintén egyedül. Legalábbis remélem! Hát ne őrüljön bele az ember!
– Nem tudom. Én már annak is örülnék, ha csak annyit tudnék, hogy a szüleim valahol ülnek. Mindegy, hogy hol.
– Örülhetnél is. A szülők, az más, mint egy asszony.
Nincs szükség rájuk. Ha egészségesek, rendben van és kész. De egy asszony...
Még két korsóval rendeltek a sörből, s kicsomagolták a vacsorájukat.
A tulajdonosnő ott keringett az asztaluk körül. A kolbászra és a zsírra nézett.
– De jól megy, gyerekek! – mondta.
– De még milyen jól – felelte Böttcher. – Szabadságos csomagunk van, tele hússal és cukorral! S nem tudjuk, kinek vigyük.
Kortyintott egyet.
– Könnyű neked – mondta Graebernek keserűen. – Jól bepofázol most, aztán nekiindulsz, ránevetsz egy kurvára, s elfelejted a bánatodat.
– Ezt épp te is megteheted.
Böttcher a fejét rázta. Graeber csodálkozva nézett rá. Nem várt ennyi hűséget egy öreg katonától.
– Túlontúl cingárak, barátom – magyarázta Böttcher. – Az az én átkom, hogy csak a nagyon vastag nőkre bukom. A többiektől kifejezetten undorodom. Egyszerűen nem megy. Azért a pénzért egy próbabábuval is befekhetnék az ágyba. Csak a nagyon vaskos nők! Különben fogyatékosságok mutatkoznak nálam.
– De ez itt elég vastag – mutatott Graeber a tulajdonosnő felé.
– Nagyot tévedsz! – élénkült fel Böttcher. – Óriási a különbség, barátom. Amit itt látsz, az petyhüdt, puha zsír, elmerülsz benne. Igaz, elösmerem, hogy vaskos perszóna – de tollas ágy, nem dupla rugós matrac, mint az én feleségem. Annál minden vasból van. Mint egy kovácsműhely; úgy rengett a szoba, ha végigment rajta, a por is lepergett a falról. Nem, öregem, ilyesmit nem egykönnyen találsz az utcán.
Bánatosan meredt maga elé. Graeber hirtelen ibolyaszagot érzett. Körülnézett. Cserép állt az ablakpárkányon, s a benne hajtó ibolya végtelenül édes illatot árasztott, s ő egy lélegzetre mindent beszívott – a biztonságot, az otthont, a várakozást s az ifjúság elfeledett álmait –, s milyen erős szag volt, mint egy váratlan támadás, úgy tört rá, s oszlott el éppoly hirtelen, s olyan zavart és fáradtságot keltett benne, mintha teli iszákkal mély hóban szaladt volna. Felállt.
– Hová mész? – kérdezte Böttcher.
– Nem tudom. Valahová csak.
– Voltál a parancsnokságon?
– Igen. Van beutalóm a laktanyába.
– Pompás. Igyekezz, hogy a negyvennyolcas szobába kerülj.
– Igen.
Böttcher lustán követte a szemével a tulajdonosnőt.
– Én még elüldögélek egy kicsit. Iszom még egy pohár sört.
Graeber lassan bandukolt felfelé a kaszárnyához vezető utcán. Hűvösödött az éjszaka. Egy kereszteződésnél villamossínek meredtek csillogón egy bombakráter fölé. A nyitott kapukban fémként ragyogott a holdfény. Graeber hallotta, hogy a léptei visszhangzanak, mintha kettesben lépne valakivel. Elhagyatott, világos és hideg volt minden.
A laktanya a város peremén, egy magaslaton épült. Sértetlenül állt. A gyakorlótér csupa fehér fény, mintha hó borította volna. Graeber bement a kapun. Úgy érezte, hogy máris véget ért a szabadsága. S ami előtte volt, az éppúgy összeomlott, mint a szülei háza, s ő újra a frontra indul – ezúttal egy másik tűzvonalba, tüzérség és fegyverek nélkül, ám nem kisebb veszélybe.

Tizedik fejezet

Három nappal később. A negyvennyolcas szobában négy ember skatot játszott. Két napja verték a lapot, csak evéskor, alváskor hagyták abba. Három játékos mindig cserélt; a negyedik megszakítás nélkül játszott. Rummelnek hívták, s három nappal ezelőtt érkezett szabadságra – épp idejében, hogy a feleségét és a lányát eltemethesse. Az asszonyt egy anyajegyről ismerte fel a csípőjén, fejét nem találta már. A temetés után a laktanyába jött, és skatot kezdett játszani. Senkihez se szólt. Mozdulatlanul ült ott, és játszott. Graeber az ablaknál gubbasztott. Mellette Reuter őrvezető ült, egy üveg sörrel a kezében, s bepólyált jobb lábát az ablakpárkányon nyugtatta. A legrégebben volt a szobában a köszvényével. A negyvennyolcas szoba nemcsak a szerencsétlen szabadságosok menhelye volt, hanem könnyű betegek gyengélkedője is. Kettejük mögött Feldmann, az utász feküdt. Három háborús évet akart három hét alatt alvásban bepótolni, ez a becsvágy fűtötte. Csak étkezéskor kelt fel az ágyból.
– Hol van Böttcher? – kérdezte Graeber. – Még nem jött vissza?
– Hastéba és Iburgba ment. Egy kerékpárt kölcsönzött neki valaki ma délben. Azzal egy nap két falut is bejárhat. De még mindig egy tucatnyi van előtte. S utána a lágerek, melyekbe mindenünnen küldtek szállítmányokat. Azok néhány száz kilométerre vannak. Hogy jut oda el?
– Négy lágerbe írtam – mondta Graeber. – Kettőnk nevében.
– S gondolod, kaptok választ?
– Nem. De ez nem számít. Az ember ennek ellenére ír.
– S kinek írtál?
– A lágerparancsnokságnak, s aztán minden lágerbe még egyszer, Böttcher feleségének s az én szüleimnek.
Graeber egy halomnyi levelet húzott elő a zsebéből, és megmutatta.
– Ezeket most viszem a postára.
Reuter bólintott.
– Hol jártál ma?
– A népiskolában és a papi szeminárium tornatermében. Aztán egy gyűjtőhelyen s ismét a bejelentőhivatalban. Semmi.
Egy játékos, aki épp cserélt, odaült melléjük.
– Nem értem, mért laktok ti, szabadságosok, a kaszárnyában – mondta Graebernek. – Olyan messze az ördögtől, amennyire csak lehet, ez lenne az én jelszavam. Szobát bérelnék, civil ruhába öltöznék, ember lennék tizennégy napig.
– Ember leszel attól, hogy civil ruhát húzol? – kérdezte Reuter.
– Nyilván. Mi más lennék?
– Hallod? – fordult Reuter Graeberhez. – Egyszerű az élet, ha egyszerűen veszed. Hoztál ide civil ruhát?
– Nem. A Hakenstrasse omladékai alatt vannak.
– Adhatok kölcsön, ha akarod.
Graeber kinézett az ablakon a kaszárnya udvarára. Néhány szakasz gyakorlatozott ott: tölteni, biztosítani, kézigránátot hajítani, tisztelegni.
– Milyen ostobaság – mondta. – Odakint azt képzeltem, hogy elsőnek ezt az átkozott egyenruhát hajítom a sarokba, csak érjek haza, tüstént civilbe öltözöm – s most már ez is mindegy.
– Egész közönséges laktanyatöltelék vagy – jelentette ki a kártyás, és egy darabka májpástétomot nyelt le. – Lúdtalpas újonc, aki nem tudja, mi jó neki. Elég baj, hogy mindig azok kapnak szabadságot, akiknek nem való! – Ezzel visszaállt a játékosok közé. Négy márkát nyert tőle Rummel, és reggel a gyengélkedő orvosa frontszolgálatra irta ki, ettől keseredett el. Graeber felállt.
– Hova készülsz? – kérdezte Reuter.
– A városba. Először a postára, aztán tovább keresgélek.
Reuter odébb tette az üres söröspalackot.
– Ne felejtsd el, hogy szabadságon vagy. S ne felejtsd el, hogy nemsokára lejár.
– Azt már nem felejtem el – felelte keserűen Graeber. Reuter óvatosan emelte le pólyázott lábát az ablakdeszkáról, és vigyázva engedte a földre.
– Nem úgy értettem. Tégy meg mindent, amit csak lehet, hogy a szüleidet felkutasd. De ne felejtsd el, hogy szabadságon vagy. Jó idő beletelik, amíg még egyszer kijut neked.
– Tudom. S addig még jó csomó lehetőség nyílik arra, hogy örökre betömjék a fenekem. Ezt is tudom.
– Rendben van – fejezte be Reuter. – Ha ezt tudod, akkor minden rendben.
Graeber az ajtóhoz indult. A kártyázók asztalánál Rummelnek épp a négy legmagasabb lap került a kezébe, s hozzá még az összes ütés.
A lapjában csupa figura volt. Mozdulatlan arccal verte az ellenfeleit.
– Fekete Péter – jelentette be kétségbeesetten az az ember, aki lúdtalpas újoncnak nevezte Graebert. – Mit szólsz, milyen keze van! S még csak nem is örül neki!

–Ernst!
Graeber hátrafordult. Alacsony, köpcös ember állt előtte, körzetvezetői egyenruhában. Egy pillanatig keresgélni kellett az emlékezetében, s akkor ráismert a kerek, rózsás arcra, a mogyorószemekre.
– Binding – mondta. – Alfons Binding!
– Személyesen. Binding sugárzott.
– Ernst, öregem, egy örökkévalóság óta nem láttuk egymást! Honnan kerülsz ide?
– Oroszországból.
– Szabadságon vagy tehát! Ezt meg kell ünnepelnünk! Gyere velem a lakásomra. Nem lakom messze innen. Elsőrangú konyakom van! No de ilyet! Egy régi iskolatárssal találkozni, aki egyenest a frontról jön! Erre inni kell!
Graeber ránézett. Binding néhány esztendeig egy osztályba járt vele, de szinte egészen elfeledte. Csak néhanapján hallott róla, hogy Alfons belépett a pártba, s hogy vitte valamire. Most itt állt előtte boldogan és gondtalanul.
– Gyere, Ernst! – nógatta őt. – Ne légy szamár! Graeber a fejét rázta.
– Nem érek rá.
– De Ernst! Csak egy koccintásra! Erre régi pajtásoknak mindig van idejük!
Régi pajtások. Ernst az egyenruháját nézegette. Binding sokra vitte. De talán épp ezért a segítségére is lehetne a szülei felkutatásában – jutott eszébe hirtelen, épp azért, mert pártmufti.
– Jó, Alfons – egyezett bele. – Egy snapszra.
– Nagyon helyes, Ernst. Gyere, nincs messze.

Binding messzebb lakott, mint ahogy állította. A külvárosban, egy kicsiny, fehér villában, amely békésen és háborítatlanul, magas nyírfák között feküdt, egy kert közepén. A fákon madárfészkek függtek, s valahol víz csobogott.
Binding Graeber előtt lépett be a házba. A folyosón szarvasagancsok sora volt felakasztva, egy vaddisznókoponya s egy medve kitömött feje. Graeber csodálkozva nézett rájuk.
– Ilyen nagy vadász vagy, Alfons?
Binding vigyorgott.
– Gőzöm sincs róla. Soha puskához se értem. Ez mind dekoráció. De jól fest, mi? Olyan germán dolog!
Graebert egy szobába vezette, ahol mindent szőnyegek borítottak. A falon képek lógtak pompás keretben. Körös-körül nagy bőrszékek álltak.
– Mit szólsz a kéglihez? – kérdezte büszkén. – Otthonos, mi?
Graeber bólintott. A párt gondoskodott a tagjairól. Alfons egy szegény tejcsarnokos gyermeke volt. Az apjának nagy erőfeszítésébe került, hogy a fiát középiskolába járassa.
– Ülj le, Ernst. Hogy tetszik a Rubensem?
– Micsodád?
– A Rubens! Az a nagy sonka szemben, a zongora mellett!
Egy nagyon buja, meztelen nő képe volt, amint egy tó partján áll. Aranyszínű haja volt, és pompás hátsója, megcsillant rajta a napfény. „Ez már valami, Böttchernek való" – gondolta Graeber.
– Szép – toldotta meg szóval is.
– Szép? – Binding láthatóan csalódott. – Öregem, ez egész egyszerűen fenséges! Ugyanattól a régiségkereskedőtől, akitől a birodalmi marsall vásárol. Mestermű! Olcsón csíptem el, másodkézből. Nem tetszik neked?
– Dehogynem. Csak nem vagyok műértő. De ismerek valakit, aki belebolondulna, ha láthatná ez a képet.
– Komolyan? Nagy gyűjtő?
– Nem, de Rubens-specialista.
Binding ragyogott a gyönyörűségtől.
– Nagyon örülök, Ernst, igazán nagyon örülök. Sose hittem volna, hogy belőlem még műgyűjtő lesz. De most mesélj arról, hogy vagy, mit csinálsz. S hogy tehetek-e valamit érted? Az embernek megvannak az összeköttetései. – S hamiskásan nevetett.
Graeber, szándéka ellenére, egy cseppet elérzékenyült. Első eset, hogy valaki fenntartás nélkül a segítségét ajánlja.
– Tehetnél értem valamit – mondta. – A szüleim eltűntek. Talán átköltöztették őket, vagy valahol falun vannak. Hogyan juthatnék a nyomukra? Valószínűleg már nincsenek itt a városban.
Binding a kovácsoltvas dohányzóasztalka melletti székbe vetette magát. Csillogó csizmái kályhacsövekként meredeztek előre.
– Nem olyan egyszerű, ha már nincsenek a városban – magyarázta. – Majd utánanézek, mit tehetnék. De néhány napba beletelik. Lehet, hogy tovább is tart. Attól függ, hova kerültek. Mostanság, hiszen láthatod, eléggé a feje tetején áll minden.
– Igen, azt láttam.
Binding felállt, és a szekrényhez lépett. Üveget és két poharat vett elő.
– Először igyunk, Ernst. Eredeti Armagnac. Szinte jobban szeretem, mint a konyakot. Egészségedre.
– Egészségedre, Alfons. Binding újra töltött.
– S hol laksz most? Rokonoknál?
– Nincsenek rokonaink a városban. A laktanyában lakom.
Binding letette a poharát.
– De Ernst, hiszen ez képtelenség! Szabadságon laktanyában! Annyit ér, mint a semmi! Lakhatsz nálam is! Van itt hely elég! Hálószoba fürdőszobával, bombabiztos és minden, amit akarsz.
– Egyedül laksz itt?
– Persze, világos! Csak nem képzeled, hogy megnősültem? Olyan hülye nem vagyok! Az én pozíciómban csőstül jönnek az asszonyok! Én mondom neked, Ernst, már térden csúsztak előttem.
– Komolyan?
– Térden. S méghozzá tegnap. Egy előkelő asszony, vörös hajú, nagyszerű mellekkel, fátyol, bunda, itt, ezen a szőnyegen, úgy öntözte a könnyeivel, mint egy szökőkút, s mindenre hajlandó volt. Azt akarta, hozzam ki az urát a koncentrációs táborból.
Graeber felpillantott.
– Te olyasmit is tudsz?
Binding nevetett.
– Bevinni, azt inkább. De kihozni – nem olyan egyszerű. De ezt az asszonynak természetesen nem mondtam. No hát, mi lesz? Beköltözöl? Láthatod, itt aztán nincs hiba semmiben!
– Igen, azt látom. De most nem költözhetem ide. Mindenfelé a laktanyai címemet adtam meg, ha hírt hoznak a szüleimről. Meg kell várnom, amíg megérkeznek.
– Rendben van, Ernst. Te tudod, mi a helyes. De jusson eszedbe, hogy Alfonsnál mindig otthonra találsz. Az ellátás elsőrangú. Tartalékkal bőven elláttam magam.
– Köszönöm, Alfons.
– Ne hülyéskedj! Mégiscsak iskolatársak voltunk. Segítünk egymáson. Elégszer hagytad, hogy a házi feladatodat lemásoljam. Egyébként emlékszel Burmeisterre?
– A matematikatanárunkra?
– Bizony rá. Az a szamár tehetett róla, hogy a felsőben kicsaptak az iskolából. A Lucie Edler-ügy miatt. Nem emlékszel rá?
– Dehogynem – felelte Graeber. Pedig nem emlékezett.
– Öregem, annak idején könyörögtem neki, hogy ne jelentsen fel! Minden hiába, a pokolfajzat engesztelhetetlen volt, morális kötelesség, s ami még ehhez tartozik. Az apám akkor majd agyonvert. Burmeister – ízlelgette a nyelvével Alfons a nevet. – Annak visszafizettem, Ernst! Fél év koncentrációs tábort szereztem neki. Látnod kellett volna, ahogy kijött! Feszesen állt előttem, s majd becsinált a gatyájába, amikor meglátott. Ő megnevelt engem, hát én alaposan visszaadtam a nevelését. Jó vicc, mi?
– Igen.
Alfons nevetett.
– Az ilyesmi könnyít az ember lelkén. Ez a szép a mi mozgalmunkban, hogy ilyen lehetőségeket nyújt. – Észrevette, hogy Graeber feláll. – Már elmész?
– Mennem kell. Sehogy sincs nyugtom.
Binding bólintott. Az arca ünnepélyes lett.
– Megértem, Ernst. S rettenetesen sajnálom. Hiszen tudod, ugye?
– Igen, Alfons – Graeber tudta, még mi következik, s megpróbálta rövidre fogni. – Majd benézek hozzád néhány nap múlva.
– Gyere holnap délután. Vagy estefelé. Fél hat tájban.
– Jó, akkor holnap. Úgy fél hat tájban. Mit gondolsz, tudsz már addigra valamit?
– Talán. Majd meglátjuk. Egy snapszot mindenesetre megihatunk. Egyébként, Ernst, jártál már a kórházakban?
– Igen.
Binding bólintott.
– És – persze, csak a biztonság kedvéért – a temetőkben?
– Nem.
– Menj el oda is. Csak a biztonság kedvéért. Nagyon sokan vannak ott, akiket még nem jelentettek.
– Holnap odamegyek.
– Helyes, Ernst. – Binding láthatóan megkönnyebbült. – S holnap hosszabb időre gyere. Nekünk, régi iskolatársaknak, össze kell tartanunk. Nem is hiszed, milyen magányos lesz az ember olyan poszton, ahol én vagyok. Mindenki akar valamit az embertől.
– Én is kértem tőled.
– Az egészen más. Úgy értem, kedvezményeket.
Binding felemelte az üveg Armagnacot, tenyerének egyetlen mozdulatával belenyomta a dugót, s átnyújtotta Graebernek. – Tessék, Ernst! Vidd magaddal! Finom snapsz. Biztos jól jön neked. Várj egy pillanatra! – Kinyitotta az ajtót. – Kleinertné! Egy darab papirost! Vagy egy zacskót!
Graeber a kezében tartotta az üveget.
– Erre nincs szükség, Alfons...
Binding szelesen leintette.
– Vidd csak! Az egész pincém ezzel van tele! – Átvette a zacskót, amit a házvezetőnője hozott, s becsomagolta az üveget. – Minden jót, Ernst! És mindig fel a fejjel! Viszontlátásra, holnap.

Graeber a Hakentsrasséra ment. Alfons némiképp lehengerelte. „Egy körzetvezető – gondolta. – Az első ember, aki fenntartás nélkül segíteni akar rajtam, lakást és ennivalót ajánl fel – éppen egy nagymufti!" Az üveget a kabátzsebébe csúsztatta.
Kora este volt. Az égbolt, akár a gyöngyház, a fák tisztán rajzolódtak ki a világos háttér előtt. A romok között kéken csüngött az alkonyat.
Graeber megállt a kapu előtt, ahol a romfaliújság lógott. Az ő hirdetése hiányzott. Először azt hitte, hogy a szél tépte le, de akkor a rajzszögeknek ott kellene lenniök. Pedig azok is hiányoztak. Valakinek el kellett vinnie a cédulát.
A vér nyomban a szívébe szökött, érezte. Gyorsan végigböngészte az ajtót valami hír után. De semmit se talált. Akkor átszaladt a szülei házához. A második cédula ott feküdt a kövek között. Kitépte onnan és megvizsgálta. Senki sem nyúlt hozzá. S üzenet sem állt rajta.
Tanácstalanul egyenesedett fel, és körülnézett. S messze a távolban, az utcán, mintha valami fehér zászlócskafélét látott volna meglibbenni a szélben. Utánaszaladt. Az ő cédulája volt. Valaki letépte. A szélén pedig kicirkalmazott kézírással ez állt: Ne lopj! Először nem tudta, mire vélje. Akkor rájött, hogy hiányzik a két rajzszög, s hogy az anya felhívását, ahonnan ő elvette, ismét négy rajzszög tartja. Az anya visszaszerezte a tulajdonát, őt pedig kioktatta.
Két könnyű kő után nézett, céduláját az ajtó közelében a földre helyezte, s a köveket használta nehezékül. Ezután visszament a szülei házahoz.
Megállt a romok előtt, és felpillantott. A zöld párnás szék hiányzott. Valakinek azt is el kellett vinnie. Ott, ahol a szék állt, néhány újság meredt elő a törmelék közül. Graeber felmászott, és kitépte a lapokat. Régi újságok voltak, tele győzelmekkel és nagy nevekkel, sárgák, szakadozottak, piszkosak. Félredobta mind, s tovább keresgélt. Kisvártatva egy könyvecskére lelt – nyitva, sárgán és foszladozva két gerenda közé szorult, mintha valaki felcsapta volna. Graeber kihúzta, és ráismert. Egy iskolakönyv, az övé volt valaha. Előrelapozott, s az első oldalon rábukkant halvány ceruzával írott nevére. Akkor jegyezhette be bizonyosan, tizenkét vagy tizenhárom éves korában.
A hittanórák katekizmusa volt ez. Kérdéssel és a megfelelő válaszokkal százszámra teli könyv. Pacnik tarkították az oldalakat, egyes helyeken pedig bejegyzések, melyeket ő írt oda. Szórakozottan bámult rájuk. Egy szempillantásra minden inogni kezdett, s ő nem tudta, mi inog, a lerombolt város a csendes, gyöngyházszínű égbolttal, vagy pedig kezében a kicsiny, sárga könyv, melynek az emberiség minden kérdésére volt egy válasza.
Félrerakta a könyvet, és tovább keresgélt. De semmit se talált – egyetlen könyvet sem, vagy akármit a szülei lakásából. Valószínűtlen is volt; a második emeleten laktak, a holmijuknak sokkal lejjebb kell rejtőznie a törmelék alatt. A katekizmust a véletlen repíthette fel a levegőbe a robbanásnál, s aztán, minthogy könnyű volt, lassan szállhatott alá. Mint egy galamb, gondolta Graeber, egy magányos, fehér galamb, a biztonság és a béke galambja, tele kérdésekkel és világos válaszokkal, a tűz és füst és fulladás, a sikoltások és a halál éjszakájában.
Egy ideig még ott üldögélt a romokon. A meginduló esti szél a könyv oldalait lapozgatta, mintha láthatatlanul olvasgatna benne valaki. Isten könyörületes, az állt benne, mindenható, mindentudó, bölcs. Végtelen jóságos és igazságos...
Graeber a Bindingtől kapott Armagnac-palack után kotorászott. Kinyitotta, s húzott belőle. Aztán lemászott az utcára. A katekizmust nem vitte magával.

Besötétedett. Fény sehonnan se világított. Graeber átvágott a Karlsplatzon. Az óvóhely sarkán majd fellökött valakit. Egy fiatal tisztet, aki nagyon sietve jött arra.
– Vigyázzon! – mordult rá a hadnagy bosszúsan.
Graeber ránézett.
– Igazad van, Ludwig – vágta rá. – Legközelebb majd vigyázok.
A hadnagy visszabámult rá. Aztán széles vigyor ült ki az arcára.
– Ernst, te vagy az?
Ludwig Wellmannba ütközött.
– Mit csinálsz itt? Szabadságon? – kérdezte tőle a másik.
– Igen. És te?
– Már befejeztem. Épp utazom vissza. Ezért sietek annyira.
– S hogy telt?
– Hát, így meg úgy! Hisz tudod! Legközelebb már másképp csinálom. Szót se szólok senkinek, s elutazom bárhová, csak ne haza!
– Miért?
Wellmann fintort vágott.
– A családom, Ernst! A szülők! Egyszerűen nem megy! Tönkreteszik az egész szabadságodat! Mióta vagy itthon?
– Négy napja.
– Jól vigyázz! Rájössz még te is!
Wellmann megpróbált rágyújtani egy cigarettára. A szél elfújta a gyufát. Graeber az öngyújtóját kattintotta oda. A fény egy pillanatra megvilágította Wellmann sovány, energikus arcát.
– Még mindig gyereknek nézik az embert – panaszkodott, és kifújta a füstöt. – Ha el akarok tűnni egyik este, rögtön csupa szemrehányó tekintet vesz körül. Csak velük szabad eltölteni az időt. Anyámnak én még mindig tizenhárom éves vagyok. A szabadságom első felét azon sírta át, hogy megjöttem – a második felét, hogy el kell mennem. Mit csinálhatunk ilyenkor?
– S az apád? Ő mégiscsak katona volt az első háborúban.
– Azt már elfelejtette. Legalábbis részben. Az öregemnek én hős vagyok. Büszke a bádoggyűjteményemre.
Örökké velem akart mutatkozni. Megható vénember az őskor homályából. Nem értenek már minket, Ernst. Ügyelj, nehogy veled is ezt csinálják!
– Majd vigyázok – válaszolta Graeber.
– Jót akarnak. Csupa gondoskodás és szeretet mind, de épp ez a szörnyű. Semmit se tehetsz ellene. Mindjárt érzéketlen gonosztevőnek látod saját magadat is.
Wellmann egy lány után nézett, akinek világos harisnyája megvillant a szeles alkonyaiban.
– De a szabadságod aztán rámegy erre! – folytatta. – Én csak annyit tudtam elérni, hogy leglább a pályaudvarra ne kísérjenek ki. De nem vagyok benne biztos, hogy nem lesznek-e mégis ott! – Nevetett. – Az elején kell jól bevezetned, Ernst! Legalább esténként pucolj el! Találj ki valamit. Valamiféle tanfolyamot! Szolgálatot! Különben úgy jársz, mint én, eltöltheted a szabadságodat, mint valami gimnazista.
– Azt hiszem, velem ez nem fordulhat elő.
Wellmann kezet rázott Graeberrel.
– Reméljük! Akkor több szerencséd lesz, mint nekem! Voltál már a suliban?
– Nem.
– Ne is menj! Én voltam. Nagy hiba volt. Csak hányingert kapsz. Az egyetlen tisztességes tanárt kirúgták. Pohlmannt, aki hittant tanított. Emlékszel még rá?
– Persze. Sőt, fel is kell keresnem őt.
– Csak óvatosan. Feketelistán van. Inkább fütyülj az egészre. Az ember sohase térjen vissza sehova. No, minden jót, Ernst. A mi rövid, de dicsőséges életünkre, mi?
– Igen, Ludwig. Ingyenes ellátás, külföldi tartózkodás és állami temetés.
– Szép kilátások! Isten tudja, mikor találkozunk újra! – Wellmann felnevetett, és eltűnt a sötétben.
Graeber továbbsétált. Nem tudta, mihez kezdjen. A város sötét volt, mint a sír. Ma már nem kutathat tovább, s megértette, hogy türelemmel kell lennie. Iszonyodott a hosszú estétől. A laktanyába még nem akart visszamenni, ahhoz a néhány ismerőséhez éppígy nem. Zavart részvétüket nem bírta elviselni, és tudta, hogy örülnek, amikor ismét elbúcsúzik tőlük.
A házak bomba tépte tetejét bámulta. Mire is számított? Valami front mögötti szigetre? Otthonra, biztonságra, menedékre, vigaszra? Talán. De a remény szigetei már régen némán elsüllyedtek az értelmetlen halál egyhangúságában, a tűzvonalakat áttörték, s a háború mindenhová behatolt. Mindenhová, még az agyakba és a szívekbe is.
Egy mozi mellett vitt el az útja, és betért. A teremben nem volt olyan sötétség, mint az utcán. Még mindig kellemesebb volt itt ülni, mint a sötét városban kóborolni vagy leülni valamely kocsmában, ahol úgyis leissza magát.

Tizenegyedik fejezet

A temető napfényben fürdött. Graeber látta, hogy az egyik kaput bombatalálat érte. Néhány fejfát és gránit sírkövet az útra és más sírokra dobott a robbanás. A szomorúfüzeket kitépte, a gyökerek ágaknak látszottak, s az ágak hosszú, kanyargós, zöld gyökereknek. Mintha különös növények volnának, melyeket egy föld alatti tenger moszatvilága vetett felszínre. A kibombázott halottak csontjait nagyjából újra összeszedték, s takaros halomba tornyozták; csak régi, korhadó koporsók apróbb szilánkjai akadtak fenn a fűzfaágakon. Koponya nem kallódott sehol. A kápolna mellett fészert tákoltak. Egy felügyelő és két temetőőr dolgozott odabenn. A felügyelő izzadt. Legyintett, amikor meghallotta, hogy Graeber mit akar.
– Nincs időnk, ember! Tizenkét temetés van még ebédidőig. Úristen, honnan tudhatnánk, hogy a maga szülei itt fekszenek-e? Többtucatnyi sírunk van, sírkő és név nélkül. Nagyüzem lett ez itt már! Hogyan tudhatnánk valamit bárkiről is?
– Lajstromot nem vezetnek?
– Lajstromot – válaszolta keserűen a felügyelő, és a két őrhöz fordult. – Lajstromot akar látni, hallottátok? Lajstromokat! Tudja-e, hány hulla fekszik még kint eltemetetlen? Kettőszáz. Tudja-e, hogy a legutolsó légitámadásnál hányat szállítottak ide? Ötszázat. S hányat az azelőtti bombázásnál? Háromszázat. S csak négy nap volt közte. Hogyan bírjuk így az iramot? Erre nem vagyunk berendezkedve. Kotrógépre lenne szükség sírásók helyett, hogy elintézhessük a még kint fekvőket. S ki tudná megmondani, mikor jön a következő támadás? Ma éjszaka? Holnap? S még lajstromot akar!
Graeber nem válaszolt. Egy csomag cigarettát vett elő a zsebéből, s az asztalra tette. A felügyelő és segédei egy pillantást váltottak. Graeber várt egy másodpercet. Akkor még három szivart tett hozzá. Apjának hozta Oroszországból.
– Hát rendben van – mondta a felügyelő. – Megtesszük, ami tőlünk telik, írja fel a nevüket. Egyikünk majd érdeklődik a temető irodájában. Eközben megtekintheti a halottakat, akik még nincsenek felvéve. Szemben, a templomfalnál fekszenek a sorok.
Graeber átment oda. Némelyik halottnak neve, koporsója, hordágya, szemfedőjé és virága is volt, másokat csak fehér lepedő takart. Elolvasta a neveket, felemelte a lepedőt azokról, akiknek nem volt nevük, s aztán átment az ismeretlenek sorához – ezek egy keskeny szükségfedél alatt hevertek egymás mellett a fal hosszában.
Egyiknek-másiknak lefogták a szemét, a kezét összekulcsolták, a legtöbb azonban úgy feküdt ott, ahogy rátaláltak, s csak a karját hajították rá a testére, s a lábát egyenesítették ki, hogy kevesebb helyet foglaljon el.
Hallgatag emberek menete haladt el előttük. Előregörnyedve méregették a sápadt, merev arcokat, s a hozzátartozóikat kutatták.
Graeber beállt a sorba. Néhány lépésre előtte egy halott mellett hirtelen földre rogyott egy asszony, és könnyekben tört ki. A többiek némán kerülték meg, s mentek tovább előrehajolva, olyan feszült arccal, mely szinte már üres volt, csak egyetlen kifejezés ült rajta, a riadt várakozás. Csupán amikor a sor végéhez értek, akkor rajzolódott rá a nyugtalan, titkolt remény halvány fénye, s látható volt, ahogy szemléjük befejeztével fellélegeztek.
Graeber visszament a pajtához.
– A kápolnát is megnézte? – kérdezte a felügyelő.
– Nem.
– A súlyosan megcsonkultak vannak ott. – A felügyelő Graeberre nézett. – Jó idegek kellenek oda. De hát maga katona.
Graeber bement a kápolnába. Majd ismét visszajött. A felügyelő kint álldogált.
– Szörnyű, ugye? – Fürkészőn nézett Graeberre. – Már sokan összecsuklottak ott – magyarázta.
Graeber nem válaszolt. Annyi halottat látott már életében, hogy számára ez nem jelentett semmi különöset. Még az a körülmény sem, hogy itt civilekről, asszonyokról és gyermekekről volt szó. Épp eleget látott ilyet is, s a sebesülések az oroszoknál, franciáknál és hollandusoknál sem voltak enyhébbek, mint ezeknél itt.
– A temetkezési hivatalnál nincsenek bejegyezve – közölte vele a felügyelő. – De van még a városban két nagy hullagyűjtő. Járt már ott?
– Igen.
– Azoknak van még jegük. Jobban látták el őket mindig is, mint minket.
– Túlzsúfoltak.
– Igen, de fagyasztanak. Nálunk nem. S egyre melegebb és melegebb lesz. Ha gyors egymásutánban még néhány támadás következik, és ehhez még napsütés, kész katasztrófa. Akkor át kell térnünk a tömegsírokra.
Graeber bólintott. Nem értette, miért lenne ez katasztrófa. Katasztrófa az, ami a tömegsírokhoz vezetett.
– Megszakadásig dolgozunk – magyarázta a felügyelő. – Annyi sírásóval, amennyit csak felvehetünk, de még így is elég kevés. Elavult ez a technika a mi korunkban. S mindennek tetejébe még a vallási előírások.
Gondterhelt pillantást vetett a falon túlra. Aztán kurtán intett Graebernek, s visszament a fészerbe – a halál kötelességtudó, ügybuzgó hivatalnoka.
Graebernek várakoznia kellett néhány percet; két halottas menet torlaszolta el a kijáratot. Még egyszer körülnézett. Papok imádkoztak sírok felett, rokonok és barátok álltak friss hantok kürül, hervadó virágok és friss föld szaga áradt, madarak énekeltek, a keresgélők menete vándorolt szüntelen a falak mentén, sírásók forgatták lapátjaikat félig ásott gödrökben, kőfaragók és temetkezési ügynökök tébláboltak mindenfelé – a holtak birodalma volt a legelevenebb az egész városban.

A korán alkonyodó kertből fehéren emelkedett Binding kis házacskája. A pázsiton madárfürdő, benne víz csobogott. Az orgonabokrok előtt nárciszok és tulipánok virágoztak, s a nyírfák alatt márvány lányalak villogott.
A gazdasszony nyitott ajtót. Ősz hajú asszony volt, nagy, fehér kötényt viselt.
– Graeber úr, ugyebár?
– Igen.
– A körzetvezető úr nincs idehaza. Fontos pártgyűlésre kellett mennie. De üzenetet hagyott önnek.
Graeber követte az asszonyt a házba, az agancsok és képek közé. A Rubens egymaga világított az alkonyatban. A kovácsoltvas dohányzóasztalkán egy becsomagolt üveg állott. Mellette egy levél. Alfons azt írta, hogy még nem sokat tudott meg, de a városban Graeber szüleit sehol sem tartják nyilván a halottak vagy a sebesültek között. Valószínűleg evakuálták őket, vagy elköltözködtek. Graeber holnap meglátogathatná. A vodkával ma este azt ünnepelje meg, hogy olyan távol van Oroszországtól.
Graeber a zsebébe csúsztatta az üveget és a levelet. A házvezetőnő az ajtónál állt.
– A körzetvezető úr szívélyes üdvözletét küldi.
– Üdvözölje, kérem, őt is a nevemben. Mondja meg neki, holnap újra eljövök. És nagyon köszönöm az üveget. Nagyon jól jön.
Az asszony anyásán mosolygott.
– Örülni fog neki. Olyan jó ember.
Graeber a kerten keresztül távozott. „Jó ember – gondolta. – De vajon jó volt-e Burmeister matematikatanárhoz is, akit koncentrációs táborba juttatott? Valószínűleg mindenki jóságos bizonyos emberekhez. Másokhoz pedig épp ellenkezőleg."
A levél és a palack után nyúlt. „Ünnepelni – gondolta. – Mit? A reményt, hogy a szülei nem haltak meg? S kivel? A laktanya negyvennyolcas szobájával?" Belebámult a kékessé mélyülő alkonyatba. Elvihetné a palackot Elisabeth Kruséhez. Éppoly jól jönne neki is. Saját használatára még maradt az Armagnacból.

A piszkos arcú asszony nyitott ajtót.
– Kruse kisasszonyt keresem – jelentette ki Graeber határozottan, s be akart lépni mellette.
– Kruse kisasszony nincs itthon – válaszolta. – Ezt magának tudnia kellene.
– Miért kellene ezt nekem tudnom?
– Hát nem mondta meg magának?
– Elfelejtettem. Mikor jön haza?
– Hétkor.
Graeber nem számított arra, hogy Elisabeth nem lesz otthon. Azon tűnődött, hogy ott hagyja-e a vodkát, de ki tudja, mit sütne ki ebből a besúgó? Talán még ő inná meg egyedül.
– Jó, akkor majd visszajövök – vetette oda Graeber. Határozatlanul állt meg az utcán. Az órájára nézett. Nemsokára hat. Ez az este megint hosszan és sötéten terült elébe. Ne feledd, hogy szabadságon vagy – tanítgatta Reuter. Nem felejtette el, de ez önmagában még nem sokat segített.
A Karlsplatzra ment, és az ágyások között leült egy padra. A légoltalmi óvóhely vaskosan lapult amott, mint valami óriási varangy. Óvatos emberek árnyként suhantak be rajta. Sötétség bugyogott fel a bokrok közül, s felitta az utolsó fénycsíkot is.
Graeber nyugodtan ült a padon. Egy órával ezelőtt még eszébe se jutott, hogy Elisabethet viszontlássa. Ha itthon találja, valószínűleg odaajándékozza a vodkát és továbbindul. De most, hogy nem találta meg a lányt, türelmetlenül várta a hét órát.

Elisabeth nyitott ajtót.
–Rád igazán nem számítottam – mondta meglepetten Ernst. – A sárkányra vártam, aki a bejáratodat őrzi.
– Lieserné nincs itthon. Nőszövetségi gyűlésre ment.
– A lúdtalpbrigádba. Természetesen. Oda is való! – Graeber körülnézett. – Mindjárt másképp fest minden, hogy nincs itt.
– Kivált azért, mert az előszobában ég a lámpa – felelte Elisabeth. – Mindjárt felcsavarom, ha kiteszi a lábát.
– S ha itthon van?
– Ha itthon van, takarékoskodunk. Hazafiságból. Az ember sötétben ül.
– Pontosan – vágta rá Graeber. – Így vagyunk jó fiúk. – Előhúzta zsebéből az üveget. – Egy kis vodkát hoztam neked. Egy náci körzetvezető pincéjéből való. Iskolatársi ajándék.
– Neked ilyen iskolatársaid vannak?
– Igen. Amilyen kényszerbérlőid neked.
Elisabeth felnevetett, és kezébe vette az üveget.
– Dugóhúzót kell előhalásznom valahonnan.
Graeber előtt ment ki a konyhába. Fekete pulóvert visel – látta meg Ernst – , s hozzá szűk, fekete szoknyát. A haját vastag, élénkpiros pamutfonállal fogta össze a tarkóján. Széles, erős válla volt és keskeny csípője.
– Nem találok semmiféle dugóhúzót – mondta a lány, és belökte a fiókot. – Lieserné, úgy látszik, nem iszik.
– Pedig külsőre mintha mást se csinálna. De nincs is szükségünk dugóhúzóra.
Graeber a kezébe vette az üveget, nyakáról lekaparta a lakkot, s erős ütéssel kétszer a combjához veregette a palackot.
A dugó kipattant.
– Katonáéknál így csinálják – magyarázta. – Poharad van? Vagy igyunk üvegből?
– Van pohár a szobámban. Gyere.
Graeber követte. Hirtelen megörült annak, hogy eljött. Már nagyon félt, hogy még egy estét kell egyedül átüldögélnie.
Elisabeth két vékony falú borospoharat vett le egy beépített könyvespolcról. Graeber körülnézett. Nem ismert rá a szobára. Egy ágy, néhány szék zöld huzattal, könyvek, egy biedermeier íróasztal – az egész régimódi és barátságos benyomást tett. Emlékezetében rendetlenebbnek, kuszábbnak őrizte. „A szirénák sivítása tette – gondolta. – A zaj mindent felforgatott. Elisabeth is egészen más, mint akkor volt. Más, de cseppet sem régimódi vagy barátságos."
A lány odafordult hozzá.
– Tulajdonképpen mióta nem találkoztunk?
– Száz esztendeje. Akkor még gyerekek voltunk, s nem volt háború.
– És most?
– Megöregedtünk, az öregek tapasztalata nélkül. Öregek, cinikusak és hitetlenek vagyunk, és olykor szomorúak. De nem sokszor.
Elisabeth rámeredt.
– Igaz ez?
– Nem. De mi hát az igazság. Te tudod?
Elisabeth a fejét rázta.
– Muszáj-e mindig mindennek igaznak lennie? – kérdezte aztán.
– Valószínűleg nem. Miért?
– Nem tudom. De talán kevesebb háború lenne, ha nem lenne mindenkinek oly égető a saját igazáról meggyőzni a másikat.
Graeber nevetett. Nagyon furcsán hatott, ahogy a lány ezt kimondta.
– Türelem – válaszolta Graeber. – Ez az, ami hiányzik, ugye?
Elisabeth bólintott. Graeber fogta a poharakat, és színültig töltötte.
– Erre iszunk. A körzetvezető, aki nekem ezt az üveget küldte, ugyan bizonyosan nem erre gondolt. De épp azért.
Ernst kiürítette a poharát.
– Akarsz még eggyel? – kérdezte.
Elisabeth egy cseppet megrázkódott.
– Igen – mondta aztán.
Graeber töltött, majd az asztalra tette az üveget. A vodka erős volt, világos és tiszta. Elisabeth letette a poharát.
– Gyere – hívta a fiút. – Megmutatom a türelmesség példaképét.
Keresztülvezette az előszobán, s benyitott egy ajtón.
– Lieserné a nagy sietségben elfelejtette bezárni. Nézd meg az ő szobáját. Ez nem magánlaksértés. Állandóan átkutatja az én szobámat, amikor elmegyek hazulról.
A szoba egyik fele közönséges bútorokkal volt tele. De az ablakkal szemközti falon, egy hatalmas keretben, színes Hitler-kép függött, örökzölddel és tölgyfalevelekkel koszorúzva. Alatta az asztalon, egy horogkeresztes zászlón, fekete bőrbe kötve, dombornyomású arany horogkereszttel a Mein Kampf díszkiadása feküdt. Mindkét oldalán ezüst gyertyatartók, mellettük a Führer fotográfiái – az egyiken: vadászkutyával Berchtesgadenben, a másikon: egy fehér ruhás gyermek, amint virágcsokrot nyújt át neki. Kitüntetések és pártjelvények zárták a sort.
Graebert mindez nem lepte meg különösebben. Látott már nemegyszer hasonlót. A diktátor imádata könnyen vallásba torkollik.
– Itt írja a feljelentéseit?
– Nem, amott, az apám íróasztalán.
Graeber szemügyre vette az íróasztalt. Ódivatú bútordarab, magas tetejű, redőnyös.
– Állandóan zárva tartja – jegyezte meg Elisabeth. – Nem lehet belekukkantani. Már sokszor megpróbáltam.
– Apádat ő jelentette fel?
– Nem tudom biztosan. Elvitték, és azóta semmit se hallottam róla. Az asszony akkor már itt lakott a gyerekével. Csak egy szobája volt. Amikor apámat elvitték, ő kapta meg a másik két szobát is.
Graeber megfordult.
– Azt gyanítod, hogy ezért tette?
– Miért ne? Sokszor kevesebbért is megteszik.
– Igaz. De ebből az oltárból az látszik, hogy az asszony a lúdtalpas brigád fanatikusai közé tartozik.
– Ernst – mondta Elisabeth keserűen –, komolyan azt hiszed, hogy a fanatizmus soha nem jár együtt a személyes érdekkel?
– Dehogynem. Sőt gyakran. Furcsa, hogy az ember mindig elfelejti! Vannak közhelyek, amiket itt vagy ott megtanul az ember, és elismétli anélkül, hogy végiggondolná. A világ nincs címekre és fiókokra felosztva. Az ember pedig még annyira sem. Ez a mérges kígyó valószínűleg szintén szereti a gyerekét, az urát, a virágokat s minden nemeset ebben az életben. Megtudott valamit, hogy apádat besúgta, vagy csak kitalált?
– Az apám jólelkű és meggondolatlan volt, és már régóta gyanús. Nem mindenki tud hallgatni, ha egész nap pártbeszédeket hall a saját otthonában.
– S mégis, nem tudod, mit mondhatott?
Elisabeth vállat vont.
– Már nem hitt abban, hogy Németország megnyeri a háborút.
– Ebben már sokan nem hisznek.
– Te sem?
– Én sem. S most gyerünk innen! Különben meglep itt a sátán, s ki tudja, mit művel akkor!
Elisabeth idegesen nevetett.
– Nem lephet meg. Bereteszeltem a folyosóra nyíló ajtót. Nem tud bejönni.
Az ajtóhoz ment, és visszahúzta a reteszt. „Hála Istennek – gondolta Graeber. – Ha már Elisabethből mártír lett, legalább óvatosan, kevés aggállyal lett az."
– Olyan szag van itt, mint a temetőben – gúnyolódott. – Biztos attól az átkozott hervadt tölgyfalevéltől. Gyere, igyunk valamit.
Színültig töltötte a poharakat.
– Most már tudom, miért érezzük öregnek magunkat – tűnődött Ernst. – Mert túl sok szennyet láttunk, piszkot, melyet olyan emberek kavartak, kik öregebbek nálunk, s akiknek okosabbaknak kellene lenniök.
– Én nem érzem öregnek magam – válaszolta Elisabeth.
A fiú végigmérte. Mindennek látszott, csak öregnek nem.
– Örülj neki – vágott vissza.
– Fogolynak érzem magam – panaszkodott a lány. – S ez rosszabb az öregségnél.
Graeber az egyik biedermeier székbe ült.
– Ki tudja, hogy ez az asszony nem folytatja-e még a besúgást – mondta. – Talán magának akarja az egész lakást. Miért várod meg ezt? Költözz el! A jogra te nem számíthatsz, ezt csak tudod.
– Igen, azt tudom. – Elisabeth hirtelen nyakasnak és gyámoltalannak látszott. – Ez afféle babona nálam – tette hozzá elgyötörten és sietősen, mint aki már százszor is elmondta magának ezt az érvet. – Azt képzelem, ha itt maradok, hazatér az apám. Ha elmegyek, mintha őt hagynám el. Érted?
– Ezt nem kell megérteni, így van, és kész. Még ha értelmetlenség is.
– Akkor jó.
A pohara után nyúlt, és felhajtotta. Kint kulcs csikordult.
– Megjött – bökte ki Graeber. – Ez rövid volt. Úgy látszik, nem tartott sokáig a gyűlés.
Az előszobából hangzó léptekre füleltek. Graeber a gramofonra pillantott.
– Csak indulóid vannak? – kérdezte.
– Nem. De az indulók hangosak. S néha a harsogó csendet csak hangoskodással űzheted el.
Graeber ránézett.
– Szép dolgokról csevegünk! Az iskolában azt tanították, hogy az élet romantikus korszaka az ifjúság.
Elisabeth nevetett. Az előszobában valami a padlóra esett. Lieserné káromkodott. Majd ajtó csapódott.
– Égve hagytam a villanyt – suttogta Elisabeth. – Gyere, menjünk el valahová. Néha mégsem bírom ki. S beszéljünk valami másról.
– Hová? – kérdezte meg odakint Graeber.
– Nem tudom. Akárhová.
– Van a közelben kávéház, kocsma vagy mulató?
– Nem akarok rögtön négy fal közé menni. Sétáljunk egy kicsit.
– Rendben van.
Az utcák üresek voltak, a város sötét és csendes.
Végigmentek a Marienstrassén, át a Karlsplatzon, s aztán keresztül a hídon, az óvárosba. Egy idő múltán oly valószínűtlennek éreztek mindent, mintha kihalt volna az élet, s ők volnának az utolsó emberpár. Házak és lakások mellett mentek el, de ha jártukban az ablakra pillantottak, hogy egy szobát lássanak, széket, asztalt, az élet jeleit, mit se láttak, csak a holdvilág csillogását az ablaktáblán, s mögötte fekete függönyt vagy elsötétítő papírt. Mintha az egész város gyászolna, egy végtelen halottasházban, feketébe öltözve, koporsóba zárt lakásokkal, csupa halottvirrasztó.
– Mi történt? – kérdezte Graeber. – Hol vannak az emberek? Ma még nagyobb a csönd, mint máskor.
– Valószínűleg lakásaikba húzódtak. Néhány napja már nem kaptunk légitámadást. Ezért nem mernek kimozdulni. Várják a következőt. Mindig így van. Csak közvetlenül a támadás után jönnek ki többen az utcára.
– Már itt is kialakult szokások vannak, mi?
– Igen. S nálatok kint a fronton nem?
– De.
Egy romokban heverő utcához értek. Felhőfoszlányok húztak el az égen, villódzó fényben. A romok között holdkóros tengeri szörnyekként ide-oda imbolyogtak az árnyak. Ekkor porceláncsörömpölést hallottak.
– Hála Istennek! – kiáltott fel Graeber. – Ott emberek esznek. Vagy kávét isznak. Mindenesetre élnek.
– Valószínűleg kávéznak. Ma lehetett kapni egy keveset, méghozzá jó kávét. Bombakávét.
– Bombakávé?
– Igen, bombakávé avagy romkávé, így nevezték el. Külön fejadag, amit súlyos bombatámadások után osztanak. Néha még cukor vagy csokoládé, vagy egy csomag cigaretta is jár hozzá.
– Éppúgy, mint a harctéren. Támadás előtt pálinka vagy dohány. Tulajdonképpen nevetséges, ugye? Kétszáz gramm kávé egyórányi halálfélelemért.
– Száz gramm.
Továbbsétáltak. Egy idő múltán Graeber megállt.
– Elisabeth, ez így még vigasztalanabb, mint otthon ülni. Magunkkal kellett volna hoznunk a vodkát! Nagyon innék egy snapszot! Neked is jót tenne! Hol van erre kocsma?
– Nem megyek kocsmába. Ott éppúgy be van zárva az ember, mint a pincében. Mindenütt félhomály, és az ablakok besötétítve.
– Akkor menjünk a kaszárnyába. Van ott még egy üvegem. Lehozom, s megihatjuk a szabadban.
– Jó.
A csendben kocsizörgésre lettek figyelmesek. Nyomban utána egy lovat láttak ügetni. Nyugtalan volt az állat, visszahőkölt az árnyaktól, s a sápadt fényben kísértetiesen hatott vad szemével, tágra nyitott orrlikaival.
A kocsis megrántotta a gyeplőt.
A ló felágaskodott. Habzott a szája. Nekik a romokra kellett felmászni, hogy utat engedjenek a kocsinak. Elisabeth gyorsan felugrott a törmelékre, épp jókor, hogy a ló el ne gázolhassa; egy pillanatra úgy látszott, mintha a fújtató állat hátára akarna ugrani, s elvágtatni vele, de aztán magányosan állt ott, a szétzilált égbolt üres messzesége előtt.
– Úgy látszott, mintha rá akartál volna ugrani, hogy ellovagolj – gúnyolódott Graeber.
– Ha lehetne! De hová? Mindenütt háború van.
– Ez igaz. Mindenütt. Még az örök béke honában is – a Csendes-óceánon és Indiában. Sehová se menekülhetnénk.
A laktanyához értek.
– Várj meg, Elisabeth. Hozom az italt. Nem tart sokáig.
Graeber átment a laktanyaudvaron, és fel a visszhangzó lépcsőkön a negyvennyolcas szobába. A helyiség remegett a sok bentlakó horkolásától. Az asztalon egy beernyőzött lámpa égett. A kártyázók még ébren voltak. Reuter mellettük ült, és olvasott.
– Hol van Böttcher? – kérdezte Graeber.
Reuter becsukta a könyvét.
– Azt üzeni, hogy semmit se talált. A kerékpárt a falnak vezette és összetörte. Régi mese – egyik bajból lesz a másik. Holnap újra talpalnia kell. Ezért ül ma este a kocsmában, és vigasztalódik. Veled mi történt? Nagyon sápadt a kopoltyúd.
– Semmi. Megyek is mindjárt. Csak magamhoz veszek valamit.
Graeber megtapogatta a hátizsákját. Még Oroszországból hozott egy üveg Genevert s egy palack vodkát. Ehhez még Armagnacja is volt, amit Bindingtől kapott.
– Vidd a Genevert vagy az Armagnacot – szólt hozzá Reuter. – A vodka már nincs ott.
– Hogyan?
– Megittuk. Saját jószántadból is felajánlhattad volna. Aki Oroszországból jön, ne játssza a kapitalistát. Juttasson valamit a bajtársainak is! Finom vodka volt.
Graeber elővette a még megmaradt két üvegét. Az Armagnacot zsebre vágta, és átnyújtotta Reuternek a Genevert.
– Igazad van. Tessék, vedd ezt gyógyszernek a köszvényedre. S te se légy kapitalista. Adj valamit a többieknek is.
– Merci! – Reuter a szekrényéhez ugrált, és egy dugóhúzót halászott elő. – Felteszem, hogy a csábítás legprimitívebb formáját tervezed – ingerkedett. – Kábító italok segítségével. Az ember ilyenkor gyakran elfelejti a dugót kihúzni. Pedig leütött üvegnyakkal egykettőre összevágja az ember a pofáját a nagy izgalomban. Nesze, légy elővigyázatos.
– Menj a pokolba! Nyitva az üveg.
Reuter kibontotta a Genevert.
– Honnan szereztél holland snapszot Oroszországban?
– Vettem. Érdekel még valami?
Reuter vigyorgott.
– Nem. Vonulj el az Armagnacoddal, te primitív Casanova, és ne szégyenkezz. Egyhítő körülmények szólnak melletted. Időhiány. Rövid a szabadság, hosszú a háború.
Feldmann felült az ágyában.
– Nincs szükséged óvszerre, Graeber? Akad még a tárcámban. Nekem nem kell. Aki alszik, nem kap vérbajt.
– Ez nem olyan biztos – magyarázta Reuter. – Van, ugyebár, szeplőtelen fogantatás is. De Graeber vadember, tenyészárja, tizenkét makulátlan vérű őssel. Ilyeneknél az óvszer hazaárulás.
Graeber kinyitotta az Armagnacot, húzott egy korttyal belőle, és újra zsebre dugta.
– Átkozottul romantikusok vagytok – válaszolta. – De miért nem törődtök a magatok dolgával?
Reuter legyintett.
– Menj békével, fiam! Felejtsd el az újonckiképzést. Próbálj emberré lenni. Meghalni egyszerűbb, mint élni – kivált nektek, hős fiataloknak, hazánk virágainak!
Graeber egy csomag cigarettát és egy vizespoharat is a zsebébe csúsztatott. Amikor elindult, látta, hogy a kártyaasztalnál még mindig Rummel a nyerő. Egy halom pénz hevert előtte. Az arca mozdulatlan volt, de most cseppekben verejtékezett.
A laktanya lépcsője elhagyatott volt, elhangzott már a takarodó. A folyosók visszhangozták Graeber lépteit. Átvágott a széles térségen. Elisabeth már nem állt a kapunál. Elment, gondolta Ernst. S erre szinte számított. Miért is várná meg őt?
– A hölgy ott vár szemben – közölte az őrszem. – Egyáltalán, hogy jut efféle pali, mint te, ilyen kislányhoz? Ez inkább tiszteknek való.
Graeber meglátta Elisabethet. A falhoz támaszkodva állt. Graeber vállon veregette az őrszemet.
– Új rendelet, fiacskám. Kitüntetés helyett kapja az ember, ha négy évet a fronton töltött. Csupa tábornoklány. Jelentkezz hát gyorsan a tűzvonalba, te ökör. Nem tudod, hogy őrségben tilos a pofázás?
Átment Elisabethhez.
– Ökör vagy te! – kiáltotta utána az őrszem, már-már szelíden.

A laktanya mögötti magaslaton találtak egy padot. Gesztenyefák között állt, az egész városra kilátást nyújtott. Sehol sem világított fény. Csak a folyó csillogott a holdvilágban. Graeber kinyitotta az üveget, és félig töltötte a vizespoharat. Az Armagnac mint a folyékony borostyán csillogott benne. Odanyújtotta Elisabethnek.
– Idd ezt ki – mondta.
Egy kortyot ivott, és visszaadta a poharat.
– Idd csak ki – nógatta a fiú. – Erre való este van. Igyál, amire akarsz, a mi elátkozott életünkre, vagy arra, hogy még életben vagyunk, de hajtsd le. Szükségünk van rá, a halott város után. Úgy látszik, nagyon is szükségünk van rá ma este.
– Jó. Hát iszom – minderre.
Graeber újratöltette a poharat, és maga is ivott. Rögtön melege lett tőle. Azt is érezte, milyen üres a lelke. Ilyet eddig nem érzett. Ez valami fájdalom nélküli, furcsa üresség volt.
Még egyszer félig töltötte a poharat, s körülbelül a felét lehajtotta. Akkor kettejük közé emelte a poharat. Elisabeth felhúzott lábbal, térdét átölelve kuporgott a padon. A gesztenyefa fiatal lombja szinte fehéren csillogott a holdfényben – mintha korai pillangók raja lepte volna el.
– Milyen fekete – mutatott Elisabeth a városra. – Mint egy kiégett szénbánya.
– Ne nézz oda. Fordulj meg. Arra egészen más.
A pad épp a magaslat csúcsán állt, a lejtő lassan ereszkedett a másik oldalon – a földek, a holdsütötte utak, nyárfasorok, egy falusi templom tornya és aztán az erdő és a láthatár szélén a kék hegyek felé.
– Ott a világ minden békessége – mondta Graeber. – Egyszerű, ugye?
– Egyszerű, ha képes rá az ember, hogy megforduljon, s ne is gondoljon a másik oldalra.
– Ezt hamar meg lehet tanulni.
– Te már megtanultad?
– Hát persze – mondta Graeber. – Különben már nem is élnék.
– Szeretném én is megtanulni.
– Már régóta tudod. Az életünk ügyel erre. Onnan vesszük a tartalékot, ahonnan tudjuk. S a veszély nem ismer gyengeséget vagy érzelmességet. – Odanyújtotta a poharat.
– Ez is hozzátartozik? – kérdezte a lány.
– Igen – vágta rá a fiú. – Ma este bizonyosan. A lány ivott, s ő nézte.
– Egy ideig most ne beszéljünk a háborúról? – kérdezte Ernst.
Elisabeth hátradőlt.
– Ne beszéljünk semmiről se.
– Rendben van.
Ültek és hallgattak. Nagy csend volt, s ez a csend lassan elevenedett meg az éjszaka barátságos hangjaitól, melyek nemhogy megtörték, de még el is mélyítették – az enyhe szél, amint az erdő lélegzeteként fuvallt, egy bagoly huhogása, a fű zizegése s a felhők és a fény szüntelen játéka. Megnőtt a csend ereje, szinte megemelkedett, körülfogta őket, és minden lélegzetvételükkel beléjük hatolt, s már a lélegzetük is csenddé változott, lecsillapult és megnyugodott, lágyabb és elnyújtottabb lett, ez a csend nem volt ellenséges, hanem valami távoli, jótékony álom...

Elisabeth megmozdult. Graeber felriadt és körülnézett.
– Mit szólsz ehhez? Elaludtam.
– Én is. – A lány kinyitotta a szemét. Szeme felfogta a szétszórt fényt, és ez nagyon áttetszővé tette. – Már régen nem aludtam így – mondta álmélkodva. – Mindig csak világosságban, reszketve a sötétségtől, a hirtelen ébredések s a riadtság... nem úgy, mint most...
Graeber csendben ült. Nem kérdezett semmit a lánytól. A kíváncsiság elhal olyan időkben, amikor annyi minden történik. Csak azon csodálkozott el némileg, hogy ő maga oly nyugodtan ül ott, s úgy fogja körül a tiszta álom, mint egy víz alatti sziklát, melyen algák hullámzanak. Első alkalommal érzett elernyedést, mióta Oroszországból hazatért. Lágy nyugalom öntötte el, mint egy folyó, amely ezen az éjszakán áradt ki, és a kiszáradt, aszályos földeket egyszerre összefüggő tükörré változtatta.
Elindultak lefelé a városba. Az utca újra körülfogta őket, a régi pernye hideg szaga ismét belengte őket, s az elsötétített, fekete ablakok úgy kísérték a két fiatalt, mint a ravatalok hosszú sora. Elisabeth borzongott.
– Azelőtt csupa fény volt minden ház és utca, s ezt természetesnek vettük. Megszokta már az ember. S csak ma tudjuk, mi is volt az...
Graeber felnézett. Tiszta, felhőtlen volt az ég. Szép éjszaka – a repülőknek. Ő már túl világosnak is találta, épp ezért.
– Szinte mindenütt így van Európában – mondta. – Csak még Svájcban ragyog állítólag minden éjszakánként. Azért világítanak, hogy a repülők észrevegyék, semleges ország felett járnak. Olyan mesélte, aki a kötelékével Franciaországban és Olaszországban volt. Azt mondja: mint a fény szigete – a fény és a béke szigete, hiszen az egyik ugyanazt jelenti, mint a másik. Mögötte és körülötte mindenre sötétség borul, végtelen szemfedőként, Németországra, Franciaországra, Olaszországra, a Balkánra, Ausztriára és a többi országra, amely csak háborút visel.
– Nekünk ajándékozták a tüzet, az tett emberré bennünket. De mi kioltottuk, s újra barlanglakókká változtunk – mondta Elisabeth vadul.
– Az tett minket emberré? – tűnődött Graeber. Ezt túlzásnak találta. De Elisabeth, úgy látszik, hajlamos a túlzásra. Bár lehet, hogy igaza van. Az állatok nem világítanak, és nem ismerik a tüzet. S a bombát sem.
A Marienstrassén álltak. Graeber hirtelen észrevette, hogy Elisabeth sír.
– Ne nézz rám – szólt rá a lány. – Nem kellett volna innom. Nem bírom az italt. Nem vagyok szomorú. De egyszerre minden olyan hiábavalónak látszik.
– Hadd legyen hiábavaló, te ne törődj vele. Én is elszomorodtam. Ez már vele jár.
– Mivel?
– Mindazzal, amiről az előbb beszéltünk. Hogy az ember a másik oldal felé fordul. Holnap este nem szaladgálunk az utcákon. Elviszlek valahová, ahol annyi a fény, amennyit csak fel lehet hajtani ebben a városban. Majd érdeklődöm.
– Minek? Találsz vidámabb társaságot is énnálam.
– Nincs szükségem vidám társaságra.
– Akkor hát mire?
– Vidám társaságra nincs. Nem tudnám elviselni. A másfajtát – a részvevőket – éppoly kevéssé. Abból elegem van naphosszat. Hamis és igazi részvétből. De ezt te is bizonyára ismered.
Elisabeth nem sírt már.
– Igen – mondta –, ezt én is ismerem.
– Nálunk más a helyzet. Nem kell megjátszanunk magunkat. S már ez is nagy előny. Holnap este elmegyünk a város legkivilágítottabb mulatójába, és bort iszunk, és egy estére elfeledjük ezt az egész átkozott világot.
Elisabeth ránézett.
– Ez is vele jár?
– Igen. Ez is hozzátartozik. Vedd fel a legvilágosabb ruhádat, ami csak van.
– Jó. Gyere értem nyolckor.
Graeber hirtelen a lány haját érezte az arcán, aztán az ajkát. Mint valami hirtelen szélroham, olyan volt ez, s a lány máris eltűnt a kapuban, mielőtt ő még észbe kaphatott volna. Megnézte a zsebében lapuló üveget. Üres volt. A következő ház kapuja előtt letette a földre. „Újra elmúlt egy nap – gondolta. – Jó, hogy Reuter és Feldmann nem lát itt engem! Mit is mondanának!"

Tizenkettedik fejezet

–Jól van, fiúk, egye fene, bevallom – kiáltotta Böttcher. – Lefeküdtem a kocsmárosnéval. Mit is tehettem volna mást? Valamivel csak agyon kell ütni az időt? Mire való akkor a szabadságom? Mégsem akarok a frontra visszamenni, mint egy borjú.
Feldmann ágya mellett ült, kezében egy csajka kávéval, a lábát egy hideg vizes lavórban áztatva.
Hólyagosra gyalogolta a talpát, mióta a kerékpárt tönkrezúzta.
– És te? – kérdezte Graebertől. – Mit csináltál ma? Úton voltál délelőtt?
– Nem.
– Nem?
– Durmolt – árulkodott Feldmann. – Ma délig nem volt ricsaj, ami felébreszthette volna. Első eset, hogy egy csepp értelmet árult el.
Böttcher kihúzta a lábát a vízből, s a talpát vizsgálgatta. Nagy fehér hólyagok borították.
– Nézzétek meg ezt! Mégiscsak nagyra nőtt, erős fickó vagyok – de a lábam olyan érzékeny, mint egy csecsemőé. Egész életemben így volt. Sohase keményedik meg. Már mindent megpróbáltam. S most evvel kell gyalogolnom újra.
– Miért? Most már könnyebben veheted – mondta Feldmann. – Hisz ott van a kocsmárosné.
– Ugyan, öregem, a kocsmárosné! Annak semmi köze a dologhoz. Egyébként pedig csalódtam benne.
– Ha az ember a harctérről jön, az első alkalommal mindig csalódik. Ezt mindenki tudja.
– Nem arra céloztam, öcsém, az jól ment, de mégsem volt az igazi.
– Nem kívánhatsz mindent egy csapásra – csitítgatta Feldmann. – Az asszonynak is bele kell szoknia.
– Még mindig nem értesz. A nő is nagyon jó volt, de a lelki dolgokkal volt hiba. Ide figyelj! Már ágyban vagyunk, megy a kocsi, s egyszerre csak a hajcihő melegében elfeledkezem magamról, és váratlanul csak Almának szólítom őt, pedig Lujzának hívják. A feleségemet hívják Almának, érted...
– Értem.
– Kész szerencsétlenség, barátom.
– Nem árt neked – fordult Böttcherhez élesen az egyik kártyajátékos. – A házasságtörésed megérdemelt büntetése volt, te disznó. Remélem, síppal-dobbal hajított ki!
– Házasságtörés? – Böttcher leengedte a lábát. – Ki beszél itt házasságtörésről?
– Te, egész idő alatt! Vagy még ahhoz is hülye vagy? – Aprócska, tojásfejű ember volt ez a kártyás.
Gyűlölettel nézett Böttcherre. Az meg nagyon is felpaprikázódott.
– Hallottatok már ilyen ostobaságot? – kérdezte, és körülnézett. – Az egyetlen, aki itt házasságtörésről papol, az te vagy! Micsoda duma! Ez akkor lenne házasságtörés, te tökfilkó, ha itt volna a feleségem, és akkor feküdnék le valaki mással! De ő nincs itt, hisz épp ez a baj! Hogyan lehetne ez akkor házasságtörés? Ha itt volna, biztos nem aludnék a kocsmárosnéval.
– Ne is figyelj rá – csillapította Feldmann. – Irigykedik, és ez az egész. Mi történt azután, hogy Lujzának nevezted?
– Lujza? Nem Lujza, őt hívják Lujzának. Én Almának neveztem.
– Akkor hát legyen Alma! És aztán?
– És aztán? Nem hiszed el, bajtárs! Ahelyett, hogy kinevetett vagy veszekedett volna, mit csinált? Bőgni kezdett. Krokodilkönnyekkel, képzeld el! Kövér asszonyok ne sírjanak, bajtársam...
Reuter köhögött, behajtotta a könyvét, és érdeklődve figyelte Böttchert.
– Miért ne?
– Nem áll jól nekik. Nem illik a vaskosságukhoz. A kövér asszonyok nevessenek.
– Nevetett volna a te Almád, ha Lujzának szólítod? – kérdezte fullánkosan a tojásfejű kártyás.
– Az én Almám az ő helyében... – magyarázta Böttcher nyugodtan és fölényesen. – Először a legközelebbi söröspalackot kapom a pofámba. Továbbá mindazt, ami nincs lerögzítve. S ezután, amint újra magamhoz térek, még úgy helybenhagyott volna, hogy csak a cipőm marad meg belőlem, így történt volna, te teve.
A tojásfejű egy ideig hallgatott. Ez a kép, úgy látszik, hatott rá.
– S megcsalsz egy ilyen asszonyt? – kérdezte aztán rekedten.
– Dehogy csalom meg, te ember! Ha itt volna, rá se néznék a kocsmárosnéra! Az ilyesféle csak nem megcsalás! Egyszerűen önfenntartás.
Reuter Graeberhez fordult.
– És te? Mire mentél az üveg Armagnacoddal?
– Semmire.
– Semmire? – szólt közbe Feldmann. – S ezért alszol délig, mint egy hulla?
– Igen. Ördög tudja, mitől fáradtam el hirtelen. Most is el tudnék aludni. Mintha egy hétig le se hunytam volna a szemem.
– Akkor feküdj vissza, és aludj tovább.
– Bölcs tanács – ingerkedett Reuter. – Feldmann mesteralvó tanácsa.
– Feldmann szamár – jelentette ki a tojásfejű, aki éppen passzolt. – Átalussza az egész szabadságát. S ez utólag annyit ér, mintha nem is kapott volna szabadságot. Ezért a pénzért a tűzvonalban is aludhatott volna, s csak megálmodná a szabadságát.
– Csak azt hiszed, testvér. Épp az ellenkezője igaz. Itt alszom, s ha álmodom, hát a frontról álmodom.
– S most tulajdonképpen hol vagy? – kérdezte Reuter.
– Hol? Hát persze hogy itt.
– Biztos vagy benne?
A tojásfejű mekegett.
– Épp erre gondoltam én is – mondta. – Teljesen mindegy, hol van, ha egyszer állandóan durmol. Csak ez az ökör nem tudja még.
– De nem mindegy, amikor felébredek, ti szócsavarók – jelentette ki Feldmann hirtelen felmérgesedve, és aztán visszafeküdt.
Reuter ismét Graeberhez fordult.
– És te? Mit teszel ma halhatatlan lelkedért?
– Mondd, hová mehet az ember, ha jól akar vacsorázni?
– Egyedül?
– Nem.
– Akkor menj a Germániába. Az egyetlen hely. Megeshet, hogy nem engednek be. Legalábbis a frontkacatodban. Tisztek számára fenntartott szálloda. Az étterme is. De talán a pincér tisztelni fogja a bádoggyűjteményedet.
Graeber végignézett magán. Az egyenruhája foldozott s szegényes.
– Nem adnád kölcsön a köpenyeged? – kérdezte.
– Szívesen. Csak tizenöt kilóval vagy soványabb nálam. Már az ajtóban kidobnak vele. De szerezhetek neked egy tiszthelyettesi kimenőruhát, a te méretedre, s nadrágot is hozzá. Ha köpenyt húzol rá, senkinek se tűnik föl a laktanyában. Egyébként hogyan maradtál te még mindig egyszerű gyalogos? Hiszen már rég hadnagynak kellene lenned.
– Egyszer már én is voltam őrmester. De aztán megvertem egy hadnagyot, s ezért lefokoztak. Szerencsém volt, hogy nem kerültem büntetőtáborba. De azóta az előléptetésnek befellegzett.
– Értem. Tehát szinte erkölcsi jogod van akkor a tiszthelyettesi egyenruhához. Ha a hölggyel a Germániába mész, rendelj 1937-es johannisbergi Kochsberget, G. S. Mumm pincéjéből. Attól még a halottak is feltámadnak a sírjukból.
– Jó. Épp ez kell nekem.

Köd szállt a városra. Graeber a hídon állt, mely a folyón vezetett át. A víz feketén kavargott a sok törmeléktől, gerendákat és berendezési tárgyakat sodort magával. Átellenben az iskola sziluettje sötéten emelkedett ki a fehér párából. Egy ideig azt bámulta, akkor visszament a hídon, s levágott egy kis utcán, mely az iskolaudvarba torkollott. A nagy vaskapu gyöngyözött a nedvességtől: tárva-nyitva állt. Graeber bement rajta. Az iskolaudvar elhagyatott volt. Senki sem mutatkozott, későre járt már. Keresztülment rajta, egészen a folyópartig. A gesztenyefák törzse olyan feketén bukkant elő a ködös sötétből, mintha szénből volna. Alattuk nedves padok húzódtak. Graeber visszaemlékezett, hányszor is üldögélt itt! Semmi sem valósult meg abból, amit annak idején megálmodott. Az iskolából egyenest a háborúba indult.
Egy ideig a folyóra bámult. Összetört ágyat vetett itt partra a víz. Nedvességtől elnehezült párnák, akár megduzzadt spongyák hevertek rajta. Graeber borzongott. Visszament, és megállt az iskolaépület előtt. Aztán megkereste a bejárati kaput. Nem volt bezárva. Kinyitotta, majd tétovázva belépett. Megállt az előcsarnokban, és körülnézett. Beszippantotta a szívszorongató iskolaszagot, szemügyre vette a félhomályos lépcsőházat s a sötét színűre festett ajtókat, melyek az aulába és a tanári szobába vezettek. Semmit sem érzett. Még csak megvetést vagy gúnyt sem. Wellmann jutott eszébe. Az ember ne menjen sehova vissza – mondta Wellmann. Igaza volt. Graeber merő ürességet érzett. Minden tapasztalata, amit iskolaévei után szerzett, egyenest ellentmondott annak, amire itt tanították. Abból semmi se maradt. Csak a teljes csődtömeg.
Megfordult, és kifelé indult. A bejárati ajtó mindkét oldalán két táblát látott, az elesettek emlékére. A jobb oldalit ismerte, az első világháború halottaiért volt ott. Minden pártünnepségre örökzölddel és tölgyfalombbal díszítették fel, tövükben Schimmel, az igazgató tartott izzó szónoklatokat a bosszúról, Nagy-Németországról és az elkövetkezendő megtorlásról. Schimmelnek kövér, löttyedt hasa volt, és mindig nagyon izzadt. A bal oldali tábla új volt. Graeber még nem látta. A mostani háború halottainak szentelték. Elolvasta a neveket. Sokan voltak, de a tábla nagy volt, s maradt rajta hely még az újabbak számára is. Kint, az iskolaudvaron, a pedellusba botlott.
– Mit keres? – kérdezte az idős ember.
– Semmit.
Graeber továbbment. Akkor eszébe jutott valami. Visszasietett.
– Nem tudja, hol lakik Pohlmann? – kérdezte. – Pohlmann úr, aki itt tanított.
– Pohlmann már nem tanít itt.
– Azt tudom. De hol lakik?
Az iskolaszolga körülkémlelt.
– Senki sincs itt, aki meghallaná – nyugtatta meg Graeber. – Hol lakik?
– Azelőtt a Jahnplatz hat szám alatt lakott. Hogy most ott lakik-e még, nem tudom. Maga ide járt?
– Igen. Schimmel még az igazgató?
– Természetesen – válaszolta az iskolaszolga csodálkozva. – Miért ne lenne?
– Igen – állapította meg Graeber. – Miért is ne?
Továbbment. Negyedóra múlva döbbent rá, hogy nem tudja, hova tévedt. Sűrűbb lett a köd, s a romok között elvétette az utat. Olyan egyforma volt valamennyi, s az utcákat se lehetett megkülönböztetni. Furcsa érzés volt, mintha önmagában tévedt volna el.
Időbe tellett, amíg rálelt a Hakenstrasséhoz vezető útra. Hirtelen szél támadt, s a köd úgy hullámzott és emelkedett, mint egy néma, kísérteties tenger.
A szülei házához érkezett. Semmi hírt se talált, s nyomban tovább akart indulni, amikor egy jellegzetes hangot hallott. Kihalt volt az utca, ameddig csak ellátott. Még egyszer felhangzott a csendülés, most magasabban, panaszosan s aztán halkulón, mintha egy láthatatlan bója adna vészjeleket a ködtengerben. S újra ismétlődött, mélyebben, aztán magasabban, szabálytalanul, s mégis szinte egyenlő időközökben, mintha a levegőből jönne, és valaki a tetőkön hárfázna.
Graeber fülelt. Megpróbálta követni a hangot, de nem tudta megállapítani, honnan jön. Mindent betöltött, s mindenünnen szólt, harsányan és követelőn, olykor egyedül, olykor egy arpeggióban, vagy a vigasztalan szomorúság feloldatlan akkordjaként.
„A légoltalmi parancsnok – jutott eszébe. – Az őrült – ki más volna?" Odament a házhoz, amelynek csak a homlokzata állt, és feltépte az ajtót. Egy székről árnyék ugrott fel. Graeber megállapította, hogy ugyanaz a zöld szék, mely a szülei házában állt a romok között.
– Mi baj van? – kérdezte a légós rémülten és metszőn.
Graeber látta, hogy semmi sincs a kezében. A hangok tovább csendültek.
– Mi ez? – kérdezte. – Honnan jön ez?
A légoltalmis odatolta Graeberhez nedves arcát.
– Úgy, a katona! A honvédő! Mi ez? Hát nem hallja? Hát nem hallja? Ez az eltemetettek rekvieme! Ássátok ki őket! Ássátok ki őket! Hagyjátok abba a gyilkolást!
– Ostobaság! – Graeber az emelkedő ködben felfelé kémlelt. Valami olyasmit vett észre, ami egy sötét kábelre hasonlított, lengett a szélben, s ahányszor visszalendült, meghallotta a rejtélyes harangütést. Hirtelen eszébe jutott a zongora, amelyet a romok között látott, leszakadt fedéllel. A kábel a szabadon levő húrokba kapott.
– A zongora az! – mondta.
– A zongora az! A zongora az! – majmolta őt a légós. – Mit ért maga ebből, könyörtelen gyilkos! Ez lélekharang, amit a szél kongat. Az ég könyörületre szólít vele, maga lövöldöző automata, könyörületre, ami kipusztult a földről! Mit tud maga a halálról, maga romboló! S honnan is tudhatna valamit? Azok, akik okozzák, sohase tudnak róla semmit! – Előrehajolt. – A halottak ott vannak mindenütt – suttogta. – Az omladékok alatt feküsznek szétroncsolt arcukkal és kinyújtott karjukkal, ott fekszenek, de feltámadnak egyszer, és űzőbe vesznek benneteket.
Graeber kilépett az utcára.
– Űzőbe vesznek – suttogta mögötte a légoltalmis. – Vádolnak benneteket, és törvényt ülnek rajtatok, mindegyikteken külön-külön... – Graeber már nem látta őt. Csak dühödt hangját hallotta a kavargó ködfoszlányokból. – Mert amit az én legkisebb felebarátom ellen elkövettek, azt ellenem követitek el, mondja az Úr...
Graeber továbbindult.
– Menj a pokolba! – mormolta. – Menj a pokolba, és temetkezz magad is a romok alá, ahol gubbasztasz, mint egy halálmadár! – Továbbment. „Halottak – gondolta keserűen. – Halottak, halottak! Elegem van a halottakból! Miért is jöttem haza? Nem azért, hogy e sok pusztaság közepette megtudjam, hogy van itt még valahol élet?"

Csengetett. Az ajtó tüstént kinyílt, mintha mögötte állt volna valaki.
– Ó, maga az... – mondta Lieserné meglepetten.
– Igen, én – felelte Graeber. Elisabethre számított.
Ebben a pillanatban lépett ki a szobájából. Lieserné ezúttal szó nélkül visszavonult.
– Gyere be, Ernst – hívta Elisabeth. – Mindjárt elkészülök.
Ernst követte.
– Ez a legvilágosabb ruhád? – kérdezte a fekete pulóverre és a sötét szoknyára nézve, ami a lányon volt. – Már elfelejtetted, hogy este kiruccanunk?
– Hát komolyan gondoltad?
– Természetesen! Nézz rám! Tiszthelyettesi kimenőruhában vagyok. Egy bajtársam szerezte. Csaló lettem, hogy elvihesselek a Germánia Hotelba, de még így is kétséges, hogy nem hadnagytól felfelé engedik-e be csak az embereket. Ez most már valószínűleg tőled függ. Van másik ruhád?
– Igen, de...
Graeber meglátta Binding vodkáját az asztalon.
– Tudom, mire gondolsz – mondta. – Felejtsd el. És felejtsd el Liesernét és a szomszédokat is. Nem ártasz senkinek, s ez az egyedüli, ami számít. Egyszer már kirúghatsz a hámból, különben megőrülsz. Tessék, igyál egy korty vodkát.
Töltött a pohárba, és átnyújtotta a lánynak. Elisabeth kiitta.
– Jó – egyezett bele. – Gyorsan kész vagyok. Már úgy félig-meddig elkészültem, de nem tudtam, hogy nem felejtetted-e el. Most pedig ki kell menned a szobából, amíg átöltözöm. Nem szeretném, ha Lieserné prostitúcióért jelentene fel.
– Ez ebben az esetben nem járna sikerrel. Katonákkal az ilyesmi hazafias cselekedetnek számít. De majd odakint megvárlak. Az utcán, nem az előszobában.
Fel és alá sétált az utcán. A köd megritkult, de a házfalak között még úgy gőzölgött, mint egy mosókonyhában. Hirtelen ablak csörrent. Elisabeth hajolt ki födetlen vállal a fénykeretből, és két ruhát mutatott lefelé. Az egyik arannyal áttört barnás, a másik bizonytalan színű és sötétes. Zászlóként lobogtak a szélben.
– Melyiket? – kérdezte.
Ernst az aranyos ruhára mutatott. A lány bólintott, és behúzta az ablakot. Graeber körülnézett. Senki sem vette észre a légoltalmi kihágást.
Újra le s föl sétálgatott, s közben az éjszaka is teljesebb lett. Az egész napi fáradtság, az este különös hangulata és az elhatározás, hogy hátat fordít a múltnak – mindez enyhe izgalmakat ébresztett benne, majd nyugtalan várakozásba csapott át.
Elisabeth kilépett a kapun. Gyorsan suhant ki, karcsún és hajlékonyan, s magasabbnak látszott a hosszú, aranyozott ruhában, melyen megcsillant a sápadt fény. Az arca is megváltozott. Keskenyebb lett, s a feje is kisebb, s Graeber csak néhány másodperc múltán jött rá arra, hogy azért rémlik így, mert a ruhája födetlen hagyja a nyakát.
– Lieserné látott? – kérdezte Ernst.
– Igen. A torkára forrott a szó. Szerinte nekem darócban és hamuval a fejemen kellene állandóan vezekelnem. Egy pillanatra el is fogott a rossz lelkiismeret.
– Rossz lelkiismerete csak a bűnös embernek szokott lenni.
– De ez nemcsak rossz lelkiismeret volt. Hanem félelem is. Nem gondolod...
– Nem – szakította félbe Graeber. – Nem gondolok semmire. S ma este semmire se gondolunk többé. Jó időre épp eleget gondolkodtunk, s eleget ijesztgettük vele magunkat. Most az egyszer kipróbáljuk, hátha tudunk még egyszerűen örülni...

A Germánia Hotel úgy állt két beomlott ház között, mint gazdag rokon a szegények mellett. A törmeléket csinosan feltornyozták a szálloda két oldalán, s ettől a két rom se hatott olyan ijesztően, mint amit a halál megkísértett; már-már takarosnak és polgárinak festett. A portás becsüsi pillantással méregette Graeber egyenruháját, de Graeber élesen rászólt, mielőtt még szóhoz jutott volna.
– Merre van az étterem?
– Erre, uram, az előcsarnokból jobbra. Keresse, kérem, Fritz főurat.
Keresztülmentek az előcsarnokon. Egy őrnagy és két kapitány haladt el mellettük. Graeber tisztelgett.
– Itt bizonyára csupa tábornok hemzseg – magyarázta. – Az első emeletre néhány katonai parancsnokság irodája költözött be.
– Nem vagy-e akkor túl könnyelmű? – Elisabeth megállt. – S ha valakinek feltűnik az egyenruhád?
– Mi tűnjön fel rajta? Nem olyan nehéz tiszthelyettesként viselkedni. Magam is voltam már őrmester.
Egy alezredes bukkant elő, sarkantyúját pengetve, karján sovány asszony. Elnézett Graeber feje fölött.
– S mi bajod lehet, ha rájönnek? – kérdezte Elisabeth.
– Nem nagy.
– Főbe lőhetnek?
Graeber nevetett.
– Nem hiszem, hogy megtennék, Elisabeth. Ahhoz túlságosan nagy szükség van ránk a fronton.
– Más pedig mi történhet veled?
– Csekélység. Talán néhány heti fogda. Az legalább néhány heti pihenés lenne. Majdnem szabadság. Ha az embernek körülbelül tizennégy nap múlva vissza kell indulnia a frontra, nem sok baja eshet.
Fritz, a főpincér bukkant elő a jobb oldali folyosóról. Graeber egy bankjegyet csúsztatott a kezébe. Fritz eltüntette, és nem támasztott nehézségeket.
– Az étterembe, vacsorázni, természetesen – jelentette ki, és méltóságteljesen suhant előre.
Egy eldugott asztalhoz ültette őket, oszlop mögé, és kimérten távozott. Graeber körülnézett.
– Pontosan ezt akartam. De időre van szükségem, amíg megszokom. És te? – ránézett Elisabethre. – Neked aztán nem – csodálkozott. – Mintha mindennap ide járnál, úgy viselkedsz.
Egy alacsony, öreg pincér jelent meg, olyan marabu formájú. Graeber átvette az étlapot, egy bankjegyet csúsztatott közé, és visszaadta.
– Valami olyat ennénk, ami nincs az étlapon. Mit ajánlana?
A marabu kifejezéstelenül pillantott rá.
– Nincs semmink, csak ami az étlapon áll.
– Értem. Akkor egyelőre hozzon egy üveg johannisbergi Kochsberget, harminchetest, Mumm G. S. fejtéséből. Ne legyen túl hideg.
A marabu szeme felcsillant.
– Ahogy parancsolja, uram – mondta hirtelen nőtt tisztelettel. Akkor előrehajolva súgta. – Véletlenül van ostendei naphalunk. Teljesen friss. Ahhoz talán belga salátát és petrezselymes burgonya körítést.
– Jó. S milyen előételt hozhat? A borhoz nyilván nincs kaviár.
A marabu még inkább felélénkült.
– Sajnos, nincs.  De akad még egy kis strassburgi libamájunk, szarvasgombával.
Graeber bólintott.
– Utána pedig egy szelet hollandi sajtot ajánlanék. Az még jobban megérezteti a bor zamatát.
– Pompás.
A marabu izgatottan elsietett. Az előbb bizonyára közönséges katonának vélte Graebert, aki véletlenül ide tévedt, most ínyencként kezelte, aki véletlenül katona.
Elisabeth csodálkozva figyelt.
– Ernst – kérdezte – , honnan értesz te ehhez?
– Reuter bajtársam tanított rá. Ma reggel még fogalmam se volt minderről. De ő olyan nagy ínyenc, hogy köszvényt is szerzett tőle. S most az menti meg a tűzvonaltól. Így hát a bűn kifizetődik, mint mindig.
– De a furfangos borravalóadás, még az étlapban is.
– Mindent Reutertól. Ő nagyon otthonos itt. Még a magabiztos világfias fellépésre is ő tanított.
Elisabeth hirtelen felnevetett. Meleg, felszabadult és gyengéd nevetés volt ez.
– Tudj' isten, de én nem ilyennek őriztelek az emlékezetemben.
– Én se olyannak, amilyen most vagy.
A fiú rápillantott. Nem hasonlított a régi Elisabethhez. Teljesen megváltozott, ha nevetett. Mintha hirtelen egy sötét ház összes ablaka kinyílt volna, olyan lett.
– Ez nagyon szép ruha – mondta aztán zavartan.
– Az édesanyám ruhája. Tegnap este egy kicsit átalakítottam és rendbe szedtem. – Megint nevetett. – Nem voltam olyan készületlen, ahogy akkor látszott, amikor jöttél.
– Eszerint varrni is tudsz? Ez nem látszik rajtad.
– Azelőtt nem is tudtam, de megtanultam. Mostanság naponta nyolc órát katonaköpenyeket varrok.
– Komolyan? Szolgálatra köteleztek?
– Igen. De én is akartam. Azt hiszem, talán segít az apámon.
Graeber a fejét csóválta, és végigmérte a lányt.
– Nem illik ez hozzád. Éppoly kevéssé, mint a keresztneved. Kitől kaptad?
– Anyám találta nekem. Dél-Ausztriából származott, és olyan olaszos külseje volt. Azt remélte, hogy szőke leszek, kék szemű, s ezért hívjanak Elisabethnek. S aztán a csalódása ellenére is így keresztelt el.
A marabu megérkezett a borral. Mint egy ékszert, úgy tartotta az üveget, és óvatosan töltött belőle.
– Nagyon vékony, egyszerű kristálypoharakat hoztam önöknek – magyarázta. – A színét így látják a legjobban. Vagy parancsolnak rőmer poharat?
– Nem. Könnyű, világos poharat.
A marabu bólintott, és egy ezüsttálcát fedett fel. A libamáj rózsás szeleteit fekete szarvasgombával remegő aszpikkoszorú vette körül.
– Friss, elzászi – büszkélkedett a pincér.
Elisabeth nevetett.
– Micsoda luxus!
– Bizony! Luxus! – Graeber a poharát emelte. – Luxus! – ismételte újra. – Ez az! Erre iszunk, Elisabeth. Két esztendeig egy bádogcsajkából ettem, és sohasem voltam benne biztos, vajon befejezhetem-e az étkezést. Ez itt tehát nem egyszerűen luxus. Sokkal több annál. Ez békesség és biztonság és öröm és ünnep – minden, ami odakint nem létezik.
Ivott, a bort ízlelgette és ránézett Elisabethre. Ő is hozzátartozott mindehhez. A könnyű lebegést mindig a váratlan dolgok hozzák – érezte hirtelen – , melyek a szükségesen már túl vannak, a fontosság nélküli s látszólag haszontalan dolgok – s azért van így, mert ezek a létnek ama bizonyos másik oldalához tartoznak, a naposabbikhoz, a nélkülözhetőhöz, a játékoshoz és álomszerűhöz. A halál közelségében eltöltött esztendők után a bor nem egyszerűen bor, az ezüst nemcsak ezüst, a zene, amely valahonnan belopakodott a terembe, nemcsak zene, és Elisabeth se csupán csak Elisabeth volt – mindez egy másik élet jelképe lett, a gyilkosság és rombolás nélküli életé, az életért való életé, mely már-már csak legenda, eleven és reménytelen álmodozás.
– Az ember néha azt is elfelejti, hogy él – mondta Graeber.
Elisabeth ismét nevetett.
– Én tulajdonképp mindig tudom. Csak sohasem tudok vele mit kezdeni.
A marabu odajött hozzájuk.
– Ízlik a bor, uram?
– Nagyon jónak kell lennie. Különben nem jutnának olyan dolgok az eszembe, melyekre már rég nem is gondoltam.
– Ez a naptól van, uram. A naptól, mely az őszön megérlelte. Most sugárzik ki belőle. Az ilyen bort a Rajna-vidéken szentségtartónak hívják.
– Szentségtartónak?
– Igen. Olyan, mint az arany, és minden irányba szórja sugarát.
– Pontosan.
– Már az első pohárnál érzi az ember, ugye? Sajtolt napfény!
– Már az első kortynál. Nem a gyomorba megy. Hanem rögtön a szem mögé, és megváltoztatja a világot.
– Ön aztán ért a borhoz, uram! – hajolt oda a pincér bizalmasan. – A szemben levő asztalnál ugyanezt a bort isszák. De csak úgy vedelik, mint a vizet. Lőre való ezeknek.
S utálkozó tekintetet vetve arra az asztalra, eltávozott.
– A mai nap, úgy látszik, a csalóknak kedvez, Elisabeth – hajolt oda Graeber a lányhoz. – S neked hogy ízlik a bor? Szentségtartó?
Elisabeth hátradőlt, és kihúzta magát.
– Úgy érzem magam, mint aki a börtönből szabadult. S mint akit csalásért nemsokára lecsuknak.
– Ilyenek vagyunk! – nevetett Ernst. – Az érzéseinktől is félünk. S ha történetesen meglepnek, rögtön csalóknak véljük magunkat.
A marabu felszolgálta a naphalat és a salátát. Graeber szemmel tartotta, ahogy terített. Egészen feloldódott, mint aki történetesen hártyavékonyságú jégre merészkedett, s legnagyobb csodálatára nem roppan be alatta. Tudja, hogy hártya vékonyságú, s hogy nem sokáig tartja meg, de most tart, és számára ennyi elég.
– Hogy az ember olyan sokáig hevert a piszokban, abból egyetlen jó származik – mondta Graeber. – Minden új és izgató, mintha először élnénk át. Minden – még egy pohár vagy egy fehér terítő is.
A marabu felemelte a palackot. Úgy viselkedett, mint egy anya.
– A halhoz általában Mosel-vidéki bort szolgálunk fel – fontoskodott. – De a naphal, az egészen más. Egészen diószerű a húsa. A Rajna-vidéki olyan mellette, mint egy kinyilatkoztatás, ugyebár?
– Föltétlenül.
A pincér bólintott és eltűnt.
– Ernst – riadozott Elisabeth –, ki is tudjuk mindezt fizetni? Bizonyára rettenetesen drága lesz.
– Ki tudjuk fizetni. Kétévi háború zsoldpénzét hoztam magammal. S annak nem kell sokáig tartania – nevetett Graeber. – Csak egy nagyon rövid életre. Két hétre. Addig csak futja.

A ház kapuja előtt álltak. Már elült a szél, s újra köd szállt le.
– Mikor kell visszamenned? – kérdezte Elisabeth. – Két hét múlva?
– Körülbelül.
– Nincs messze.
– Nincs és mégis. Ez minden pillanatban változik. Háborúban másképp szalad az idő, mint békében. Ezt bizonyára te is tudod; ez itt éppúgy tűzvonal, mint a front.
– Mégsem ugyanaz.
– Dehogynem. Én ma voltam először igazán szabadságon. Isten áldja meg a marabut és Reutert és a te aranybarna ruhádat és a bort.
– És minket – tette hozzá Elisabeth. – Ránk fér. – Ott állt Ernst előtt. A köd a hajában füstölgőn, s a sápadt fény megcsillant rajta. És megcsillogtatta a ruhát is, s olyan nedves lett az arca, mint egy gyümölcs. Graebernek hirtelen nagyon nehezére esett a távozás, eltépni a gyöngédség és feloldódás, a csend és az izgalom szövedékét, mely oly váratlanul feszült mai estéje fölé – és visszamenni a kaszárnyabűz és a laktanyaviccek közé, a várakozás vigasztalanságába s a jövőn való töprengésbe.
Egy metsző hang hasított a csöndbe.
– Nem lát a szemétől, őrmester?
Egy alacsony, kövér, őszülő, tüskés bajuszú őrnagy állt ott előttük. Gumitalpakon surranhatott ide. Graeber rögtön látta róla, hogy afféle kiszolgált tartalék hadiló, akit molyzsákból húztak most elő, s akit fontoskodóvá tett az egyenruha. Legszívesebben felkapta volna az öreget, és alaposan megrázta volna, de nem kockáztathatott semmit. Azt tette, amit tapasztalt katona tenni szokott: egy szót sem szólt, és feszesen állt. Az öreg egy zseblámpa csóváját jártatta rajta. Graeber valamely okból ezt különösképp sértőnek találta.
– Kimenőruha! – ugatta az öreg. – Biztos irodán dolgozik, hogy megengedheti magának, mi? Játék katona extra uniformisban! Még mit nem? Miért nincs maga a fronton? – Graeber egy szót se válaszolt. A frontkitüntetéseit elfelejtette a régi köpenyéről a kölcsönkapottra átvarrni.
– Fogdosni, mást se tud, mi, mint azt? – üvöltötte az őrnagy.
Elisabeth hirtelen megmozdult. A zseblámpa fényköre az arcára tévedt. Ránézett az öregre, és kilépett a lámpa fényköréből az őrnagy felé. Az öreg megköszörülte a torkát, még egy sanda pillantást vetett a lányra, és aztán továbbállt.
– Már nagyon elegem volt belőle – szólalt meg a lány. Graeber a vállát vonta.
– Tehetetlen az ember ezekkel a vén kecskékkel szemben. Az utcán sétálgatnak, és a tisztelgést lesik. Ebből áll az életük. Ezért munkálkodott a természet néhány millió esztendeig, hogy végül kitermelje ezeket.
Elisabeth nevetett.
– Miért nem vagy a fronton?
Graeber vigyorgott.
– Ezt a csalásnak köszönhetjük, az extra egyenruhával. Holnap civilbe öltözöm. Tudom már, honnan kérek kölcsön. Elegem van a tisztelgésből. Akkor a Germániában zavartalanul üldögélhetünk.
– Újra oda akarsz menni?
– Igen, Elisabeth. Az ilyen dolgokra odakint mindig visszaemlékszik az ember. A hétköznapokra soha. Nyolc órakor érted jövök. Most pedig megyek. Különben újra jön a vén trotykos, és kéri a zsoldkönyvemet. Jó éjszakát.
Magához vonta a lányt, s az engedett. A karjában érezte, és hirtelen minden megolvadt, kívánta a lányt, mást se kívánt, csak őt, szorosan ölelte és megcsókolta, és nem akarta többé elengedni, és mégis elengedte.

Még egyszer felkereste a Hakenstrassét. A szülei háza előtt megállt. A hold keresztültört a ködön. Lehajolt, majd egyetlen mozdulattal tépte ki a cédulát a kövek közül. A sarkában vastag ceruzavonások. A zseblámpájához kapott. „Főpostán, tizenötös ablaknál jelentkezni" – olvasta.
Akaratlanul is az órájára nézett. Túl késő volt már, éjszaka nem tart nyitva a posta, és nyolc óra előtt semmit se tudhat meg: de holnap, korán reggel legalább valamivel okosabb lesz. Összehajtogatta a papirost, zsebre vágta, hogy holnap felmutathassa a postán. Aztán a halottian csendes városon át a laktanyához indult, úgy érezte, hogy súlytalanul lebeg, és légüres térben lépdel, melyből nem mer kitörni.

Tizenharmadik fejezet

A postahivatal egyik szárnya még állt. A többi leomlott és kiégett. Mindenfelé emberek tülekedtek. Graebernek jó ideig várakoznia kellett. Mikor a tizenötös ablak elé ért, megmutatta a cédulán álló üzenetet. A tisztviselő visszaadta az írást.
– Az igazolványait magával hozta?
Graeber benyújtotta a rácson a zsoldkönyvét és a szabadságos levelét. A tisztviselő alaposan áttanulmányozta.
– Miről van szó? – kérdezte Graeber. – Valami hír?
A hivatalnok nem felelt. Felállt, és eltűnt a háttérben. Graeber várt, és az iratait bámulta, melyek nyitva hevertek ott az asztalon.
A tisztviselő visszajövet egy kicsiny, horpadozott csomagocskát hozott a kezében. A címet még egyszer egybevetette Graeber szabadságos levelével. Akkor odatolta a csomagot az ablakon keresztül.
– Írja alá, kérem.
Graeber az anyja keze írását látta meg a csomagon. A táborba küldte, és onnan irányították vissza. A feladót is megnézte. Még a hakenstrassei cím állt rajta. Átvette a csomagot, és aláírta az elismervényt.
– Csak ez érkezett? – kérdezte.
A hivatalnok felnézett.
– Gondolja, hogy visszatartunk valamit is?
– Nem. Azt hittem, talán tudják már a szüleim új címét.
– Nem a mi feladatunk. Kérdezősködjön az első emeleti kézbesítőosztályon.
Graeber felment. Az első emelet fölött csak félig volt meg a tetőzet. Másik feléből a felhős égbolt látszott, meg a nap.
– Nincs meg nálunk az új címük – mondta az ablak mögött ülő asszony. – Különben már nem a Hakenstrasséra küldtük volna a csomagot. De a kerületük kézbesítőjénél azért érdeklődhet.
– Hol van?
Az asszony az órájára pillantott.
– Még úton. Ha ma délután, úgy négy óra tájt visszajönne, itt találja. Akkor osztjuk szét a postát.
– S ha itt nem tudják a címet, honnan tudhatja ő?
– Persze hogy nem tudhatja. Csak tőlünk kapja meg. De vannak, akik mégis megkérdezik tőle. Megnyugtatja őket. Az ember már ilyen. Ugye?
– Igen, valószínűleg.
Graeber vette a csomagját, és lement a lépcsőn. Megnézte rajta a keltezést. A csomagot három hete adták föl. Jó időbe tellett, amíg kijutott a frontra, de onnan gyorsan érkezett vissza. Megállt a sarkon, és kibontotta a barna papirost. Kiszáradt sütemény volt benne, egy pár gyapjúharisnya, csomag cigaretta és egy levél az anyjától. Elolvasta a levelet, egy szó sem állt benne költözködésről vagy légitámadásokról. A zsebébe süllyesztette a levelet, és megvárta, amíg lecsillapodik. Elindult az utcán, és azt mondogatta magában, hogy nemsokára új levélnek kell érkeznie, a megváltozott címmel; mégis szerencsétlenebbnek érezte magát, mint ahogy várta volna.
Elhatározta, hogy felkeresi Bindinget. Talán ő tud valami újságot.
– Bújj be, Ernst! – kiáltotta Alfons. – Épp egy elsőrangú üvegnek próbálunk a fenekére nézni. Segíthetsz nekünk!
Binding nem volt egyedül. A Rubens-kép alatt, a díványra félig ráheveredve, SS-tiszt feküdt, olyan helyzetben, mintha összeesett volna, és egyelőre meg se tudna moccanni. Vékonyka ember volt, fakó arccal és hajjal, amolyan fehéresszőke, és nem látszott sem a szempillája, sem a szemöldöke.
– Ez itt Heini – mutatta be némi tisztelettudással Alfons. – Heini, a kígyóbűvölő! S ez itt Ernst barátom, Oroszországból jött szabadságra.
Heini már alaposan berúgott. Nagyon halvány szeme volt, és kicsi szája.
– Oroszország! – mormolta. – Voltam ott én is. Szép idők. Szebb, mint itthon!
Graeber kérdőn nézett Bindingre.
– Heini már nyakára hágott egy palacknak – mentegette Alfons. – Bánata van. Lebombázták a szülei házát. A családjának semmi baja se történt, mindnyájan a pincében tartózkodtak. A lakás azonban tönkrement.
– Négy szoba – morogta Heini. – Csupa új bútorral. És még zongora is. Kifogástalan zongora volt. Szép hangú! Ezek a disznók!
– Heini majd bosszút áll a zongoráért – vetette közbe Alfons. – Nos, Ernst, mit akarsz inni? Heini konyakkal kezdte. Van itt vodka is, kömény is, vagy amit parancsolsz.
– Köszönöm, semmit. Csak egy pillanatra ugrottam be, hogy megkérdezzem: megtudtál valamit?
– Semmi újat eddig, Ernst. A környéken biztosan nincsenek a szüleid. Legalábbis sehol sincsenek bejelentve. A falvakban sem. Vagy elköltöztek valahová, és még nem jelentkeztek be, vagy pedig a többi kitelepülővel vitték el őket. Tudod, hogy megy manapság az ilyesmi. Egész Németországot bombázzák ezek a disznók; időbe telik, amíg minden összeköttetés helyreáll. Gyere, igyál valamit. Egy pohárkával csak megkóstolhatsz.
– Jó. Vodkát.
– Vodka – mormolta Heini. – Patakokban vedeltük! S aztán azoknak a vadállatoknak a torkába öntöttük és meggyújtottuk. Lángszórót csináltunk belőlük. Gyerekek, hogy ugráltak összevissza! Halálra nevettük magunkat.
– Hogyan? – kérdezte Graeber.
Heini nem válaszolt. Üveges szemmel meredt maga elé.
– Lángszóró – dünnyögte. – Pompás ötlet.
– Miről beszél? – kérdezte Graeber Bindingtől.
Alfons a vállát vonta.
– Heini sok mindenben részt vett. Az SD-nél szolgált.
– Az SD-nél, Oroszországban?
– Igen. Igyál még eggyel, Ernst.
Graeber felemelte az üveg vodkát a kovácsoltvas dohányzóasztalkáról, és jól megnézte. A világos szesz ide-oda loccsant benne.
– Hány százalékos ez a vodka? Alfons nevetett.
– Elég erős. Biztos, úgy hatvanszázalékos. Az Ivánok bírják az erőset.
„Bírják az erőset – gondolta Graeber. – S ha erős, akkor gyúlékony is, ha valakinek leöntik a torkán és meggyújtják." Heinire nézett. Elég történetet hallott az SS biztonsági szolgálatáról, hogy tudja, amit Heini mámorában elfecsegett, nem nagyzolás. Az SD tömegméretekben likvidált a tűzvonal mögött, ezreket irtott ki azzal a jelszóval, hogy életteret kell nyerni a német népnek. Mindenkit likvidált, aki „nemkívánatos" volt, s leginkább sortűzzel; de hogy a tömegkivégzések ne legyenek nagyon egyhangúak, az SS tréfás változatokat eszelt ki. Graeber ismert néhányat, másokról meg Steinbrenner számolt be. Az élő lángszóró azonban új volt.
– Mit bámulod azt az üveget? – kérdezte Alfons. – Nem harap meg. Tölts magadnak.
Graeber visszatette az üveget. Fel akart állni és elmenni, s mégis ülve maradt. Kényszerítette magát, hogy ülve maradjon. Eleget hunyta már be a szemét, hogy ne tudjon semmiről. Ő s a többi százezrek, akik azt hitték, hogy elaltathatják a lelkiismeretüket. Ezzel most nem próbálkozik többé. Nem akart elnyomni magában semmit. Nem ezért jött szabadságra.
– Valóban nem iszol többet? – kérdezte Alfons. Graeber a félálomba szenderült Heinire nézett.
– Még mindig az SD-nél szolgál?
– Már nem. Most itt szolgál. Ezredes a koncentrációs táborban.
– Hol? Koncentrációs táborban?
– Igen. No, igyál egy kortyot, Ernst! Nem leszünk még egyszer ilyen fiatalok, ha újra összeakadunk! S maradj még egy kicsit. Ne szaladj el mindig rögtön.
– Nem – felelte Graeber, és tovább is Heinire bámult. – Nem szaladok el többé rögtön.
– Végre egy értelmes szó. Mit iszol? Még egy vodkát?
– Nem. Adj nekem köményt vagy konyakot. Semmi esetre se vodkát.
Heini megmozdult.
– Természetesen ne vodkát – dadogta. – Kár érte. A vodkát mi magunk szoptuk be. Benzin volt. Jobban is ég.

Heini a fürdőszobában okádott. Alfons az ajtónál állt Graeberrel. Az égen csupa fehéren csillogó bárányfelhő húzott. A nyírfák között egy feketerigó énekelt, kicsiny, fekete labda, sárga csőrű, s hangjában a tavasz dalolt.
– Belevaló fiú ez a Heini, mi? – kérdezte Alfons.
Úgy mondta ezt, mint a gyermek, aki egy vérszomjas indiánfőnökről beszél – rettegéssel vegyes csodálattal.
– Belevaló fiú, olyan emberekkel szemben, akik nem tudnak védekezni – felelte Ernst.
– Béna a karja, Ernst. Ezért nem lehet katona. Egy gyűlésen, 1932-ben a kommunistákkal verekedett, akkor lett béna. Ez vadította meg. Öregem, amit ez mesélt, mi? – Alfons egy megszenesedett szivart rágcsált, melyre akkor gyújtott rá, amikor Heini a legjobban belemelegedett élményeinek mesélésébe. A nagy izgalomban aludt ki. – Ez már döfi, ugye?
– De még mennyire. Te is részt vettél volna benne?
Binding egy pillanatig gondolkodott. Akkor megrázta a fejét.
– Nem hiszem. Talán egyszer, hogy ilyet is lássak. De különben nem vagyok alkalmas alany az ilyesmire. Túlontúl romantikus vagyok, Ernst.
Heini bukkant fel az ajtóban. Nagyon sápadt volt.
– Szolgálat! – dörmögte. – Már el is késtem! Legfőbb ideje! Majd jól megtaposom a disznókat.
Végigbotladozott a kerti ösvényen. A kapu előtt katonásan igazította meg a sapkáját, feszesen kihúzta magát, és gólyaléptekkel indult tova.
– Nem szeretnék annak a helyében lenni, aki most a koncentrációs táborban Heini keze közé kerül – jelentette ki Binding.
Graeber felpillantott. Ugyanerre gondolt.
– S gondolod, hogy jól van ez így, Alfons? – kérdezte.
Binding vállat vont.
– Hazaárulókról van szó, Ernst. Nem ok nélkül kerültek oda.
– Burmeister is hazaáruló volt?
Alfons nevetett.
– Magánügy. Neki különben se esett sok baja.
– S ha mégis történt volna?
– Akkor pechje lett volna. Egy csomó embernek pechje van manapság, Ernst. Például a bombázásoknál. Csak ebben a városban ötezernek. S derekabb embereknek, mint akik koncentrációs táborban vannak. S különben is, mi közöm hozzá, hogy mi történik ott? Nem én vagyok felelős érte. És te sem.
A pázsit közepén álló madárfürdőre csipogva szállt el néhány veréb. Az egyik megmártózott, és csapkodott a szárnyával, s erre tüstént a medencében lubickoltak valamennyien. Alfons érdeklődve figyelte őket. Heinit, úgy látszik, máris elfelejtette.
Graeber látta Alfons megelégedett, ártatlan arcát, és hirtelen ráérzett arra a reménytelenségre, melyre az igazságosság és a részvét mindörökre ítéltetett: hiszen mindig hajótörést szenved az önzésen, a közönyön és a félelmen – ráérzett erre, és rádöbbent arra is, hogy nem kivétel ez alól ő maga sem, hogy ő is foglya ennek, valamely megnevezhetetlen, távoli és baljós értelemben. Mintha ő és Binding valamilyen módon együvé tartoztak volna, bárhogy kapálódzik is ellene.
– A felelősséggel azért nem ilyen egyszerű a kérdés, Alfons – kezdte újra komoran.
– De Ernst! Ne tréfálj! Az ember csak azért lehet felelős, amit maga követett el. És ez esetben is csak akkor, ha nem parancsra tette.
– Amikor túszokat lövünk le, épp az ellenkezőjét mondjuk, hogy ők a felelősök azért, amit mások követtek el.
– Te már lőttél agyon túszokat? – kérdezte Binding, és érdeklődve fordult feléje.
Graeber nem válaszolt
– A túszok, azok kivételek, Ernst. Szükségszerű kivételek.
– Minden az – vágta rá Ernst keserűen. – Mindaz, amit mi teszünk, úgy értem. Ha lebombázunk egy várost, az stratégiai szükségesség, ha mások teszik ugyanezt: közönséges gaztett.
– Pontosan! Végre a fején találtad a szöget! – Alfons hamiskásan nézett rá oldalvást, és vigyorgott. – Ezt nevezik modern politikának! Jog az, ami a német népnek hasznos, állapította meg a birodalmi igazságügy-miniszter. S ő csak tudja! Mi csak a kötelességünket teljesítjük. Mi nem vagyunk felelősek érte. – Előrehajolt. – Ott, ott, a feketerigó! Első eset, hogy fürdik! S hogy menekülnek a verebek!

Graeber hirtelen Heinit látta maga előtt. Kihalt volt az utca, tompán fénylett a nap a kerti sövény között, egy sárga pillangó alacsonyan imbolygott a homokcsík felett, mely az aszfaltozott járdát szegélyezte, s úgy körülbelül százméternyire Heini fordult be a sarkon. Graeber a homokösvényen lépdelt. Nagy csend volt, és a lépéseit se lehetett hallani. „Ha valaki el akarná intézni Heinit, ez a megfelelő alkalom" – gondolta. Senki se járt arra. Az utca mintha álomba szenderült volna. A homokösvényen szinte hangtalanul lehetett volna megközelíteni. Heini semmit se venne észre. Könnyű lenne leütni vagy megfojtani, vagy leszúrni. Lövés túl nagy zajt csapna, s nagyon hamar idecsődítené az embereket. Heini nem nagyon izmos, meg lehetne fojtani.
Graeber észrevette, hogy gyorsabban lép. „Még Alfons se gyanakodna rám – tűnődött tovább. – Azt hinné, hogy valaki bosszút állt Heinin. Elegendő ok lenne rá. S ez páratlan alkalom lett volna, hogy valaki bosszút álljon. Olyan alkalom, ami nem egyhamar tér vissza. S amellett olyan lehetőség, hogy bosszú nélkül tüntethetnék el a világból egy gyilkost, aki egy óra múltán valószínűleg megkínoz majd néhány megfélemlített, védtelen embert."
Érezte, hogy a keze megizzad. Hirtelen nagyon melege lett. A sarokhoz ért, és látta, hogy harmincméternyire érte be Heinit. Még mindig kihalt az utca. Ha sebesen végigszalad a homokösvényen, egy perc alatt mindennel végezhet. Leszúrhatja Heinit, és gyorsan elszalad.
A szíve egyszerre úgy vert, mint egy kalapács. Olyan hangosan vert – érezte Graeber – , hogy egy pillanatig attól félt: Heini is meghallhatja. „Mi történt velem? – hasított bele. – Mi közöm mindehhez? Hogyan keveredek én bele?" Egy ötlet, amely egy szempillantással ezelőtt még véletlennek tűnt, váratlanul sötét kényszerré változott, s hirtelen úgy érezte: minden attól függ, hogy igazságot szolgáltat-e sok mindenért a múltból, saját életéből, olyan esetekért, melyeket szívesen elfeledne, olyanokért, melyeket elkövetett, és olyanokért is, melyeket elmulasztott. „A bosszú", gondolta megzavartan, de hisz Heini olyan ember, akit alig ismert, aki nem követett el őellene semmit se, olyan valaki, akin nem kell bosszút állnia, legalábbis még nem, jutott eszébe, de vajon nem lehetséges-e, hogy Elisabeth apja épp Heini áldozatai közé tartozik, nem lehetséges-e, hogy ma vagy holnap közéjük kerül, és kinek vétettek a túszok vagy a többi ártatlan, s ki a felelős érte, és hol a bűnhődés?
Heini hátára meredt. A szája kiszáradt. Egy kertkapuból kutya ugatott. Graeber megrettent, és körülnézett. „Túl sokat ittam – gondolta – , meg kell álnom, mindehhez semmi közöm sincsen, őrültség" – de továbbhaladt, gyorsabban és némán, hajtotta valami, ami jogos és kényszerítő szükségnek tűnt fel előtte: fizetség, némi igazságszolgáltatás a sok halottért, akiknek pusztulása az ő kezén száradt.
Húszméternyire közelített hozzá, anélkül hogy tudta volna, mit fog tenni. Akkor meglátta, hogy az utca sarkáról egy asszony lép ki a sövénykerítés egyik kapuján. Narancsszínű blúzt viselt, kosarat vitt, és szembejött vele. Graeber megállt. Minden magától megoldódott. Aztán lassan elindult. Az asszony, a kosarát lóbálva, kényelmesen elhaladt Heini mellett, és Graeber felé jött. Nyugodt léptekkel közelgett, erős, széles melle volt, napbarnított arca és sima, elválasztott, sötét haja. Feje mögött sápadtan és homályosan feszült az égbolt, csak ő volt egy szemvillanásnyira világosságban, minden más összeolvadt, csak ő volt valóságos, ő volt az élet, széles vállain hordta, hozta magával, s nagy és jó volt, és mögötte a sivatag és a gyilkosság.
Az asszony elhaladtában ránézett Graeberre.
– Jó napot – köszönt rá a katonára barátságosan.
Graeber bólintott. Egy szót sem tudott kinyögni. Hallotta maga mögül az asszony lépteit, s a sivatag újra ott volt előtte lebegőn, és ebben a lebegésben meglátta a sarkon beforduló Heini árnyát, és az utca üres volt.
Körülnézett. Az asszony nyugodtan és gyanútlanul lépkedett tovább. „Miért nem szaladok – gondolta Graeber. – Még maradt időm, hogy megtegyem"; de már tudta, hogy nem fogja megtenni. „Az asszony meglátott, s felismerne – gondolta – , nem lehet már." De vajon megtette volna, ha nem jön az asszony? Nem talált volna más kibúvót? Erre nem tudott válaszolni.
A kereszteződéshez ért, ahol Heini bekanyarodott. Heini nem volt már ott. Csak a következő sarkon látta meg újra. A kocsiút közepén állt. Egy SS-sel beszélgetett, s azzal ment tovább. Egy kapunyílásból levélhordó bukkant elő. Távolabb két kerékpáros állt a gépével. Elmúlt. És Graeber mintha csak most ébredne fel hirtelen. Körülnézett. „Mi volt ez? – gondolta. – A pokolba is, közel voltam hozzá, hogy megtegyem. Hogy jött ez rám? Mi van velem? Mi váltotta ki ezt hirtelen?" Továbbment. „Vigyáznom kell magamra – jutott eszébe. – Azt hittem, nyugodt vagyok. De nem vagyok nyugodt. Sokkal jobban összezavarodtam, mint képzeltem. Vigyáznom kell magamra, különben valami átkozott ostobaságot csinálok!"
Egy újságosnál lapot vett, és megállt, és elolvasta a hadijelentést. Eddig sohasem tette ezt. Szabadsága alatt nem is akart tudni róla. Most azt olvasta, hogy a visszavonulás folytatódott. Egy kicsiny térképrészleten megtalálta azt a helyet, ahol a csapatának állomásoznia kellett. Pontosan nem tudta megállapítani, mert a hadijelentés csak hadtestekről számolt be; de körülbelül száz kilométerre becsülte a visszavonulásukat.
Egy ideig nagyon elcsöndesedett. Egész idő alatt, mióta a szabadsága tart, alig is jutottak eszébe a bajtársai. Emlékezetük mint egy súlyos kő süllyedt el benne. Most bukkant újra fel.
S úgy tűnt, mintha a földből a szürke magányosság nőtt volna ki. Hangtalanul. A hadijelentés súlyos harcokról számolt be Graeber térségéből, de a szürke magányosság néma volt és színtelen, mintha a fény és a harcok elleni tiltakozás is kihalt volna belőle már régen. Árnyak merültek fel, vértelenül és üresen, megindultak feléje, ránéztek, és keresztülnéztek rajta, s amikor lebuktak, olyanok voltak, mint a szürke, feltépett föld, és a föld is olyan volt, mint ők, s mintha megmozdult volna alattuk, és beléjük vegyült volna. A magas, csillámos égbolt, úgy rémlett, színét veszti a vég nélküli halál szürke füstjétől, mely mintha a földből kerekedne, és árnyékot vetne a napra. „Árulás – gondolta keserűen. – Elárulták őket, elárulták és becsapták, a harcukat és a halálukat gyilkossággal és jogtalansággal és hazugsággal és erőszákkal kötötték egybe; félrevezették őket, kisemmizték mindenből, még a nyomorúságos, hősies, szánalmas és haszontalan halálból is." Egy asszony ütközött neki, a kosarát maga előtt tartotta.
– Nem lát a szemétől? – átkozódott ingerülten.
– Miért ne látnék – válaszolt Graeber, és meg se moccant.
– Akkor miért áll az utamba?
Graeber semmit se válaszolt. Most már rádöbbent, miért szegődött Heini nyomába. Ugyanaz a homály indította útnak, mely már a harctéren is oly gyakran kísértette, a kérdés, melyre nem mert felelni, a fojtó és nyomasztó kétségbeesés, mely elől mindig menekült – most mindez utolérte és megállította őt, s most már tudta, mi is ez voltaképp, és nem akart menekülni előle. Világosan látni, ezt óhajtotta. Felkészült rá. „Pohlmann – jutott eszébe. – Fresenburg megkért, hogy keressem fel. Ezt elfelejtettem. Beszélni fogok vele. Beszélnem kell valakivel, akiben megbízhatok."
– Fajankó – kiáltott rá a nehéz csomagot cipelő asszony, és továbbindult.

A Jahnplatz felét lebombázták, a másik fele sértetlenül állt. Csak néhány ablak tört be. Itt tovább folyt a mindennapos élet, asszonyok takarítottak és főztek – velük szemben pedig beomlott homlokzatok hevertek, s szobák maradványait meztelenítették le; tépett tapéták lógtak, mint megszaggatott zászlók vesztett csata után.
A ház, ahol azelőtt Pohlmann lakott, a lerombolt oldalon állt. A felső emeletek lezuhantak, és betemették a bejáratot. Úgy látszott, senki sem lakik már ott. Graeber éppen távozni akart, amikor egy keskeny, kitaposott ösvényre bukkant a törmelékek között. Elindult rajta, és egy sértetlen hátsó kapuhoz vezető, szabaddá tett utat talált. Kopogtatott. Válasz nem érkezett. Újra kopogtatott. Kis idő múltán zajokat hallott. Egy lánc csikordult, és az ajtót óvatosan kinyitották.
– Pohlmann úr – mondta Graeber.
Egy öregember kémlelt kifelé.
– Igen, milyen ügyben?
– Ernst Graeber vagyok. Egykori tanítványa.
– Úgy? S mit akar?
– Meglátogatni önt. Szabadságra jöttem, és...
– Nem vagyok már tanári állásban – felelte Pohlmann kurtán.
– Tudom.
– Jó. Akkor azt is tudja, hogy fegyelmi úton bocsátottak el. Nem fogadok tanítványokat, és nincs is jogom hozzá.
– Én már nem vagyok a tanítványa; katona vagyok, és Oroszországból jöttem, és egy üzenetet kell átadnom Fresenburgtól. Ő kért meg arra, hogy keressem fel.
Az öregember figyelmesebben méregette Graebert.
– Fresenburg? El még?
– Tíz nappal ezelőtt életben volt.
Pohlmann még egy pillanatig méregette Graebert.
– Hát jó, kerüljön beljebb – mondta végül, és hátralépett.
Graeber követte. Egy folyosón mentek végig, mely egy konyhafélébe vezetett, onnan pedig egy második, rövid átjárón. Pohlmann hirtelen megszaporázta a lépteit, benyitott az ajtón, és az előbbieknél sokkal hangosabban mondta:
– Jöjjön be, kérem. Már azt hittem, hogy a rendőrségtől jött.
Graeber meglepetten nézett rá. Akkor megértette. Nem nézett körül. Pohlmann valószínűleg azért beszélt hangosan, hogy jelezzen valakinek.
A szobában kicsiny, zöld ernyős petróleumlámpa égett. Az ablak törött volt, és előtte olyan magasan tornyosult a törmelék, hogy nem lehetett kilátni. Pohlmann megállt a szoba közepén.
– Most már ráismerek magára – mondta. – Kint túl erős a fény. Nagyon keveset járok ki, és nem szoktam hozzá a fényhez. Ide nem süt a nap, csak petróleummal világítok. S abból is kevés van; sokat kell a sötétben ülnöm. A villanyvezeték megsérült.
Graeber ránézett. Nem ismert volna rá, annyira megöregedett. Ekkor körülnézett, s úgy tűnt, hogy egy másik világba érkezett. Nemcsak a csend tette, és a különös, lámpafénnyel világított szoba, mely a tűző déli nap után katakombaként hatott; volt itt még másvalami is. A könyvek barna és arany sorai a falon, aztán az íróasztal, az acélmetszetek és maga az öregember is fehér hajával, barázdált arcával, melynek viaszossága a többesztendős foglyokéra emlékeztetett.
Pohlmann elkapta Graeber tekintetét.
– Szerencsém volt – magyarázta. – Majdnem minden könyvemet megmentettem.
Graeber körülnézett.
– Már régóta nem láttam egyet se. S még kevesebbet olvastam az elmúlt esztendőkben.
– Nem is lehetett másként. Hogy a hátizsákjában cipelje, ahhoz a könyvek túl nehezek.
– És túl nehezek voltak ahhoz is, hogy az ember a fejében vigye őket magával. Nem illettek ahhoz, ami történt. S azokat, amelyek illettek, nem akarta elolvasni az ember.
Pohlmann az enyhe fényű zöld lámpára meredt.
– Miért jött hozzám, Graeber?
– Fresenburg tanácsolta, hogy keressem fel önt.
– Jól ismeri?
– Odakint ő volt az egyetlen ember, akiben teljességgel megbíztam, ő mondta nekem, hogy jöjjek el önhöz beszélgetni. Ön megmondja nekem az igazságot.
– Az igazságot? Miről?
Graeber végignézett az öregemberen. Már nagyon régen volt, hogy az osztályába járt, mégis az az érzés dobbant a szívébe, hogy újra iskolás, és az életéből kell vizsgáznia – mintha a sorsát most kellene eldöntenie, ebben a kicsiny, eltemetett szobácskában, a sok könyv között és ifjúsága kiakolbólított tanárjánál. Ez így, együtt testesítette meg mindazt, ami a múlt volt – jószívűség, türelem és tudás –, az ablak előtti törmelék pedig azt, amit ebből a jelen formált.
– Azt szeretném megtudni, mennyire vagyok részes az elmúlt tíz év gaztetteiben – bökte ki végül. – S szeretném tudni, mit csináljak.
Pohlmann csodálkozva nézett rá. Akkor felállt, és keresztülment a szobán. Egy könyvet emelt ki a sorból, kinyitotta, majd visszacsúsztatta anélkül, hogy belenézett volna.
– Tudja-e, miről faggat engem?
– Igen.
– Manapság kevesebbért is fejét veszik az embernek.
– A fronton pedig semmiért ölik meg – vágta rá Graeber.
Pohlmann visszajött, és újra leült.
– A háború gaztettére gondol?
– Mindenre, ami odáig vezetett. A hazugságra, elnyomásra, a jogtalanságra és az erőszakra. És a háborúra is gondolok. A háborúra, ahogy mi folytatjuk – rabszolgatáborokkal és koncentrációs táborokkal és a polgári lakosság tömeges kiirtásával.
Pohlmann hallgatott.
– Láttam egyet s mást – mesélte Graeber. – És sok mindenről hallottam. Azt is tudom, hogy a háborút elvesztettük. S azt is tudom: csak azért harcolunk tovább, hogy a kormányzat, a párt és azok az emberek, akik az egészet okozták, még egy ideig hatalmon maradjanak, és még több nyomorúság okozói lehessenek.
Pohlmann újra Graeberre meredt.
– Mindezt tudja? – kérdezte.
– Most már tudom. Nem mindig tudtam.
– És újra vissza kell mennie a frontra?
– Igen.
– Szörnyű.
– S annál szörnyűbb, minthogy azzal a tudattal megyek vissza: talán bűnrészes leszek én is. Vajon az leszek-e?
Pohlmann hallgatott.
– Hogy érti ezt? – kérdezte, kis szünet után, suttogva.
– Tudja jól, mit értek rajta: hiszen a vallásra ön oktatott minket. Vajon mennyire terhel majd engem is a bűn, ha tudom, hogy nemcsak a háborút vesztettük el, hanem azt is, hogy el kellett vesztenünk, különben soha sincs vége a szolgaságnak és a gyilkosságnak, a gyűjtőtáboroknak, az SS-nek és az SD-nek, tömegek kiirtásának és az embertelenségnek... tehát ha én mindezt tudom, és két hét múlva mégis kimegyek a frontra, és tovább harcolok érte?
Pohlmann arca hirtelen elszürkült és kihunyt. Csak a szeme fénylett valamely különös, világoskék színben. Ez a szem emlékeztette valamire Graebert, maga sem tudta már, hol is látott hasonlót.
– Ismét vissza kell mennie? – kérdezte végül Pohlmann.
– Megtagadhatom a szolgálatot. Akkor felkötnek vagy agyonlőnek.
Graeber a választ várta.
– A keresztyén idők vértanúi nem hódoltak be a kényszernek – mondta Pohlmann tétován.
– Nem vagyunk vértanúk – folytatta konokul Graeber. – De hol kezdődik a bűnrészesség? Mikor változik gyilkossággá az, amit egyébként hősiességnek kereszteltek el? Amikor az ember már maga sem hisz az igazában? Vagy a céljaiban? Hol itt a határ?
Pohlmann gyötrődve nézett rá.
– Hogyan felelhetnék én erre magának? Túlontúl nagy felelősség. A maga számára ezt el nem dönthetem.
– Magunknak kell döntenünk ebben?
– Azt hiszem, igen. Hogyan másként?
Graeber elnémult. „Minek is kérdezősködöm tovább – tűnődött. – Hiszen máris úgy ülök itt, mint valami bíró, s nem vádlottként. Miért gyötröm ezt az öregembert, miért vonom én felelősségre azért, amit egykor tanított, s amit én nélküle tanultam azóta? Van-e még egyáltalán feleletre szükségem? Nem adtam-e már választ magam is?" Pohlmannra nézett. Könnyűszerrel elképzelte, hogyan gubbaszt nap mint nap ebben a szobában, a félhomályban vagy a lámpánál, akár egy ősi római katakombában, állásától megfosztottan, minden órában a letartóztatását várva, s fáradsággal keresvén vigaszt a könyvei között.
– Igaza van – mondta Graeber. – Mást faggatni mindig egyet jelent a döntés megkerülésével. Érdemleges választ nem is vártam tulajdonképpen. Igazából magamat kérdeztem. De olykor ez csak úgy sikerül, ha mást kínozunk vele.
Pohlmann a fejét rázta.
– Joga van kérdezősködni. – Majd hirtelen felkiáltott: – Bűnrészesség! Mit tudhat maga arról? Fiatal volt még, s hazugsággal mérgezték meg, mielőtt még gondolkozni tudhatott volna. De mi, bezzeg mi tanúi voltunk, s hagytuk felnőni! S hogy mi szülte ezt? Szívtelenség? Közöny? Szegénység? Önzés? Kétségbeesés? De hogyan is lett belőle ekkora dögvész? Azt hiszi, nem ez gyötri meg minden napomat?
Graebernek hirtelen eszébe jutott, kire emlékeztette Pohlmann szeme. Annak az orosznak a szeme volt ez, akit lelőtt. Graeber felállt.
– Indulnom kell – mondta. – Köszönöm, hogy fogadott, és elbeszélgetett velem.
Feltette a sapkáját. Pohlmann felemelkedett.
– Csak nem akar menni, Graeber? Hogyan döntött?
– Még nem tudom. Két hét gondolkodási időm maradt. S ez elég, ha az ember megszokta, hogy percről percre éljen.
– Látogasson meg újra! Legalább egyszer, mielőtt elmenne. Megígéri?
– Megígérem.
– Nincs sok látogatóm – dünnyögte Pohlmann. Graebernek szemébe ötlött, hogy a könyvek között, az elsötétített ablak közelében egy kicsiny fénykép húzódik: magakorabeli fiatalembert ábrázolt egyenruhában. Eszébe jutott, hogy Pohlmann-nak fia volt. Kérdezősködni ilyesmi után azonban nem volt tanácsos a mai időkben.
– Üdvözölje Fresenburgot, ha ír neki – jegyezte meg Pohlmann.
– Kérem. Ugye, vele is hasonlóképpen beszélt, mint most velem?
– Igen.
– Bárcsak velem is korábban beszélgetett volna effélékről.
– S gondolja, hogy ettől Fresenburg dolga könnyebb lett?
– Nem – felelte Graeber. – Nehezebb.
Pohlmann bólintott.
– Semmit se tanácsolhattam volna magának. De nem is akartam választékot ajánlani a sok feleletből, amelyek csupán csak kifogások. Van elég belőlük. Mindegyik sima és meggyőző, de mentegetődzésnél egyik sem több.
– Az egyház válasza is?
Pohlmann egy másodpercig habozott.
– Az egyházé is – tette hozzá. – De az egyház szerencsés. Számára a „Szeresd felebarátodat" és a „Ne ölj" igéje mellett ott a másik: „Add meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené." Ezzel aztán sok csűrés-csavarás lehetséges.
Graeber nevetett. Ráismert arra a gunyorosságra, ami Pohlmannt korábban jellemezbe. S ezt Pohlmann is észrevette.
– Nevet – mondta. – S méghozzá milyen nyugodtan. Miért nem ordít?
– Ordítok – vágta rá Graeber. – Csak épp nem hallani.

Az ajtó előtt állt. A napfény éles dárdákkal hatolt a szemébe. Csillogott a fehér vakolat. Lassan haladt át a téren, olyasféle érzés kerülgette, mint aki egy hosszú, bizonytalan bírósági tárgyalás után végül is az ítéletig jut, s már mindegy is, vajon felmentik-e vagy sem. Túl volt rajta, s ő akarta így, szabadságának idejét gondolkodásra szánta, s most már azt is tudta: a kétségbeeséshez érkezett el, s nem menekülhet.
Egy ideig egy bombatölcsér szélén épségben maradt padon üldögélt. Teljesen elernyedt, üres volt, s még azt se tudta volna eldönteni, vajon vigasztalan-e vagy sem. Most hirtelen már semmire sem akart gondolni. Nem volt min gondolkodnia. Hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét, s élvezte a nap melegét az arcán. Mást se érzett. Mozdulatlanul ült ott, nyugodtan lélegzett, és élvezte azt a személytelen és vigasztaló meleget, amely se jogot, se jogtalanságot nem ismer.
Kis idő múltán felnyitotta a szemét. Tisztán és nagyon világosan rajzolódott ki előtte a tér. Egy sudár hársat látott a beomlott ház előtt. Sértetlen volt, s a törzse s ágai mint valamely roppant széttárt kéz nyúltak ki, zölddel borítottan, a fény s a napos fellegek felé. Csillogott és villogott minden, akár eső után, mélység és erő volt itt, maga a lét, az erő és magától értetődő lét, természetesen, kérdések nélkül, szomorúság és kétségbeesés nélkül. Graebernek úgy rémlett fel mindez, mintha lidérces álomból kelne: szétmállott és elolvadt előtte minden, s olyan volt, mint egy szavak nélküli válasz, túl minden kérdésen, túl minden gondolkodáson – felelet, melyet éjszakákból és nappalokból ismert, amikor megérintette a halál, s amikor görcsös merevségből, a végből, hirtelen visszaáramlott belé az élet forró erővel, mentőangyalként, az agyvelejét öntve el hullámaival.
Felállt, elhaladt a hársfa mellett, a romok és házak között. S rádöbbent, hogy vár valamire. Az estét várta, mint valami fegyverszünetet.

Tizennegyedik fejezet

– Pompás bécsiszeletünk van ma – ajánlgatta a marabu.
– Jó – rendelte meg Graeber. – Kérjük. S hozzá mindazt, amit jónak lát. Teljességgel megbízunk magában.
– Ugyanazt a bort?
– Ugyanazt vagy másikat, ahogy akarja. Ezt is magára bízzuk.
A pincér elégedetten kacsázott odébb. Graeber hátradőlt, és Elisabethre nézett. Mintha a tűzvonal bomba szaggatta árkaiból egy békés ligetbe helyezték volna át – így érezte. A délután már messze volt. Csak annak a pillanatnak visszfénye maradt meg, amikor az élet oly közelinek tűnt, amikor úgy látszott, áttör az útburkolat kockáin s a romokon, s zöld kezekkel a fény felé ágaskodik.
„Két hét – gondolta. – Kétheti élet még. Úgy kell megragadnom, mint a hársfa a fényt."
A marabu visszajött.
– Jólesne ma egy johannisbergi Kahlenberg? – kérdezte. – Akad egy évjárata – a pezsgő is közönséges szódavíz mellette. Vagy...
– A Kahlenbergből – rendelkezett Graeber.
– Ahogy parancsolja, uram. Ön ért hozzá, uram. Ez a bor pompásan illik a bécsiszelethez. Friss, zöld salátát is adok majd hozzá. Az kihozza a zamatát. Kristálytiszta ez a bor.
„Az elítélt utolsó vacsorája – tűnődött Graeber. – Még kétheti utolsó vacsora!" Minden keserűség nélkül gondolt rá. Eddig még nem nagyon nézett túl a szabadságán. Végtelen hosszúnak tűnt; nagyon is sok történt alatta, s még nagyon is sok várt rá. Most, hirtelen, a hadijelentések olvasása után, s hogy együtt volt Pohlmann-nal, tudta már, milyen rövid ez a szabadság.
Elisabeth a marabut követte a szemével.
– Áldott legyen a te Reuter barátod – mondta. – ínyencekké nevelt bennünket.
– Nem ínyencek vagyunk, Elisabeth. Többek annál. Kalandorok. A béke kalandorai. A háború mindent a feje tetejére állít. Ami azelőtt a szolid biztonság és megbízható polgári tisztesség jelképe volt – izgató kalanddá változott.
Elisabeth nevetett.
– Mi tesszük azzá.
– Ilyen idők járják. Valamiről azonban semmiképp se panaszkodhatunk: unalomról és egyhangúságról.
Graeber Elisabethre nézett. Szorosan simuló ruhában ült előtte a pamlagon. A haját egy kicsiny sapka alá rejtette, kisfiúnak látszott így.
– Egyhangúság – ismételte Elisabeth. – Nem akartál ma civilben jönni?
– Nem tudtam. Átöltöznöm nem volt sehol. – Alfons-nál tervezte ezt, de a délutáni beszélgetés után nem ment el hozzá.
– Nálam is megteheted – ajánlotta Elisabeth.
– Nálad? És Lieserné?
– Vigye el az ördög Liesernét. Megváltoztattam a véleményem.
– Sok mindent vigyen el az ördög – felelte Graeber. – Én is megváltoztattam a nézeteimet.
A pincér hozta a bort, kinyitotta a palackot, de nem töltött. Féloldalt hajtotta a fejét, és fülelt.
– Már megint kezdődik – mondta. – Roppant sajnálom, uram.
Nem kellett elmagyaráznia, mire céloz. A következő pillanatban a szirénák üvöltése túlharsogta a terem zaját. Elisabeth pohara megcsendült.
– Hol a legközelebbi pince? – kérdezte Graeber a marabut.
– Van itt a házban is.
– S nemcsak a szállóvendégek részére?
– Ön is vendégünk, uram. A pince nagyon jó. Jobb, mint akárhány odakint. Magas rangú tisztek laknak itt.
– Remek. S mi lesz a bécsiszelettel?
– Még nem tettük oda. Majd félretétetem. Ámbár lent nem szolgálhatom fel. Érthető, hogy miért nem.
– Természetesen. – Graeber kivette a marabu kezéből a palackot, s két poharat megtöltött. Az egyiket Elisabethnek nyújtotta.
– Idd ki. Az egészet. A lány a fejét rázta.
– Nem kell indulnunk?
– Elég időnk van még. Ez csak előrejelzés volt. Lehet, hogy mi sem történik, mint a múltkor. Hajtsd le, Elisabeth. Átsegít az első riadalmon.
– Az úrnak alighanem igaza van – helyeselt a marabu. – Ilyen nemes bort ugyan szégyen egy kortyintásra lehajtani, de ez most rendkívüli eset.
A pincér sápadt volt, és kényszeredetten mosolygott.
– Azelőtt imádkozásnál néztünk fel az égre. Most csak akkor, ha átkozódunk. Ide jutottunk, uram.
Graeber Elisabethre pillantott.
– Hajtsd le! Van még időnk jócskán. Megihatjuk az egész palackkal.
A lány felemelte a poharát, és lassan lekortyolta a bort. Határozott mozdulattal, melyben egyszersmind valamilyen kíméletlen tékozlás is kifejeződött. Aztán leeresztette a poharat, és nevetett.
– A pánikot is vigye el az ördög – jelentette ki. – Le kell szoknom róla. Nézd, reszketek.
– Nem te reszketsz. Hanem az élet – benned. S ennek semmi köze a bátorsághoz. Akkor bátor az ember, ha védekezni tud. A többi mind hiúság. Az életünk okosabb nálunk, Elisabeth.
– Igen. Adj inni még.
– A feleségem – szólt közbe a marabu. – Beteg a fiunk. Tüdőbajos. Tizenegy éves. A pincénk rossz. S nagyon nehezére esik lecipelni a fiút. Törékeny asszony: ötvenhárom kiló. A Südstrasse harminckilencben. S én nem segíthetek neki. Itt kell maradnom.
Graeber egy poharat vett el a szomszéd asztalról, megtöltötte, és odanyújtotta a pincérnek.
– Tessék. Igyon maga is! Régi katonaszabály: ha tehetetlen vagy, próbálj meg higgadtan viselkedni. Segített?
– Ilyesmit könnyű mondani.
– Bizony. Egyikünk se született szobornak. Igya ki az egész poharat.
– Nincs engedélyezve, szolgálatban...
– Rendkívüli eset. Épp maga mondta.
– Parancsára. – A pincér körülnézett, és felemelte a poharat.  – Engedtessék meg nekem akkor, hogy az előléptetésére igyak.
– Mire?
– Tiszthelyettesi előléptetésére.
– Köszönöm. Éles szeme van.
A pincér visszatette a poharat.
– Mégsem tudom egyetlen kortyintással lehajtani. Ilyen nemes bort! Még ebben a rendkívüli esetben sem.
– Becsületére válik. Vigye magával a poharat.
– Köszönöm, uram.
Graeber újra színültig töltötte Elisabeth és a maga poharát.
– Nem a hidegvérünk fitogtatása végett teszem – magyarázta. – Csupán mert az ember légitámadáskor megissza azt, amije van. Sohase tudhatjuk, megtaláljuk-e újra.
Elisabeth az egyenruháját vizsgálgatta.
– Nem csípnek rajta? A pincében csupa tiszt lesz.
– Nem, Elisabeth.
– Miért nem?
– Mert közömbösen hagy.
– S az embert nem csípik rajta, ha közömbös?
– Nem olyan könnyen. A félelem feltűnő. Most pedig induljunk – túl vagyunk már az első ijedtségen.

A borpince egyik felét betonnal és acélgerendákkal erősítették meg, s légóbunkerré építették át. Székek, asztalok, pamlagok húzódtak körös-körül, a padlón néhány letaposott szőnyeg, s a falakat fehérre meszelték át. Rádiókészülék is rendelkezésre állt, s egy polcon poharak és palackok sorakoztak. Luxuspince volt ez.
Graeberéknek ott jutott hely, ahol a tulajdonképpeni borpincét lécajtó választotta el. A vendégek hulláma követte őket. Elsőnek egy feltűnő szépasszony, fehér estélyi ruhában. A háta meztelen volt, bal karján karperecek villogtak. Mögötte egy világosszőke, pontyarcú nő jött, utána néhány férfi, egy-két idősebb hölgy s a tisztek egy csoportja. Egy pincér és pikolófiú tűnt elő. Palackokat bontottak.
– Lehozhattuk volna a borunkat – suttogta Graeber.
Elisabeth a fejét csóválta.
– Igazad van. Csupa drámai hős közé.
– Ilyesmit ne tegyen az ember – mondta Elisabeth. – Balszerencsét hoz.
„Milyen igaza van – gondolta Graeber, s bosszúsan méregette a pincért, aki körbejárt a tálcájával. – S hogy milyen mélységesen komoly az ügy, azt csak jó néhány halott árán tanuljuk meg."
– A második légiriadó – jegyezte meg valaki mellette. – Jönnek!
Graeber szorosan Elisabeth közelébe húzta a székét.
– Félek – súgta a lány. – A finom bor s minden elszántság ellenére.
– Én is.
Átölelte a vállát, s érezte, milyen feszültség van a lányban. A fiút hirtelen a gyengédség hulláma öntötte el. Akár egy állat, mely megszimatolta a veszélyt, és összekuporodik, olyan volt a lány. Nem pózolt, és nem is akart; a bátorsága is merő védekezés, az élet feszült meg benne a szirénák hangjára, melyek magasságot változtatván most már a halált jelezték. Félelmét nem is próbálta leplezni.
Graeber észrevette, hogy a szőkeség kísérője bámul rá. Hegyes állú, cingár főhadnagy volt. A kacagó szőkét meg a szomszéd asztaltól bámulták.
Enyhén megremegett a pince. Utána egy robbanás tompa morajlása. A társalgás elakadt, aztán újra megindult, hangosabban és elszántabban. Három robbanás szakította meg újra, gyors egymásutánban.
Graeber szorosan ölelte Elisabethet. Észrevette, hogy a szőkeség abbahagyta a nevetgélést. Váratlanul súlyos becsapódás reszkettette meg a pincét. A pikolófiú letette a tálcáját, s a büfé csavaros faoszlopához lapult.
– Csak semmi izgalom – kiáltotta egy metsző hang. – Elég messze volt.
A fal hirtelen megremegett, megroppant. A fény hunyorgott, akár egy rosszul megvilágított filmben. Robajlás tört be kintről, sötétség és fény villant át egymásba vadul, s az aztalok körüli csoportok egy lassított felvétel filmkockáiból léptek elő. Az első villanásban a meztelen hátú nő még ült, a következő becsapódásnál és villanásnál már állt, a harmadiknál egy sötét sarokba futott, emberek gyűltek köré, lefogták, az asszony sikoltozott, a lámpa teljesen kialudt, s egy százszorosan visszhangzó robbanásban, mintha a föld minden nehézkedési ereje kikapcsolódott volna – a pince lebegni kezdett.
– Csak a lámpa volt az, Elisabeth! – kiáltotta Graeber. – Kialudt. A puszta légnyomástól, egyéb se volt. Valahol megsérült a vezeték. A szállót nem találták el.
Elisabeth szorosan odabújt hozzá.
– Gyertyát! Gyufát! – kiáltotta valaki. – Kell itt gyertyának lennie! A pokolba is, hol vannak a gyertyák? Vagy a zseblámpák!
Néhány gyufa lobbant. A nagy, zsivajgó teremben apró lidércekként villantak, arcokat, kezeket világítottak meg, mintha a testek már széthulltak volna a robbanástól, s pusztán csak a kezek és arcok lebegnének még a semmiben.
– Az istenfáját! Nincs a cégnek szükségvilágítása? Hol az a pincér?
A fénykörök előre és hátra, fel és alá imbolyogtak a falakon. Egy pillanatra az asszony meztelen háta merült fel, ékszerek csillogása, egy sötét, tátott száj – mintha fekete szélben imbolyognának, a hangok pedig: megnyíló szakadékok tompa morajlása közben mezei egerek erőtlen vinnyogása –, ekkor zúgás csapott fel, őrjítőén elviselhetetlenné erősödött, akárha egy roppant acélplanéta zuhant volna egyenest a pincére. Megremegett minden. A fénypontok pislogni kezdtek és kihunytak. A pince már nem ingott, a szörnyű becsapódás, úgy rémlett, széttört s a magasba emelt mindent. Graeber azt érezte, hogy fejjel a padlóra repül. Mindkét karjával magához ölelte Elisabethet. S mégis: valami el akarta szakítani tőle. A lány felé vetette magát, aztán reá, a földre rántotta, egy széket borított a feje fölé, s várta, hogy beszakad a mennyezet.
Recsegés, ropogás, csattanás, csörrenés, csikorgás – a pincét mintha egy állat roppant mancsa tapodta volna, s az űrbe vetné ki; a tüdő és a gyomor kiszakadt a testből, s a vér kipréselődik az erekből. Úgy látszott: ezután már csak a végső mennydörgő sötétség s a fulladás következhet.
S mégsem ez jött. Hirtelen fény támadt, örvénylő, hirtelen fény, mintha tűzoszlop kélt volna a földből; egy fehér fáklya lángolt, egy ordító asszony:
– Meggyulladtam! Egek! Segítség! Segítség!
Felugrott a magasba, s a karjával csapdosta magát, ütéseitől szikrák pattantak, az ékszerei csillogtak, rémült arcát élesen ragyogta be a fény – ekkor hangok és egyenruhadarabok közeledtek felé, valaki lerántotta a földre, ott forgolódott, és sikoltozott, túlordította a szirénákat, a légvédelmi ágyúkat és a becsapódásokat; magas, állati hangon, majd tompán és fojtottan kiáltozott a kabátok és térítők és párnák alól, a sötétbe borult pincéből, mint egy sírból.
Graeber a keze között fogta Elisabeth fejét, szinte maga alá szorította a lányt, a karját a füle köré fonta, amíg a tűz és sikoly parázsló félhomállyá, égett ruha és hús és haj szagává változott.
– Orvost! Hívjanak orvost! Hol az orvos?
– Micsoda?
– Kórházba kell vinni! A fenébe is, semmit se lehet látni! El kell vinnünk.
– Most? – kérdezte valaki. – Hová?
Mindenki elcsendesedett. Figyeltek. Kint vadul tüzeltek a légvédelmi ágyúk. De a robbanásoknak vége szakadt. Csak az ágyúk dörögtek.
– Elmentek! Túl vagyunk rajta!
– Maradj fekve – súgta Elisabeth fülébe Graeber. – Ne mozdulj. Elmentek. De feküdj nyugodtan, így senki se tapos rád. Ne mozdulj.
– Várnunk kell! Jöhet még egy hullám – magyarázta egy lassú, tanáros hang. – Kívül még aligha biztonságos. A légvédelmi lövedékek repeszei!
Az ajtóban kerek fényforrás villant. Villamos zseblámpából. A földön fekvő asszony újra kiáltozni kezdett:
– Nem! Nem! Oltsák el! Oltsák el a tüzet!
– Semmi se ég. Csak egy zseblámpa.
A fénykör halványan reszketett a homályban. Kicsiny zseblámpa volt.
– Ide! Jöjjön már ide! Ki az? Ki maga, a zseblámpával? A sugár hirtelen elmozdult, a mennyezetre vetette csóváját, aztán visszafordult, s egy kemény ingmellet, egy frakk csíkját, egy fekete nyakkendőt s egy zavart arcot világított meg.
– A főpincér vagyok, Fritz. Az éttermet találat érte. Nem szolgálhatunk fel tovább. Ha az urak tán volnának szívesek a számlát...
– Mit?
Fritz még mindig önmagára világított.
– A támadásnak vége. Zseblámpám van, és a számlákat magammal hoztam...
– Hogyan? Ez hallatlan!
– Uram – könyörgött Fritz szánalmasan a sötétnek –, a főpincér a saját zsebével felel az étteremért.
– Ez hallatlan – kiáltotta a férfi a sötétből. – Csalók lennénk? Legalább azt a szerencsétlen pofáját ne világítsa meg mindehhez! Jöjjön ide! Disznó! Itt valaki megsebesült!
Fritz ismét elmerült a sötétben. A fénykör a falon tétovázott, majd Elisabeth hajának egy csíkján, végig a padlón, egészen egy halom egyenruháig, s ott megállapodott.
– Istenem! – kiáltott fel egy ingujjban álló férfi, aki halványan láthatóvá lett.
A férfi felegyenesedett. Csak a keze látszott már; a fénykör remegett rajta. A főpincér is észrevehetően remegett. Egyenruhák repültek félre.
– Ne nézz oda – súgta Graeber Elisabethnek. – Ilyesmi könnyen megtörténik. Bárhol megeshet. Semmi köze a légitámadáshoz. De te azért ne maradj a városban. Elviszlek falura, ahol nem bombáznak. Tudom is, hová. Méghozzá mielőbb. Ismerősökhöz. Biztosan magukhoz fogadnak. Ellakhatunk náluk. S biztonságban leszel.
– Hordagyat! – rendelkezett a térdeplő férfi. – Van a szállóban hordágy?
– Azt hiszem, igen, hm... uram. – Fritz, a főúr, nem tudta kivenni a rangjelzést. A férfi egyenkabátja ott hevert a földön, a többiekével, az asszony mellett. Most csak egy ember volt nadrágtartóban, felkötött karddal és parancsnoki hanggal. – Elnézést kérek a számlák miatt – mondta Fritz. – Nem tudtam, hogy sebesült van.
– Indulás! Hozza a hordagyat. Várjon – megyek én is. És odakint? Átjuthatunk?
– Igen.
A férfi felállt, kabátot öltött, s hirtelenjében őrnaggyá változott. A fényforrás eltűnt, s vele mintha a remény sugara is.
Az asszony hallhatóan nyöszörgött.
– Wanda – szólt hozzá egy ijedt férfihang. – Wanda, mihez kezdjünk? Wanda!
– Már felmehetnénk – jelentette ki valaki.
– A lefújást még nem jelezték – vágott közbe az iskolamesteri hang.
– A pokolba a jelzéseivel! Hol egy lámpa! Lámpát!
– Orvos kell, morfium...
– Wanda – folytatta az ijedt hang. – Mit mondjunk most Eberhardnak? Mit is...
– Nem, nem, lámpa nem kell – kiáltozott az asszony. – Semmi fényt! – Fény tűnt fel. Ezúttal egy petróleumlámpáé. Az őrnagy hozta. Mögötte két frakkos pincér tartotta a hordagyat. – Nincs telefon – mondta az őrnagy. – Elszakadt a vezeték. Ide azzal a hordággyal.
A lámpát a padlóra állította.
– Wanda – kezdte újra a hang. – Wanda!
– El innen! – parancsolt az őrnagy. – Ez ráér. – Letérdelt az asszony mellé, majd felegyenesedett. – No, ez is megvan. Nemsokára elalszik. Végszükségre tartalékoltam egy ampullával. Óvatosan! Óvatosan emeljék a hordágyra! Várnunk kell, amíg segélyhelyet találunk kint... Ha ugyan találunk...
– Igenis, őrnagy úr – mondta Fritz, a főúr, engedelmesen.
A hordagyat imbolyogva vitték ki. A feketére pörkölődött, kopaszra égett fej ide-oda billent rajta. A testet egy asztalterítővel takarták le.
– Meghalt? – kérdezte Elisabeth.
– Nem – felelte Graeber. – Túléli. A haja is kinő.
– És az arca?
– Még látott. A szeme nem sérült meg. Mindene felgyógyul. Sok égettet láttam. Ez itt nem is olyan súlyos.
– Hogyan történt?
– A ruhája fogott tüzet. Túl közel hajolt a gyufákhoz. Különben más baj nem esett. A pince erős. Közvetlen és erős becsapódást is kibír.
Graeber felemelte a széket, amit korábban Elisabeth fölé helyezett. Üvegszilánkon járkált, s észrevette, hogy a borpince lécajtaja betört, s a bor sötét olajként folyik végig a padlón.
– Egy pillanat – vetette oda Graeber Elisabethnek, és felvette a kabátját. – Mindjárt jövök. – Bement a borpincébe, de nyomban visszatért. – Most már mehetünk.

Az asszony kint feküdt a hordágyon. Két pincér az ujjával fütyülgetett kocsi után.
– Mit szól ehhez majd Eberhard? – kérdezte ismét az asszony ijedt hangú kísérője. – Uramisten, milyen átkozott balszerencse! Hogyan magyarázzuk meg neki...
„Eberhard, úgy lászik, az asszony férje" – gondolta Graeber, s megszólított egy pincért.
– Hol a kisterem pincére?
– Melyik? Ottó vagy Kari?
– Az a kicsi, öreg, gólyaképű.
– Ottó. – A pincér Graeberre bámult. – Ottó meghalt. A borszoba beomlott. A csillár zuhant rá. Ottó meghalt, uram.
Graeber egy másodpercre elhallgatott.
– Tartoztam neki – mondta aztán. – Egy üveg borért.
A pincér megtörölte a homlokát.
– Nekem is fizethet, uram. Mi volt tehát?
– Egy palack johannisbergi Kahlenberg.
– Aszú?
– Nem.
A pincér árlapot húzott elő a zsebéből, és zseblámpájával rávilágítva megmutatta Graebernek.
Graeber átnyújtotta a pénzt. A pincér eltette. Graeber tudta, hogy nem fogja továbbítani.
– Gyere – szólt Elisabethnek.
Törmelékek között vágtak utat. Délen égett a város. Halványan vöröslött az ég alja, és a szél füstfellegeket kergetett maga előtt.
– Meg kell néznünk, megvan-e még a lakásod, Elisabeth.
A lány megrázta a fejét.
– Arra marad idő. A szabadban szeretnék lenni.
A térre értek, ahol első estéjüket a légoltalmi pincében töltötték. A pincebejáratnál sötétlő pára gomolygott, mintha az alvilág kapuja volna. A parkban ültek le egy padra.
– Nem vagy éhes? – kérdezte Graeber. – Az ételt már nem szolgálták fel.
– Annyi baj legyen. Nem tudnék most enni.
A fiú kigombolta a kabátját. Megcsörrent valami, s aztán két palackot húzott elő a zsebeiből.
– Nem tudom, mit is szereztem. Az egyik mintha konyak volna.
Elisabeth csodálkozva nézett rá.
– Honnan hoztad?
– A borpincéből. Nyitva állt az ajtaja. Tucatnyi palack tört el. Tegyük fel, hogy ezek is eltörtek.
– Egyszerűen magaddal hoztad?
– Hát persze. Súlyos beteg a katona, aki nem vesz észre egy nyitott borpincét. Célszerű gondolkozásra és cselekvésre neveltek. A tízparancsolat nem vonatkozik katonai személyekre.
– Bizonyára nem. – Elisabeth merőn bámult rá. – És sok egyéb parancsolat sem. Mi mindent tud már az ember rólatok!
– Te kissé túl sokat is tudsz.
– De valóban, mi mindent tudunk rólatok! – ismételte a lány. – Nem vagytok olyanok, amilyeneknek itt mutatkoztok. Hanem ahonnan jöttetek, ott az igazi arcotok. Arról viszont ki tud valamit is?
Graeber egy másik kabátzsebéből két újabb üveget halászott elő.
– Ezt dugóhúzó nélkül is felnyithatjuk. Pezsgő! – Letekerte a burkolódrótot. – Remélem, nincsenek erkölcsi fenntartásaid, és iszol belőle.
– Nem. Már nincsenek.
– Nem iszunk semmire, tehát nem is hozhat szerencsétlenséget. Csak felhajtjuk, mert szomjasak vagyunk, s nincs más innivalónk. Megihatjuk: még élünk.
Elisabeth felnevetett.
– Nem kell tovább magyaráznod. Ezt már megtanultam. Inkább azt magyarázd meg: miért fizettél ki egy üveget, ha ezt a négyet csak úgy elhoztad?
– Nagy különbség. Számlacsalás lett volna.
Óvatosan húzta ki a dugót, nehogy durranjon.
– Az üvegből kell innunk, Elisabeth. Erre is megtanítlak.

Minden elcsendesedett körülöttük. Az alkony mélyebb tűzzel vöröslött. A furcsa fényben valószerűtlenül festettek a tárgyak.
– Nézd csak ott azt a fát – törte meg hirtelen a csendet Elisabeth. – Kivirágzott.
Graeber odanézett. A fát szinte tövestül tépte ki egy bomba. A gyökerei is szabadon lógtak a levegőben, a törzse kettétörött, néhány ága is levált, mégis csupa fehér, vörösbe játszó virág borította mindenütt.
– A ház leégett mellette. Talán a hőségtől nyílt ki – mondta Graeber. – Több rajta a virág, mint bármelyik fán, holott ez sérült meg a legkeservesebben.
Elisabeth felállt, és odalépett a fához. A padot, ahol ültek, árnyék borította, s a lány most úgy lépett ki a tűzvész hullámzó visszfényébe, mint egy táncosnő a színpadi reflektorok elé. Vörös szélként ölelte körül a tűz, és világlott mögötte, akár egy roppant középkori üstökös, mely a világvégét jósolja, avagy egy kései megváltó születését.
– Virágzik – állapította meg a lány. – A fáknak már itt a tavasz, s nem törődnek semmi mással.
– Igen – válaszolta Graeber. – Nagy igazságra tanítanak. Örök tanításra. Ma délután egy hársfa, most pedig ez itt. Nőnek, és levelet hajtanak, virágot, még akkor is, ha kettéroppantak, ha csak egy kis részük kapaszkodik egyetlen gyökérrel a földbe. Örök igazságra tanítanak, és nem panaszkodnak, és nem sajnálják magukat.
Elisabeth lassan ballagott vissza a padhoz. Csillogott a bőre a különös, árnytalan fényben, s az arcát mintha elvarázsolták volna: oda tartozott most a sarjadó rügyek titkához, a romboláshoz és a növekedés feltartóztathatatlan eltökéltségéhez. Aztán kilépett a fényből, mintha reflektorok gyújtópontját hagyta volna el, és ismét ott ült a férfi mellett melegen, lélegzőn, élőn a sötétben. Graeber magához vonta, s a fa hirtelen nagyon nagynak látszott, a fa, mely a vöröslő égbe markolt, a virágok is nagyon közel jöttek, a hárs és a föld is, minden összeolvadt aztán, a termőföld, az égbolt és Elisabeth, s ő elmerült Elisabethben, s a lány nem állt ellen.

Tizenötödik fejezet

A negyvennyolcas teremben nagy volt a felfordulás. A tojásfejű és két másik kártyajátékos frontra öltözötten álltak. Szolgálatra alkalmasnak írták ki őket, s egy csoporttal indulnak a tűzvonalba. A tojásfejű sápadtan bámult Reuterre.
– Te, azzal a kényes lábaddal! Te szimuláns! Te itt maradsz, és én, a családapa, a frontra megyek!
Reuter nem válaszolt, csak Feldmann ült fel az ágyában.
– Fogd be a szád, tojásfejű! – kiáltott rá. – Nem azért kell menned, mert ő itt marad. A frontra mész, mert alkalmas vagy. S ha őt is frontszolgálatra alkalmasnak találnák, attól még neked is menned kéne, érted? Tehát ne fecsegj szamárságokat!
– Fecsegek, amiről akarok! – fortyant fel a tojásfejű. – A frontra megyek, s azt pofázok, amit akarok! Ti itt maradtok! Henyéltek, zabáltok, alszotok, és nekünk menni kell, nekem, a családapának, míg ez a dagadt szimuláns addig vedeli a pálinkát, hogy az átkozott lába nem gyógyul meg.
– S te nem azt tennéd, ha tehetnéd? – kérdezte Reuter.
– Én? Bizony nem! Én sohasem szimuláltam!
– Akkor minden rendben. Minek ordítasz hát?
– Hogy minek? – kérdezte a felsült tojásfejű.
– Hát ha büszke vagy rá, hogy sose szimuláltál. Légy hát továbbra is büszke, és ne panaszkodj.
– A mindenit! Ezt a szócsavarást! Ezt tudod, te disznófülű, mi? Kiforgatja még a szavakat is az ember szájából. Majd elkapnak téged is! Elcsípnek, még ha nekem kell is téged följelentenem!
– Ne vétkezz – csitította az egyik kártyás, aki maga is „alkalmas" volt. – Gyere, indulnunk kell, lelépni!
– Nem én vétkezem! Hanem ezek itt! Szégyen, hogy nekem, a családapának kell a frontra mennem az iszákosok és kákabélűek helyett. Csak igazságot akarok!
– Ugyan, apám, igazságot! Hol van az katonáéknál? Gyere, indulnunk kell! Nem fog följelenteni senkit. Csak pofázik. Minden jót, bajtársak. Éljetek vígan! Tartsátok a frontot!
A két kártyás kivonszolta a magából kivetkőzött tojásfejűt. Sápadt és izzadó feje egyszer még felbukkant az ajtóban, valamit kiáltani akart, de a társai kituszkolták.
– Ezt a barmot – mérgelődött Feldmann. – Olyan cirkuszt csinál, mint egy bohóc! Milyen nagy pofája volt, emlékeztek, hogy én átalszom a szabadságomat?
– Vesztett – vetette közbe Rummel hirtelen. Mindeddig szótlanul ült az asztalnál. – Sokat vesztett. Huszonhárom márkát! Nem csekélység! Vissza kellett volna adnom neki.
– Még megteheted. Nem indult el a transzport.
– Igen?
– Lent áll. Menj oda, és add vissza, ha nyomja a lelkiismereted.
Rummel felállt és kiment.
– Még egy bolond! – dörmögte Feldmann. – Mihez kezd a tojásfejű kint a fronton a garasaival?
– Újra elkártyázhatja.
Graeber az ablakhoz lépett, és kinézett. Lent gyülekezett a transzport.
– Gyerkőcök és vének – mondta Reuter. – Sztálingrád óta mindenkit visznek.
– Igen.
A csapat felsorakozott.
– Mi ütött Rummelbe? – kérdezte meglepetten Feldmann. – Be sem áll a szája.
– Már akkor kezdte, amikor te aludtál.
Feldmann, ingujjban, odalépett az ablakhoz.
– Ott áll a tojásfej – közvetített. – Most legalább a maga bőrén tapasztalja, micsoda különbség: itt aludni, és a frontról álmodni, vagy a tűzvonalban lenni, és az otthonról álmodni.
– Ezt még mindnyájan megtudhatjuk – vetette közbe Reuter. – A törzsorvos legközelebb engem is frontszolgálatra ír ki. Emelkedett szellem, s még azt is elmagyarázta nekem, hogy tőrőlmetszett németnek nem kell a futáshoz láb. Ülve is lehet harcolni.
Lentről vezényszavak hallatszottak. A csapat elvonult. Graeber mintha kicsinyítő üvegben látta volna őket. A katonák, ahogy távolodtak, eleven bábuk voltak játék puskákkal.
– Szegény tojásfej – sajnálkozott Reuter. – Nem is rám haragudott. Hanem a feleségére. Fél, hogy megcsalja, amíg távol van. És dühöng, hogy azért a házastársi pótlékot megkapja az asszony, sőt, azt hiszi, ezt a pénzt majd a szeretőjével mulatja el.
– Házassági pótlék? Olyan is van? – érdeklődött Graeber.
– Honnan szalajtottak, pajtikám? – kérdezte Feldmann fejcsóválva. – Kétszáz márkát kap az asszony havonta. Szép összeg. Sokan férjhez mentek már érte. Minek is ajándékozzák oda az államnak?
Reuter elfordult az ablaktól.
– Binding barátod keresett – szólt oda Graebernek.
– Mit akart? Hagyott üzenetet?
– Kis ünnepséget rendez otthon. Meghívott téged is.
– Mást nem üzent?
– Mást nem.
Rummel érkezett vissza.
– Megtaláltad még a tojásfejűt? – kérdezte tőle Feldmann.
Rummel bólintott, s közben megvonaglott az arca.
– Neki legalább van felesége – tört ki hirtelen. – De hogy az ember újra kimegy a frontra, és nincs senkije...
Hirtelen megfordult, és az ágyára vetette magát. A többiek úgy tettek, mintha semmit se hallottak volna.
– Ha ezt a tojásfej láthatná! Sokért nem adta volna, hogy Rummel épp ma tört le – súgta Feldmann.
– Hagyd békén – torkolta le bosszúsan Reuter. – Ki tudja, mikor roppansz össze te is? Afelől senki se lehet biztos. Még egy hétalvó sem. – Majd Graeberhez fordult.
–Hány napod van hátra?
– Tizenegy.
– Tizenegy nap! Az még csak megjárja.
– Tegnap még megjárta volna – mormogta Graeber. – Ma már átkozottul rövidnek tűnik.

– Nincsenek itthon – közölte Elisabeth. – Se a gyerek, se Lieserné. Miénk a lakás.
– Hála Istennek! Azt hiszem, ma este agyonütöttem volna, ha egy szót is szól. Tegnap megint összekaptatok?
– Prostituáltnak nevezett.
– Miért? Hisz tegnap este csak egy órát töltöttünk itt.
– Még tegnapelőtt mondta. Tegnapelőtt egész este itt voltál.
– Pedig még a kulcslyukat is elfüggönyöztük, és folyton szólt a gramofon. Hogy jut eszébe az ilyesmi?
– Na hogy? – ismételte Elisabeth, és gyors pillantással mérte végig Graebert.
A fiú elkapta a tekintetét, s hirtelen pír futotta el a homlokát. Azon tűnődött, hová is tette első este a szemét.
– Merre ment az ördögfattya? – kérdezte végül.
– A falvakat járja, valamiféle téli vagy nyári segélyt gyűjt. Csak holnap este jön haza, a mai este és az egész holnapi nap a miénk.
– Az egész holnapi nap? Nem mégy a gyárba?
– Holnap nem. Vasárnap van. Egyelőre a vasárnap még szabad.
– Vasárnap – ismételte Graeber. – Micsoda szerencse! Eszembe se jutott! Akkor végre nappal is látni foglak egyszer. Eddig csak este és éjszaka volt rá alkalom.
– Csakugyan?
– Bizony. Hétfőn este maradtunk ki először, egy üveg Armagnackal.
– Igen – ismerte be meglepetten Elisabeth. – Én se láttalak még téged napvilágnál. – Egy másodpercre elhallgatott, majd a fiúra nézett, de gyorsan elfordította a tekintetét. – Nem élünk valami túlságosan egészséges életet.
– Más nem jutott nekünk.
– Ez is igaz. Milyen is lesz vajon, amikor holnap fényes nappal láthatjuk egymást?
– Ezt az isteni gondviselésre bízzuk. De mit csinálunk ma este? Ugyanabba az étterembe menjünk, ahová tegnap? Átkozottul rossz volt. Hiányzik a Germánia. Kár, hogy bezárták.
– Maradhatunk itt is. Innivaló akad elég. S megpróbálok valamit összeütni a konyhában.
– Kibírod itthon? Nem akarsz inkább elmenni?
– Ha Lieserné nincs itthon, olyan itt, mintha szabadságon volnék.
– Akkor maradjunk. Pompás lesz. Egy este zene nélkül. Nekem se kell visszamennem a laktanyába. Hogy állunk ennivalóval? Valóban tudsz főzni? Ez nem vallana rád.
– Megpróbálhatom. Legalábbis abból, amit jegyre kaptam, az pedig nem sok.
– Az bizony nem lehet sok.
Kimentek a konyhába. Graeber megszemlélte Elisabeth tartalékait. Alig valami – egy csepp kenyér, mézpótló, margarin, két tojás s néhány összeszáradt alma.
– Maradt még élelmiszer jegyem – mondta a lány. – Vehetünk valamit. Ismerek este is nyitva tartó boltot.
Graeber becsukta a konyhaszekrényt.
– Tartsd meg a jegyeidet. Szükséged lesz még rájuk. Ma este más eszközökhöz kell folyamodnunk. Organizálunk.
– Itt nem lehet lopni, Ernst – mondta Elisabeth nyugtalanul. – Lieserné minden grammot számon tart, ami az övé.
– Képzelem. Ma este azonban nem lopni szándékozom. Rekvirálni fogok, mint a katona idegen országban. Egy bizonyos Alfons Binding hívott meg egy kis murira. Elhozom tőle azt, amit az ünneplésben amúgy is elpusztítottam volna, ha ott vagyok. Hatalmas tartalékkal rendelkező háztartás az! Fél órán belül visszajövök.

Alfons borvirágos orral és tárt karokkal fogadta Graebert.
– Szép tőled, hogy eljöttél, Ernst! Bújj beljebb! A születésnapom van! Néhány bajtársammal ünnepeljük.
A vadászszobában füst és sok ember.
– Ide figyelj, Alfons – mondta hirtelen, még a folyosón Graeber. – Nem maradhatok itt. Csak egy pillanatra kukkantottam be, vissza kell mennem.
– Vissza? Ernst! Szó se lehet róla.
– Muszáj. Már elígérkeztem, mielőtt még hallottam volna, hogy kerestél.
– Nem tesz semmit! Mentsd ki magad azzal, hogy váratlanul hivatalos ülésre rendeltek. Vagy kihallgatásra! – Alfons hamiskásan nevetett. – Odabent két Gestapo-tiszt mulat. Bemutatlak nekik mindjárt. S akkor mondhatod, hogy a Gestapónál volt dolgod. Még csak nem is hazudtál. Vagy hozd ide az ismerőseidet, ha csinosak.
– Nem lehet.
– Nem lehet? Miért ne lehetne? Nálunk minden lehetséges!
Graeber már látta, hogy a legegyszerűbb, ha az igazat mondja.
– Magadtól is rájöhetnél, Alfons – kedélyeskedett. – Nem tudtam, hogy a születésnapod van. Azért jöttem hozzád, hogy valami enni- és innivalót vigyek tőled. Találkozom valakivel, akit semmi esetre se hoznék ide. Nagy szamár lennék, ha idehoznám. Érted már?
Binding vigyorgott.
– Sejtem! – mondta. – Az örök nő! Végre! Már kételkedtem benned. De érts meg te is, Ernst. Kimentheted magad. Kivált, hogy itt is akad egy-két belevaló nőcske. Nem akarod legalább megnézni őket? Irma átkozottul rámenős; Gudrunt pedig holtbiztos lefektetheted még ma este. Döglik a frontkatonákért. A lövészárokszag izgatja.
– De engem nem.
Alfons nevetett.
– Irma lágerszaga sem, mi? Steegeman, az a kövér a kanapén, pali rá. Nekem sem esetem. Épelméjű vagyok, és a molettet szeretem. Látod azt a kicsikét a sarokban? Tetszik?
– Pompás.
– Akarod? Átadom, ha maradsz, Ernst.
Graeber megrázta a fejét.
– Lehetetlen.
– Értem. Első osztályú nőt csíphettél fel. Ne restelkedj, Ernst. Alfons gavallér. Gyerünk a konyhába, keresünk neked valamit, aztán iszol egy pohárral az egészségemre, és minden rendben.
– Jó.
Kleinertné fehér kötényben állt a konyhában.
– Hideget készítettünk, Ernst, szerencséd van. Válassz, amiből akarsz. Vagy még jobb lesz, ha Kleinertné készít egy csomagocskával. Mi addig lemegyünk a pincébe.
Jól felszerelt pince volt.
– Ezt most bízd Alfonsra – mondta nevetve Binding. – Nem fogod megbánni. Először egy eredeti teknősleveskonzerv. Egyszerűen felmelegíted, és megeszitek. Franciaországból hoztam. Vigyél kettőt.
Graeber átvette a konzerveket. Alfons tovább keresgélt.
– Spárga, méghozzá hollandiai, két dobozzal. Hidegen is ehető, de meg is melegítheted. Nem kell hozzá szakácsművészet. S itt egy doboz prágai sonka. Csehszlovák ajándék. – Egy kis létrára lépett föl. – Dániai sajt és egy adag vaj. Sokáig eláll, ez a konzervek előnye. Ez pedig őszibarackbefőtt. Vagy tán a földiepret szereti a kicsike?
Graeber a csillogó-villogó csizmában feszítő kurta lábakat nézte. Mögötte üvegek és konzervdobozok sorakoztak a polcokon. Erről eszébe jutott Elisabeth szánalmas kamrácskája.
– Dupla varrás tovább tart – mondta Graeber.
Alfons nevetett.
– Igaz! Végre megint a régi vagy. Nincs értelme szomorkodni, Ernst, így is, úgy is meghalunk! Vidd, amit markolhatsz, a papok dolga a többi. Ez az én jelszavam.
Lelépett a létráról, és egy másik pincébe ment át, ahol palackok sorakoztak.
– Itt aztán tekintélyes választékunk van zsákmányolt holmiból. Ellenségeink kitűnő szeszfőzők. Mit akarsz? Vodkát? Armagnacot? Akad itt még lengyel sligovica is.
Graeber tulajdonképpen nem is gondolt rá, hogy italt kérjen. Maradt még a Germánia tartalékából. De Bindingnek igaza van: a zsákmány az zsákmány, onnan vigye az ember, ahol rátalál.
– Pezsgőt is tartok – büszkélkedett Alfons. – A magam részéről nem szeretem. De a szerelemnek nagyon jót tesz. Pompásan el játszadozhatsz tőle ma éjszaka. – Hangosan nevetett. – Tudod-e, mi az én kedvenc italom? Akár hiszed, akár nem, a köménypálinka. A régi, igazi kömény! Abból is vigyél, s ha iszol belőle, gondolj Alfonsra. A hóna alá vette az üvegeket, a konyhába indult.
– Két csomagot készítsen, Kleinertné. Az ennivalónak meg a palackoknak. Az üvegek közé tegyen papírt, nehogy összetörjenek, s egy negyed kiló kávét is csapjon hozzá. Elég lesz, Ernst?
– Remélem, el tudom vinni.
Binding ragyogott.
– Alfons nem krajcároskodik, mi? Kivált nem a születésnapján! Legkivált pedig nem egy öreg iskolatársával!
Ott állt Graeber előtt. Csillogott a szeme, kipirult arca fénylett. Mint egy gyereké, aki madárfészekre lelt. Jóindulata meghatotta Graebert, de aztán eszébe jutott, hogy Alfons éppígy lelkesedett, amikor Heini történeteit hallgatta.
Binding rákacsintott Graeberre.
– A kávé holnap reggelre való. Remélem, eszedbe jutott, vasárnap van: és nem alszol a laktanyában! Most pedig gyere! Gyorsan bemutatlak egy-két barátomnak. Schmidtnek és Hoffmann-nak a Gestapótól. Ki tudja, mikor lehet szükséged rájuk. Egy-két perc az egész. Igyál egy pohárkával az egészségemre: hogy úgy maradjon minden, ahogy most van. Ez a ház és minden egyéb! – Binding szeme könnybe lábadt. – Mi, németek javíthatatlan romantikusok vagyunk.

– Ezt nem hagyhatjuk a konyhában – mondta Elisabeth izgatottan. – Meg kell próbálnunk elrejteni. Ha Lieserné meglátja, tüstént feljelent feketézésért.
– A pokolba is! Ez nem jutott eszembe! Nem lehet lekenyerezni ezt az asszonyt? Adunk valamit ebből a halomból, nincs szükségünk az egészre.
– Olyan is akad itt, amire nincs szükségünk?
– Talán a szintetikus mézre – nevetett Graeber. – Vagy a margarinra. De még erre is szükségünk lehet néhány nap múlva.
– Megvesztegethetetlen – mondta Elisabeth. – Büszke rá, hogy élelmiszerjegyen él.
Graeber eltűnődött.
– Holnap estig jó sokat megehetünk – bökte ki aztán. – De mindet mégse. Mihez kezdünk a maradékkal?
– Elrejtjük az én szobámban. Ruhák és könyvek mögé.
– És ha megszimatolja?
– A szobámat, amikor munkába megyek, bezárom.
– És ha neki is van kulcsa hozzá?
Elisabeth fölnézett rá.
– Meglehet. Erre még sose gondoltam.
Graeber fölbontotta az egyik palackot.
– Holnap délután majd kitalálunk valamit. Most azonban annyit eszünk, amennyi csak belénk fér. Rakjunk ki mindent! Feldíszítjük az asztalt, mintha születésnapra készülnénk. Mindent együtt és mindent egyszerre.
– A konzerveket is?
– A konzerveket is. Dekorációnak. Persze, egyet sem bontunk ki. Először a gyorsan romló ételeket esszük meg. Az üvegeket is odaállítjuk. Egész gazdagságunkat, amire becsülettel tettünk szert, tolvajlás és megvesztegetés útján.
– Amit a Germániából hoztunk, azt is?
– Azt is. Tisztességgel megszolgáltuk, halálfélelemmel.
Az asztalt a szoba közepére tolták. Aztán kibontottak minden csomagot, s hozzá a sligovicát, konyakot és a köménypálinkát. A pezsgőt nem nyitották fel. Azt meg kellene inni, ha kibontják, a többi szesz viszont ismét bedugaszolható.
– Milyen csodálatos! – lelkesedett Elisabeth. – Mit ünneplünk?
Graeber poharat nyújtott át neki.
– Egyszerre ünnepelünk mindent. Nincs időnk apró és külön ünneplésekre. Különbségtevésre sincs. Egyszerre ünneplünk mindent, sőt közömbös is, hogy mit, legfőképpen azonban azt, hogy itt vagyunk, és együtt lehetünk két napig.
Graeber megkerülte az asztalt, karjára kapta Elisabethet. Mintha második énje nyílt volna ki benne, olyan közel érezte magához a lányt, érezte, hogy forróbb, gazdagabb, színesebb egyéniség, mint ő. Korláttalanabb is, múlt nélküli, csupa jelen és élet, a felelősség árnyéka sem vetül rá. A lány odabújt hozzá. A terített asztal ünnepélyesen ragyogott előttük.
– Nem volt ez kicsit sok egyetlen pohárköszöntőhöz? – kérdezte Elisabeth.
Graeber a fejét rázta.
– Csak terjengősen fejeztem ki magam. A lényegen azonban nem változtat. Örülnünk kell, hogy még itt vagyunk.
Elisabeth kiitta a poharát.
– Néha már azt hiszem, tudnánk mihez kezdeni az életünkkel, ha engednék.
– Mostanság már egészen jól kezdünk hozzá – mondta Graeber.

Az ablak nyitva állt. A szemközti házat az elmúlt éjszaka bombatalálat érte, Elisabeth szobájának táblái pozdorjává törtek. A kereteket fekete légvédelmi papírral ragasztotta be a lány, elé azonban könnyű, világos függönyt akasztott, mely meg-meglebbent a szélben, így legalább nem hasonlított a szoba valami sírbolthoz.
Nem gyújtottak villanyt, nyitva hagyhatták az ablakot. Az utcáról olykor-olykor felhallatszott, hogy emberek járkálnak. Valahonnan, rádióból, zenét hozott a szél. Kapuk csapódtak. Valaki köhögött. Ablaktáblákat csuktak be a szomszédban.
– Aludni tér a város – mondta Elisabeth. – Én pedig meglehetősen becsíptem.
Egymás mellett feküdtek az ágyon. Az asztalon a vacsora maradványa és a palackok sora, kivéve a vodkát, a konyakot és az egyik üveg pezsgőt. Semmit se raktak el; arra vártak, hátha megéheznek. A vodkát megitták. A konyak az ágy mellett, a földön, az ágy mögött pedig a víz csörgött a mosdóba. A pezsgőt hűtötték benne.
Graeber az ágy melletti kisasztalkára tette a poharát. Ott feküdt a homályban, s úgy rémlett neki, mintha egy háború előtti kisvároskában volna. Szökőkút csobogott, hársfaágak közt méhek zümmögtek, ablakok csukódtak, és valahonnan hegedűszó tört elő altatódalként.
– Nemsokára fölkel a hold – mondta Elisabeth.
„Nemsokára fölkel a hold – gondolta Graeber. – Holdfény, gyengédség, egyszerű emberi öröm." S mindez már meg is érkezett: ott volt álmos vérkeringésében, agyának lecsillapult vágytalanságában és lassú lélegzetében, mely fáradt szélként lengett át rajta. Eszébe jutott beszélgetése Pohlmann-nal; mily végtelen messzeségben volt most tőle. „Milyen különös – tűnődött el –, hogy a tiszta reménytelenség sarkába ennyi erős szenvedély léphetett." De tán mégsem oly különös; nem is lehet másként. Amíg csupa kérdés volt, sok egyébre képtelennek érezte magát. Amikor pedig már nem remélt semmit, szinte megnyílt, félelem nélkül, a mindenség számára.
Egy fénysugár csapott az ablakra. Aztán eltűnt, imbolyogva visszatért, megállapodott.
– Ez már a hold? – kérdezte Graeber.
– Lehetetlen. A holdfény nem ilyen fehér.
Hangokat hallottak. Elisabeth felkelt, belebújt a papucsába, az ablakhoz ment, kihajolt. Nem vett magára semmit, még egy köntöst sem. Szép volt, és tudta, hogy az, ezért nem is szégyenkezett.
– Romeltakarítók a légvédelemtől – mondta. – Reflektorral, csákánnyal és ásókkal vonultak fel a szemközti házhoz. Mit gondolsz, lehetséges, hogy a pincében még emberek vannak eltemetve?
– Nappal is ástak?
– Nem tudom. Nem voltam itthon.
– Talán a vezetéket akarják kijavítani.
– Meglehet.
Elisabeth visszatért hozzá.
– Néha, egy-egy támadás után szinte vágytam rá, hogy hazatérve a lakásomat leégve találjam. Az otthonomat, a bútorokat, a ruháimat és az emlékeimet. Mindent. Megérted?
– Igen.
– Nem az édesapám emlékére gondolok. Hanem a többire, a félelemre, szomorúságra, a gyűlöletre. Ha ez a ház leégne, ez is elmúlna, s elölről kezdhetnék mindent.
Graeber a lányra nézett. A kintről jövő fehér fény Elisabeth vállára esett.
Csákányok tompa puffanásai hallatszottak, és ásók kaparása is.
– Add ide az üveget a mosdóból – szólt Graeber.
– A Germánia-félét?
– Igen. Megisszuk, mielőtt szétdurran. És tedd a helyébe a Bindingtől kapott üveget. Ki tudja, mikor jön a következő támadás. A szénsavas italok már a légnyomástól is felrobbannak. Lakásban éppoly veszélyesek, mint a kézigránát. Poharunk van?
– Vizespohár.
– Vizespohár épp pezsgőnek való. Párizsban mindig abból ittuk.
– Te jártál Párizsban?
– Igen, a háború kezdetén.
Elisabeth behozta a poharakat, és lekuporodott Ernst mellé. A férfi óvatosan bontotta ki a palackot. Az ital pezsgett és habzott a poharakban.
– Mennyi ideig voltál Párizsban?
– Néhány hétig.
– Nagyon gyűlöltek ott titeket?
– Nem tudom. Talán. Én nemigen vettem észre. Persze, egyikünk sem akarta észrevenni. Hittünk még abban, amire tanítottak. Gyorsan be akartuk fejezni a háborút, és a napos utcákon ülni a kávéházak előtt, és idegen országok borát iszogatni. Nagyon fiatalok voltunk.
– Fiatalok – úgy mondod ezt, mintha jó néhány esztendeje volna.
– Úgy rémlik.
– S ma már nem vagy fiatal?
– De igen, csak másképp.
Elisabeth felemelte a poharát, s az megcsillant az ablakban táncoló karbidfényben. Megrázta a poharat, figyelte, hogyan pezseg az ital. Graeber a vállát nézte, hajának hullámait és a hátát és a hátgerinc vonalát a hosszú, lágy árnyékokkal, és arra gondolt, hogy a lánynak nincs oka mindent elölről kezdeni. Ha meztelen, semmi köze ehhez a szobához, mostani foglalkozásához és Liesernéhez. Az ablakban csillogó fényekhez tartozott, a nyugtalan éjszakához, a vér vad izgalmához s az utána következő furcsa eltávolodáshoz. Oda tartozott a kinti harsány hangokhoz és kiáltozásokhoz, sőt még a holtakhoz is, akiket most ásnak ki – de nincs köze a véletlenszerűhöz, az ürességhez, az értelmetlen elhagyatottsághoz. Nincs köze már! Mintha álruhát vetett volna le, és egyszeriben és minden meggondolás nélkül olyan törvényeket követne, melyekről tegnap mit sem tudott.
– Jó lett volna veled Párizsban lenni – törte meg a csendet a lány.
– Bárcsak most odautazhatnánk, s már ne lenne háború!
– Beengednének minket oda?
– Talán. Párizst nem romboltuk szét.
– És Franciaországot?
– Azt sem annyira, mint más országokat. Gyorsabban ment.
– De annyit csak elpusztítottatok, hogy jó néhány évig gyűlöljenek bennünket.
– Igen, talán. Hosszú háborúban sok mindent elfelejt az ember. Lehet, hogy gyűlölnek bennünket.
– Olyan országba szeretnék menni, ahol semmi sem pusztult el.
– Kevés ország maradt, ahol nem járt a pusztulás – mondta Graeber. – Van még innivalónk?
– Van elég. Hol jártál még?
– Afrikában.
– Afrikában is? Sok mindent láttál már.
– Igen. De nem úgy, ahogy korábban álmodtam róla.
Elisabeth felemelte a palackot a padlóról, és töltött.
Graeber a lányra nézett. Valószínűtlennek rémlett minden, és nemcsak azért, mert ittak. A szavaik ide-oda cikáztak a derengésben értelmetlenül, és az, aminek értelme lett volna, nem talált szavakat, és nem is lehetett megfogalmazni. Névtelen folyó hullámzása volt ez, s rajta vitorlások az ide-oda cikázó szavak.
– Jártál még valahol másutt is? – faggatta Elisabeth.
„Vitorlások – gondolta Graeber. – Hol látott ő vitorlásokat folyókon?"
– Hollandiában – mondta. – Még egész az elején. Csónakok siklottak a csatornában, s a csatornák a földekkel egy szinten voltak, így a csónakok mintha a földön haladtak volna. Hangtalanul suhantak, óriási vitorlákkal, s olyan különös volt, amikor a szürkületben roppant fehér, kék és vörös pillangókként siklottak át a tájon.
– Hollandia – sóhajtott Elisabeth. – Háború után oda esetleg elmehetünk. Kakaót ihatnánk, fehér kenyeret és sok hollandiai sajtot ehetnénk, és alkonyatkor néznénk a csónakokat.
Graeber a lányra nézett. „Az evés – gondolta. – A háborúban a boldogság képzete mindig az evéshez kapcsolódik."
– Vagy tán oda se mehetünk már? – kérdezte a lány.
– Azt hiszem. Hollandiát lerohantuk, és Rotterdamot minden figyelmeztetés nélkül lebombáztuk. Láttam a romokat. Már-már egyetlen ház sem maradt. Harmincezer halott. Attól félek, oda sem engednek be minket, Elisabeth.
A lány egy ideig hallgatott. Hirtelen felemelte a poharát, és a padlóhoz vágta. Megcsörrent, eltört.
– Sehova sem mehetünk többé – kiáltotta. – Mit álmodozunk! Sehová! Foglyok vagyunk, és mindenünnen kivetettek, elátkozottak.
Graeber fölegyenesedett. A lány szeme szürke, átlátszó üvegként csillogott az imbolygó, meszes kinti fényben. A férfi fölé hajolt, és a padlóra nézett. Az üvegcserepek éle fehéren villant.
– Fel kell gyújtanunk a villanyt, és összesöpörnünk – mondta a férfi. – Ráléphetünk, s elvághatjuk a lábunkat. Várj, először becsukom az ablakot.
Lekászálódott az ágy lábánál. Elisabeth villanyt gyújtott, s a pongyolája után nyúlt. A lámpafényben szégyenlős lett.
– Ne nézz rám – mentegetődzött. – Nem tudom, mi ütött belém, az ilyesmi nem szokásom.
– Nem baj. Igazad van. Nem való vagy ide. S végre egyszer már te is tönkretehetsz valamit.
– Bárcsak tudnám, hová tartozom.
Graeber nevetett.
– Magam sem tudom, hogy én hová tartozom. Inkább egy cirkuszba való vagyok, vagy egy barokk épületbe, vagy acélbútorok közé, vagy tán egy sátorba. De nem egy fehér leányszobába. S én még első este azt hittem, hogy védelemre szorulsz és segítségre!
– Rá is szorulok.
– Mindnyájan. És mégis megvagyunk védelem és segítség nélkül.
Újságot vett elő, a padlóra tette, s egy másik újsággal felseperte az üvegcserepeket. Szeme a címekre tévedt. A frontvonalak további összevonása. Súlyos harcok Orelnél. A szilánkokat papírba csavarta, aztán a szemétkosárba dobta. A szoba meleg fénye mintha megkétszereződött volna. Kintről behallatszott a romeltakarítók kopácsolása, ásása. Az asztalon: Binding ajándékai. „Milyen sok dologra gondolhat egyszerre az ember" – tűnődött Graeber.
– Gyorsan lerakom az asztalt – mondta Elisabeth. – Hirtelen nem tudok többé ránézni.
– Hová?
– A konyhába. Van időnk holnap estig, hogy a maradékot elrejtsük.
– Holnap estére nem sok marad belőle. És mi történik, ha Lieserné korábban hazajön?
– Akkor korábban hazajött.
Graeber csodálkozva nézett Elisabethre.
– Magam is csodálkozom, hogyan változom napról napra – mondta a lány.
– Nem is naponta. Óráról órára.
– És te?
– Én is.
– És ez jó?
– Igen. És ha nem jó, az sem számít.
– Semmi sem számít már, ugye?
– De igen.
Elisabeth eloltotta a villanyt.
– Megint kinyithatjuk a sírboltot – tréfálkozott. Graeber kitárta az ablakot. Becsapott rajta a szél. A függönyök meglibbentek.
– A hold – mondta Elisabeth.
A hold tányéra parázslón és vörösen emelkedett a szemközti sérült tetők fölé. Olyan volt, mint valami izzó fejű szörny, amely utat vág az utcába. Graeber két vizespoharat vett elő, és félig töltötte konyakkal. Az egyiket átnyújtotta Elisabethnek.
– Ezt igyuk most – mondta. – Sötétben a bor mit sem ér.
A hold magasabbra hágott, ünnepélyesen és ragyogón. Jó ideig némán feküdtek. Elisabeth hirtelen Graeber fele fordult.
– Mi tulajdonképpen boldogok vagyunk – kérdezte –, vagy boldogtalanok?
Graeber válaszolt:
– Ezek is, azok is. Így van rendjén. Manapság csakis az ökrök boldogok. Vagy tán azok sem. Talán csak a kövek.
Elisabeth Graeberre nézett.
– És, ugye, ez sem számít semmit?
– Nem.
– Számít-e valami is?
– Igen. – Graeber a hideg, aranyló fénybe nézett, mely lassan betöltötte a szobát. – Nem vagyunk halottak többé – és még nem haltunk meg.

Tizenhatodik fejezet

Vasárnap reggel. Graeber a Hakenstrassén állt. Észrevette, hogy a romok körül valami megváltozott. Eltűnt a fürdőkád és a lépcső maradványa, és egy keskeny kiásott út vezetett a falak körül az udvarba, és onnan oldalvást a ház törmelékeihez. Mintha egy romeltakarító csapat látott volna itt munkához.
Graeber átpréselte magát a szabaddá tett bejáraton, és egy félig beomlott helyiségbe ért, melyben az épület egykori mosókonyhájára ismert. Innen egy sötét, alacsony folyosó vezetett tovább. Gyufát gyújtott, s belevilágított.
– Mit keres ott? – kiáltotta valaki hirtelen mögötte. – Azonnal jöjjön ki onnan.
Graeber megfordult. Nem látott senkit a sötétben: elindult visszafelé. Kint egy férfi állt, mankóval a hóna alatt. Polgári ruhát viselt, katonaköpennyel.
– Mit keres? – kiáltott Graeberre.
– Itt lakom. És maga?
– Én lakom itt, s rajtam kívül senki sem lakik itt. Értette? Maga aztán semmiképpen! Mit kutogat? Lopni jött?
– Ne idegeskedj, ember – mondta Graeber, és a mankóra és a katonaköpenyre nézett. – A szüleim laktak ebben a házban, és én is, amíg be nem vonultam a porosz ezredhez. Meg vagy elégedve?
– Mindenki mondhatja.
Graeber óvatosan fogta meg a nyomorékot a mankóinál, odébb tolta, s elment mellette a folyosón.
Kint egy asszony közeledett gyerekkel. Egy férfi követte, a vállán fejsze. Az asszony valamiféle fészerből lépett ki, melyet a ház mögött tákoltak, az ember az ellenkező oldalról közeledett. Körülvették Graebert.
– Mi van, Otto? – kérdezte a fejszés ember a nyomoréktól.
– Elcsíptem. Kutogatott. Azt mondja, itt lakott a szüleivel.
A fejszés ember barátságtalanul nevetett.
– Több mese nincs?
– Nincs – felelte Graeber. – Csak ez.
– Más nem is jut eszedbe, mi? – Az ember meglóbálta a fejszét a kezében, és felemelte.
– Tűnj el! Háromig számolok. Vagy egy kicsit kupán váglak. Egy...
Graeber oldalról ugrott neki, és ütött. A férfi elesett. Graeber kicsavarta a kezéből a fejszét.
– No, így már kellemesebb – mondta Graeber. – Most pedig hívjátok a rendőrséget, ha úgy tetszik! De biztos nem meritek, ugye?
A férfi, akinél a fejsze volt, lassan tápászkodott fel. Az orra vérzett.
– Nem tanácsos sokat ugrálni – ajánlotta Graeber. – A poroszoknál közelharcra is jól kiképeztek. Most pedig ki vele, mit kerestek itt.
Az asszony lépett elő.
– Itt lakunk. Már ez is bűn?
– Nem. Én pedig azért jöttem ide, mert a szüleim itt laktak. És ez bűn?
– Igazat mondasz? – kérdezte a nyomorék.
– Világos. Maradt itt még valami ellopni való?
– Annak, akinek semmije sincs... – felelt az asszony.
– De nem nekem. Szabadságon vagyok, s újra kimegyek a frontra. Nem látták a kiírást a kapun? Azt, amelyik egy édesanya és egy édesapa után érdeklődik? Az enyém.
– Szóval, te vagy az? – faggatódzott a nyomorék.
– Igen, én vagyok.
– Mindjárt más. Megértheted, bajtárs, bizalmatlanok vagyunk. Kibombáztak minket, és ide húzódtunk. Valahol csak lakni kell.
– Itt mindent egyedül ástatok ki?
– Részben. Segítettek nekünk.
– Kik?
– Ismerősök, akiknek szerszámjuk volt.
– Halottakat találtatok?
– Nem.
– Biztos nem?
– Biztos nem. Mi nem. Talán voltak itt korábban halottak, de mi már nem találtunk egyet sem.
– Tulajdonképpen ez minden, amit tudni akartam – mondta Graeber.
– Ehhez azonban nem kellene egy idegen ember pofáját szétverni – veszekedett az asszony.
– A maga ura?
– Semmi köze hozzá. Nem a férjem. Mit képzel? A fivérem. Vérzik.
– Csak az orra.
– A foga is.
Graeber megemelte a fejszét.
– És ez? Mit akart ezzel?
– Nem támadta meg magát.
– Drága asszonyom – felelte Graeber –, én már megtanultam: nem szabad megvárnunk, míg rátámadnak az emberre.
A fejszét széles ívben a törmelékre dobta. Mindnyájan követték a röptét. A gyerek nekiindult, hogy visszahozza, de az asszony nem engedte el. Graeber körülnézett. Most fedezte fel a fürdőkádat is. Ott állt a barakk mellett. A lépcsőt valószínűleg elfűtötték. Nyitott konzervdobozok, vasalók, törött edények, rongyok, faládák, bútordarabok hevertek nagy halomban. Ez a család ide költözött, felépítette a barakkot, és mindazt, amit a romok közül kikutatgathattak, nyilvánvalóan a magukénak tudták Isten mannájaként. S ez ellen nem is lehet szót emelni. Az élet megy tovább. A gyerek majd kicsattant az egészségtől. Legyőzték a halált. A romok ismét lakóhellyé változtak vissza – s ez ellen sem lehet semmit sem szólni.
– Átkozottul gyorsan dolgoztatok – jegyezte meg Graeber.
– Ha nincs az ember feje felett tető, gyorsan is kell dolgozni – válaszolta a nyomorék.
Graeber megfordult és elindult.
– Egy macskát nem találtatok itt? – kérdezte. – Amolyan fekete-fehér foltost?
– A mi Rózánk! – kiáltott fel a kisfiú.
– Ugyan – vágta rá kelletlenül az asszony. – Nem találtunk semmiféle macskát.
Graeber visszamászott. Valószínűleg többen laktak még a barakkban, ilyen rövid idő alatt különben nem épülhetett volna fel. De lehet, hogy egy katonai parancsnokság is a segítségükre sietett. A koncentrációs táborokból éjszakánként gyakorta vezényelnek ki mostanság férfiakat a város romjainak eltakarítására.
Továbblépkedett. Úgy rémlett neki, mintha hirtelen szegényebb lett volna, s nem tudta, miért.

Egy teljesen ép utcába érkezett. Még az üzletek nagy kirakataiban is volt üveg. Figyelmetlenül baktatott tovább. Hirtelen felriadt. Valaki közeledett feléje, s csak egy pillanattal később vette észre, hogy ő maga az, egy ruhaüzlet ferde oldaltükréből. Nagyon különös volt – mintha a hasonmását látná, aki már nem ő maga, hanem csak valamiféle emlék, melyet könnyű letörölni, ha egy lépéssel is tovább halad.
Megállt, és a homályos, sárgás tükörben vizsgálgatni kezdte a sápadt képet. A szemgödreit látta, alatta az árnyékokat, melyek szinte eltakarták a szemét, akárha nem is volna. Hideg, idegen félelem tört rá hirtelen. Nem volt ez sem pánik, sem riadtság, nem is a lét sürgető és szorító sikolya a meneküléskor, a védekezésnél s az éber figyelemnél – hanem egy halk, unszoló, jeges, szinte személytelen félelem, fel sem fogható, láthatatlan és tapinthatatlan félelem, mely valamely ürességből támadt, hol roppant szivattyúk hangtalanul szívták ki ereiből a vért és csontjaiból a velőt. Még látta magát a tükörben, de úgy tűnt, hogy mindennek hirtelen el kell homályosulnia: hullámmá alakul át, mert a körvonalak elfolynak és feloldódnak, körülhatárolt és véletlen alakzatából, melyet rövid időre Ernst Graebernek neveztek, felszívódnak a néma szivattyúkba, és visszaváltozik határtalanná, és ez nemcsak egyszerűen a halál, hanem valami sokkal szörnyűségesebb, a kimúlás, a feloszlás, az Én vége, értelmetlen atomok kavargása, a semmi.
Jó ideig álldogált. „Mi marad belőlem? – gondolta mélyen megrendülve. – Mi marad belőlem, ha nem leszek? Csak néhány ember múlandó emlékezetében leszek, a szüleimében (ha még élnek), néhány bajtársam gondol majd rám, és talán Elisabeth – de meddig?" A tükörbe nézett. Mintha máris olyan könnyű volna, mint egy darab papiros, legalábbis így rémlett. Oly vékony, már csak árnyék, s egy szélfúvás könnyedén elsodorhatja, mint egy üres hüvelyt, melyből mindent kiszivattyúztak. Mi marad belőle? Hol kapaszkodhatna meg, hol vethetne horgonyt, hol állhatna meg, hol hagyhatna valamit, ami megtartja, hogy semmivé ne váljék?
– Ernst – kiáltott fel valaki mögötte.
Megfordult: egy féllábú férfi állt ott mankóval. Graeber egy pillanatig a hakenstrassei nyomoréknak vélte, aztán felismerte iskola társát, Mutzigot.
– Karl – szólította meg a féllábút. – Nem is tudtam, hogy te itt vagy.
– Már régen. Majdnem fél éve.
Egymás szemébe néztek.
– Erre aztán egyikünk sem gondolt, mi? – mondta Mutzig.
– Mire?
Mutzig felemelte a mankóját, majd újra leengedte.
– Hát erre.
– Legalább kikerültél a szórásból. Nekem vissza kell mennem a frontra.
– Attól függ, hogy vesszük. Ha a háború még eltart néhány évig, szerencsém volt. Amennyiben hat hét alatt befejeződik, átkozott pechem.
– Miért fejeződne be hat hét alatt?
– Nem tudom, csak úgy mondtam: ha...
– Értem.
– Miért nem látogatsz meg egyszer? – kérdezte Mutzig. – Bergmann is itt van. Mindkét karját könyékből...
– Hol vagytok?
– A Városi Kórházban. Amputálóosztály. Az egész bal oldali épületszárny a miénk. Gyere el egyszer.
– Rendben van, elmegyek.
– Biztos? Mindenki megígéri, de senki sem jön el.
– Egészen biztos.
– Jó. Kellemes lesz. Vidám társaság. Legalábbis ami az én szobámat illeti.
Ismét egymásra néztek. Nem találkoztak három esztendeje: de most mégis mindent elmondtak már, ami csak elmondható.
– Minden jót, Ernst.
– Neked is, Karl.
Kezet ráztak.
– Tudod-e, hogy Sieber meghalt? – kérdezte Mutzig.
– Nem.
– Hat héttel ezelőtt. És Leiner.
– Leiner? Róla sem tudok.
– Leiner és Lingen ugyanegy reggelen estek el. Brüning megőrült. Hallottad-e, hogy Hollmannt is elcsípte a kényszerzubbony?
– Nem.
– Bergmann hallotta. Akkor hát minden jót, Ernst. És ne felejts el meglátogatni minket.
Mutzig elbicegett. „Mintha határozott örömet találna abban, hogy holtakról beszélhet – gondolta Graeber. – Ez talán kisebbítette a balszerencséjét." A nyomorék után nézett. A lábát tőből amputálták. Mutzig valaha a legjobb futó volt az osztályban. Graeber nem tudta, hogy szánakozzék rajta vagy irigyelje. Igaza volt Mutzignak. Ez is attól függött, mit hoz a jövő.

Amikor belépett, Elisabeth fehér fürdőköpenyben ült az ágyban. Feje körül turbánként csavart törülköző; szépen, csendesen, önmagába merülten gubbasztott ott, mint egy nagy, fehér madár, mely beszállt az ablakon, s most pihen, hogy újra kirepülhessen.
– Egyheti meleg vizet használtam el – újságolta a lány. – Nagy luxus. Lieserné szép kis ordítozást csap ebből.
– Hadd ordítson. Ezt semmiképp sem tűri el. Az igazi nemzetiszocialisták keveset fürödnek. A tisztaság: zsidók bűnös szenvedélye.
Graeber az ablakhoz lépett, és kinézett rajta. Szürke volt az ég, csendes az utca. Szemközt, az egyik ablakban, nadrágtartóban egy hosszú hajú férfi állt, s ásítozott. Egy másik ablakból zongorahangok törtek elő, s egy nyers asszonyhang skálázott. A kiásott pincebejáratot bámulta Graeber, és arra a különös, jeges félelemre gondolt, mely az utcán fogta el a tükrös bolt előtt. Megborzongott. Mi marad belőle? „Valaminek maradnia kell – tűnődött –, egy horgony, mely tart, s nem engedi elpusztulni, és visszahúzza az embert." De hol ez a horgony? Talán Elisabeth az? Valóban őhozzá tartoznék ez a lány? Rövid ideje ismeri csak, s esztendőkre elmegy. Megmaradna ez a szerelem? Hogyan tarthatná meg magának a lányt, s hogyan őrizhetné az őt? Sarkon fordult.
– Elisabeth – mondta. – Házasodjunk össze.
– Házasodjunk? Miért?
– Mert értelmetlen. Mert csak néhány napja ismerjük egymást, s nekem néhány nap múlva vissza kell mennem, mert azt sem tudjuk, hogy együtt akarunk-e maradni, s ezt ilyen rövid idő alatt nem is tudjuk eldönteni. Hát ezért.
A lány ránézett.
– Tehát; mert egyedül vagyunk, kétségbeesetten, és több se jutott nekünk az életben?
– Nem.
A lány hallgatott.
– Nemcsak ezért – mondta Graeber.
– Akkor hát miért?
Szemügyre vette a lányt. Figyelte, hogyan lélegzik. Most nagyon idegennek tűnt. A melle ritmikusan emelkedett és süllyedt, a karja is egészen más, mint az övé, a keze is, a gondolata, az élete – ez a lány sohasem érti meg őt, hogyan is értené, hiszen ő maga sem értette egészen, miért akart egyszeriben házasodni.
– Ha összeházasodunk, nem kell többé Liesernétől félned – mondta Graeber. – Mint katonafeleség, biztonságban vagy.
– Csakugyan?
– Igen. – Graeber zavarba jött a tekintete alatt. – Egy kicsit azért segít.
– Ez még nem ok a házasságra. Liesernével majd elintézem a dolgom. Megesküdni! Hiszen még időnk sincs rá.
– Miért ne lenne?
– Ahhoz iratok kellenek, engedélyek, árjabizonyítvány, egészségügyi igazolvány és mit tudom én, még mi. Hetekbe telik.
„Hetek – gondolta Graeber. – Milyen könnyedén vetette oda a lány. Hol vagyok én már akkor?"
– Katonáknál másként megy – magyarázta. – Hadi házasságot könnyű nyélbe ütni néhány nap alatt. A laktanyában hallottam.
– Ott támadt hát az ötleted?
– Nem. Ma reggel jutott eszembe először, de a laktanyában sokat beszélnek effélékről. Jó néhány katona megházasodik a szabadságideje alatt. Hát akkor mi – miért ne? Ha egy frontkatona megházasodik, a felesége havi járadékra tarthat igényt, úgy tudom, kétszáz márkára. Miért ajándékozzuk az államnak? Ha már az ember otthagyja a fogát, miért ne vegyük el addig azt, ami jár nekünk? Neked még jól jöhet, különben az államé marad. Nem így van?
– Ha így nézzük, így is van.
– Hát én is így gondoltam – mondta Graeber megkönnyebbülve. – Aztán még házassági kölcsönre is lehet számítani, ez pedig, ha jól tudom, ezer márka. Ha hozzám jössz, talán nem kell többé a ruhagyárba járnod.
– Dehogynem. Annak semmi köze hozzá. Mivel üssem agyon az időt? Egyedül.
– Ez igaz.
Graeber egyszeriben nagyon reménytelenül érezte magát. „Mit művelnek velünk – gondolta. – Fiatalok vagyunk, boldogok szeretnénk lenni együtt. Mi közünk az apáink háborújához?"
– Nemsokára egyedül leszünk – mondta. – De ha megesküszünk, akkor talán kevésbé.
Elisabeth megrázta a fejét.
– Nem akarod? – kérdezte a fiú.
– Kevésbé lennénk egyedül? – kérdezte a lány. – Sokkal magányosabbak lennénk.
Graeber hirtelen megint meghallotta a szemközt éneklő asszony hangját. Most nem skálázott: oktávokat énekelt. Úgy hangzott, mint egy kiáltás, melyre csak a visszhang felel.
– Hát, ha arra gondolsz: ez nem visszavonhatatlan – mondta a férfi –, elválhatunk, ha úgy látjuk jónak.
– Ehhez minek kell megházasodni?
– Mért ajándékozzuk meg az államot?
Elisabeth fölegyenesedett.
– Tegnap egészen más voltál – jelentette ki.
– Hogyhogy más voltam?
Elisabeth futólag elmosolyodott.
– Ne beszéljünk róla többé. Ha együtt vagyunk, az is elég.
– Nem akarod tehát?
– Nem.
Graeber a lányra nézett. Valami bezáródott a lányban. Valami visszahúzódott előle.
– Az ördög vigye el – mondta. – Én olyan jót akartam!
Elisabeth újra nevetett.
– Mindig így van. Nem kell olyan jót akarni. Maradt még valami innivalónk?
– Ez a sligovica.
– A lengyel?
– Igen.
– Nincs valami, ami nem zsákmány?
– Egy palack köménypálinkának kell még lennie. Az német.
– Abból kérek.
Graeber kiment a konyhába az üvegért. Haragudott magára. Egy percre megállt a konzervek és Binding más ajándékai előtt a homályos konyhában, és a tegnapi ételek szagában nagyon üresnek, kiégettnek érezte magát.
Visszament Elisabethhez.
A lány kihajolt az ablakon.
– Milyen szürke minden – mondta. – Esni fog. Kár!
– Miért lenne kár?
– Az első vasárnapunk. Kirándulhattunk volna. A városon kívül már tavaszodik.
– Járnál egy kicsit?
– Nem. Nekem elég, ha Lieserné nincs itthon. De talán neked jobb lenne, ha nem itt üldögélnénk.
– Nekem? Elég időt töltöttem a szabadban, friss levegőre nincs több szükségem. Az én álmom a természetről: egy sértetlen, meleg szoba ép bútorokkal. Ez pedig itt van. Számomra az elképzelhető legnagyobb kaland épp ez, nem is tudok vele betelni. De talán te már unod. Moziba is mehetünk, ha akarsz.
Elisabeth a fejét rázta.
– Akkor maradjunk itt, ki se mozduljunk. Ha elmegyünk hazulról, darabokra törik a nap, és gyorsabban elmúlik, mint ha itthon töltjük. Hosszabb így.
Graeber odalépett Elisabethhez, és átölelte. Érezte a frottírköpeny durva szálait. Akkor észrevette, hogy a lány szeme csupa könny.
– Ostobaságokat fecsegtem? – kérdezte. – Mármint az előbb.
– Nem.
– Valamit mégiscsak elkövethettem. Miért sírnál különben?
Szorosan ölelte magához a lányt. A válla fölött az utcát látta. A nadrágtartós, hosszú hajú ember eltűnt. Néhány gyerek katonásdit játszott az árokban, melyet a beomlott ház pincéjéhez ástak.
– Nem szabad szomorúnak lenni – mondta a lánynak.
A szemközti énekesnő ismét újrakezdte: most egy Grieg-dalt nyekergett. – „Szeretlek! Szeretlek!" – ordította bizonytalan, harsány hangján. – „Idő s baj mit sem számít. – Szeretlek!"
– Nem, nem szabad szomorúnak lenni – felelte Elisabeth.

Délután eleredt az eső. Korán besötétedett, az égen felhők tornyosultak. Sötétben feküdtek az ágyon, az ablak nyitva volt, az eső ferdén szakadt előttük, mint valami hullámzó, nedves fal.
Graeber az egyhangú zuhogásra figyelt. „Oroszországban beállt az olvadás – gondolta –, és minden belesüppedt a végtelen sárba." Ez a sár még ott lesz, mire ő kimegy.
– Nem kell elmennem? – kérdezte. – Lieserné nemsokára megérkezik.
– Hadd jöjjön – dünnyögte Elisabeth álmosan –, már olyan későn van?
– Nem tudom. De talán korábban hazajön, hogy esik.
– De az is lehet, hogy későbben jön haza.
– Persze.
– Sőt, tán az is elképzelhető, hogy csak holnap reggel jön vissza – mondta Elisabeth, és arcát a férfi vállára fektette.
– Az is lehet, hogy elüti egy teherautó. Sok lenne a szerencséből.
– Ó, te nagy emberbarát – mormolta Elisabeth.
Graeber kipillantott az ablakon a szakadó esőre.
– Ha házasok lennénk, egyáltalán nem kellene elmennem innen – mondta.
Elisabeth meg se moccant.
Kisvártatva megszólalt:
– Miért akarsz elvenni feleségül? – dünnyögte halkan. – Hiszen alig ismersz.
– Elég régen ismerlek.
– Régen? Néhány napja.
– Nemcsak néhány napja, több mint egy éve. S az már elég.
– Több mint egy éve? Gyermekkorunkat nem számíthatod hozzá. Ősidőkben volt.
– Nem is számítom. De én kétévi frontszolgálatért háromheti szabadságot kaptam. Már majdnem két hete itthon vagyok. Ez körülbelül tizenöt hónapnak felel meg az első vonalban, így hát legalább egy éve ismerlek – mert ez az év kétheti szabadságnak felel meg.
Elisabeth kinyitotta a szemét.
– Erre aztán nem gondoltam!
– Én sem. Csak az előbb jutott eszembe.
– Mikor?
– Amikor aludtál. Esőben, sötétben sok minden megfordul az ember fejében.
– Ahhoz neked eső és sötétség kell?
– Nem, de akkor az ember másként gondolkozik.
– Mi jutott még eszedbe?
– Arra gondoltam, milyen csodálatos, hogy a kezünket és a karunkat nemcsak lövöldözésre és kézigránát hajítására használhatjuk.
A lány ránézett.
– Ma délben miért nem erről beszéltél?
– Délben ilyesmit nem mond az ember.
– Mégis jobb lett volna, ha nem havi járadékról és házassági pótlékról magyarázol.
Graeber felszegte a fejét.
– A kettő ugyanaz – mondta –, csak épp más szavakkal.
A lány érthetetlen szavakat mormolt, majd ezt mondta:
– A szavak néha fontosak, legalábbis ilyen esetben.
– Nem tudok bánni velük. De azért egy-két szót még találok. Csak idő kell hozzá.
– Idő – sóhajtott Elisabeth. – Kevés időnk van, ugye?
– Bizony. Tegnap még volt időnk. S holnap arra gondolunk majd, hogy ma milyen sok volt!
Graeber mozdulatlanul feküdt. Elisabeth feje a karján nyugodott. A haja sötéten ömlött el a fehér párnán, s az eső árnycsíkjai barázdákat vontak az arcán.
– El akarsz venni feleségül – folytatta a lány. – Tudod legalább, hogy szeretsz-e?
– Honnan tudhatnánk azt? Ahhoz több idő, hosszabb együttlét kell.
– Talán. De akkor miért akarsz feleségül venni?
– Mert többé nem tudom elképzelni az életemet nélküled.
Elisabeth hallgatott egy ideig.
– Mit gondolsz, ami most közted és köztem történt, megeshetett volna, ha másvalakire akadsz? – kérdezte aztán.
Graeber az ablak előtt hullámzó esőfüggönyre nézett.
– Lehet, hogy mással is ugyanígy jártam volna – mondta. – Ki a megmondhatója ma már? De most, hogy kettőnk között így áll a dolog, már nem tudom elképzelni, hogy valaha is másra találhattam volna.
Elisabeth feje megmozdult a férfi karjában.
– Már tanultál valamit. Másképp beszélsz, mint délben. De hát persze, éjszaka van. Csak nem gondolod, hogy egész életemben arra fogok várni melletted, hogy éjszaka legyen?
– Nem. Majd megtanulom. S egy jó ideig nem fogok pénzről beszélni.
– De azért arról sem mondunk le, ugye?
– Miről?
– A járadékról.
Graeber egy másodpercre visszafojtotta a lélegzetét.
– Tehát mégis akarod?
– Hát, ha már egy esztendeje ismerjük egymást, sietnünk kell. Különben is, bármikor elválhatunk. Vagy nem?
– Nem.
A lány odabújt hozzá, és újra elaludt. A férfi még sokáig ébren volt, s az eső csapkodására fülelt. Hirtelen sok minden eszébe jutott, amit mondania kellett volna a lánynak.

Tizenhetedik fejezet

–Használj mindent, amit csak akarsz, Ernst – kiáltotta Binding az ajtó mögül. – Mintha csak otthon volnál.
– Köszönöm, Alfons.
Graeber kinyújtózott a fürdőkádban. Katonaholmijai egy széken hevertek a sarokban, szürkén, zölden és jelentéktelenül: régi rongyok. Mellette egy kék polgári öltöny, Reuter szerezte.
Binding fürdőszobája hatalmas helyiség volt, csillogott benne a sok zöld csempe, a porcelán és megannyi fényes csap – valóságos paradicsom a laktanya zajos, fertőtlenítőszerektől bűzlő zuhanyozóihoz képest. A szappan még Franciaországból származott, fürdőlepedők és törülközők sorakoztak nagy halomban, a vízvezetéket sohasem sértette bombatalálat, és annyi meleg víz állt rendelkezésre, amennyit az ember megkívánt. Még fürdősó is volt: ametisztkristályokkal teli üveg.
Graeber gondtalanul, ernyedten nyúlt el a vízben, élvezte a meleg boldogságát. Megtanulta már, hogy csak egyszerű dolgokban nem lehet csalódni – a melegben, a vízben, egy fedélben, kenyérben, csendben, a estébe vetett bizalomban; szabadságának hátralevő részét így akarta eltölteni – gondolkodás nélkül, ernyedten s olyan boldogan, ahogy csak lehetséges. Reuternek igaza van – jó időbe telik, amíg az ember még egyszer szabadságot kap. A széket, melyen az egyenruhája hevert, félretolta, és nagy élvezettel hintett el a vízben egy maréknyi fürdősót. Egy maréknyi luxus s cserébe: béke – éppúgy, mint a Germánia fehér terítős asztala s az Elisabethtel eltöltött este finom bora és csemegéi.
Megtörülközött s lassan öltözni kezdett. A polgári ruha könnyű és vékony volt a nehéz katonai felszerelés után. Amikor elkészült az öltözessél, úgy érezte, mintha még mindig alsóneműben állna, olyan szokatlan volt csizma, derékszíj és fegyver nélkül. A tükörbe nézett, és alig ismert magára. Egy éretlen, serdülő fiatalember bámult rá csodálkozva – valaki, akit felnőttszámba sem vett volna, ha a tűzvonalban találkozik vele.
– 
Olyan vagy, mint egy első áldozó – nevetett Alfons –, nem is hasonlítasz katonára. Mi történt? Nősülsz?
– Igen – válaszolta meglepetten Graeber. – Miből találtad ki?
Alfons nevetett.
– Látszik rajtad. Megváltoztál. Nem vagy már az a kutya, aki az elrejtett csontot keresi. Valóban meg akarsz nősülni?
– Igen.
– No de Ernst! Jól meggondoltad?
– Nem.
Binding csodálkozva nézett Graeberre.
– Esztendők óta nincs időm rá, hogy bármit is jól meggondoljak – mondta Graeber.
Alfons vigyorgott. Majd felszegte a fejét, és szimatolt.
– Mi? – és megint szippantott egyet a levegőből. – Ez te volnál, Ernst? A fenébe is. A fürdősó! Használtad? Úgy illatozol, mint egy virágágy.
Graeber megszagolta a kezét.
– Én nem érzem.
– De én igen. Hagyd eloszlani. Nagyon trükkös jószág. Párizsból hozták nekem. Először nem érzik semmi, de aztán olyan az ember, mint egy virágcsokor. Na, egy jó konyakkal majd ellensúlyozzuk.
Binding üveget hozott két pohárral.
– Egészségedre, Ernst! Nősülsz hát! Szívből gratulálok. Én természetesen agglegény vagyok és maradok. Ismerem-e én egyáltalán a jövendőbelidet?
– Nem – Graeber fölhajtotta a konyakot. Bosszús volt, hogy elkottyantotta magát, de Alfons kérdése meglepte.
– Még egyet, Ernst! Nem mindennap nősülünk.
– Rendben van.
Binding letette a poharát. Egy kissé elérzékenyült.
– Ha bármilyen segítségre van szükséged, tudod jól, Alfonsra mindig számíthatsz.
– Miféle segítségre? Az ilyesmi roppant egyszerű.
– Nálad persze. Katona vagy, nincs szükséged további iratokra.
– Egyikünknek sincs. Ez hadi házasság.
– A feleséged számára a szokásos papírok kellenek, azt hiszem. Majd kiderül. Ha túl lassan megy, még mindig segíthetünk rajta. Jó barátaink vannak a Gestapónál.
– A Gestapónál? Mi köze van a Gestapónak egy hadi házassághoz? Ahhoz aztán végképp semmi.
Alfons önelégülten nevetett.
– A Gestapónak, Ernst, mindenhez köze van. Ezt te mint katona nem tudhatod olyan jól. De nem is kell törődnöd vele. Úgysem akarsz zsidó nőt vagy kommunistát elvenni. Egy kis nyomozást azért valószínűleg lefolytatnak. Közönséges ügy, természetesen.
Graeber nem felelt. Hirtelen nagyon megijedt. Ha nyomoznak, kiderül, hogy Elisabeth apja koncentrációs táborban van. Erre nem is gondolt. Ilyesmiről senki sem tett említést.
– Biztos vagy ebben, Alfons? Binding ismét teletöltötte a poharakat.
– Én így tudom. De ez ne okozzon gondot. Árja véredet úgysem akarod alsórendű emberével vagy az állam ellenségével elkeverni. – Vigyorgott. – Korán lesz belőled papucs, Ernst.
– Igen.
– Hát akkor egészségedre! Nemrég, összeismerkedtél itt néhány emberrel a Gestapótól, ha lassan megy, majd egy kis nyomással segítenek. Nagy muftik. Kivált Riese, az a csiptetős, sovány.
Graeber maga elé meredt. Elisabeth reggel a tanácsházára indult, hogy az iratait beszerezze. Ehhez Graeber ragaszkodott. „Őrület, mit indítottam el – gondolta. – Ha csak felfigyelnek rá! Eddig legalább békében hagyták. Régi igazság, hogy el kell bújni, ha veszély érzik a levegőben. Ha valakinek a Gestapónál eszébe jut, hogy Elisabethet lágerbe küldje csak azért, mert már az apja is ott van?" Érezte, hogy forróság önti el. „És ha adatokat gyűjtenek róla. Például a nagyra becsült párttagnál, Liesernénél?" Felállt.
– Mi van? – kérdezte Binding. – Nem ittad ki a poharadat. A boldogság szórakozottá tesz, ugye?
Nagyot nevetett a saját tréfáján.
Graeber ránézett. Néhány perccel ezelőtt Alfons egy kissé pöffeszkedő, de jóakaratú ismerős volt – most azonban hirtelen egy veszélyes, kiszámíthatatlan hatalom képviselőjévé változott át.
– Egészségedre, Ernst – nógatta Binding. – Idd ki, finom konyak, Napóleon!
– Egészségedre, Alfons!
Graeber visszatette a poharát.
– Tennél nekem egy szívességet, Alfons? – kérdezte. – Adj a kamrádból két kiló cukrot. Egy-egy zacskóban. Mindegyikben egy kilót.
– Kockacukrot?
– Mindegy. Cukrot.
– Kérlek. De minek neked a cukor, hiszen ott a cukorfalat...
– Meg akarok vesztegetni valakit.
– Megvesztegetni? Ember, arra aztán igazán nincs szükség. A fenyegetés sokkal egyszerűbb. És hatásosabb. Szívességből megteszem.
– Ez esetben nem. Nem is igazi megvesztegetésről van szó. Szívességet kérek majd a cukor fejében.
– Így is jó, Ernst. És a lagzit nálunk tartjuk, ugye? Alfons a legjobb házassági tanú.
Graeber gyorsan gondolkodott. Egy negyedórával ezelőtt még valami kifogást keresett volna. Most már nem mert ilyesmivel próbálkozni.
– Hát, hogy olyan nagyon ünnepelünk, azt nem hiszem – csak ennyit válaszolt.
– Bízd Alfonsra! Remélem, ma este itt alszol. Minek jönnél ide előbb az egyenruhádért, hogy aztán újra elbaktass a kaszárnyába? Inkább maradj itt. Kapukulcsot adok. Jössz, amikor akarsz.
Graeber egy másodpercig tétovázott.
– Rendben van, Alfons.
Binding ragyogott.
– Ez okos dolog. Végre egyszer igazából leülhetünk és kibeszélhetjük magunkat. Eddig még nem értünk rá. Gyere, megmutatom a szobádat. – Felnyalábolta Graeber katonaholmiját, és egy pillantást vetett kitüntetésekkel teli kabátjára. – Egyszer azt is el kell mesélned, hogy ezeket mikor szerezted. Sok nehéz percbe kerülhettek.
Graeber felpillantott. Binding arca váratlanul ugyanazt a kifejezést öltötte, mint azon a napon, amikor az SS Heini részegen a különleges szolgálatban véghezvitt tetteiről mesélt.
– Erről nincs mit beszélni – felelte Graeber. – Az ember idővel egyszerűen hozzájut.

Lieserné egy másodpercig megbámulta Graeber civil ruháját, aztán ráismert.
– Maga az? Kruse kisasszony, mint jól tudja, nincs itthon.
– Igen, Lieserné, tudom.
– Hát akkor?
Az asszony ellenségesen nézett rá. Barna blúzán horogkeresztes jelvény csillogott. Jobb kezében mint valami kézigránátot szorongatta a portörlő rongyot.
– Egy csomagot szeretnék Kruse kisasszonynak itt hagyni. Betenné a szobájába?
Lieserné határozatlanul vizsgálgatta a zacskót. Aztán átvette az egyik cukros zacskót, amelyet a férfi feléje nyújtott.
– Egy másik csomagocska is van nálam – kezdett bele Graeber. – Kruse kisasszony mesélte, milyen példaadóan áldozza idejét a jóléti mozgalmakra. Ezzel a kiló cukorral nem tudom, mit kezdjek. Minthogy önnek gyereke van, aki a cukorra igényt tarthat: ezért akartam már megkérdezni, hogy nem parancsolná-e.
Lieserné hivatalos ábrázatot öltött.
– Nincs szükségünk dugárura. Büszkék vagyunk rá, hogy kijövünk abból, amit a Führer engedélyez nekünk.
– A gyereke is?
– A gyerekem is!
– Ez a helyes felfogás – mondta Graeber, s a barna blúzra bámult. – Ha mindenki így gondolkodna a hazában, könnyebb lenne ellátni a katonákat a fronton. De ez nem batyuzásból származik. Ez a cukor abból a csomagból való, melyet a Führer azért ad a szabadságos katonáknak, hogy a rokonaiknak jusson. Az én rokonaim eltűntek, ezért hát nyugodtan elfogadhatja.
Lieserné arca vesztett valamit keménységéből.
– A tűzvonalból jön?
– Természetesen. Honnan jöhetnék?
– Oroszországból?
– Igen.
– Az én uram is Oroszországban van.
Graeber érdeklődést mutatott, holott semmit se érzett.
– Hol harcol?
– A középső hadseregcsoportnál.
– Hál istennek, jelenleg ott nyugalom van.
– Nyugalom? Ott aztán nincs. A középső hadseregcsoport teljes tűzben áll. Az uram az első vonalban van.
„A legelső vonal – gondolta Graeber. – Mintha még volna ott legelső vonal!"
Egy pillanatig kísértésbe esett, hogy elmagyarázza Liesernének, mi húzódik mostanság a Becsület, a Führer és a Haza frázisfüggönyei mögött.
Ettől azonban nyomban elállt.
– Remélem, nemsokára szabadságra jön – mondta.
– Akkor jön szabadságra, amikor rákerül a sor. Semmiképpen sem kívánunk előnyöket. Mi nem!
– Arra én sem számítottam – magyarázta Graeber szárazon. – Ellenkezőleg. Legutóbb két évvel ezelőtt voltam szabadságon.
– Egész idő alatt kint volt?
– Kezdettől. Mikor nem voltam sebesült.
Graeber a rendíthetetlen pártharcosra nézett. „Miért állok itt és mentegetődzöm ez előtt az asszony előtt? – gondolta. – Egyszerűen le kellene lőnöm."
A Lieser gyerek jött ki a szobából, ahol az íróasztal állt. Sovány lányka, fakó hajjal: megbámulta Graebert, és az orrát piszkálta.
– Miért visel most polgári ruhát? – kérdezte Lieserné.
– Tisztítják az egyenruhámat.
– Vagy úgy! Már azt hittem...
Graeber nem tudta meg, mit hitt. Hirtelen azt látta, hogy az asszony, sárga fogait mutogatva, nevet, és ettől megijedt.
– No, jó – mondta Lieserné. – Köszönöm a cukrot, a gyermekem számára használom el.
Átvette mindkét csomagot. Graeber észrevette, hogy a kezében mérlegeli őket. Elisabethét, ezt tudta, kibontja, nyomban, ahogy ő elment, de éppen erre számított. Lieserné, legnagyobb meglepetésére, csak a második kiló cukrot találja benne, semmi egyebet.
– Nagyon helyes, Lieserné. A viszontlátásra.
– Heil Hitler! – Az asszony metszőn ránézett.
– Heil Hitler! – vágta rá Graeber.

Kilépett a házból. Az utcai kapu mellett a házmester a falat támasztotta. Alacsony ember volt, katonanadrágban, csizmában, kerek hasa fölött sovány csirkemell. Graeber megállt mellette. Még ezek a madárijesztők is egyszeriben veszélyessé váltak.
– Szép időnk van ma – elegyedett szóba vele, s egy csomag cigarettát kotort elő, kivett egyet, és a dobozt odatartotta az ember elé.
A házmester mormolt valamit, s kivett egy cigarettát.
– Leszerelés? – kérdezte, és sanda pillantást vetett Graeber ruhájára.
Graeber tagadólag rázta a fejét. Azon tűnődött, hogy egy-két szót kellene Elisabethről mondania, aztán nem tette. Jobb, ha nem kelti fel a házmester figyelmét.
– Egy hét múlva újra megyek – mondta. – Negyedszer. A házmester közönyösen bólintott. Kivette a szájából a cigarettát, megnézte, s kiköpött néhány dohányszálat.
– Nem ízlik? – kérdezte Graeber.
– Dehogynem, ámbár én tulajdonképpen szivaros vagyok.
– Azt bizony átkozottul szűken mérik, mi?
– Könnyű elfüstölni.
– Van egy ismerősöm, annál akad még egy-két csomaggal. Legközelebbi alkalommal szerzek belőle, és hozok néhányat. Jó szivarokat!
– Import?
– Valószínűleg. Én nem értek hozzá. Szalagos szivarok.
– A gyűrű még semmit sem jelent. Minden bikfalevélnek lehet gyűrűje.
– De az az ember körzetvezető. Finom dohányt szív.
– Körzetvezető?
– Igen. Alfons Binding. A legjobb barátom.
– Binding a maga barátja?
– Méghozzá régi iskolatársam is. Épp tőle jövök. Jó barátom ő is, meg Sturmbannführer Riese az SS-től. Épp most megyek Rieséhez.
A házmester Graeberre nézett. Graeber megértette a pillantását: nem tudta fölfogni, miért van Kruse egészségügyi tanácsos koncentrációs táborban, ha Binding és Riese ilyen régi jó barátja ennek a fiúnak.
– Néhány tévedést igazítunk el – vetette oda könnyedén. – A közeljövőben minden tisztázódik. Néhányan még csodálkozni fognak. Nem szabad a dolgokat elsietni.
– Soha – jelentette ki a házmester meggyőződéssel.
Graeber az órájára pillantott.
– Mennem kell, a szivarokról nem feledkezem el.
Elindult. „Egész jól kezdem a korrumpálást" – gondolta. De újra nyugtalanság fogta el. Lehet, hogy az, amit most tett, mégsem volt helyes. Hirtelen gyerekesnek is tűnt az egész. Talán nem kellett volna semmit sem tennie. Megállt, végigmérte magát. Ezek az átkozott civil rongyok. Úgy rémlett, ezek felelősök most mindenért. Az egyenruhát a fegyelemmel együtt vette le, hogy szabadnak érezhesse magát – ehelyett azonban a félelem és a bizonytalanság világába lépett át.
Tűnődött, mihez kezdjen most. Elisabethet este előtt nem tudja elérni. Átkozta a sietséget, amivel az iratokért küldte őt. „Védelem – gondolta –, tegnap reggel még azzal hetvenkedtem, hogy a házasság védelmet jelent a számára, ma pedig szinte veszély."
– Mi ez a karneváli móka? – kiáltott rá egy goromba hang.
Felpillantott. Egy alacsony őrnagy állt előtte.
– Fogalma sincs az idők komolyságáról, maga bohóc!
Graeber egy percig értelmetlenül bámult. Aztán eszébe jutott: tisztelgett az őrnagynak, anélkül hogy gondolt volna rá: polgári ruhában van. Az öreg ezt gúnyolódásnak fogta fel.
– Tévedés – mentegetődzött. – Jó szándékkal tettem.
– Mi? Hogy merészkedik ostoba tréfákat csinálni? Miért nem katona?
Graeber alaposabban szemügyre vette az öreget. Az az őrnagy volt, akivel már egyszer összeütközött – azon az estén, amikor Elisabethtel a ház előtt álltak.
– Egy ilyen lógos, mint maga, föld alá süllyedhetne szégyenében, ehelyett effélékkel szórakozik – üvöltötte az őrnagy.
– Ne izgassa föl magát – válaszolta Graeber bosszúsan. – És menjen vissza a molyzsákba, ahonnan jött.
Az öreg szemébe már-már az őrület kifejezése költözött. Felcsuklott, s téglavörös lett.
– Lecsukatom – nyögte.
– Nagyon jól tudja, hogy nem teheti. Most pedig hagyjon békén, más dolgom is van.
– De hisz ez... – az őrnagy újra ki akart törni, egy lépést közeledett Graeber felé, majd tágra nyílt, szőrös orrlyukával szimatolni kezdett. Az arca eltorzult. – Á, most már értem – jelentette ki undorodva. – Ezért nem visel egyenruhát! A harmadik nem! Pfuj! Teufel! Asszonyképű! Parfümöt használ! Hímringyó!
Köpött, megpödörte fehér bajuszát, még egy lesújtóan undorodó pillantást vetett Graeberre, és elment. A fürdősó tette.
Graeber megszagolta a kezét. Most már ő is érezte. „Ringyó – gondolta. – Olyan messze vagyok tőle? Mi mindent csinál belőlünk egy kis félelem? Lieserné, a házmester – s mire nem lennék még képes? Átkozottul gyorsan bukfencezem le az erény magaslatáról!"
Szemben állt, kicsit rézsút a Gestapo-házzal. A kapuban egy fiatal SS-katona járkált fel és alá ásítozva. Néhány SS-tiszt jött ki nevetgélve a kapun. Akkor egy korosabb férfi közeledett tétován, felpillantott az ablakokra, megállt, s egy cédulát húzott elő a zsebéből. Elolvasta, körülnézett, az égre pillantott, aztán lassan odaballagott az őrszemhez. Az SS-katona közönyösen tanulmányozta az idézést, és beengedte a férfit.
Graeber felbámult az ablakokra. Félelem fogta el, fojtóbb, nehezebb, tapadékonyabb, mint korábban. Sokfajta félelmet ismert, éleset és homályosat, lélegzetelállítót és bénítót, és a legnagyobbat is, a végsőt, az emberét a halál előtt – de ez itt most másfajta volt, kúszó és fojtó félelem, bizonytalan és nyomasztó; félelem, mely mintha bepiszkította volna, nyálas és bomlasztó, megfoghatatlan, és nem lehet vele szembeszállni, az ájulat és a rágó kétely félelme, a mások miatt való, lealjasító félelem, az ártatlan túszokért, a jogtalan üldözöttekért; félelem az önkénytől, erőszaktól, a gépies embertelenségtől – az Idők fekete félelme.

Jóval a munkaidő befejezte előtt a gyárnál várt. Időbe tellett, míg Elisabeth megérkezett. Graeber már attól félt, hogy az üzemben letartóztatták a lányt – de végre megpillantotta. Elisabeth meglepetten nézett a civil ruhára, és nevetett.
– Milyen fiatal vagy! – kiáltott föl.
– Nem érzem magam fiatalnak. Százévesnek inkább.
– Miért? Mi történt? Korábban vissza kell menned?
– Nem. Azzal nincs baj.
– Százévesnek érzed magad, mert polgári ruhát viselsz?
– Nem tudom. De úgy rémlik, mintha ezzel az átkozott öltönnyel minden létező gondot magamra vettem volna. Mit intéztél az iratokkal?
– Mindent – közölte Elisabeth ragyogva. – Még az ebédszünetet is arra használtam fel. Beadtam az összes folyamodványokat.
– Mindent – ismételte Graeber. – Akkor nincs mit tenni.
– Mit kellene még tenni?
– Semmit. Csak hirtelen megijedtem. Lehet, hogy helytelen, amit cselekszünk. Talán még árthat is neked.
– Nekem? Hogyan?
Graeber tétovázott.
– Hallottam valahol, hogy a Gestapo néha információkat kér be, ezért aztán jobb mindent békén hagyni.
Elisabeth megállt.
– Mást nem hallottál?
– Nem. Csak egyszerre rám tört a félelem.
– Úgy érted, engem letartóztathatnak, mert össze akarunk házasodni?
– Nem, dehogy.
– Hát akkor? Attól félsz, hogy kiderül: koncentrációs táborban van az apám?
– Attól sem – szakította félbe Graeber. – Ezt úgyis tudják. Én csak azon tűnődtem, hogy talán helyesebb, ha nem hívjuk fel a figyelmet rád. A Gestapo kiszámíthatatlan. Valakinek ott hülye ötlete támadhat. Fogalmuk sincs a jogrendről.
Elisabeth egy másodpercre elhallgatott.
– Mit tegyünk hát? – kérdezte aztán.
– Egész nap ezen gondolkodtam. De, azt hiszem, nincs mit tennünk. Ha a kérvényeket visszavesszük, talán sokkal gyanúsabbak leszünk.
A lány bólintott, furcsán nézett rá.
– De azért megpróbálhatjuk.
– Késő, Elisabeth. Most már kockáztatnunk kell. Várjunk!
Továbbmentek. A gyár egy kis téren húzódott, mindenfelől jól láthatóan. Graeber alaposan szemügyre vette.
– Sohasem bombáztak itt benneteket?
– Még nem.
– Az épület eléggé nyílt célpont, könnyű ráismerni, hogy gyár.
– Nagy pincénk van.
– És bombabiztos?
– Azt hiszem, többé-kevésbé.
Graeber rápillantott. Elisabeth mellette lépkedett, és nem fordult feléje. – Az isten szerelmére, értsd meg, amit mondok – könyörgött a fiú. – Nem magamat féltem. Csak téged féltelek.
– Engem aztán nem kell félteni.
– Te nem félsz?
– Én már minden lehetséges félelmet átéltem. Nincs hely bennem új félelmek számára.
– Bennem még van – mondta Graeber. – Ha az ember szeret valakit, sokféle új félelem fogja el, melyről korábban sohasem tudott.
Elisabeth odafordult hozzá. Nevetett. Graeber ránézett, és bólintott.
– Nem felejtettem el, amit tegnapelőtt mondtam. Vajon az embernek okvetlenül félnie kell ahhoz, hogy megtudja: szeret-e valakit?
– Én sem tudom. De azt hiszem, hozzásegít.
– Ez az átkozott öltözék! Holnap levetem. És én még azt képzeltem, hogy a civilek élete irigylésre méltó.
Elisabeth nevetett.
– Hát csak a ruha teszi?
– Nem – felelte Graeber felszabadultan. – Azon múlik, hogy újra élek, és élni akarok. S ezzel együtt felrémlik a félelem is. Szörnyű volt ez a nap. Most már csökken, hogy látlak. Holott azóta semmi sem változott. Különös, milyen kevés ok kell a félelemhez.
– A szerelemhez is – vágott vissza Elisabeth –, hála Istennek.
Graeber ránézett. Felszabadultan és gondtalanul ment mellette. „Megváltozott – gondolta róla. – Mindennap változik. Valaha ő félt, s én nem; most éppen fordítva."
A Hitler térhez értek. A székesegyház mögött széles alkonypír vöröslött.
– Most is ég valami? – kérdezte Elisabeth.
– Semmi se ég. A naplemente.
– Naplemente! Eszébe se jut már az embernek.
– Nem.
Továbbmentek. A nap vöröse erősebb, mélyebb lett. Befestette az arcukat és a kezüket. Graeber a szembejövő embereket vizsgálgatta. Másnak látta őket, mint eddig. Ember volt mindegyik, külön sorssal. „Milyen könnyű ítélkezni és bátornak lenni, ha nincs semmink – gondolta. – De ha van valamink, megváltozik a világ. Könnyebbé, de egyszersmind nehezebbé s olykor képtelenné válik. A bátorság tán megmarad, de más alakban, és egész másként hívják, s tulajdonképp itt kezdődik." Mélyet lélegzett. Olyan érzése volt, mintha ellenséges területről, veszélyes őrjáratból tért volna vissza a fedezékbe, csöppet sem nagyobb biztonságba, mint korábban, de mégis pillanatnyi oltalomba.
– Különös – mondta Elisabeth. – Tavaszodik. Ez itt egy lebombázott utca, így hát értelmetlenség, de én már ibolyaszagot érzek...

Tizennyolcadik fejezet

Böttcher a holmiját csomagolta. A többiek körülállták.
– Valóban rátaláltál? – kérdezte Graeber.
– Igen, de...
– Hol?
– Az utcán – mondta Böttcher. – Egész egyszerűen ott állt a Kellerstrasse és a Bierstrasse sarkán, az egykori esernyőüzlet előtt. És az első pillanatban még csak meg sem ismertem!
– Hol volt egész idő alatt?
– Egy Erfurt melletti lágerben. Na, hát ide figyeljetek! Ott áll tehát az esernyőüzlet előtt, és én nem veszem észre. Elmegyek mellette, erre rám kiált: „Ottó! Nem ismersz rám?"
– Böttcher szünetet tartott, s körülnézett a laktanyaszobában. – Hát hogyan ismerjen rá az ember, bajtársak, egy asszonyra, aki nyolcvan fontot leadott!
– Mi a láger neve, ahol volt?
– Azt nem tudom. Azt hiszem, Waldlager kettes. De megkérdezem majd. Na, de végre figyeljetek rám! Megbámulom a nőt, és azt mondom neki: „Alma, te vagy az?" „Én!" – feleli. „Ottó, éreztem, hogy szabadságon vagy, azért jöttem vissza!" Még mindig bámulom. Egy asszony, aki olyan jól megtermett volt, mint egy sörösló, ott áll lefogyva, száztíz fonttal majdnem kétszáz helyett, csontváz, lötyög rajta a ruha, egy égimeszelő!
Böttcher lihegett.
– Milyen magas tulajdonképpen? – kérdezte Feldmann érdeklődve.
– Mi?
– Milyen magas az asszonyod?
– Körülbelül egy méter hatvan. Miért?
– Hát akkor most az átlagsúlyánál van.
– Átlagsúly? Ember, mit beszélsz? – Böttcher rábámult Feldmannra. – De nem az én számomra. Nekem ő most egy cérnaszál! Mi közöm nekem az átlagsúlyhoz! Vissza akarom kapni az asszonyomat, ahogyan volt, vaskosan, olyan seggel, amelyen diót lehet törni, és nem azzal a szánalmas babszemmel, ami most van. Miért harcolok én? Ezért?
– Szeretett Führerünkért és drága hazánkért harcolsz, és nem az asszony kilóban kimérhető húsáért – mondta Reuter. – Ezt háromévi frontszolgálat után lassan már megtanulhatnád!
– Ki beszél itt kimérhető súlyról? – Böttcher dühödten és elkeseredetten nézett egyikről a másikra. – Élősúly volt az! Egyébként pedig tehettek nekem egy szívességet...
– Megállj! – emelte fel a kezét Reuter figyelmeztetőleg. – Gondolj, amit akarsz, de ki ne mondd! S örülj, hogy a feleséged legalább él.
– Hogyne örülnék! De attól, hogy él, miért ne lehetne olyan termetes, mint valaha?
– De Böttcher! – kiáltott rá Feldmann. – Hiszen újra fel lehet táplálni!
– Úgy? És mivel? A morzsákkal, amit jegyre kap?
– Nézz utána, hogy innen-onnan jusson más is.
– Jó tanácsot adni könnyű – fakadt ki Böttcher keserűen. – De a szabadságomból már csak három napom van. Mivel hizlaljam fel az asszonyt három nap alatt? Még ha libazsírban fürdik, és hétszer eszik naponta, akkor is legfeljebb néhány fontot vehet föl, és mit számít az? Bajtársak, szörnyű helyzetbe kerültem!
– Ugyan, hisz ott a kövér kocsmárosné, ha neked mindenáron háj kell.
– Éppen ez az. Azt hittem, hogy ha a feleségem előkerül, rá se gondolok többé a kocsmárosnéra. Családapa vagyok, és nem széltoló. De most a kocsmárosné jobban tetszik.
– Átkozottul könnyűvérű természet vagy! – gúnyolódott Walter.
– Könnyűvérű, én? Én mindent mellre szívok, különben boldog lehetnék. De ti ezt nem értitek, tökfejek.
Böttcher a szekrényéhez ment, és maradék holmiját beletömte a hátizsákjába.
– És tudod-e már, hol fogsz lakni a feleségeddel? – kérdezte Graeber. – Vagy megvan a korábbi lakásod?
– Persze hogy nincs. Kibombáztak! De inkább lakom egy romos pincében, mint itt még egy napig. A baj csak az, hogy a feleségem nem tetszik többé. Szeretem még, persze, hiszen azért vettem el, de amilyen most, úgy egyszerűen nem tetszik. Mit csináljak? Természetesen ő is érzi.
– Mennyi szabadságod van?
– Három nap.
– Hát néhány napig nem játszhatnád meg magad?
– Bajtárs – felelte Böttcher nyugodtan –, az ágyban csak egy asszony játszhatja meg magát. Férfi soha. Hidd el nekem, jobb lett volna, ha elutazom anélkül, hogy rátalálok, így csak egymást keserítjük.
Felkapta a holmiját, és elment.
Reuter utánanézett. Aztán Graeberhez fordult.
– És te mit csinálsz ma?
– A kiegészítő parancsnokságra megyek. Óvatosságból még egyszer megkérdezem, milyen iratokra van szükségem a házassághoz.
Reuter vigyorgott.
– Böttcher bajtársad balszerencséje téged is megriasztott, ugye?
– Nem, engem egészen más dolgok riasztanak.

– Puskaporos a levegő – mondta az írnok a kiegészítő parancsnokságon. – Puskaporos a levegő a fronton. Tudod, mi van ilyenkor?
– Az ember meghúzza magát – felelte Graeber. – Ezt minden gyerek tudja. De mi közöm hozzá! Szabadságon vagyok.
– Te csak hiszed, hogy szabadságon vagy – helyesbített az írnok. – Mit adsz, ha megmutatom a parancsot, ma érkezett.
– Attól függ.
Graeber egy csomag cigarettát vett ki a zsebéből, s az asztalra helyezte. Érezte, hogy a gyomra összehúzódik.
– Nagy a feszültség – ismételte az írnok. – Súlyos veszteségek. Tartalék sürgősen kiküldendő. Szabadságosok, akiknek nincs komoly okuk az itthon maradásra, azonnal visszaindítandók. Értem?
– Igen. Melyek a fontos okok?
– Hozzátartozók halála, fontos családi események elintézése, súlyos betegség...
Az írnok cigaretta után nyúlt.
– Tűnj el! Válj láthatatlanná! Ha nem vagy megtalálható, nem is vagy visszaküldhető. Kerüld a kaszárnyát, mint a pestist. Bújj a föld alá, amíg a szabadságod le nem telik, akkor jelentkezz. Mi történhet veled? Megbüntetnek, mert a címedet nem jelentetted? Mindenképpen a frontra mész, és kész.
– Nősülök – mondta Graeber. – Ez elegendő ok?
– Nősülsz?
– Igen. Azért jöttem ide. Meg akarom tudni, hogy a zsoldkönyvemen kívül kell-e még ehhez más irat is.
– Házasság. Ez talán kellő indok. Talán, mondom én. – Az írnok rágyújtott egy cigarettára. – Ez is indok lehet. De idáig nem kell hagyni a dolgokat. Külön iratokat egyébként mint ágyútölteléknek nem kell beszerezned. De ha mégis kell valami, gyere hozzám, elintézem suba alatt úgy, hogy senki sem szagolja meg. Nincs jobb ruhád? Ezekben a rongyokban csak nem házasodhatsz.
– Lehetne itt valamit cserélni?
– Menj  a géhás góréhoz – tanácsolta az írnok. – Magyarázd meg neki, hogy nősülsz. Mondd, hogy én küldtelek. Van még néhány különleges cigarettád?
– Nincs. De talán szerezhetek egy csomaggal.
– Nem nekem kell. Hanem a komának.
– Majd meglátom. Nem tudod, a hadi házassághoz az asszonynak különleges papírra van szüksége?
– Fogalmam sincs róla. Nem hiszem. Hisz annak gyorsan kell lebonyolódnia. – Az írnok az órájára nézett. – Most azonnal menj át a raktárba. A koma ott van.

Graeber átment a másik épületszárnyba, ahol a raktár volt. A kövér őrmesternek különböző színű szemei voltak. Az egyik valószínűtlenül kék, mint valami ibolya, a másik világosbarna.
– Mit bámul úgy rajtam? – szuszogott az őrmester. – Nem látott még üvegszemet?
– De láttam, csak ilyen különbözőket nem.
– Nem az enyém, maga hülye! – Az őrmester a kék, csillogó szemre mutatott. – Egy bajtársamtól kölcsönöztem. Az enyém tegnap a földre esett. Az barna volt. Ezek a holmik nem tartanak sokáig. Celluloidból kellene készíteni őket.
– Az viszont tűzveszélyes.
Az őrmester felnézett Graeberre, a rangjelzését vizsgálgatta, és vigyorgott.
– Ez is igaz. Egyenruhát mégsem adhatok. Sajnálom. Valamennyi rosszabb a magáénál.
A kék szemével áthatóan nézett Graeberre. A barna szem tompábban csillogott. Graeber egy doboz cigarettát tett az asztalra Binding készletéből. Az őrmester barna szemének egy pillantását vetette rá, sarkon fordult, s egy köpennyel tért vissza.
– Csak ez van a raktáramon. – Graeber hozzá se nyúlt a köpenyhez. A zsebéből egy kis lapos konyakosüveget húzott elő, és a cigaretta mellé tette az asztalra. Elővigyázatosságból hordta magánál az üveget. Az őrmester eltűnt, s egy jobb kabáttal és majdnem új nadrággal tért vissza. Graeber először a nadrágot vette kézbe; a sajátja csupa folt. Megforgatta az új nadrágot, és észrevette, hogy a raktáros egy tenyérnyi foltot takargatott rajta, amikor elébe tette. Graeber némán pillantott a foltra, aztán a konyakra.
– Nem véres – közölte a kövér. – A legfinomabb olívaolaj. Viselője Olaszországból jött. Egy csöpp benzin, és a folt eltűnik.
– Ha olyan könnyen megy, miért cserélte ki, miért nem tisztította ki maga?
A kövér az ínyét mutatta.
– Bölcs kérdés, de az az ember egy fronttól bűzlő egyenruhát akart, amilyet maga visel. Két esztendeig ült egy milánói íróasztalnál, de a menyasszonyának a frontról keltezte a leveleit. Új nadrágban, melyre csupán egy tál saláta esett, nem érkezhetett haza. Igazán ez a legjobb nadrágom.
Graeber nem hitt neki, de nem volt már nála semmi, hogy jobb üzletet köthetett volna. Ennek ellenére a fejét csóválta.
– Akkor rendben van – mondta az őrmester. – Újabb javaslat. Nem kell csereberélnie. Tartsa meg hozzá a régi rongyait is. Így lesz ünneplője is. Értem?
– Hát nem kell magának a régi, hogy a leltár egyezzen?
A kövér lekicsinylő mozdulatot tett. Az ablakon porosan tört be a nap fénynyalábja, és megcsillant az őrmester kék szemén.
– A leltár már régen nem egyezik. Mi is egyezik még tulajdonképpen, meg tudná mondani nekem?
– Nem.
– Na látja – mondta az őrmester.

A városi kórház mellett haladt el, és megállt. Mutzig jutott az eszébe. Megígérte, hogy felkeresi. Egy másodpercig habozott: de aztán bement. Hirtelen az a babonás érzése támadt, hogy a sorsot egy jó cselekedetével megvesztegetheti.
Az amputáltakat az első emeleten helyezték el. A földszinten a súlyos esetek feküdtek, és az ágyhoz kötött friss operáltak; innen lehetett őket légitámadáskor a leggyorsabban a pincébe vinni. Az amputáltak nem számítottak magatehetetlennek, ezért helyezték el őket magasabban. Riadó alkalmával segíthettek is egymáson. Akinek mindkét lábát amputálták, veszély esetén még mindig felkapaszkodhatott két olyan amputált nyakába, akinek a karja hiányzott, és kettejük között leérhetett a pincébe, míg a személyzet a súlyos sebesülteket mentette.
– Te? – csodálkozott Mutzig Graeberen. – Sose hittem volna, hogy eljössz.
– Én sem. De, amint látod, itt vagyok.
– Szép tőled, Ernst. Stockmann is itt van nálunk. Ugye, vele voltál Afrikában?
– Igen.
Stockmann a jobb karját vesztette el. Két másik nyomorékkal kártyázott éppen.
– Ernst – köszöntötte őt. – Hát veled mi van? – A tekintete kutatva futott rajta végig. Akaratlanul is a sebesülését kereste.
– Semmi – válaszolta Graeber. Mindnyájan ránéztek, méghozzá ugyanavval a tekintettel, mint Stockmann. – Szabadságon vagyok – vallotta be habozva. Szinte bűntudatot érzett, hogy egészséges.
– Azt hittem, épp eleget kaptál Afrikában ahhoz, hogy állandó otthoni szolgálatra osszanak be.
– Összefoldoztak, s utána kiküldtek Oroszországba.
– Afrikában szerencséd volt, tulajdonképpen nekem is. A többieket mind elfogták. Azokat már nem küldhetik ki sehová. – Stockmann meglóbálta a csonkját. – Már ha az ember ezt szerencsének nevezheti. – A középütt ülő ember az asztalra vágta a kártyát.
– Játszunk vagy pofázunk? – kérdezte gorombán.
Graeber látta, hogy nincs lába, mindkettőt tőből amputálták. A jobb kezén két ujja hiányzott, szempillája nem volt. A szemhéján új bőr, vörös és csillogó, úgy látszik, megégett.
– Játsszatok tovább – mondta Graeber. – Van időm.
– Csak ezt a kört – jeléntette ki Stockmann. – Mindjárt készen vagyunk.
Graeber Mutzig mellé ült le az ablaknál.
– Ne törődj Arnolddal – súgta Mutzig –, rossz napja van.
– A középütt ülő?
– Igen, a felesége járt itt tegnap. Utána mindig rossz napjai vannak.
– Mit pofázol ott? – kiáltott rá Arnold.
– A régi időkről. Azt csak szabad?
Arnold morgott valamit, és tovább játszott.
– Egyébként nagyon kellemes itt – mondta Mutzig élénken. – Tulajdonképpen jól mulatunk. Arnold kőműves volt, így hát, tudod, nem egyszerű a dolog. Aztán a felesége is megcsalja, az anyja elmesélte neki.
Stockmann az asztalra vágta a kártyát.
– Átkozott pech! Biztosra vettem a lapot. Ki tudhatta, hogy három bubi van egy kézben!
Arnold makogott valamit, újra kevert.
– Ha az ember nősül, nemigen tudja, hogy mi a jobb – mondta Mutzig. – Ha a lába hiányzik, vagy a keze. Stockmann szerint: a keze. Hogyan tudjon az ember fél karral jól megmarkolni egy asszonyt az ágyban? Mert hát csak meg kell ölelni valahogy.
– Ez mégsem a legnagyobb gond. Fő az, hogy élsz.
– Igen-igen, de ebből még nem élsz meg egy életen át. A háború után kezdődnek a bajok. Akkor már nem vagy hős, csak nyomorék.
– Ezt nem hiszem. Nagyszerű művégtagok is vannak.
– Nem is arról van szó – mondta Mutzig. – Nem a munkáról.
– Épp ezért kell megnyernünk a háborút – kiáltotta közbe hirtelen Arnold. Hallgatódzott. – Kockáztassák most mások a csontjaikat. Mi már megtettük a magunkét.
Barátságtalan pillantást vetett Graeberre.
– Nem kellene mindig visszavonulnunk, ha az összes lógós kint lenne!
Graeber nem felelt. Amputáltakkal nem lehet vitatkozni; aki egy végtagját elvesztette, annak mindig igaza van. Tüdőlövésessel vagy olyannal, akinek a gyomrába repesz tépett, és tán még rosszabb állapotban van – azzal lehet vitatkozni, de (milyen különös) – amputáltakkal nem lehet.
Arnold tovább játszott.
– A tanácsodat kérem, Ernst – mondta Mutzig egy idő után. – Münsterben él a babám, még írunk egymásnak. Azt hiszi, láblövésem van. Erről itt még nem írtam.
– Várj. És örülj, hogy nem kell újra kimenned.
– Örülök is, Ernst. De azért örökké nem örülhet az ember.
– Okádni kell tőletek – mondta hirtelen Mutzignak az egyik kibic, aki a játékosok mellett ült. – Igyatok, és legyetek férfiak!
Stockmann nevetett.
– Mit röhögsz? – kérdezte Arnold.
– Arra gondoltam, mi lenne, ha ma éjszaka egy nehézbombát küldenének ránk – épp a gyomrunk közepébe, hogy csak lekvár maradna itt –, akkor minek is csináltunk ennyi gondot mindebből?
Graeber felállt, és észrevette, hogy a kibicnek mindkét lába hiányzik. „Akna vagy fagyás" – jutott eszébe gépiesen, önkéntelenül.
– És hol van a légoltalmunk? – dörögte Arnold. – Mindre szükségetek van ott kint? Itt semmi sem maradt.
– Kint se.
– Micsoda?
Graeber rájött, hibát követett el.
– Odakint mi az új titkos fegyvert várjuk – tette hozzá. – Az aztán igazi csoda lenne!
Arnold rábámult.
– A fene egyen meg, hogy beszélsz te tulajdonképpen? Mintha elvesztenénk a háborút! Azt pedig nem lehet! Csak nem képzeled, hogy én egy piszkos tolókocsiban fogok ülni, és gyufát árulok, mint azok, az első világháború után? Nekünk jogaink vannak! A Führer is megígérte!
A kártyát izgatottan dobta az asztalra.
– Állítsd be a rádiót – mondta a kibic Mutzignak. – Zenét! – Mutzig elcsavarta a gombot. Zörgő szavak raja zúdult ki a hangszóróból. Mutzig odébb csavarta. – Hagyd! – kiáltott rá bosszúsan Arnold.
– Minek, megint csak beszéd.
– Hagyd csak, mondom! A párt szava. Ha mindenki mindig odafigyelne rá, jobban állnánk!
Mutzig sóhajtva visszacsavarta. Egy Siegheil-szónok kiabált az űrben. Arnold összeszorított szájjal figyelt rá. Stockmann jelt adott Graebernek, és felvonta a vállát. Graeber odament hozzá:
– Minden jót, Stockmann – súgta neki. – Mennem kell.
– Jobban is eltöltheted az időt, mi?
– Nem, nem. De mennem kell.
Távozott. A tekintetek követték. Neki úgy rémlett, mintha meztelen volna. Lassan haladt keresztül a termen, azt hitte, kevésbé sérti így az amputáltakat. De látta, hogyan néznek utána. Mutzig az ajtóhoz bicegett.
– Gyere el újra – mondta a szürke folyosó hervadt fényében. – Ma nem volt szerencséd, máskor sokkal vidámabbak vagyunk.
Graeber kilépett az utcára. Alkonyodott, és hirtelen, egy csapásra újra itt volt a rettegés Elisabethért. Egész nap megpróbált menekülni előle, de most, a bizonytalan fényben, mintha minden sarokból ez tört volna rá.

Pohlmannhoz ment. Az öregember nyomban ajtót nyitott. Mintha valaki mást várt volna.
– Maga az, Graeber – mondta.
– Igen. Nem akarom sokáig zavarni. Csak kérdeznék valamit.
Pohlmann kitárta az ajtót.
– Kerüljön beljebb. Jobb, ha nem áll kint. Az embereknek nem kell tudniuk...
A kislámpával megvilágított szobába mentek. Graeber friss cigarettafüstöt érzett, de Pohlmann kezében nem égett cigaretta.
– Mit akar tőlem kérdezni, Graeber?
Graeber körülnézett.
– Ez az egyetlen szobája?
– Miért?
– Talán néhány napra el kell bújtatnom valakit. Lehetne itt?
Pohlmann hallgatott.
– Nem olyasvalakiről van szó, akit keresnek. Csak óvatosságból szeretném tudni. Valószínűleg nem lesz szükség rá. Aggódom valakiért. De lehet, hogy csak képzelődöm.
– Miért éppen hozzám fordul?
– Nem tudok senki mást.
Graeber maga sem tudta pontosan, miért jött. Csak érezte, hogy végső esetre búvóhelyet kell keresnie.
– Kiről van szó?
– Egy lányról, feleségül akarom venni. Az apja lágerben van. Attól félek, őt is elfogják, de lehet, hogy csak képzelődöm.
– Manapság semmi sem képzelődés – mondta Pohlmann –, és jobb félni, mint megijedni. Megkapja ezt a szobát, ha szükség van rá.
Graebert melegség öntötte el, megkönnyebbült.
– Köszönöm – mondta –, nagyon köszönöm.
Pohlmann nevetett. Nem keltett már olyan törődött benyomást, mint eddig.
– Köszönöm – ismételte Graeber még egyszer. – Remélem, nem lesz szükség rá.
A könyvek sora előtt álltak.
– Vigye, amelyiket akarja – ajánlotta Pohlmann elgondolkozva. – Olykor átsegít egy nehéz éjszakán.
Graeber a fejét rázta.
– Engem nem. De azt szeretném tudni: hogy fér össze a könyv, a versek, a filozófia – és az SA embertelensége, a koncentrációs tábor és az ártatlan emberek megsemmisítése?
– Semmi közük, egymáshoz. Csak egy időben léteznek. Ha e könyvek írói élnének, a legtöbben koncentrációs táborba kerülnének.
– Talán.
Pohlmann Graeberre nézett.
– Meg akar nősülni?
– Igen.
Az öregember egy könyvet emelt le a polcról.
– Mást nem adhatok, de ezt vigye magával. Nem olvasnivaló, csak képek, csupán képek. Olykor egész éjszakákon át képeket néztem, amikor már nem tudtam olvasni. Képek és költemények – mindig csak velük foglalkoztam, amíg volt petróleumom. Utána, a sötétben, már csak az imádság maradt.
– Igen – mondta Graeber meggyőződés nélkül.
– Sokat gondolkodtam magán, Graeber. És azon is, amit legutóbb kérdezett. Nincs rá válasz. – Pohlmann habozott, aztán lágyan mondta: – Csak egyetlen válasz van. Hinni kell. A hit. Mi más maradt számunkra?
– De miben higgyünk?
– Istenben. És az emberi jóságban.
– Sohasem kételkedett? – kérdezte Graeber.
– Dehogynem – felelte az öregember. – Gyakran. Hogyan hihetnék másként?

Graeber az üzemhez ment. Szeles idő lett, felhőfoszlányok húztak el alacsonyan a tetők felett. A félhomályban, a téren keresztül egy csapatnyi katona menetelt. Felszereléssel a pályaudvar, a front felé indultak. „Köztük lehetnék" – gondolta. A hársfa ötlött a szemébe: az égnek meredt, a lebombázott ház előtt. És hirtelen a vállában, az izmaiban ugyanazt az erős életvágyat érezte, mint akkor, amikor először látta ezt a fát. „Különös – tűnődött el –, sajnálom Pohlmannt, és nem is tud rajtam segíteni – mégis, ahányszor csak nála jártam, mélyebben és közelebbről érzem az életet, mint máskor."

Tizenkilencedik fejezet

– Az iratai? Várjon egy pillanatig.
A hivatalnok levette a szemüvegét, és Elisabethre nézett. Aztán körülményesen felállt, és a fából emelt fal mögé ment, amely az ablakát egy nagyobb teremtől elválasztotta.
Graeber utánapillantott, és körülnézett. A kijárat ott volt szabadon.
– Menj az ajtóhoz – mondta halkan. – Várj ott. Ha azt látod, hogy leveszem a sapkámat, azonnal menj Pohlmannhoz. Ne törődj semmivel, azonnal indulj, jövök utánad.
Elisabeth tétovázott.
– Menj! – ismételte a férfi türelmetlenül. – Meglehet, hogy az öreg szivar idehív valakit. Semmit sem kockáztathatunk. Odakint várj.
– Talán még valamit kérdezni akar tőlem?
– Majd kiderül. Azt mondom neki, hogy rosszul érezted magad, és egy pillanatra levegőzni mentél. Menj, Elisabeth!
Az irodaablak előtt állt, és a lány után nézett. Elisabeth hátrafordult, és mosolygott. Aztán eltűnt a tömegben.
– Hol van Kruse kisasszony?
Graeber megfordult. A hivatalnok visszatért.
– Mindjárt itt lesz. Rendben van minden?
A hivatalnok bólintott.
– Mikor kívánnak összeházasodni?
– Amint lehet. Nincs sok időm. A szabadságom már végére jár.
– Azonnal összeházasodhatnak, ha akarják. Az iratok elkészültek. Katonáknál egyszerű és gyorsan megy.
Graeber a papírokat nézte az ember kezében. A hivatalnok mosolygott. Graeberre hirtelen gyengeség tört rá. Sűrű pír öntötte el az arcát.
– Minden rendben? – kérdezte, s levette a sapkáját, hogy az izzadságot letörölje.
– Elintéztük – erősítgette a hivatalnok. – Hol van Kruse kisasszony?
Graeber a párkányra tette a sapkáját. Elisabeth után nézett. A terem tele volt emberekkel, és ő nem látta a lányt. Aztán észrevette a párkányon a sapkát. Elfelejtette, hogy ez közöttük egyezményes jel.
– Egy pillanat – mondta gyorsan. – Nyomban előkerítem.
Sietősen tört utat az emberek között, talán még utoléri az utcán. De amint a kijárathoz ért: a lány nyugodtan várakozott egy oszlop mögött.
– Hál' istennek, itt vagy! – mondta. – Minden rendben. Minden rendben, Elisabeth!
Visszamentek. A hivatalnok átadta Elisabethnek az iratokat, és azt kérdezte:
– Kruse egészségügyi tanácsos leánya?
– Igen.
Graeber visszafojtotta lélegzetét.
– Ismerem az édesatyját – közölte a hivatalnok.
Elisabeth ránézett.
– Tud valamit róla? – kérdezte egy kis idő múlva.
– Nem többet, mint maga. Semmit sem hallott felőle?
– Semmit.
A hivatalnok feltette a szemüvegét. Vízkék, rövidlátó szeme volt.
– Reméljük a legjobbakat. – Kezet nyújtott Elisabethnek. – Minden jót. Saját szakállamra intéztem el az ügyét. Még ma férjhez mehet. Elintézhetem azt is, ha akarja, nyomban.
– Azonnal – vetette közbe Graeber.
– Ma délben – vágta rá Elisabeth. – Lehetne két órakor?
– Előjegyeztetem magukat. A gimnáziumba kell menniük, a tornaterembe. Ott van most az anyakönyvi hivatal.
– Köszönöm.
A kijáratnál megálltak.
– Miért nem rögtön? – kérdezte Graeber. – Akkor semmi sem jöhetne közbe.
Elisabeth nevetett.
– Egy kis idő kell, hogy elkészüljek, Ernst. Ezt, ugye, te nem érted?
– Csak félig.
– Az nekem elég. Gyere értem háromnegyed kettőre.
Graeber habozott.
– Olyan egyszerűen ment – mondta aztán. – És én mindentől tartottam! Nem tudom, miért voltam olyan ijedős. Nevetséges lehettem, ugye?
– Nem.
– Azt hiszem, mégis.
Elisabeth a fejét rázta.
– Apám is azt hitte, hogy az emberek, akik figyelmeztették, nevetségesek. Szerencsénk volt, Ernst, ennyi az egész.

Néhány utcával odébb egy szabóműhelyre talált. Egy kengurukülsejű férfi ült bent, egyenruhát varrt.
– Kitisztítaná a nadrágomat? – kérdezte Graeber.
Az ember felnézett.
– Szabóműhelyem van. Ez nem vegytisztító.
– Azt látom. De vasaltatni is szeretném a holmimat.
– Azt, ami magán van?
– Igen.
A szabó mormolt valamit és felállt. Szemügyre vette a nadrág foltját.
– Nem vér – mondta Graeber. – Olívaolaj. Egy kis benzinnel kiveheti.
– Miért nem csinálja meg maga, ha olyan jól tudja? A benzin mit se használ az ilyen foltoknál.
– Lehet. Biztosan jobban tudja. Adhatna valamit, amit felveszek addig.
A szabó egy függöny mögé ment, és egy kockás nadrággal és fehér kabáttal tért vissza. Graeber átvette.
– Mennyi ideig tart? – kérdezte. – Az egyenruhára esküvőhöz van szükségem.
– Egy óra.
Graeber átöltözött.
– Egy óra múlva visszajövök.
A kenguru bizalmatlanul nézett rá. Arra számított, hogy a katona a szabászatban marad.
– Az egyenruhám jó lesz biztosítéknak – magyarázta Graeber. – Nem szaladok el.
A szabó meglepetésében az ínyét mutatta.
– Az egyenruhája az államé, fiatalember. Na, menjen csak. És nyiratkozzék meg. Okvetlenül, ha már nősül.
– Igaza van.
Graeber egy borbélyüzletbe ment. Egy csontos asszony szolgálta ki.
– Az uram a harctéren van – mesélte az asszony. – Én helyettesítem. Üljön le. Borotválás?
– Hajvágás. Ahhoz is ért?
– Te jó Isten! Már olyan jól értek hozzá, hogy szinte újra elfelejtettem. Hajmosást is? Príma szappanunk van.
– Igen. Hajmosást is.
Megtermett asszony volt. Levágta Graeber haját, szappannal jó alaposan megmosta a fejét, és megtörölte egy durva törülközővel.
– Hajolajat parancsol? – kérdezte. – Még van, francia.
Graeber felrezzent szunyókálásából és megriadt. A füle mintha megnőtt volna, olyan rövidre vágták a haját a halántéknál.
– Hajolajat? – kérdezte még egyszer az asszony parancsolóan.
– Milyen illata van? – Graeber Alfons fürdősójára emlékezett.
– Amilyen a hajolajnak. Milyen lenne? Ez még francia.
Graeber megfogta az üveget, és megszagolta. A hajolaj akár a régi, avas zsír. A győzelmek korszaka már régen elmúlt. A haját nézte, ott, ahol hosszabb volt, csomókban meredezett.
– Jó, kérek hajolajat – mondta végül –, de csak nagyon keveset.
Fizetett, és visszament a szabóhoz.
– Korán jött – brummogta a kenguru.
Graeber nem válaszolt. Leült, és figyelte, hogyan vasal a szabó. A meleg levegő elálmosította. A háború hirtelen messzebb tűnt. Legyek zümmögtek lomhán, sziszegett a vas, s a kis helyiség csupa szokatlan és elfeledett biztonságtól gőzölgött.
– Megcsináltam, amit lehetett.
A szabó átnyújtotta a nadrágot, ő megvizsgálta. A folt szinte eltűnt.
– Nagyszerű – mondta. A nadrág bűzlött a benzintől, de erre nem tett megjegyzést. Gyorsan átöltözött.
– Ki vágta le a haját? – kérdezte a szabó.
– Egy asszony, az ura katona.
– Hát úgy fest, mintha saját maga vágta volna le. Maradjon egy percig nyugodtam
A kenguru levágott a hajából néhány hajcsomót.
– Most már jó.
– Mivel tartozom?
A szabó legyintett. – Ezer márkával vagy semmivel. Tehát semmivel. Nászajándék.
– Köszönöm. Nem tud egy virágüzletet valahol?
– Akad a Spichernstrassén.

Az üzlet nyitva volt. Két asszony állt bent, és a tulajdonosnővel alkudozott egy koszorúra.
– Ezek eredeti fenyőtobozok – erősítgette az eladó. – Az mindig drágább.
A két asszony közül az egyik megbotránkozva nézett rá, sápadt, ráncos arca remegett.
– Ez zsarolás – kiáltotta. – Zsaroló! Gyere, Minna! Találunk másutt olcsóbb koszorút.
– Nem kell megvenniük – mondta a boltosnő élesen. – Elég gyorsan megszabadulok én úgyis az árutól.
– Ilyen árak mellett?
– Igen, ilyen árak mellett. Nincs elég tartalékom, asszonyom, estére mindent kiárusítok.
– Maga a háború vámszedője!
A két asszony kilépkedett. A boltosnő nagyot lélegzett, mint aki vissza akarna szívni valamit, aztán Graeberhez fordult. Az arcán hirtelen két folt piroslott.
– És maga? Koszorú vagy koporsódísz? Láthatja, a választék nem nagy, de igen szép fenyődíszítményeink vannak.
– Nem temetésre kell.
A tulajdonos meglepődött.
– Hát akkor mire?
– Virágot vennék.
– Virágot. Liliom van.
– Liliomot nem. Esküvőre valamit.
– A liliom tökéletesen illik az esküvőhöz, uram! Az ártatlanság és szüzesség jelképe.
– Úgy. Rózsa nincs?
– Rózsa? Mostanság? Honnan? Az üvegházakban manapság konyhakerti növényeket ültetnek. Nehéz bármit is felhajtani.
Graeber körülnézett az üzletben. Egy horogkereszt formájú koszorú mögött végre nárciszcsokorra bukkant.
– Azt adja ide.
Az eladónő kiemelte a csokrot, s hagyta lecsorogni a vizet róla.
– A virágokat, sajnos, újságba csomagolhatom csak. Nincs más papírom.
– Nem számít.
Graeber kifizette a nárciszt, s elindult. Kényelmetlenül érezte magát virággal a kézben. Mintha minden ember megbámulta volna. A csokrot először szirommal lefelé tartotta, majd a hóna alá csapta. Szeme az újságra tévedt, melybe becsomagolták. A sárga virágok mellett egy fodros szájú ember képe volt. A vésztörvényszék elnökének fényképe. Elolvasta a szöveget. Négy személyt ítéltek el, mert nem hittek már Németország győzelmében. Bárddal csapták le a fejüket. Guillotine-t már nem használtak: túlságosan emberséges volt. Graeber összegyűrte az újságot és eldobta.

A hivatalnoknak igaza volt – az anyakönyvi hivatal a középiskola tornatermében székelt. Az anyakönywezető mászókötelek sora előtt ült, melyeket alul a falhoz erősítettek. Köztük egyenruhás Hitler-kép, alatta horogkereszt, a német sassal. Várniuk kellett. Egy idősebb katona volt előttük. Mellette az asszony, mellén vitorlás hajó formájú aranytű. A férfi izgatott volt, az asszony nyugodt. Cinkosan nevetett Elisabethre.
– A tanúk – kérdezte az anyakönywezető. – Hol vannak a tanúik?
A katona megijedt. Nem voltak tanúi.
– Azt hittem, hadi házasságnál erre nincs szükség – bökte ki végül.
– Szép lenne. Nálunk rend van!
A katona Graeberhez fordult.
– Segítenél nekünk, bajtárs? Te és a kisasszony? Csak egy aláírás.
– Persze. Nálunk pedig ti írjátok alá. Én is azt hittem, erre nincs szükség.
– Kinek jut eszébe ilyesmi!
– Mindenkinek, aki állampolgári kötelességeit ismeri – jelentette ki a hivatalnok katonásan. A huzavonát láthatóan személyes sértésként fogta fel. – Önök talán fegyver nélkül mennek a harctérre?
A katona rábámult.
– Az mégiscsak egészen más. A házassági tanú csak nem fegyver?
– Nem állítottam. Hasonlat volt csupán. Hogy állunk tehát most? Van tanújuk?
– Ez a bajtárs itt, meg a hölgy.
Az anyakönyvvezető kelletlenül pillantott Graeberre. Nem tetszett neki, hogy az ügy ilyen könnyen megoldható.
– Igazolványuk van? – kérdezte Graebertől reménykedve.
– Igen. Magunk is házasodni akarunk.
A hivatalnok mormolt valamit, és átvette az iratokat. Bevezette Elisabeth és Graeber nevét a lajstromba.
– Itt írják alá.
Mind a négyen aláírták.
– A Führer nevében gratulálok önöknek – mondta az anyakönyvvezető fagyosan a katonának és a feleségének. Aztán Graeberhez fordult. – A tanúk?
– Ők azok – és a házaspárra mutatott.
Az anyakönyvvezető a fejét csóválta.
– Csak egyiküket fogadhatom el – jelentette ki.
– Miért? Hiszen az imént elfogadott kettőnket.
– De akkor még külön voltak. Ők már házasok – tanú viszont csak két független ember lehet. A feleség nem számít.
Graeber nem tudta, igaza van-e a tisztviselőnek, vagy csak akadékoskodik.
– Van itt valaki, aki segítségünkre lehetne? – kérdezte. – Talán egy másik hivatalnok?
– Nem az én feladatom ezt is ellátni – jelentette ki az anyakönyvvezető csendes diadallal. – Ha nincs tanújuk, nem házasodhatnak össze.
Graeber körülnézett.
– Mire van szükség? – kérdezte egy idősebb férfi, aki a közelükbe jött, és mindent hallott. – Házassági tanúra? Rendelkezzenek velem.
Odaállt Elisabeth mellé. A tisztviselő hidegen mérte végig.
– Iratai vannak?
– Természetesen. – A férfi hanyagul húzta elő az igazolványát a zsebéből, az asztalra dobta. Az anyakönyvvezető belepillantott, felállt, és elkiáltotta magát:
– Heil Hitler, Herr Obersturmbannführer.
– Heil Hitler – ismételte az Obersturmbannführer hanyagul. – Most pedig hagyja abba ezt a cirkuszt, értette? Mi jut eszébe, hogy így viselkedik katonákkal!
– Parancsára, Herr Obersturmbannführer! Ha lenne olyan szíves, kérem, itt aláírni.
Graeber látta, hogy második házassági tanúja Hildebrandt SS-Obersturmbannführer. Az első: Klotz utász. Hildebrandt kezet rázott Elisabethtel és Graeberrel, majd Klotzcal és a feleségével. Az anyakönyvvezető pedig a mászókötelek mögül, melyeket mintha akasztásra készítettek volna oda, két példányt vett ki Hitler Mein Kampf-jából.
– Az állam ajándéka – jelentette ki fanyarul, és Hildebrandt után bámult. – Civilben – dünnyögte. – Hogyan ismerje ki magát az ember?
Az ifjú házasok bőrözött ugróbakok és korlátok mellett haladtak el a kijáratig.
– Mikor kell visszamenned? – kérdezte Graeber az utásztól.
– Reggel. – Klotz hunyorgott. – Már régen nyélbe akartuk ütni. Minek ajándékozzunk valamit az államnak? S ha egyszer a fűbe harapok, legalább gondoskodnak Marie-ról. Vagy tán nem?
– Bizonnyal.
Klotz kinyitotta a hátizsákját.
– Segítettél rajtam, bajtárs. Finom szafaládém van, nagyon ízletes! Ne is tiltakozz, gazdálkodó vagyok, akad belőle elég. Tulajdonképpen az anyakönyvvezetőnek akartam adni. Képzeld, ennek a dögnek!
– Azt semmi esetre sem! – Graeber átvette a szafaládét. – Cserébe itt ez a könyv. Nincs más nászajándék nálam számodra.
– De bajtárs, én is most kaptam egyet.
– Mit se tesz, lesz belőle kettő. Egyiket a feleségednek ajándékozhatod.
Klotz szemügyre vette a Mein Kampf-kiadást.
– Szép kötés – jegyezte meg. – Komolyan nem akarod megtartani?
– Nincs szükségem rá. Otthon is megvan, bőrkötésben, ezüstcsatokkal.
– Így természetesen egész más. Akkor minden jót.
– Neked is.
Graeber belekarolt Elisabethbe.
– Alfons Bindinget nem értesítettem, nem akartam, hogy ő legyen a házassági tanúnk – mondta. – A nevünk mellett egy körzetvezetőé, mi szükség lett volna rá? Helyette sikerült egy Obersturmbannführert szereznünk, így jár minden jó szándék.
Elisabeth nevetett.
– Ugyanakkor viszont a mozgalom bibliáját szafaládéra cserélted be. Egyenlítettél.
A piactéren haladtak át. Az emlékművet, mely eddig csak Bismarck lábával büszkélkedett, újra rendbe hozták. A Mária-templom felett galambok repkedtek. Graeber Elisabethre nézett: „Nagyon boldognak kellene lennem" – gondolta; de nem érzett olyan boldogságot, mint amilyenre számított.
A várostól távol eső erdőben, kis tisztáson feküdtek. Az ágak között lilás pára terjengett. A tisztás szélén virágzott a kankalin és az ibolya. Könnyű szél indult. Elisabeth hirtelen felült.
– Mi az ott szemben? Olyan, mint egy elvarázsolt erdő. Álmodom? A fákon csupa ezüst. Te is látod?
Graeber bólintott.
– Olyan, akár a lametta.
– Az mi?
– Sztaniol. Vagy nagyon vékony alumínium, keskeny csíkokra szabdalva. Hasonlít az ezüstpapírhoz, amibe csokoládét csomagolnak.
– Igen. Az egész erdő telis-tele van vele! Vajon honnan?
– A repülőgépek dobálják kötegekben. A rádió-összeköttetés zavarására. Ettől, azt hiszem, nem lehet többé megállapítani, merre repülnek. Szóval, effélére használják. Az apróra vágott sztaniolcsíkok, amikor lassan lelibbennek a levegőben, megszakítják vagy zavarják a rádióhullámokat.
– Kár – mondta Elisabeth. – Mégis úgy hat, mint egy karácsonyfaerdő. Mindig csak a háború. Már azt hittem, végre egy kicsit távol vagyunk tőle.
Mindketten arra néztek. A tisztás körüli fákon számtalan szalag, csüngtek az ágakról, csillogtak, pörögtek a szélben. A nap felhőtornyok mögül tört elő, s mindezt csillogó mesevilággá változtatta. A szalagok, melyeket a száguldó halál és a rombolás éles vijjogása közben hajigáltak le, most némán, csillogón csüngtek a fákon; csupa ezüst és ragyogás és emlék és gyermekmese: a béke ünnepe.
Elisabeth Graeberhez dőlt.
– Úgy vesszük, ahogy mi látjuk, nem úgy, amire készült.
– Jó. – Graeber Pohlmann könyvét húzta elő a kabátja zsebéből. – Nászútra nem mehetünk, Elisabeth. De Pohlmann ezt ajándékozta nekem: egy képeskönyvet Svájcról. Háború után egyszer odautazunk, s mindent bepótolunk.
– Svájc. Ott még van világítás, ugye?
Graeber kinyitotta a könyvet.
– Már ott sem világítanak az utcán. A laktanyában hallottam. Ultimátumot küldtünk, hogy sötétítsenek el. Svájcnak el kellett fogadnia.
– Miért?
– Addig semmi kifogásunk sem volt ellene, amíg csak mi repültünk át Svájcon. De most már azok is átrepülnek rajta: bombákkal Németországnak. Kivilágított városok nyomán pedig könnyen tájékozódnak a repülők. Hát ezért.
– Eszerint ott is vége valaminek.
– Igen. De legalább az biztos – ha a háború után eljutunk egyszer Svájcba, minden olyan lesz, mint ebben a könyvben. Ha Olaszországról vagy Franciaországról vagy Angliáról lenne nálunk képeskönyv, ebben aligha lehetnénk bizonyosak.
– Még egy német képeskönyv esetében sem.
– Még egy német képeskönyv esetében sem – többé.
Lapozgattak a könyvben.
– Hegyek – mondta Elisabeth. – Svájcban csak hegyek vannak? Egy kis melegség, délszak nincs?
– Hogyne lenne! Itt van Olasz-Svájc.
– Locarno – ugye, ott valami nagy békekonferenciát tartottak. Ahol elhatározták, hogy háborúra soha többé nem lesz szükség.
– Úgy emlékszem én is.
– Nem sokáig tartott.
– Nem. Ez itt Locarno. Nézd meg jól. Pálmák, régi templomok, és ez itt a Lago Maggiore. És szigetek és azáleák és mimózák; napfény és béke.
– Igen. Hogy hívják ezt a helységet?
– Porto Ronco.
– Pompás – mondta Elisabeth, és hátradőlt. – Ezt megjegyezzük. De oda később megyünk. Most elegem volt az utazásból.
Graeber becsukta a könyvet. Felnézett a fákon csillogó ezüstre, majd átkarolta Elisabeth vállát. Közel érezte a lányt magához, és közel az erdő földjét, füvét és gyökereit, egy vöröses virágot kecsesen keskeny levelével, mely egyre nagyobb és nagyobb lett, betöltötte a látóhatárt, míg a szeme lecsukódott. A szél elhalt. Gyorsan sötétedett. A távolból halk dörgés kelt.
„Tüzérség – gondolta Graeber félálomban –, de honnan? – Hol vagyok? És hol a front?" És aztán, megkönnyebbülten, hogy maga mellett érezte Elisabethet: hol van erre tüzérség? Csak hadgyakorlat lehet.
Elisabeth nyugtalankodott.
– Merről jönnek? – mormolta. – Bombáznak vagy továbbrepülnek?
– Nem repülők.
A dörgés megismétlődött. Graeber felült és fülelt.
– Nem bombák és nem is tüzérség és nem is repülő, Elisabeth – mondta. – Zivatar.
– Nem korai még?
– A zápornak nem lehet parancsolni.
Meglátták az első villámokat. Sápadtnak és mesterkéltnek hatottak az után, amit az emberek csinálta viharokból ismertek, és a mennydörgést is alig lehetett összehasonlítani egy repülőraj zúgásával – hogy a bombázást ne is említsük.
Esni kezdett. Átszaladtak a tisztáson, a fenyők alá, az árnyak versenyt futottak velük. Aztán az eső csepegése a fák koronáján: mint egy távoli tömeg tapsa, és a sápadt fényben Graeber észrevette, hogy Elisabeth haja csupa ezüstös lemez, az ágakról akadtak bele. Akár egy lepkeháló, mely rabul ejti a villámokat.
Kiértek az erdőből, és egy fedett villamos-megállóhelyet találtak, ahol számtalan ember szorongott. Néhány SS-katona is állt ott. Fiatalok voltak, és Elisabethet bámulták.
Fél óra múltán elállt az eső.
– Nem tudom, merre keveredtünk el – mondta Graeber. – Melyik irányba induljunk?
– Jobbra.
Átvágtak az utcán, s egy alkonyodó fasorba kanyarodtak be. Előttük a félhomályban csapatnyi ember csöveket fektetett le. Csíkos ruhát viseltek. Elisabeth hirtelen kiegyenesedett, lekanyarodott az úttestről, arra, ahol a munkások dolgoztak. Lassan és közel ment el mellettük, és mindegyiküket szemügyre vette, mintha keresne valakit. Graeber most azt is észrevette, hogy a ruhájukon számot viselnek, tehát foglyok, koncentrációs táborból. Némán és sietve dolgoznak, fel se néznek. A fejük, mint a halotti koponya, és a ruhájuk lötyög sovány testükön. Ketten ájultan feküdtek egy deszkából ácsolt frissítőbódé előtt.
– Hé! – kiáltott egy SS-katona. – El onnan! Tilos erre közlekedni.
Elisabeth úgy tett, mintha nem hallotta volna. Csak megszaporázta a lépteit, s a foglyok halotti arcára nézett.
– Visszajönni! Maga ott! Hé, asszony, azonnal! Teringettét, süket maga?
Az SS-katona káromkodva közeledett.
– Valami baj van? – kérdezte Graeber.
– Baj? Sár van a fülükben, vagy mi a csoda?
Graeber látta, hogy egy másik SS-katona is érkezik.
Egy Qberscharführer. Nem merte Elisabethet visszahívni. Tudta, hogy úgysem jönne.
– Keresünk valamit – mondta az SS-katonának.
– Mit? Ki vele!
– Elvesztettünk valamit. Egy melltűt, vitorlás hajó, briliánssal. Tegnap este későn jártunk erre, úgy látszik, elvesztettük. Nem találták meg véletlenül?
– Mit?
Graeber megismételte a hazugságot. Látta, hogy Elisabeth már a fele sorral végzett.
– Itt semmit sem találtak – jelentette ki az Oberscharführer.
– Összevissza fecseg – mondt az SS-katona. – Az iratait.
Graeber egy ideig némán nézett rá. A legszívesebben leütötte volna. Az SS-katona nem volt több húszévesnél. „Steinbrenner–gondolta. – Heini. Ugyanaz a figura."
– Nemcsak irataim vannak, hanem méghozzá elsőrangú irataim – mondta aztán. – Ha pedig érdekli, Hildebrandt Obersturmbannführer közeli jó barátom.
Az SS-katona gúnyosan nevetett.
– Hát még mit nem? A Führer is, ugye?
– A Führer nem. – Elisabeth már majdnem a sor végére ért. Graeber lassan húzta elő a házassági kivonatot a zsebéből. – Jöjjön csak ide a lámpa alá. El tudja ezt itt olvasni? A házassági tanú aláírását? És az időpontját? A mai napon, amint látja. Van még kérdése?
Az SS-katona az iratra bámult, az Oberscharfuhrer a vállán keresztül nézett bele.
– Ez Hildebrandt aláírása – erősítette meg. – Ismerem. De erre mégsem szabad járni. Tilos, nem segíthetünk rajta. Sajnálom a melltűt.
Elisabeth végzett.
– Én is sajnálom – felelte Graeber. – Természetesen nem keressük tovább, ha tilos. A parancs az parancs.
És elindult, hogy Elisabeth után menjen. De az Oberscharführer a sarkában maradt.
– Talán megtaláljuk a melltűt. Hová küldjük akkor?
– Hildebrandthoz, az a legegyszerűbb.
– Kérem – mondta az Oberscharführer tisztelettudón. – Megtalálta? – kérdezte aztán Elisabethtől.
Elisabeth úgy bámult rá, mintha álomból ébredt volna.
– Már én elmeséltem az Oberscharführernek, mi történt a melltűvel, amit itt elvesztettünk – mondta Graeber gyorsan. – Ha megtalálják, elküldik Hildebrandtnak.
– Köszönöm – felelte Elisabeth meglepetten.
Az Oberscharführer az arcába nézett, és bólintott.
– Afelől biztos lehet. Az SS lovagias.
Elisabeth egy pillantást vetett a foglyokra. Az Oberscharführer észrevette.
– Ha ezek a disznók dugták el, akkor is megtaláljuk – jelentette ki udvariasan. – Addig kutatjuk náluk, amíg összeesnek.
Elisabeth összerezzent.
– Nem biztos, hogy itt vesztettem el, lehet, hogy föntebb, az erdőben. Azt hiszem, inkább ott történt.
Az Oberscharführer vigyorgott. Elisabeth elpirult.
– Bizonyára az erdőben vesztettem el – ismételte meg.
Az Oberscharführer még szélesebben vigyorgott.
– Ott természetesen nem vagyunk illetékesek – jelentette ki.
Graeber nagyon közel állt egy hajlott fogoly kiaszott koponyájához. A zsebébe süllyesztette a kezét, kivett egy csomag cigarettát, és a fogoly mellé dobta a földre, amikor megfordult.
– Nagyon köszönöm – mondta az Oberscharführernek. – Holnap majd tovább keresgélünk az erdőben. Meglehet, hogy ott van.
– Csak semmi köszönet. Heil Hitler! És szívbéli gratulációm a házasságukhoz.
– Köszönjük.

Hallgatagon lépkedtek egymás mellett, amíg mögöttük eltűntek a foglyok. Kiderült az ég, és egy gyöngyház- és rózsaszínben tündöklő felhőraj flamingók csapataként húzott el.
– Nem lett volna szabad odamennem – mondta Elisabeth –, jól tudom.
– Ugyan, hagyd már. Az ember ilyen. Alig menekült meg az egyik veszélyből, máris megkockáztatja a következőt.
Az asszony bólintott.
– Megmentettél minket a melltűvel. És Hildebrandttal. Pompásan tudsz hazudni.
– Ez az egyetlen, amit az elmúlt tíz év alatt tökéletesen megtanultunk – mondta Graeber. – Most pedig menjünk haza. Végre tökéletes, írásos jogom van hozzá, hogy a lakásodba beköltözzek. A fekvőhelyemet már elvesztettem a laktanyában, ma délután pedig otthagytam Alfonsot, most végre otthonom lesz. És roppant fényűzéssel ágyban maradok majd, amikor te holnap reggel munkába rohansz, hogy a betevő falatot családodnak megkeresd.
– Holnap nem kell bemennem a gyárba. Két nap szabadságom van.
– És ezt csak most mondod!
– Holnap reggel akartam.
Graeber megrázta fejét.
– Elég a meglepetésekből! Arra nincs időnk. Minden pillanatra szükségünk van, hadd örüljünk, így is kell nekilátni. Lesz mit reggeliznünk? Vagy menjek még el Alfonshoz?
– Lesz elég reggeli.
– Nagyon jó. Zenebonával fogunk reggelizni. Ha akarod, a „Hohenfriedberger" indulóra. És amikor Lieserné ordítani fog az erkölcsi felháborodástól, a házassági anyakönyvi kivonatunkat toljuk oda a csalódott besúgó elé. Mekkora szemeket fog mereszteni, ha meglátja SS-tanúnkat!
Elisabeth mosolygott.
– Lehet, hogy nem is csinál belőle olyan nagy ügyet. Tegnapelőtt, amikor átadta nekem a cukrot, amit te hagytál itt, egész váratlanul kijelentette, hogy derék ember vagy. A jó ég tudja, mitől változott meg hirtelen. Te talán tudod?
– Fogalmam sincs róla. Valószínűleg megvesztegették. Ez a második dolog, amit az elmúlt tíz évben tökéletesen megtanultunk.

Huszadik fejezet

Délidőben kezdődött a bombázás. Enyhe, felhős, virágfakasztó, nedves idő volt. A felhők alacsonyan lógtak, s a robbanások úgy vetették felfelé a lángokat, mintha a föld láthatatlan ellenséget lökne vissza, hogy hasonló fegyverrel múlja felül a láng és rombolás örvényét.
Ebédidőben, a legnagyobb forgalom idején történt. Graebert egy légós a legközelebbi óvóhelyre irányította. Azt hitte, hogy csak riadó lesz, de amint az első robbanásokat meghallotta, előretörtetett a tömegen keresztül, s a kijárat közelébe jutott. S egy óvatlan pillanatban, amikor újonnan érkezett emberek előtt megnyílt az ajtó – kiugrott.
– Vissza! – kiabálta a légós. – Tilos az utcán közlekedni! Csak légoltalmisoknak!
– Légós vagyok!
Az üzem irányába futott. Nem tudta, megtalálja-e vajon Elisabethet: de abban bizonyos volt, hogy a támadás fő célpontja: egy-egy gyár. Megpróbálja Elisabethet kihozni.
Egy utcasarokhoz ért. Előtte, az utca végén egy ház emelkedett lassan a levegőbe. Darabokra mállott odafent – ott tört szét elemeire, s a tombolásban szinte hangtalanul és könnyedén hullott vissza a földre. Graeber a csatornában lapult, karját a fülére szorította. A második robbanás légnyomása óriási marokként emelte fel, és néhány méterrel hátrébb vetette. Körülötte kövek záporoztak. Ezek is zajtalanul repültek a förgetegben. Graeber felemelkedett, tántorgott, hevesen megrázta a fejét, a fülét húzgálta, a homlokát ütögette, hogy öntudatát visszanyerje. Egyik pillanatról a másikra lángförgeteggé változott az utca. Itt nem juthatott keresztül, visszafordult.
Emberek rohantak szemközt vele nyitott szájjal, rémült szemekkel. Ordítottak, mégsem hallotta őket. Meghajszolt süketnémákként sepertek el mellette. Egy falábú férfi bicegett a nyomukban, óriási kakukkos órát vonszolt, az ingasúlyokat a földön húzta. Mögötte farkaskutya rohant behúzott farokkal. Ötesztendős kislány állt az egyik ház sarkán. Csecsemőt ölelt magához szorosan. Graeber megállt.
– Rohanj a legközelebbi pincébe! – kiáltott rá. – Hol vannak a szüleid? Miért hagynak itt állni?
A lányka nem nézett föl. Lehorgasztott fejjel támaszkodott a falhoz. Graeber hirtelen egy légoltalmist vett észre: hangtalanul kiáltozott. Graeber visszaordított, de önmagát sem hallotta. A légoltalmis tovább kiáltozott hangtalanul, s jeleket adott a kezével. Graeber leintette, és a két gyerekre mutatott. Kísérteties pantomim volt. A légoltalmis megpróbálta egyik kezével Graebert visszatartani, a másikkal a gyerekek után nyúlt. Graeber kitépte magát. A tombolásban egy pillanatig úgy érezte, mintha súlytalan volna, s óriásikat ugorhatna – s utána nyomban úgy, mintha lágy ólomból lenne, és egy roppant kalapács verné laposra.
Nyitott ajtajú szekrény vitorlázott el fölötte, mint valami nagy, őskori madár. Hatalmas légvonat ragadta és pörgette meg: a földből lángok lövelltek ki, éles, sárga fény borította el az eget, majd átható fehérré változott, s felhőszakadásként hullt vissza a földre. Graeber tüzet lélegzett, a tüdeje mintha elégett volna, összerogyott, a karjával védte a fejét, visszatartotta a lélegzetét, amíg csak a feje majd szétpattant, és felpillantott. Könnyek és lángok között egy kép úszott lassan a szeme elé, szétfoszlott, majd újra összeállt: omló, repesz lyuggatta fal, mely egy lépcsőfeljáróra dőlt, és a lépcsőn a pozdorjává szétspriccelt fokoktól felnyársalva az ötéves kislány teste: rövid, kockás szoknyája magasan felcsúszott, a lába szétterpesztve és meztelenül, a karját, mintha keresztre feszítették volna, széttárta, és a mellét úgy döfte át egy vasrács, hogy a gombja messze kiállt a hátából. A kislány mellett pedig a légoltalmis feküdt lefejezve, ernyedten hevert, bár még vér fröcskölt belőle, mintha több végtagja volna most, mint elevenen, a lába a válla fölött, úgy összegubancolódtak a tagjai, akár egy halott kígyóemberé. A csecsemőt nem látta sehol. Valahová elröpítette a förgeteg, mely most lökődött vissza forrón és lángolva, és visszavonultában tüzet okádott maga előtt. Graeber hallotta, hogy valaki ordít:
– Disznók, disznók! Átkozott disznók! – és felbámult az égre, majd körülnézett, és rádöbbent, hogy ő maga kiáltozott.
Felugrott és továbbrohant. Nem is tudta, hogyan ért a térre, ahol az üzem volt. Az épület sértetlennek látszott, csupán a jobb oldalán feketéllett friss bombatölcsér. Az alacsony, szürke épületeket viszont sehol sem érte találat. A gyár légoltalmisa tartóztatta fel Graebert.
– A feleségem itt dolgozik! Engedjen be – kiáltott rá Graeber.
– Tilos! A legközelebbi óvóhely a tér másik oldalán. Amott, a tér véginél.
– A fene vinné el, ebben az országban minden tilos! Álljon félre, vagy pedig...
A légoltalmis a hátsó udvarba mutatott. Kicsiny, alacsony vasbeton bunker állt ott.
– Gépfegyverállás – magyarázta a légós. – És őrség! Szar katonák, mint te! Hát csak menj be, tökfej!
Graebernek nem kellett további magyarázat; a gépfegyverek uralták az udvart.
– Őrség! – mondta dühödten. – Minek? Nemsokára még a saját szarotokat is őrizni fogjátok. Bűnözők dolgoznak benn? Különben mit kell őrizni a nyomorult katonaköpenyeken?
– Többet, mint gondolnád! – válaszolta megvetően a másik. – Nemcsak katonaköpenyeket gyártunk. S nemcsak asszonyok dolgoznak itt. A töltényrészlegben néhány száz fogoly is, gyűjtőtáborokból. Érted már, ostoba baka?
– Milyen az óvóhely?
– Mit érdekel az engem! Úgyis kint kell állnom. A feleségem pedig bent a városban, s ki tudja, mi van vele?
– Bombabiztos a pince?
– Nyilván. A gyárban szükség van emberekre. De most tűnj el! Tilos az utcán járni! Azok ott szemben már észrevettek valamit. Mellre szívják a szabotázst!
A súlyos robbanások abbamaradtak, csak a légvédelmi ágyúk tomboltak továbbra is. Graeber keresztülrohant a téren, de nem a legközelebbi pincéhez. A tér sarkán ásítozó friss bombatölcsérbe bukott le. A szaga majdnem megfojtotta. Felmászott a pereméig, s ott maradt fekve: a gyárat figyelte. „Ez itt másféle háború – gondolta. – A tűzvonalban csak magunkra kell vigyáznunk, s már az is sok, ha ugyanabban a században szolgál a barátod. De itt mindenkinek családja van, s nemcsak őrá lőnek, hanem mindegyikükre külön-külön. Kétszeres, háromszoros, tízszeres háború ez így." Az ötesztendős lányka hullája merült fel előtte, aztán másoké, a számtalan hulláé, melyet látott, aztán a szülei jutottak az eszébe, s görcsös gyűlölet öntötte el azok ellen, akik mindezt okozták, s ez a gyűlölet nem állt meg a hazája határainál, mert ennek semmi köze sem volt a mérlegeléshez és az igazságossághoz.
Megeredt az eső. Cseppjei könnyek záporaként hullottak a bűzlő, sebzett levegőben. Fel-felcsapódtak a csöppek, majd sötétre festették a földet. Ekkor jött a második hullám.

Mintha kettétépték volna a mellkasát. A robaj fémes zengéssé fokozódott, aztán a gyár egyik szárnya felemelkedett a levegőbe, feketén, a legyező formájú és villanó fény előtt, s aztán szétomlott, mintha a földben egy óriás játszadozna s dobná a magasba.
Graeber a fehéren, sárgán, zölden szétpattanó ablakokat nézte. Aztán odarohant a gyár kapujához.
– Mit akarsz már megint? – ordított rá a légoltalmis. – Nem látod, hogy belénk trafált?
– Dehogynem. Hol? Melyik részleget? A köpenyeknél?
– A köpenyeknél, lárifári! A köpenyrészleg jóval hátrébb fekszik.
– Biztos? A feleségem...
– Nyald ki a seggem, a feleségeddel együtt! A pincében bújnak! De rengeteg a sebesült és a halott! Hagyj békén.
– Hogy lehetnek sebesültek és halottak, ha mind a pincében bújnak?
– Másokról van szó, öregem! A gyűjtőtáborosok. Nem mehetnek le a pincébe, ez csak világos! Vagy tán azt hiszed, külön pincét építenek nekik?
– Nem – felelte Graeber. – Dehogy hiszem.
– Na végre megjött az eszed. Most pedig hagyj békén. Öreg katona ne legyen átkozottul ideges. Különben ennek a hullámnak vége. Lehet, hogy az egésznek.
Graeber felpillantott. Csak a légvédelmi ágyúk ugattak.
– Ide figyelj, bajtárs! Csak azt szeretném megtudni, hogy a köpenyrészlegbe talált-e vagy nem. Engedj be, vagy kérdezd meg magad. Házasember vagy?
– Persze. Ezt már különben is mondtam. Azt hiszed, én nem szarok be az asszony miatt?
– Akkor érdeklődd meg! Ha megteszed, a feleségednek semmi baja sem történt.
A légoltalmis fejcsóválva nézett Graeberre.
– Bediliztél? Vagy tán te magad vagy a Jóisten?
A fülkéjébe ment, majd visszatért.
– Telefonáltam. A köpenyeknél semmi baj. Csak a foglyok kaptak telitalálatot. Most pedig pucolj el! Mikor házasodtál?
– Öt napja.
A légós nyomban elvigyorodott.
– Miért nem evvel kezdted? Az egészen más!
Graeber elment. „Támaszt kerestem – gondolta. – S nem is sejtettem, hogy ezzel a támasszal kétszeresen sebezhető lettem."

Befejeződött a támadás. A város bűzlött a pernyétől és a holtaktól: mindenütt lángolt. Vörös és zöld és sárga és fehér lángok lobogtak, volt, amelyik kígyózón szikrázott csupán az összeomlott romokon, de volt, amelyik nyugodtan tört az égnek a tetőkről; tüzek égtek, melyek már-már gyengéden ölelték körül az álló homlokzatokat, szorosan és szemérmes óvatossággal ölelték, míg másutt nagy erővel lövelltek ki az ablakok üregéből. Tűzszökőkutak, tűzfüggönyök és tűzesők és égő halottak és lángoló sebesültek, akik ordítva törtek ki a házakból, és őrjöngve szaladtak körbe-körbe, amíg összeestek, és a földön csúsztak, még kétségbeesettebben ordítva, majd már csak nyögtek, vinnyogtak, és bűzlöttek az égő hús szagától.
– Fáklyák – mondta Graeber mellett valaki. – Menthetetlenek. Elevenen égnek el. Az az átkozott folyadék a gyújtóbombából rájuk freccsen, és keresztüléget bőrt, húst, csontot, mindent.
– Miért nem lehet oltani?
– Mindegyikhez külön tűzoltókészülék kellene, s még azt se tudom, vajon használ-e. Ez a pokolszerszám mindent átmar. És az ordításuk!
– Le kéne lőni őket, ha már menthetetlenek.
– Ha lelövöd, gyilkosként akasztanak fel! Vagy próbáld eltalálni őket, amikor őrjöngve keringenek. Hisz az a szörnyű bennük, hogy rohannak! Ettől lobbannak fáklyává. A szél, hisz érted! Szaladnak, és ettől légvonat keletkezik, s a szél felszítja a lángot, és egy szempillantás alatt tűzbe borulnak.
Graeber a férfira nézett. Sisakja alatt mély szemgödrök, a szájából sok fog hiányzott.
– Helyesebb lenne szerinted, ha állva maradnának?
– Elméletileg. Nyugton maradni vagy megpróbálni pokrócokkal és effélével elfojtani a tüzet. De kinek van éppen takarója kéznél? Ki gondol arra? S ki áll nyugodtan, ha lángol?
– Senki. Ki vagy tulajdonképpen? Légoltalmis?
– Dehogy. Hullaszállító csoport. Persze, sebesülteket is szállítunk, ha rájuk bukkanunk. No végre, megérkezett a kocsink.
Graeber kocsit látott a romok közül előgördülni – ló húzta.
– Várj, Gustav! – kiáltotta mellette a férfi, akivel beszélgetett. – Erre nem jöhetsz tovább. Majd kihozzuk őket. Hordágyad van?
– Kettő.
Graeber a nyomába szegődött. Egy falrész mögött megpillantotta a halottakat. „Mint a vágóhídon – gondolta. – Nem, nem is a vágóhídon, a vágóhíd rendezettebb, az állatokat szabályszerűen szabdalják fel, belezik és felakasztják őket." Itt viszont darabokra tépve, megőrölve, szétmorzsolva, megpörkölten és megsülve hévertek. Ruhafoszlányok lógtak rajtuk, egy gyapjúszvetter ujja, egy pöttyös szoknya, egyetlen nadrágszár kordanyagból, egy melltartó, s a drótjaiban fekete, véres mellek. Oldalvást, halomban, egymás hegyen-hátán halott gyerekek. Gyenge pincében kaptak találatot. Fél kéz, fél láb, szétlapított fejek, némi hajjal, kicsavart lábak, lejjebb egy iskolatáska, kosár, benne döglött macska, s egy nagyon sápadt kifiú, albínófehér, minden látható sebesülés nélkül: halott, de olyan, mintha még nem költözött volna belé a lélek, s a megelevenedésre várna. Előtte egyenletes feketére pörkölődött holttest; az egyik lába azonban csak vöröslőn, és csupa hólyagtól virított. Nem lehetett megállapítani, férfi lehetett-e vajon, vagy asszony, nemi szerve és a melle teljesen leégett. Egy elszenesedett és összezsugorodott ujjon élesen világított az aranygyűrű.
– A szemek – mondta valaki. – Hogy a szemek is kiégnek!
A holttesteket a kocsira rakták.
– Linda – nyöszörögte egy asszony, a hordagyakat követve. – Linda! Linda!
A nap áttört a felhőkön. Csillogtak a nedves utcák. A sértetlen fák nedves világoszöldje meg-megcsillant. Az eső után friss és erős fény ragyogott.
– Ezt sohasem lehet megbocsátani – mondta valaki Graeber mögött.
Graeber megfordult. Egy piros, kacér kalapban feszítő asszony bámult a gyermekekre.
– Soha! – ismételte az asszony. – Soha! Sem itt, sem a túlvilágon!
Őrjárat érkezett.
– Továbbmenni! Mit álldogálnak itt. Gyerünk, indulás. Előre!

Graeber továbbindult. „Mi az, amit sohasem lehet megbocsátani? – tűnődött el. – Ez után a háború után rettenetesen sokat kell megbocsátani és meg nem bocsátani. Egy emberöltőből nem is futja." Sokkal több halott gyereket látott már másutt – mindenfelé, Franciaországban, Hollandiában, Lengyelországban, Afrikában, Oroszországban, s mindegyik után sírt egy édesanya, nemcsak a német gyerekekért. De miért is jutott eszébe ez? Hiszen egy órája sincs még, hogy ő maga kiáltott fel a repülőgépekkel úszó égre: Disznók! Disznók!
A házat, melyben Elisabeth lakott, nem érte találat, de a harmadik házra gyújtóbomba esett, a szél pedig átfújta a lángokat a szomszédos tetőkre, s most mindhárom ház égett.
A házmester az utcán állt.
– Miért nem oltja senki a tüzet? – kérdezte Graeber. A másik széles mozdulattal mutatott a városra.
– Hát miért nem oltja senki? – kérdezte vissza.
– Nincs víz?
– Az még csak lenne. Nyomása nincs. Csak csöpög. Különben se közelíthetjük meg a tüzet. A tető minden pillanatban beomolhat.
Az utcán székek, bőröndök álltak, egy macska kalitkában, képek és batyuk. Az alsóbb emeletek ablakaiban izgatott és izzadó arcú emberek takaróba és ládába csomagolt holmikat dobáltak le az utcára. Sokan a lépcsőn rohangáltak fel s alá.
– Mit gondol, leég a ház? – kérdezte Graeber a házmestert.
– Valószínűleg, ha nem jön azonnal a tűzoltóság. Hál' istennek, nincs szél. A legfelső emeleten kinyitottunk minden vízcsapot, és ami gyúlékony, elszállítottuk. Többet nem tehettünk. Különben, elhozta az ígért szivarokat? Jól jönne most.
– Holnap – felelte Graeber. – Holnap biztosan elhozom.
Felpillantott Elisabeth lakására. Közvetlen veszély még nem fenyegette. Két emelet választotta el a tűztől. Elisabeth szobája mellett, az ablakban, Liesernét pillantotta meg, fel s alá szaladgált. Egy fehér motyón babrált, melybe feltehetően az ágyneműt csomagolta.
– Én is becsomagolok. Sohasem árthat – jelentette ki Graeber.
– Az nem – felelt a házmester.
A lépcsőházban egy csiptetős férfi Graeber sípcsontjának szaladt nehéz kofferével.
– Elnézését kérem – mentegetőzött a levegőbe, és továbbszaladt.
A lakás ajtaját nyitva találta. A folyosó zsúfolásig megtelt csomagokkal. Lieserné szaladt el mellette összeszorított szájjal, könnyes szemmel. Graeber belépett Elisabeth szobájába, és betette az ajtót.
Az ablak előtti székbe ült le, és körülnézett. A szobában hirtelen valami szigetszerűen békés jelleget fedezett fel. Egy ideig némán ült ott, nem gondolt semmire. Aztán bőröndök után nézett. Az ágy alatt bukkant rá kettőre, és azon tűnődött, mit is csomagoljon be.
Elisabeth ruháival kezdte. Azokat válogatta ki a szekrényből, melyeket napi viselésre alkalmasnak vélt. Aztán a fehérneműszekrényt nyitotta ki, és alsóruhát és harisnyát halászott elő. Egy kicsiny kötegnyi levelet a cipők közé dugott. Közben kintről felhallatszott a lárma és kiáltozás. Kipillantott az ablakon. Nem a tűzoltóság volt, holmijukat hurcoló emberek csupán. A szemközti beomlott ház előtt, vörös plüss-székben nercbundás asszony ült, kicsiny táskát szorított magához. Bizonyára az ékszerei, gondolta Graeber, és a komódban Elisabeth ékszereit kezdte keresgélni. Csak néhány apróbb darabot talált; egy vékony, arany karperecet és egy régi, ametisztes melltűt. Az aranyszínű ruhát is elővette. Elisabeth ruháinak érintésekor valami különös gyengédség támadt föl benne – gyengédség és némi szégyenkezés is, mintha valami tilosat cselekedne.
A második bőröndbe pakolt holmikra odatette Elisabeth apjának fényképét is, és rácsattintotta a zárat. Ezután visszaült a székbe, és körülnézett. A szoba furcsa békéje ismét körülfogta. Kis idő múltán azonban eszébe jutott, hogy az ágyneműt is el kell vinnie. A takarókat és a párnákat lepedőbe göngyölte és batyuba hurkolta, ahogy Liesernétől látta. S amint a batyut a földre dobta, az ágy mögött meglátta a hátizsákját. El is feledkezett róla. Kihúzta az ágy alól, s ekkor a rohamsisakja végiggurult a padlón, olyan hangot adott, mintha alulról dörömbölne valaki. Hosszan bámulta a sisakját. Majd a lábával az ajtónál lerakott csomagokhoz rúgta, és nekilátott a hurcolkodásnak.

A házak lassan égtek le. A tűzoltóság nem szállt ki; néhány lakóház: nagyon is jelentéktelen ügy. Az oltásnál a gyárak részesültek előnyben. Különben is a város negyedrésze lángokban állt.
A ház lakói annyit mentettek meg vagyonukból, amennyit csak bírtak. De nem tudták, hová induljanak vele. Se szállítóeszköz, se szállás. Az égő házak előtt az utca egy részét lezárták. A kordon két oldalán halmozódott a sok holmi.
Graeber egy bársonyszéket, egy bőrdíványt, székeket, ágyneműt s egy bölcsőt látott maga körül. Az egyik család egy konyhaasztalt és négy széket mentett meg, s most ott ült az asztal körül. Egy másik külön sarkot épített magának, melyet mindenkivel szemben, aki csak arra haladt át, szinte magántulajdonként védett. A házmester török mintás takaróba burkolózva egy díványon aludt. Egy házfalnak támasztva pedig: Lieserné hatalmas Hitlerképe. Az asszony, gyerekével az ölében, az ágyneműn gubbasztott.
Elisabeth szobájából Graeber egy biedermeier széket hozott le: azon ült, a bőrönd, a hátizsák s a többi holmi szorosan a közelében. Megpróbálta őket egy sértetlen házban elhelyezni. Két lakásból nem is válaszoltak, holott az ablak mögött arcokat látott. Egy másik lakásba a túlzsúfoltság miatt nem engedték be. Legvégül egy asszonynál próbálkozott, de az rákiáltott:
– Lenne hozzá esze! S aztán itt ragadna lakónak? – Graeber felhagyott a kísérletezéssel. Amikor a csomagjához visszatért, észrevette, hogy az egyiket, melybe a kenyeret és az élelmiszert rakta, ellopták. Később látta, hogy a konyhaasztal körül ülő család titokban eszik. Félrefordított fejjel kapták be a falatokat, bár az is lehetséges, hogy a sajátjukat ették, csak nem akarták megosztani senkivel.
Hirtelen meglátta Elisabethet. Keresztültört a kordonon, és ott állt a senki földjén, a tűz fényének csillogásában.
– Erre, Elisabeth – kiáltott rá a férfi, és felugrott.
A lány hátrafordult, nem vette rögtön észre Graebert. Sötéten állt a tűz előtt, csak a hajába kapott bele a fény.
– Erre – kiáltott újra Graeber, és integetni kezdett. Elisabeth odaszaladt hozzá.
– Itt vagy! Hála Istennek!
Graeber szorosan ölelte magához.
– Nem tudtam elmenni érted a gyárba, vigyáznom kellett itt a holmikra.
– Már attól féltem, valami bajod történt.
– Miért történt volna?
Hevesen lélegzett Graeber mellén a lány.
– A pokolba is, erre egy percig se gondoltam – mondta Graeber meglepetten. – Csak téged féltettelek.
Elisabeth felpillantott. – És itthon?
– Kigyulladt a háztető.
– És te? Féltettelek.
– Én meg téged. Ülj le. Fújd ki magad.
Még mindig sebesen lélegzett. Graeber az utcasarkon egy vödör vizet vett észre, mellette bögrét. Odament, teletöltötte a poharat, és Elisabethnek vitte.
– Igyál.
– Hé, maga ott, az a mi vizünk – kiáltott rá egy asszony.
– S a mi bögrénk – tette hozzá egy szeplős kamasz.
– Idd ki – mondta Graeber Elisabethnek, s aztán megfordult. – És a levegő? Az is a maguké?
Elisabeth közbeszólt.
– Add vissza nekik a vizüket és a bögréjüket. De jobb, ha a fejükre öntöd az egész vödörrel.
Graeber a felesége ajkához emelte a bögrét.
– Nem. Igyál. Futottál?
– Igen. Egész úton.
Graeber visszament a vödörhöz. Az asszony, aki rákiáltott, az asztal körüli családhoz tartozott. Graeber másodszor is telemerte a bögrét, fenékig ürítette, majd letette a vödör mellé. Senki sem szólt rá, de amikor elment onnan, a kisfiú odaszaladt, és az asztalhoz vitte a bögrét.
– Disznók – kiáltotta az asztalnál ülőkhöz a házmester. Felébredt, ásítozott, majd újra visszafeküdt. Az első ház teteje beomlott.
– Néhány holmit csomagoltam össze neked – mondta Graeber. – Majdnem minden ruhádat. Édesapád képét is. S az ágyneműt. De megpróbálhatnék még bútorokat lehozni. Nem késő.
– Maradj itt. Hadd égjenek el.
– Miért? Van még rá idő.
– Csak égjenek el. Akkor legalább vége ennek is, s ez így jó.
– Vége? Minek?
– A múltnak. Mire jó már? Csak teher. Az is, ami szép volt belőle. Újra kell kezdenünk mindent. Ami volt, csődbe jutott. Visszafelé nem vezet út.
– Eladhatnád a bútorokat.
– Itt? – Elisabeth körülnézett. – Az utcán nem árverezhetünk. Nézz körül. Sok a bútor, kevés a lakás. S ez így lesz még jó ideig.
Ismét megeredt az eső; kövér, meleg cseppekben hullt. Lieserné esernyőt feszített ki. Az asszony, aki megmentette új virágos kalapját, s egyszerűség kedvéért a fején őrizte, most levette, s a ruhája alá rejtette. A házmester újra felébredt, tüsszögött. Hitler pedig, Lieserné olajképén, mintha sírna az esőben. Graeber a köpenyét és a sátorlapját halászta elő a hátizsákjából. A köpenyt ráterítette Elisabethre, a sátorlapot pedig az ágyneműre borította.
– Éjszakára alvóhelyet kell keresnünk – mondta Elisabethnek.
– Az eső talán eloltja a tüzet. S a többiek hol fognak aludni?
– Nem tudom. Úgy látszik, erről az utcáról elfeledkeztek.
– Itt is elalhatunk. A matracokon, a köpenyemmel és a sátorlappal.
– Tudnál itt aludni?
– Mindenütt lehet, azt hiszem, ha fáradt az ember.
– Binding házában akad üres szoba. De oda nem szívesen jönnél?
Elisabeth a fejét rázta.
– Akkor már csak Pohlmann marad – tűnődött Graeber. – Katakombájában találunk hálóhelyet. Néhány nappal ezelőtt megkérdeztem tőle. A szükséglakások nyilván túlzsúfoltak – ha még egyáltalán léteznek.
– Várhatunk még. A mi emeletünk nem ég.
Elisabeth a katonakabátban ült az esőben. Nem is volt nyomott a hangulata.
– Bár lenne valami innivalónk – mondta. – Persze nem víz.
– Maradt még valami. A csomagolásnál egy üveg vodkára akadtam a könyvek mögött. Elfeledkeztünk róla.
Graeber kibontotta az ágyneműt. A toll közé dugta a palackot, ezért nem lophatták el. Még poharat is csomagolt hozzá.
– Itt van. De óvatosan igyunk, nehogy más is észrevegye. Különben tán Lieserné még fel is jelentene, hogy gúnyt űzünk a nemzeti szerencsétlenségből.
– Ha az ember azt akarja, hogy mások ne vegyenek észre semmit, sose szabad óvatoskodni. Ezt már megtanultam. – Elisabeth átvette a poharat, és ivott. – Pompás – lelkendezett. – Épp erre vágytam. Most már úgy ülünk itt, mint valami nyitott kávéházban. Cigarettád van?
– Mindet elhoztam, amennyink volt.
– Kitűnő. Akkor mindenünk van, ami csak kell.
– Ne hozzak le mégis néhány bútort?
– Nem is engednek már föl. S úgysem tudunk mihez kezdeni vele. Oda se vihetjük el, ahol ma este aludnánk.
– Egyikünk vigyáz rá, a másik fedél után néz.
Elisabeth a fejét rázta. Fenékig ürítette a poharát. A ház teteje most omlott be. A falak mintha meginogtak volna, aztán a felső emeletek padlója is beszakadt. A lakók fel-felnyögtek az utcán. Szikrák pattogtak az ablakokból, a lángok a függönyöket nyaldosták.
– A mi emeletünk még áll – jegyezte meg Graeber.
– Nem sokáig – vágta vissza egy férfi a háta mögül.
Graeber megfordult.
– Miért ne?
– Miért legyen maguknak jobb, mint nekünk? Huszonhárom esztendeig laktam ott, a felső emeleten, fiatalember. Most ég a lakás. Miért ne égjen a magáé is?
Graeber szemügyre vette: sovány és kopasz volt.
– Én azt hittem, ez a véletlen dolga, s nem az erkölcsé.
– Igazság dolga, ha egyáltalán tudja, mit jelent ez.
– Pontosan nem. De erről sem én tehetek. – Graeber elvigyorodott. – Nehéz élete lehetett, ha még mindig hisz ebben. Megkínálhatom egy pohár vodkával? Többet ér a bosszankodásnál.
– Köszönöm! Tartsa meg a vodkáját! Szüksége lesz rá, ha a maguk lakása omlik be.
Graeber visszatette a palackot.
– Fogadjunk, hogy nem dől be.
– Mi?
– Kérdem, hajlandó-e fogadni?
Elisabeth elnevette magát. A kopasz rájuk meredt. – Fogadni akar, nyegle fickó? És maga, kisasszony, még nevet hozzá. Ez már több a soknál.
– Miért ne? – kérdezte Graeber. – Jobb nevetni, mint sírni. Kivált, ha egyik se használ semmit se.
– Inkább imádkozna.
A fenti fal leomlott, s egészen Elisabeth lakásáig törte át a mennyezetet. Lieserné az esernyő alatt görcsösen zokogni kezdett.
A konyhaasztal körüli család pótkávét főzött egy spirituszfőzőn. A vörös bársonyszékben ülő asszony újságpapírt terített a karfára, hogy a széket megvédje az esőtől. A gyerek felsírt a bölcsőben.
– Két hétig az otthonunk volt: most megy tönkre – mondta Graeber.
– Ez az igazság! – jelentette ki a kopasz elégedetten.
– Ha fogad, most nyert volna!
– Nem vagyok materialista, fiatalember.
– Akkor pedig mit siratja az otthonát?
– Az otthonom volt. Mit érthet maga ebből?
– Nem, ezt valóban nem értem. A német birodalom engem túlságosan korán avatott világjáróvá.
– Ezért csak hálás lehet. – A kopasz most a szájához nyúlt, és a torkát köszörülte. – Egy pohár vodka különben nem lenne ellenemre.
– Most már nem kap. Inkább imádkozzék.
Lieserné szobájának ablakából lángok csaptak ki.
– Elég az íróasztal is – súgta Elisabeth. – A besúgó íróasztala, s minden, ami benne van.
– Reméljük. Egy üveg petróleumot öntöttem rá. Mihez kezdünk most?
– Szállást keresünk. S ha sehol se találunk, az utcán alszunk valahol.
– Az utcán vagy a parkban. – Graeber az égboltra nézett. – Az eső ellen megvéd a sátorlap, igaz, nem egészen, de valami fedélhez csak jutunk. Mit csinálunk viszont a székkel és a könyvekkel?
– Itt hagyjuk. Ha még holnap is megtaláljuk, kigondolunk valamit.
Graeber felvette a hátizsákját, s egyetlen mozdulattal a hátára dobta az ágyneműt. Elisabeth a bőröndöt vette fel.
– Add ide – szólt Ernst. – Hozzászoktam a cipekedéshez.
A két másik ház felső emelete is beomlott. Égő fadarabok repültek szerteszét. Lieserné felsikoltott és felugrott, a körülkerített utcán parázs repült keresztül: épp az arcába. Most Elisabeth szobájának ablakából csaptak ki a lángok. Aztán beomlott a mennyezet.
– Mehetünk – mondta Elisabeth.
Graeber felpillantott az ablakra.
– Szép napok voltak – sóhajtott fel.
– A legszebbek. Induljunk.
Elisabeth arcát vörösre festette a tűz. A székek sora között haladtak el. A legtöbb ember némán és egy kedvűén ült ott. Egyikük mellett halomnyi könyv: olvasott. Ketten, idősebbek, szorosan egymás mellett, az aszfalton kuporogtak. Köpenyt terítettek magukra, kétfejű, szomorkás denevérhez hasonlítottak.
– Különös, milyen könnyű elszakadni attól, amiről tegnap azt hittük, hogy hozzánk nőtt örökre – mondta Elisabeth.
Graeber még egyszer körülnézett. A szeplős kamasz, aki a bögrét vitte el, már a biedermeier székben ült.
– Elloptam Lieserné egyik táskáját, amikor felugrott – mondta Graeber. – Csupa irattal tele. Majd valahol a tűzbe dobjuk. Talán megmentünk valakit a besúgástól.
Elisabeth bólintott, de többé nem nézett körül.

Graeber hosszan kopogtatott. Majd dörömbölt az ajtón. Senki se nyitotta ki. Visszament Elisabethhez.
– Pohlmann nincs otthon. Vagy senkit se enged be.
– Talán már nem is lakik itt.
– Hol is lakhatna másutt? Helyet sehol se talál. Ezt már mi is megtanultuk az elmúlt három órában. Hacsak... – Graeber visszatért az ajtóhoz. – Nem, a Gestapo nem járt itt. Akkor másképp állna minden. Mit csináljunk? Menjünk egy légópincébe?
– Nem! Talán itt maradhatnánk valahol?
Graeber vizsgálódva nézett körül.
Éjszaka volt, az ég borús vöröse előtt feketén és csipkézetten meredtek a romok.
– Egy darabka mennyezet maradt itt – mondta Graeber. – S alatta száraz a föld. Egyik oldalát a köpennyel, a másikat a ponyvával elfüggönyözöm.
Lecsatolta az oldalfegyverét, és megkopogtatta a mennyezetdarabot. Tartott. A romok között keresgélve néhány vasrúdra bukkant, ezeket beverte a földbe. Rájuk akasztotta a ponyvát.
– Ez a függöny. A kabát a másik oldalon már sátorfélévé teszi az egészet. Hogy tetszik?
– Segíthetek?
– Nem. Vigyázz a holmira, ez elég.
Graeber eltakarította a földről a törmeléket és a köveket. Aztán bevitte a bőröndöket, és leterítette a matracokat. A hátizsákját a fejükhöz tette.
– Most már van hajlékunk – jelentette ki. – Laktam már rosszabbul is. Te ugyan még nem.
– Épp ideje hozzászoknom.
Elisabeth esőkabátjából Graeber spirituszfőzőt és egy üveg szeszt csomagolt ki.
– A kenyerünket ellopták. De a hátizsákomban akad még néhány konzerv.
– S miben főzünk? Lábas?
– A csajkám. Esővizet pedig mindenütt találunk. S itt van még a vodka maradéka is. Egy kis meleg vízzel grogot főzhetek belőle. Príma, meghűlés ellen.
– Inkább adj vodkát csak úgy.
Graeber meggyújtotta a borszeszfőzőt. Sápadt, kék fénye bevilágította a sátrukat. Kibontott egy babkonzervet. Megmelegítették és megették Klotz házassági tanú maradék kolbászával.
– Várunk még Pohlmannra, vagy alszunk? – kérdezte Graeber.
– Alszunk. Elfáradtam.
– Ruhában kell aludnunk. Tudsz-e majd?
– Elég fáradt vagyok, hogy tudjak.
Elisabeth lehúzta a cipőjét, és a hátizsákhoz tette, nehogy ellopják. Összegöngyölte a harisnyáját, és zsebre dugta. Graeber betakarta Elisabethet.
– Milyen érzés?
– Mint egy szállodában.
Graeber lefeküdt mellé.
– Nem szomorkodsz a lakás miatt? – kérdezte.
– Nem. Az első légitámadások óta számítok erre. Akkor szomorú voltam. Ami utána jött: mind ajándék idő.
– Persze. De lehet-e mindig olyan ésszerűen élni, mint gondolkodni?
– Nem tudom – mormolta a lány a vállánál. – Talán igen, ha az ember feladott minden reményt. De most már más a helyzet.
Elaludt, lassan, nyugodtan lélegzett. Graeber egy ideig még ébren feküdt. Arra gondolt, hogy a fronton, amikor teljesíthetetlen kívánságokról beszélgettek, ez volt az egyik – fedél, ágy, egy asszony és nyugodt éjszaka.

Huszonegyedik fejezet

Felébredt. Óvatos léptek csikorogtak a sátor előtt. Zajtalanul mászott ki a takaró alól. Elisabeth megmozdult, de aztán tovább aludt. Graeber kikémlelt a sátorponyván. Talán Pohlmann jött vissza, de lehet, hogy tolvajok, vagy tán a Gestapo az – leginkább ezt az időt szeretik. Ha valóban a Gestapo, meg kell próbálnia feltartóztatni Pohlmannt, nehogy hazatérjen.
A sötétben két alakot látott. Követte őket halkan, ahogy csak tudta. Nem volt rajta cipő. Néhány lépéssel később mégis nekiment egy falmaradványnak, mely nyomban összeomlott. Graeber lapult. Az egyik árnyék megfordult.
– Van ott valaki? – kérdezte. Pohlmann volt az.
Graeber felegyenesedett.
– Én vagyok az, Pohlmann úr. Ernst Graeber.
– Graeber? Mi történt?
– Semmi. Kibombáztak minket, s nem tudtunk hová menni. Azt reméltem, talán önnél meghúzódhatnánk egy-két napra.
– Ki az a minket?
– A feleségem meg én. Néhány napja megnősültem.
– Hát lehet, lehet. – Pohlmann közelebb jött. Arca sápadtan világított a homályban. – Látott, amikor jöttem?
Graeber egy másodpercig tétovázott.
– Igen – mondta aztán. Céltalan volt ez a fölösleges óvatosság, Elisabeth végett éppúgy, mint a férfi miatt, aki most valahol a romok között lapult. – Igen – ismételte – , megbízhat bennem.
Pohlmann a homlokát dörzsölte.
– Persze, nyilvánvalóan. – Határozatlanul állt ott. – Azt is látta, hogy nem voltam egyedül?
– Igen.
Pohlmann, úgy látszik, döntött.
– Hát akkor jöjjön. Meghúzódni, azt kéri. Sok hely nincs, de – jöjjön először erre.
Megkerülték a sarkot.
– Minden rendben – súgta Pohlmann az árnyék felé.
Egy férfi bukkant elő a romok közül. Pohlmann kinyitotta az ajtót, betessékelte Graebert és a férfit, majd belülről reteszelte el a zárat.
– Hol a felesége? – kérdezte.
– Odakint alszik. Hoztunk ágyneműt, és valami sátorfélét eszkábáltunk össze.
Pohlmann még mindig a sötétben állt.
– Hadd mondjak valamit. Veszélyes lehet, ha itt megtalálják magukat.
– Tudom.
Pohlmann a torkát köszörülte.
– Miattam veszélyes. Gyanakodnak rám.
– Tudtam.
– És a feleségére is gondolt?
– Rá is – vágta rá Graeber egy másodperc múlva.
A másik férfi néma csendben állt Graeber háta mögött. Most a lélegzetét hallották. Pohlmann előrement, s miután bezárta az ajtót és összehúzta a függönyöket, egy apró lámpát gyújtott meg.
– Bemutatkozásnál a nevek nem szükségesek – mondta. – Jobb, ha nem tudja az ember, legalább nincs mit bevallania. Ernst és Josef, ennyi elég lesz.
Nagyon kimerültnek látszott. Josef: negyvenes férfi, sovány, szemita arc. Tökéletes nyugalommal viselkedett, és rámosolygott Graeberre. A ruhájáról törölte le a mészport.
– Nálam már nem nagyon biztonságos – mondta Pohlmann, és leült. – Josefnek azonban egy napig mégis itt kell maradnia. A lakást, melyben tegnap bujkált, lebombázták. A nap folyamán majd keresünk neki valamit. Nálam már nem nagyon biztonságos, Josef. Csak ezért.
– Tudom – válaszolta Josef. Mélyebb hangja volt, mint Graeber várta.
– És maga, Ernst? – kérdezte Pohlmann. – Gyanús vagyok, ezt tudja jól – és azt is tudja, mit jelent, ha egy gyanús embernél éjszaka megtalálják: valakivel, akit keresnek.
– Igen.
– Ma éjszaka azonban, reméljük, nem történik semmi. A városban minden a feje tetején áll. Bár – sosem lehet tudni. Ezt is megkockáztatja?
Graeber hallgatott.
Pohlmann és Josef egymásra néztek.
– Nekem nincs mit kockáztatnom – válaszolta. – Néhány nap múlva visszamegyek a frontra. A feleségem azonban itt marad. Evvel nem számoltam.
– Nem azért figyelmeztettem rá, hogy megszabaduljak maguktól.
– Tudom.
– Odakint is alhatnak? – kérdezte Josef.
– Igen. Az esőtől legalábbis védve vagyunk.
– Akkor maradjanak. Semmi közük hozzánk. A holmijaikat pedig kora reggel hozzák ide le. Úgyis ez volt a szándékuk, ugye? Bár erre a Katalin-templomban is módjuk van. A sekrestyés megengedi. Tisztességes ember. A templom egy részét találat érte, de a föld alatti boltívek sértetlenek. Vigyék oda a holmijukat, aztán pedig egész nap ép fedél után nézhetnek.
– Azt hiszem, Ernst, neki van igaza – mondta Pohlmann. – Josef az ilyesmiben jártasabb, mint mi.
Graebert hirtelen a vonzódás meleg hulláma öntötte el a fáradt öregember iránt, aki most ismét keresztnevén szólította, mint annyi évvel ezelőtt.
– Én is azt hiszem – felelte. – Nagyon sajnálom, hogy megijesztettem.
– Nézzen be holnap reggel, ha valamire szüksége van. Két hosszút, két rövidet kopogtasson. De ne hangosan, meghallom amúgy is.
– Értem. Köszönöm.
Graeber visszament a sátorba. Elisabeth még aludt. Amikor a férfi lefeküdt, felriadt, de aztán nyomban álomba merült.

Elisabeth hat órakor ébredt.
Az úton kocsi zörgött végig. Elisabeth nyújtózkodott.
– Remekül aludtam – mondta. – Hol vagyunk?
– A Jahnplatzon.
– Helyes. És hol alszunk ma?
– Napközben kiderül.
Elisabeth visszafeküdt. A hideg reggel fénynyalábja betört a ponyva és a kabát között. Madarak csicseregtek. Elisabeth elhúzta a kabátot. Odakint sárgás és világos volt a hajnali ég.
– Ha úgy vesszük: szép kis cigányélet – mondta. – Csupa kaland.
– Vegyük csak úgy – felelte Graeber. – Éjszaka találkoztam Pohlmann-nal. Felébreszthetjük, ha szükségünk van valamire.
– Semmire sincs. Maradt még kávénk. Itt kint is főzhetünk.
– Tilos. Akárcsak minden értelmes dolog. Bár mit számít? Cigányoknak?
Elisabeth fésülködni kezdett,
– A ház mögött egy dézsában találsz tiszta esővizet – mondta Graeber. – Mosdáshoz elég lesz.
Elisabeth felvette a kabátját.
– Odamegyek. Olyan, mint falun. Kútvíz meg miegymás. Valaha nagyon romantikusnak tartottuk, ugye?
Graeber nevetett.
– Én még mindig. Az oroszországi mocsokhoz képest. Azon múlik, mihez mérjük. – Beágyazott. Aztán meggyújtotta a spirituszfőzőt, s a csajkájában vizet tett fel. Hirtelen eszébe jutott, hogy elfelejtette Elisabeth élelmiszerjegyeit megkeresni a szobájában. Ő meg épp mosdásból jött vissza. Az arca tiszta és fiatalos volt.
– A jegyeid nálad vannak? – kérdezte Graeber.
– Nincsenek. Az ablak melletti íróasztalban, a kisfiókban voltak.
– Az ördög vigye el, megfeledkeztem róluk. Pont erre nem gondoltam! Lett volna rá időm.
– Minden fontos holmi eszedbe jutott, például az arannyal áttört ruhám. Egyszerűen új jegyeket igénylünk. Mindennapos eset, hogy elégnek.,
– Egy örökkévalóságig tart. A német hivatalnokot még a világ vége sem forgatja ki a pedantériájából.
Elisabeth nevetett.
– Egy óra szabadságot kérek a gyárban, s akkor elintézem. A házmester ad írást róla, hogy kibombáztak.
– Ma bemégy a gyárba? – csodálkozott Graeber.
– Muszáj. A kibombázás is mindennapos ügy.
– Legszívesebben a levegőbe röpíteném azt a rohadt gyárat.
– Én is. De akkor máshová osztanának be, ahol esetleg még rosszabb. Semmi kedvem lőszert gyártani.
– Miért nem lógsz egyszerűen? Honnan tudhatják, mi történt veled tegnap? A holmijaid mentésénél megsebesülhettél.
– Igazolnom kellene. Üzemi orvosok éppúgy vannak, mint üzemi rendőrök. Ha rájönnek a turpisságra, megbüntetnek: túlórázással, szabadságmegvonással; s ha az sem használ, akkor hazafisági tanfolyamra küldenek, koncentrációs táborba. Aki egyszer visszajön onnan, nem lóg soha többé.
Elisabeth a kávépótlóra öntötte a forró vizet.
– Azt se felejtsd el, hogy nemrég három nap szabadságot kaptam – tette hozzá. – Nincs sok követelnivalóm.
Graeber tudta, hogy az apja miatt, legalábbis Elisabeth így gondolja.
Azt hitte, segíthet rajta. Holott ezzel a kötéllel tekerik körül valamennyiük nyakát.
– Rohadt banda! – kiáltott fel. – Mit csináltak belőlünk!
– Itt a kávé. És ne dühöngj. Arra már nincs idő.
– Épp ezért dühöngök, Elisabeth.
Bólintott.
– Tudom. Nagyon kevés időnk van, és nagyon keveset vagyunk együtt. A szabadságod végére jár, és nagyrészt ráment a várakozásra. Bátrabbnak kellene lennem, és meglógnom az üzemből, amíg te itthon vagy.
– Elég bátor vagy így is. Még mindig jobb várni valamire, mintha semmi sem lenne, amire várhatnánk.
Elisabeth megcsókolta.
– Most már hamar rájár a nyelved a helyes kifejezésre – mondta. – Mennem kell. Hol találkozunk este?
– Igen, hol is? Nincs már hol találkoznunk. Elölről kell kezdenünk. Érted megyek a gyárba.
– És ha valami közbejön? Légitámadás vagy zárlat? Graeber gondolkodott.
– Nemsokára összecsomagolok, és a Katalin-templomba megyek. Biztonság kedvéért: ha másutt nem, ott is találkozhatunk.
– Éjszaka nyitva van?
– Éjszaka? Éjszaka jössz haza?
– Sosem lehet tudni. Volt már, hogy hat órát kuksoltunk a pincében. Legjobb lenne, ha baj esetén valahol üzenetet hagyhatnánk. Találkozóhely, ez ma már kevés.
– Arra az esetre, ha mondjuk valamelyikünkkel baj történik?
– Igen.
Graeber bólintott. Megtanulta, milyen könnyen nyoma veszhet bárkinek.
– Mára megállapodhatunk Pohlmann-nal. De mégse. Nem elég biztos. – Töprengett. – Binding – kiáltott fel hirtelen megkönnyebbülten. – Nála biztos. A házát megmutattam neked. Igaz viszont, nem tudja, hogy összeházasodtunk. Nem tesz semmit. Elmegyek hozzá, és megmondom.
– Azért mész hozzá, hogy újra kifoszd?
Graeber nevetett.
– Azt már nemigen. De ennünk kell valamit. Az embert ezzel könnyű megvesztegetni.
– Éjszaka itt alszunk?
– Remélem, nem. Egész nap lesz időm, hogy valamit találjak.
Elisabeth arca egy pillanatra elborult.
– Neked lesz időd. Nekem mennem kell.
– Gyorsan összecsomagolok, berakom a holmit Pohlmannhoz, és elkísérlek a gyárba.
– Arra nincs idő. Sietnem kell. Tehát ma este. A gyárban, a Katalin-templomban vagy Bindingnél. Micsoda izgalmas élet!
– Fene vinné az izgalmas életet – mondta Graeber. Elisabeth után nézett. A lány keresztülvágott a téren. Világos reggel volt, az égbolt tiszta és mélykék. A romokon ezüsthálóként csillogott a nedvesség. Elisabeth hátrafordult, és integetett. Aztán gyorsan továbbindult. Graeber szerette a járását. Szinte egymás elé rakta a lábait, mintha keréknyomban járna. Afrikában látott bennszülőtt asszonyokat, azok jártak így. Elisabeth még egyszer visszaintett, s aztán eltűnt a tér végén, a házak között. „Épp olyan, mint a fronton – gondolta Graeber. – Ha elválunk, sose tudjuk, látjuk-e még egymást. Az ördög vigye az izgalmas életet!" Nyolc órakor Pohlmann kijött.
– Meg akartam nézni, van-e mit enniük. Némi kenyérrel még én is szolgálhatok.
– Köszönöm, van elég. Az ágyneműt és a bőröndöt itt hagyhatnám, amíg a Katalin-templomba megyek?
– Persze.
Graeber behordta a holmit. Josefet sehol se látta.
– Meglehet, hogy nem leszek itthon, mire visszajön – mondta Pohlmann. – Két hosszút és két rövidet kopogtasson, Josef meghallja.
Graeber kinyitotta az egyik bőröndöt.
– Mint a cigányoknál – mondta. – Sose képzeltem volna. – Pohlmann fáradtan nevetett.
– Josef már három éve él így. Néhány hónapig villamoson lakott. Utazott ide-oda. Csak ülve, negyedórákat alhatott. Ez még a légitámadások előtt volt. Most már erre sincs mód.
Graeber a bőröndből egy húskonzervet halászott elő, és átadta Pohlmann-nak.
– Nekem nem kell. Adja Josefnek.
– Hús? Nincs rá szüksége?
– Nincs. Adja neki. Az ilyen embereknek túl kell élniük. Mi lesz különben, ha egyszer befejeződik? Mi lesz akkor? Elegen maradunk majd az újrakezdéshez?
Az öregember egy ideig hallgatott. Aztán a sarokban álló földgömbhöz lépett, és megpörgette.
– Látja ezt itt? – kérdezte. – A világnak ez a kis része Németország. A hüvelykujjammal letakarhatom. Nagyon csepp része a világnak.
– Az igaz. De erről a kis pontról a világ nagy részét meghódítottuk.
– Egy részét, igen. Meghódítottuk, de nem győztük meg.
– Még nem. De mi lenne, ha tartani tudnánk? Tíz évig. Húszig. Ötvenig. Győzelem és siker szörnyen hatásos érvek. Láthattuk.
– Még nem győztünk le semmit.
– Mit sem bizonyít.
– De bizonyít! – folytatta Pohlmann. – Méghozzá nagyon mélyen. – Eres kezével tovább pergette a földgömböt. – A világ – tűnődött el. – A világ nem nyugszik. Ha az ember már a maga országában kétkedik, bíznia kell a világban. Napfogyatkozás mindig lehetséges, de örök éjszaka soha. Legalábbis ezen a bolygón. Nem szabad mellre szívni és nyomban kétségbeesni. – Helyére tolta a földgömböt. – Azt kérdezi, elegen maradnak-e az újrakezdéshez? Az egyház néhány halásszal kezdte, néhány hívővel a katakombákban, és azokkal, akik túlélték a római arénék mészárlásait.
– Igen. A nácik pedig néhány munkanélküli fanatikussal egy müncheni sörcsarnokban.
Pohlmann nevetett.
– Igaza van. De egyetlen önkényuralom se volt még tartós. Az emberiség fejlődése nem haladt sima úton. Mindig lökésekben, kanyarokban, visszaesésekben és görcsökben. Mi pedig nagyon is hetvenkedtünk, azt hittük, legyőztük már véres múltunkat. Most azonban tudjuk, hogy még csak körül se nézhetünk, s ez a múlt máris utolér.
Pohlmann vette a kalapját.
– Mennem kell.
– Elhoztam a könyvét Svájcról – mondta Graeber. – Egy csöppet megázott. Elvesztettem, de aztán újra megtaláltam és megőriztem.
– Nem kellett volna megőriznie. Az álmokat sose szabad megőrizni.
– És akkor – mondta Graeber – mi maradna nekünk?
– A hit. Amitől az álmok újra feltámadnak.
– Remélem. Különben bízvást felakaszthatnánk magunkat.
– Milyen fiatal maga – mondta Pohlmann. – De mit is beszélek? Hiszen még valóban fiatal. – Felvette a kabátját. – Különös, az ifjúságról nekem egészen más elképzeléseim voltak...
– Nekem is – válaszolta Graeber.

Josef jól tájékoztatta. A Katalin-templom sekrestyése vállalta a holmik megőrzését. Graeber ott hagyta a hátizsákját. Innen a lakáselosztóba ment. A hivatalt egy iskola természetrajzi szertárába helyezték át. Néhány térképállvány és egy spirituszos preparátumokkal teli üvegszekrény ott maradt a helyiségben régebbről. Egy-két üveget a tisztviselőnő papírnehezékként használt. Siklók, piócák, békák voltak bennük, ezenkívül egy kitömött, üvegszemű mókus, mancsai közt dióval. A tisztviselőnő ősz hajú, barátságos asszony.
– Szükséglakást igényel, felírom a nevét – mondta. – Címe?
– Nincs.
– Akkor néha-néha be kell néznie. Érdeklődjön.
– Van értelme?
– Semmi. Hatezer jelentkező maga előtt. Próbáljon inkább saját erejéből találni valamit.
Graeber visszament a Jahnplatzra, és kopogtatott Pohlmann ajtaján. Senki sem válaszolt. Egy ideig még várt. Aztán átment a Marienstrasséra, hogy megnézze, milyen holmijuk maradt meg.
Elisabeth háza a házmester lakásig égett le. A tűzoltóság már ott járt: víz csöpögött mindenünnen. Elisabeth lakása eltűnt. És eltűnt a szék is, mely kint állt az utcán. A csatornaárokban egy pár kesztyű piszkolódott, ez volt minden. Graeber észrevette a házmestert: lakásának függönye mögül kukucskált elő. Eszébe jutott, hogy szivarokat ígért neki. Régen volt ugyan, s már nem látszott fontosnak, de azért sohasem lehet tudni. Elhatározta, hogy elmegy Alfonshoz, és mégis elhozza a házmesternek a szivarokat. Különben is szüksége lesz ennivalóra ma este.

Csak ezt a házat érte találat. A kertek sértetlenül álltak a napfényben, a nyírfák virágoztak a szélben, a nárciszok aranya világított, a fákon kipattantak az első rügyek, mintha csupa fehér-rózsaszín pillangó lepte volna el őket – csak Binding háza volt sivár törmelékhalom, mely a kertben egy bombatölcsér fölé hajolt. A kráter piszkos vizében az égbolt tükröződött. Graeber egy másodpercig megállt, nem akart hinni a szemének. Nem tudta, miért, de mindig úgy képzelte, hogy Alfonsnak semmi baja nem eshet. Lassan lépett közelebb. A madárfürdő kidőlt, és darabokra hullt szét. A ház kapuja az orgonabokrokon lógott. A gyepen szétszórva szarvasagancsok, mintha az állatokat itt temették volna el. Egy magas fán, barbár hódító zászlajaként, függöny lógott. Az egyik virágágyban merőlegesen és peckesen konyakosüveg állt, mintha sötét gyújtópalack volna, melyet az éjszaka lőttek oda. Graeber felemelte, megvizsgálta, és a zsebébe dugta. „Valószínűleg – gondolta – a pince kitartott, és Binding megmenekült." Átment a ház másik bejáratához. A konyha bejárata sértetlen volt. Benyitott. Valaki megmozdult.
– Kleinertné – szólította meg Graeber.
Hangos szipogás volt a válasz. Az asszony felállt a félig beomlott helyiségben, és kilépett a szabadba.
– Szegény jó uraság! Milyen jó ember volt!
– Mi történt? Megsebesült?
– Meghalt. Meghalt, Graeber úr! Pedig hogy szeretett élni!
– Meghalt?
– Igen. Ugye, el sem lehet képzelni?
Graeber bólintott. A halál nehezen elképzelhető, akárhányszor látta is az ember.
– Hogyan történt? – kérdezte aztán.
– A pincében volt. De a pince nem bírta ki.
– Nehézbomba ellen a pince nem volt elég erős. De mért nem ment a seidelplatzi sziklapincébe? Csak néhány másodperc innen.
– Sose hitte, hogy bármi történhetik. És aztán... – Kleinertné habozott. – Egy hölgy volt nála.
– Micsoda? Már délben?
– Azazhogy még mindig itt volt tegnap estétől. Magas, szőke. A körzetvezető úr a magas szőkéket szerette. Épp tyúkhúst adtam be, amikor a támadás kezdődött.
– S a hölgy is meghalt?
– Igen. S még csak nem is rendesen felöltözve! Binding úr pizsamában és a hölgy vékony selyempongyolában, így találtak rájuk. Én már nem tehettem semmit. Hogy így, ennek kellett történnie! Egyenruha helyett, így!
– Nem tudom, történhetett volna-e jobban – mondta Graeber. – Megebédelt előtte?
– Igen. Jó étvággyal.  Bort ivott hozzá, s utána a kedvenc desszertjét fogyasztotta el. Almakompótot tejszínhabbal...
– Na látja, Kleinertné. Akkor ez csodálatos halál volt. Így szeretnék én is meghalni. Ezen nem érdemes hát bánkódni.
– De mikor oly korai volt még.
– Mindig korai. Még akkor is, ha kilencvenéves az ember. Mikor lesz a temetés?
– Holnapután  kilenckor. Már a koporsóban van. Akarja látni?
– Hol?
– Lent. A pinceraktárban. Ott hűvösebb. A koporsót már lezárták. A háznak ez a része nem sérült meg annyira. Csak az elülső szárny pusztult el teljesen.
A konyhán keresztül a pincébe mentek. A sarokba takarosan összesöpörték az üvegcserepeket. Kiloccsant bortól és ételtől szaglott minden. Középütt, a földön dióbarna koporsó állt. A polcokon körös-körül felborult, egymásra dobált palackok, befőttesüvegek és konzervek.
– Honnan szereztek ilyen gyorsan koporsót?
– A párt gondoskodott róla.
– Innen temetik?
– Igen, holnapután, kilenc órakor.
– Eljövök.
– Az uraság biztos örülni fog.
Graeber Kleinertnére nézett.
– Mármint a túlvilágon – tette hozzá. – Önt mindig nagyra tartotta.
– Vajon miért?
– Maga az egyetlen, mondogatta, aki sohase akart tőle semmit. S aztán, merthogy mindvégig a fronton volt.
Graeber egy ideig ott állt a koporsó előtt. Némi szánalmat érzett, de nem valami nagyot, szégyellte is magát a síró asszony előtt, hogy többre nem futotta.
– Mihez kezd ezekkel a dolgokkal? – kérdezte aztán, s egy pillantást vetett a polcokra.
Kleinertné felélénkült.
– Vigyen csak, amennyit akar, Graeber úr. Idegen kezekbe jut amúgy is.
– Tartsa meg. Hiszen a legtöbbjét maga főzte be.
– Én már félretettem valamicskét. Többre nincs szükségem. Vigye csak, ami jólesik, Graeber úr. A párt emberei, akik itt jártak, különben is nagy szemeket meresztettek már. Annál jobb, minél kevesebb marad itt. Különben még feketézés gyanújába kevernének...
– Az már igaz.
– Hát éppen ezért. És ha visszajönnek, minden idegen kézbe jut. Maga mégiscsak szívbéli jó barátja volt Binding úrnak. Magánál szívesebben látná, mint másoknál.
– És a családja?
– Csak az apja él már. És tudja, hogyan voltak egymással. Különben még annak is jut elég. A második pincében jó néhány üveg sértetlen maradt. Vigye csak, amire szüksége van.
Az asszony fürgén szaladt végig a polcok mentén, konzervek után nyúlt, és hozta őket egymás után. A koporsóra tette, amíg újabbakért indult, de aztán észbe kapott, levette a koporsóról, és a konyhába vitte mind.
– Elég lesz, Kleinertné – mondta Graeber. – Ha már egyáltalán elviszek valamit, akkor legalább okosan válogassunk. – A konzervekre nézett. – Spárga. Hollandiai spárga, erre nincs szükségünk. A szardíniát viszont szívesen, és a házi sertéscsülköt is.
– Igaz, igaz. Olyan zavart vagyok ettől a sok mindentől.
Kleinertné egy konyhaszékre rámolta az egészet.
– Túlságosan sok – mondta Graeber. – Nem is tudom elvinni egyszerre.
– Forduljon kétszer vagy háromszor. Miért jusson idegen kézbe, Graeber úr? Maga katona, több joga van hozzá, mint az irodában kuksoló náciknak.
„Meglehet – gondolta Graeber. – És Elisabethnek és Josefnek és Pohlmann-nak legalább annyi joguk van hozzá. Nagy szamár lennék, ha nem használnám ki. Szükség van rá, Alfons pedig már úgyse bánja." S csak később jutott eszébe, amikor egy kissé már eltávolodott a romhalmaztól, hogy merő véletlenségből nem lakott Alfonsnál; most együtt temetnék őket.

Josef nyitott ajtót.
– Gyorsan jött – mondta Graeber.
– Láttam magát – és Josef egy kis nyílásra mutatott az ajtófélfában. – Ezt már korábban fúrtam ide. Hasznos.
Graeber az asztalra tette a csomagját.
– Ott jártam a Katalin-templomban. A sekrestyés megengedte, hogy az éjszakát ott töltsük. Köszönöm a jó tanácsot.
– A fiatalabbik sekrestyés volt?
– Nem, az idősebb.
– Az rendes. Egy hétig ott lakhattam, beöltöztetett segédsekrestyésnek. Akkor aztán razziáztak. Az orgonában bújtam el. A fiatal sekrestyés jelentett fel. Antiszemita. Vallásos antiszemita. Efféle is akad. Merthogy mi kétezer esztendeje megöltük Krisztust.
Graeber felnyitotta a csomagot. Aztán a zsebéből rakta ki a szardíniás- és heringesdobozokat. Josef odapillantott. Az arca meg se rezzent.
– Kincs – mondta Graeber. – Majd elosztjuk.
– Miért, fölösleges?
– Mint látja, van elég. Örököltem. Egy körzetvezetőtől. Remélem, ez magát nem zavarja.
– Ellenkezőleg, így fűszeresebb. Olyan jól ismeri a körzetvezetőt, hogy ajándékot kap tőle?
Graeber ránézett Josefre.
– Igen – felelte. – Ezt igen. Ártalmatlan, jóindulatú fiú volt.
Josef nem felelt.
– Azt hiszi, a kettő nem fér össze? – kérdezte Graeber.
– Miért, maga azt hiszi, összefér?
– Előfordul. Ha, mondjuk, gyenge jellem, vagy fél, vagy gyáva, s ezért együttműködik.
– Így lesz körzetvezető?
– Még az is előfordul.
Josef nevetett.
– Milyen furcsa – mondta aztán. – A gyilkos mindig és mindenütt gyilkos marad, legalábbis az emberek így tartják. Ugyanakkor elég, ha lényének csak egyetlen kis részében az, hiszen már így is iszonyú bajt okozhat. Vagy tán nem?
– De igen – felelte Graeber. – A hiéna csak hiéna marad. De az ember: sokféle.
Josef bólintott.
– Akad jó kedélyű parancsnok a koncentrációs táborban, SS-őr, aki a társaival jólelkű, príma bajtárs. És vannak úgynevezett együttműködők, akik csak a kellemeset veszik észre, a szörnyűségeken túlteszik magukat, vagy nélkülözhetetlen szükségszerűségként fogják fel. Tágítható lelkiismeretük van.
– És aztán vannak, akik félnek.
– Persze, akik félnek – ismételte Josef udvariasan.
Graeber hallgatott.
– Szeretnék segíteni magán – mondta aztán.
– Nem nagyon lehet. Egyedül vagyok. Vagy elfognak, vagy túlélem – felelte Josef közönyösen, mintha valaki idegenről beszélne.
– Nincsenek rokonai?
– Voltak. Fivérem, két nővérem, apám, feleségem, gyermekem. Meghaltak. Kettőt agyonütöttek, egy elpusztult, a többit elgázosították.
Graeber rábámult.
– Koncentrációs táborban?
– Koncentrációs táborban – ismételte hűvös udvariassággal Josef. – Kitűnően berendezkedtek ott erre.
– És maga megmenekült.
– Én megmenekültem.
Graeber Josefre nézett.
– Rettenetesen gyűlölhet minket!
Josef vállat vont.
– Gyűlölni! Ki engedheti meg ezt a luxust? A gyűlölet elővigyázatlanná tesz.
Graeber az ablakra nézett, s mögötte a beomlott ház meredező rajzára. A kis lámpa gyenge fénye a szobában mintha elhalványult volna. Csak a földgömbön csillant meg, melyet Pohlmann a sarokba tett.
– Visszamegy a frontra? – érdeklődött Josef.
– Igen. Visszamegyek, és harcolok azért, hogy a magát üldöző bűnözők még egy ideig hatalmon maradjanak. Talán épp addig, amíg elkapják és felakasztják!
Josef könnyed, egyetértő mozdulatot tett, és hallgatott.
– Visszamegyek, mert különben agyonlőnek – mondta Graeber.
Josef nem válaszolt.
– És azért is, mert a katonaszökevény szüleit és feleségét elfogják, táborba küldik vagy megölik.
Josef hallgatott.
– Visszamegyek, és jól tudom, hogy érveim nem érvek, és mégis milliók érvei.  Rettenetesen meg kell vetnie minket.
– Ne legyen olyan hiú – mondta Josef halkan.
Graeber ránézett. Nem értette.
– Senki se beszél itt megvetésről, csak maga – mondta Josef. – Mit törődik ezzel olyan nagyon? Vajon megvetem én Pohlmannt, vagy megvetem azokat az embereket, akik elbújtatnak, holott minden éjszaka az életüket kockáztatják értem? Vajon élnék-e, ha ők nem lennének? Milyen naiv!
Hirtelen újra felnevetett: kísérteties nevetés volt, mintha önmagától suhant volna át az arcán, s nem volna köze hozzá.
– Eltértünk a tárgytól – mondta végül. – Nem szabad ennyit beszélni. Sem gondolkozni. Legalábbis még nem. Gyengít. Még az emlékezés is. Ehhez még korán van. Veszélyben csak azon töprengjünk, hogyan menekülhetünk meg. – A konzervekre mutatott. – Ezek segítenek. Elfogadom. Köszönöm.
Josef a könyvek mögé rejtette a konzervdobozokat. Feltűnően ügyetlen mozdulatokkal. Graeber észrevette, hogy ujjain nincs köröm, elnyomorodtak. Josef felfogta a pillantását.
– Egy kis emlék a lágerből – magyarázta. – A parancsnok vasárnapi szórakozása. Karácsonyfagyertya-gyújtásnak hívta. Élesre kihegyezett gyufaszálakkal. Kiegyeztem volna, ha a lábamon csinálja. Kevésbé vennék észre, így gyorsan felismernek. Nem hordhatok mindenütt kesztyűt.
Graeber felállt.
– Ha a régi egyenruhámat és zsoldkönyvemet odaadnám, segítene? Átjavíthatja benne azt, amit kell. Én meg azt mondanám, hogy elégett.
– Köszönöm. Nincs rá szükségem. Nemsokára románná alakulok át. Pohlmann találta ki és intézte el. Ki hinné, hogy ebben milyen ügyes? Románnak adom ki magam: a Vasgárda tagja, a párt jó barátja. Hasonlítok is a románokra, s a sebesüléseimet is könnyebben megmagyarázhatom. A kommunistáktól szereztem. Az ágyneműjét és a bőröndjeit elviszi?
Graeber megérezte, hogy Josef szabadulni akar tőle.
– Marad még? – kérdezte.
– Miért?
Graeber néhány konzervet tolt elé.
– Hozhatok még. Odamegyek és hozok még.
– Máris sok. Nem szabad, hogy túl sok csomagom legyen. Mennem kell. Nem maradhatok itt tovább.
– S a cigaretta. A cigarettát ott felejtettem. Pedig abból is van elég. Hozhatok.
Josef arca megváltozott. Egyszerre megenyhült, szinte lágy lett.
– Cigaretta – és ezt úgy mondta, mintha a barátjáról beszélne. – Az már más. Fontosabb az evésnél. Arra szívesen várok.

Huszonkettedik fejezet

A Katalin-templom folyosóján már sokan vártak. A legtöbben bőröndön és kosáron ültek, vagy csomagokkal és motyókkal körülbástyázva. Leginkább asszonyok és gyerekek.
Graeber hozzájuk csatlakozott az ágyneművel és a bőröndökkel. Egy lófejű öregasszony ült mellette.
– Csak ki ne toloncoljanak bennünket menekültekként – sikoltotta. – Ezt hallani mindenütt. Barakkokba, és nincs ennivaló, s a parasztok zsugoriak és gonoszok.
– Nekem nyolc! – válaszolta egy sovány kislány. – Csak innen szabaduljak. A halálnál minden jobb. Úgyis elvesztettük mindenünket. Gondoskodniuk kell rólunk!
– Néhány nappal ezelőtt a Rajna-vidéki menekültekkel jött itt keresztül egy vonat. Milyen állapotban voltak! Mecklenburgba mentek.
– Mecklenburgba? Ott gazdagok a parasztok.
– Gazdag parasztok! – A lófejű asszony dühösen nevetett. – Azoknál dolgozni kell, meggebedésig. Éppen csak hogy valami ennivalót adnak érte. Ha ezt a Führer tudná!
Graeber szemügyre vette a lófejű asszonyt és a sovány kislányt. Mögöttük a nyitott, román stílű oszlopsorból látszott a dómkert sugárzó, zsenge zöldje. Az oszlopsor kőszobrainak lábánál nárciszok nyíltak. Krisztus megkorbácsolásának domborművén egy rigó énekelt.
– Ingyért kell szállást adniuk – jelentette ki a sovány kislány. – Akiknél hely van. Menekültek vagyunk.
A sekrestyés jött. Vékonyka ember, lógó, vörös orral, csapott vállal. Graeber nem tudta elképzelni róla, hogy eléggé bátor a Gestapótól keresett emberek elbújtatásához.
A sekrestyés beengedte az embereket. A holmijukért számot adott, és ugyanazt a számot a csomagokra és a kofferekre tűzte.
– Este ne jöjjön későn – fordult Graeberhez aztán. – Nincs elég hely a templomban.
– Nincs hely? A Katalin-templom roppant épület.
– Nincs. A templomhajóban nem lehet megszállni. Csak a föld alatti helyiségekben és a mellékhajókban.
– A későn jövők hol alszanak?
– A sértetlen keresztfolyosókon. Meg a dómkertben.
– A templomhajó alatti helyiségek bombabiztosak?
A sekrestyés szelíden nézett Graeberre.
– Amikor a templom épült, erre nemigen gondoltak. De az még a sötét középkorban volt.
A rezes orrú arc tökéletesen kifejezéstelen maradt. Egyetlen rebbenéssel sem árulta el magát. „A színlelésben sokra vittük – gondolta Graeber. – Már-már mindenki mestere."
Átvágott a kerten és a keresztfolyosókon. A templom súlyosan megsérült; egyik tornya beomlott, s a nappali fény széles, világos sugarai könyörtelenül hatoltak be a félhomályba. Az ablak egy táblája is betört. Verebek csiripeltek rajta. A szomszéd papi szeminárium teljesen beomlott. Mellette az óvóhely. Graeber lement. Megerősített régi borpince volt, egykor a templomhoz tartozott. A hordók állványzata ott maradt. Levegője nedves, hideg és szeszes. Az évszázados szőlőillat még mindig legyűrte a légitámadások éjszakáinak félelmes szagát. Az óvóhely hátterében a kőkockás mennyezetről súlyos vaskarikák lógtak – vette észre Graeber. És eszébe jutott, hogy ez a pince, mielőtt bort tároltak benne, boszorkányok és eretnekek kínzókamrája volt. A kezüknél húzták fel őket, a lábukra vassúlyt akasztottak – és parázsló fogókkal kényszerítették ki a vallomásukat. Aztán kivégezték őket Isten és a felebaráti szeretet nevében. „Semmi se változott – gondolta. – A koncentrációs táborok pribékjei pompás elődökre tekinthetnek vissza. És a názáreti ács fia furcsa utódokra."

Az Adlerstrassén ment végig. Hat óra, esteledik. Egész nap lakást nézett, és semmit sem talált. Mára feladja – határozta el fáradtan. A környéken nagy volt a pusztulás. Rom romot ért. Bosszúsan folytatta útját. Hirtelen a szemébe ötlött valami: az első pillanatban el sem akarta hinni. A romok közepette kicsiny, kétemeletes ház állt. Régi épület, kissé ferde, de teljesen sértetlen. Kert ölelte körül, benne néhány virág és zöldellő bokor, s még ez is ép. Oázis a romok sivatagában. Az épen maradt léckerítés fölött orgonabokrok zöldelltek. Húsz lépéssel odébb mindkét oldalon a holdkráteres pusztaság kezdődött, de ez a kis régi kert, ez a kis ódon ház egyike volt a fennmaradt csodáknak, melyek olykor a pusztulást kísérik. Felirat a kapun: „Witte fogadó és étterem."
A kertkapu nyitva állt. Belépett. Már azon se csodálkozott, hogy egyetlen ablaktábla sem törött, így kellett lennie. A csoda mindig a kétségbeesés tövében vár. Barna foltos vadászkutya feküdt a küszöbön, aludt. Nárcisz, ibolya és tulipán virágzott apró ágyasokban. Úgy tűnt, mintha mindezt már látta volna, de nem tudta, mikor, mintha nagyon régen lett volna. De lehet, hogy csupán álmodta. Belépett az ajtón.
Az ivó üres volt. A polcokon csak néhány pohár, de üveg már nem. A sörcsap ragyogott, de a szita alatta száraz. A falak mentén három asztal, székekkel. Középütt festmény lógott: tiroli tájkép. Egy citerázó leány fölé vadász hajolt. Hitler-kép sehol, Graeber nem is számított rá.
Idősebb asszony fogadta. Kifakult kék blúzának ujja magasan feltűrve. Nem úgy köszönt, hogy: Heil Hitler, hanem jó estéttel – és ebben valóban volt valami az estéből. Jól végzett napi munka után valóban jó estét kívánt. „így volt valaha mindig" – gondolta Graeber. Ivott volna valamit, a romok porától megszomjazott – de egyszerre mindennél fontosabbnak tűnt, hogy Elisabethtel töltse itt az estét. Érezte: szép este lesz, túl a pusztulás körén, mely az elvarázsolt kert egész horizontját körülzárta.
– Lehet itt vacsorázni? – kérdezte.
Az asszony habozott.
– Élelmiszer jegyre – tette hozzá gyorsan. – Milyen szép lenne itt vacsorázni. Talán még a kertben is. Utolsó napjaim egyike, mielőtt visszamegyek a frontra. A feleségemről lenne szó, meg rólam. Kettőnkre van jegyem. S ha kell, konzervet is hozhatunk cserébe.
– Csak lencselevesünk van. Tulajdonképpen már nem szolgálunk ki.
– Lencseleves, pompás! Nagyon régen nem ettem.
Az asszony nevetett. Nyugodt nevetés volt, szinte önmagától virult ki.
– Ha megelégszenek vele, jöjjenek csak. A kertben is ülhetnek, ha akarnak. Vagy bent, ha hűvösödik.
– A kertben. Elég világos az este. Nyolcra jöhetünk?
– Lencselevesnél a pontosság nem fontos. Jöhetnek, amikor akarnak.

A szülei házánál az eresz alatt levelet talált. Az anyjától jött. A frontról küldték vissza. Kinyitotta. Rövid levél volt. Azt írja az édesanyja, hogy apjával együtt másnap reggel egy csoporttal elhagyják a várost. Nem tudják, hová mennek. De ne nyugtalankodjon. Biztonsági intézkedés.
A keltezésre nézett. A levelet egy héttel az ő szabadsága előtt írták. Légitámadásról nem esett benne szó, persze, az anyja óvatos. Fél a cenzúrától. Viszont az sem valószínű, hogy a házat utolsó este bombázták volna le. Korábban történhetett; különben sohasem teszik be őket a csoportba.
Lassan összehajtogatta a levelet, és zsebre vágta. A szülei tehát élnek. Ez biztos, amennyire csak ilyen dolgokban biztos lehetett. Körülnézett. Mintha homályos üvegfal omlott volna le előtte a földre, a Hakenstrasse egyszerre csak a többi, agyonbombázott utcához kezdett hasonlítani. Némán tűnt el a rettegés és a félelem, mely a tizennyolcas szám felett lebegett. Csak omladék és rom maradt ott, mint mindenütt. Mélyet lélegzett. Örömet nem érzett, csak valami mély megkönnyebbülést. A tehertől, mely mindig és mindenütt nyomta, egyszeriben megszabadult. Eszébe se jutott, hogy szabadsága alatt valószínűleg már nem láthatja viszont a szüleit, a hosszú bizonytalanság a lehetőségét is eltemette benne. Megelégedett azzal, hogy élnek. Élnek, megint lezárult valami, és ő: szabad.
A legutolsó támadásnál az utca néhány telitalálatot kapott. A ház, melynek még állt a homlokzata, összeomlott. Az ajtóra függesztett „romújság" néhány lépéssel odébb állt a romok között. Graeber épp azon tűnődött, mi lett a tébolyult légóssal, amikor észrevette, hogy a másik oldalról közeleg.
– A katona – kiáltott a légós. – Még mindig itt van!
– Igen. Úgy látom, maga is.
– Megtalálta a levelét?
– Igen.
– Tegnap délután jött. A céduláját most már levehetjük az ajtóról? Szükséges a hely. Öt előjegyzés van rá.
– Nem – felelte Graeber. – Néhány nap még.
– Ideje lenne – magyarázta a légós keményen és szigorúan, mint a tanító az engedetlen gyereknek. – Fogytán a türelmünk magával szemben.
– Maga szerkeszti az újságot?
– A légoltalmis minden. Felelős a rendért. Van egy özvegyünk, három gyerekét keresi a legutóbbi támadás óta. Kell a hely.
– Akkor tessék. Úgy látszik, anélkül is megkapom a postámat a szemközti romnál.
A légós levette Graeber céduláját az ajtóról, és átnyújtotta. Graeber el akarta tépni. A légós keményen fogta le a kezét.
– Megőrült maga? Ilyesmit nem tépünk el. Aki egyszer megmenekült, mindig megmenekül, csak legyen meg a cédulája. Maga nagyon kezdő.
– Igen – hagyta rá Graeber, és összehajtogatta, majd eltette a cédulát. – Kezdő maradnék, amíg csak lehet. Hol lakik most?
– Költöznöm kellett. De kényelmes pincelyukat találtam. Albérlő vagyok egy egér családnál. Nagyon szórakoztató.
Graeber a légósra bámult. Sovány arca kifejezéstelen maradt.
– Társaságot alapítok – jelentette ki a légós. – Azok számára, akiknek hozzátartozóit betemették a romok. Össze kell fognunk, máskülönben a város nem csinál semmit. Minden helyet, ahol eltemetettek vannak, legalább papok szenteljenek be. Áldott föld legyen. Érti?
– Igen, értem.
– Akkor jól van. Sokan őrültségnek tartják. Magának most már nem kell közénk belépnie, megjött az átkozott levele.
A sovány arc hirtelen összeomlott. Kifejezhetetlen fájdalom és düh jelent meg rajta. A légós hirtelen megfordult, és elbicegett az utcán. Graeber utánanézett. Aztán ő is elment. Úgy döntött: Elisabethnek nem szól arról, hogy a szülei élnek.

Elisabeth egyedül vágott át a gyár előtti téren. Elhagyatottnak és kicsinek látszott. Az alkonyban nagyobbnak rémlett a tér, s mögötte kopárabbnak és vigasztalanabbnak az alacsony épületsor.
– Szabadságot kapok – mondta kifulladva Elisabeth. – Újra szabadságot kapok.
– Meddig?
– Három nap. A három utolsó napra.
Megállt. A szeme hirtelen megváltozott: elborította a könny.
– Megmagyaráztam nekik, miért kell – mondta. – Rögtön adtak három napot. Lehet, hogy később be kell pótolnom, de mindegy. Azután már minden mindegy. Még jobb is, ha el leszek foglalva.
Graeber nem válaszolt semmit. Sötét üstökösként tűnt fel előtte a gondolat, hogy el kell válniuk. Tudta egész idő alatt, de az ember sok mindenről tud, s mégsem fogja fel vagy érzi át valójában. A felismerésig még mindig sok idő volt. De most egyszerre eljött a végső jeges iszonyat, és átható, sápadt, kísérteties fényt bocsátott ki magából, röntgensugarakat, melyek mindazt áttörik az életben, ami gyengédség és varázs, csak a csupasz végeredményt és szükségszerűséget mutatják.
Egymásra néztek. Ugyanazt érezték mindketten. Ott álltak az üres téren, nézték egymást, s mindegyikük érezte, hogyan szenved a másik. Mintha vihar verné őket, de egyikük se mozdult. A kétségbeesés, melytől eddig mindig megmenekültek, most utolérte őket, s már úgy látták egymást, ahogy majd látniuk kell, Graeber Elisabethet magányosan, a gyárban vagy egy légópincében, vagy egy idegen szobában, várakozón és reménytelenül – Elisabeth pedig őt, ahogy visszatér a veszélybe, olyan ügyért, melyben már nem hisz. Megrázta őket a kétségbeesés, de egyszersmind felhőszakadásként borította el őket valami halálos gyengédség, melyet nem fejezhettek ki úgy, ahogy akartak, mert összemorzsolná őket, ha átengednék magukat neki. Nem lehetett rajtuk segíteni. Tehetetlenek voltak. Várniuk kellett, talán elmúlik. Örökkévalóságnak rémlett, amíg Graeber meg tudott szólalni. A könnyek eltűntek Elisabeth szeméből, noha nem is törölte le: mintha befelé folytak volna.
– Egész napokat tölthetünk akkor együtt – mondta végül Graeber.
Elisabeth kényszeredetten nevetett.
– Igen. Holnap estétől.
– Pompás. Ez annyi, mintha néhány hetet lennénk együtt, ha úgy számolunk, hogy csak az estéid lettek volna szabadok.
– Igen.
Továbbmentek. Az egyik fal üres ablakában úgy lógott az alkonypír, mint egy ottfelejtett függöny.
– Hová megyünk? – kérdezte Elisabeth. – És hol alszunk?
– A templom oldalhajójában. Vagy a dómkertben, ha elég meleg lesz. Most pedig megyünk lencselevest enni.

Romok közül bukkant föl a Witte-fogadó. Graeber egy pillanatig elcsodálkozott, hogy még mindig ott áll. Olyan valószínűtlen volt, mint a délibáb. Beléptek a kertkapun.
– Mit szólsz hozzá? – kérdezte.
– Cseppnyi béke, itt felejtette a háború.
– És adja Isten, hogy ma estére így maradjon.
A virágágyak erős földszagot árasztottak. Megöntözhették nemrégiben. A vadászkutya farkcsóválva jött ki a házból. A pofáját nyalogatta, most ehetett.
Witte asszony jött velük szembe. Fehér kötényt kötött.
– Parancsolnak a kertben?
– Igen – felelte Elisabeth. – És szeretnék kezet mosni, ha lehet.
– Lehet.
Witte asszony bevezette Elisabethet a házba és fel az emeletre. Graeber a konyha mellett a kertbe ment. Piros-fehér kockás térítővel letakart asztal és két szék várta őket. Pohár, tányér és finom veretű fémkancsó állt az asztalon. Graeber szomjasan ivott. A víz hideg volt, és jobban ízlett, mint a bor. A kert nagyobb, mint kintről vélné az ember. Gyepes rész, amely már friss és zöld, bodza- és orgonabokrok és néhány öreg fa, új hajtásokkal.
Elisabeth visszajött.
– Hogyan bukkantál rá?
– Véletlenül. Másképp nem is lehetett volna.
Elisabeth keresztülvágott a gyepen, és megérintette a bokrok rügyeit.
– Az orgonarügyek. Még zöld és keserű mind. Nemsokára virágzanak.
– Igen – mondta Graeber. – Virágzanak. Néhány hét múlva.
Az asszony odajött hozzá. Szappantól, friss víztől, fiatalságtól illatozott.
– Milyen szép itt. S milyen különös – az az érzésem, mintha már jártam volna itt.
– Mikor megláttam, nekem is az volt.
– Mintha mindezt már egyszer megéltük volna. Te, én és ez a kert itt – s már csak egy apró, egy végső jel hiányzanék, hogy mindenre visszaemlékezzek. – Fejét Graeber vállára hajtotta. – S ez a jel nem tűnik föl. Ezzel mindig megrövidítenek. De az is lehet, hogy mindezt átéltük már, és újra meg újra átéljük.
Witte asszony jött a levesestállal.
– Odaadom a jegyeket – mondta Graeber. – Nincs sok nálunk, egy részük elégett. De ami maradt, elég lesz.
– Mindre nincs szükségem – jelentette ki Witte asszony. – A lencse még korábbról van. Csak a kolbászhoz kell. A többit majd visszahozom. Innának valamit? Akad még néhány üveg sör.
– Nagyszerű! Épp sörre vágyunk.
Az alkony vöröse már fakult. Egy rigó kezdett fütyülni, és Graebernek eszébe jutott, hogy délelőtt is hallott már rigót, ott kuporgott az oldalhajó egyik szobrán. Mennyi minden történt azóta. Leemelte a levesestál fedőjét. Kolbász. Finom kolbász, és a lencse jó sűrűre főzve. Mennyei eledel.
Telemerte a tányérokat, s egy pillanatra úgy rémlett, mintha ez a saját háza, kertje volna, és ő a feleségével ül az asztalnál biztonságban, és béke van.
– Elisabeth – mondta –, ha szerződést köthetnél, hogy az elkövetkező tíz évben így élhetsz, mint most, romok között, de ebben a kertben, kettesben, aláírnád?
– Azonnal. Még hosszabb időre is.
– Én is.
Witte asszony hozta a sört. Graeber kinyitotta a palackokat, és színültig töltötte a poharakat. Ittak. Jó volt és hideg. Aztán nekiláttak a levesnek. Lassan, nyugodtan ettek, egymást nézték.
Sötétedett. Egy fényszóró metszette át az eget, belekapott a felhőbe, majd elsiklott. A rigó elhallgatott. Leszállt az éjszaka. Witte asszony tűnt fel, hogy újratöltse a tálat.
– Nem ettek eleget – mondta. – Fiataloknak sokat kell enniük.
– Ettünk, ameddig bírtuk. A tál majdnem üres.
– Hozok még salátát és egy kis sajtot. Feljött a hold.
– Most már mindenünk megvan – mondta Elisabeth. – A hold, a kert, ettünk is, és mienk az egész éjszaka. Olyan szép, hogy ki se lehet bírni.
– Azelőtt így éltek az emberek. S még csak nem is csodálkoztak rajta.
Elisabeth bólintott, körülnézett.
– Innen nem látszanak a romok. A kert úgy fekszik, hogy nem láthatók. Eltakarják a fák. Csak belegondolni, hogy másutt egész országok ilyenek!
– Háború után majd odautazunk. Csak sértetlen városokat nézünk meg, melyeket este kivilágítanak, és senki se fél a bombázástól. Ragyogó kirakatok előtt sétálunk majd, s olyan világos lesz, hogy még este is megismerjük egymást az utcán.
– Beengednek minket?
– Turistaként? Miért ne? Svájcba?
– Ahhoz svájci frank kell. Honnan szerzünk?
– Fényképezőgépet viszünk, és eladjuk odaát. Abból néhány hétig elélünk.
Elisabeth nevetett.
– Vagy ékszert és bundát, ami nincs is.
Witte asszony érkezett a salátával és a sajttal.
– Jól érzik magukat itt?
– Nagyon. Maradhatnánk még?
– Ameddig akarnak. Hozok kávét. Persze, csak pótkávét hozhatok.
– Kávét is! Úgy élünk ma, mint a hercegek – kiáltott fel Graeber.
Elisabeth újra nevetett.
– Kezdetben éltünk hercegekként. Libamájjal, kaviárral és pfalzi borral. Most inkább emberekként élünk. Ahogy majd azután szeretnénk élni. Hát nem gyönyörű az élet?
– De igen, Elisabeth.
Graeber ránézett. Amikor a gyárból jött, fáradtnak látszott. Most teljesen összeszedte magát. Nála mindig ilyen gyorsan ment, kevés idő kellett hozzá.
– Szép lesz élni – ábrándozott az asszony. – Annyira nem szoktunk hozzá. Sőt egyáltalán nem szoktuk meg. Azért áll még annyi minden előttünk. Ami más embereknek magától értetődő, az számunkra kaland lesz. Még a levegő is, melyben nem bűzlik az égés. Vagy egy vacsora, élelmiszerjegyek nélkül. Üzlet, azt vásárolunk benne, ami jólesik. És sértetlen városok! Vagy úgy beszélni, hogy nem néz körül az ember. És nem kell többé félni! Sok időbe telik, amíg egyre kevesebb lesz a félelem, és ha netán egyszer mégis ránk tör, már-már olyan lesz, mint a szerencse: az ember tudja, elél nélküle is. Hiszel ebben?
– Igen – felelte Graeber kényszeredetten. – Igen, Elisabeth. Ha így nézzük: roppant boldogság vár ránk.

Maradtak, ameddig lehetett. Graeber kifizette a vacsorát, és Witte asszony aludni tért. Magukban ott ülhettek tovább.
A hold feljebb hágott. A föld és a friss levelek éjszakai szaga erősebb lett, s minthogy szélcsend volt, másodpercekre el-elnyomta a város felett sűrűsödő por- és törmelékszagot. Megzörrent a bokor. Macska űzött patkányt. Elszaporodtak a patkányok, találtak ennivalót a romok alatt eleget.
Tizenegy óra körül indultak el. Mintha szigetet hagytak volna oda.
– Elkéstek – fogadta őket a sekrestyés. – Minden hely foglalt. – Ez a másik sekrestyés volt, a fiatalabb, simára borotvált arccal és igen méltóságteljesen. Feltehetően ő volt az, aki Josefet feljelentette.
– A dómkertben nem alhatnánk?
– A fedett helyeken ott is mindenütt alszanak. Miért nem mennek az Állami Segélyhelyre?
Éjszaka tizenkét óra körül ez ostoba kérdés volt.
– Istenben jobban bízunk – felelte Gráeber.
A sekrestyés hirtelen metszőn nézett rá.
– Ha itt akarnak maradni, a szabadban kell aludniuk.
– Nem baj.
– Házasok?
– Igen. Miért?
– Ez az Isten háza. A házasság szentsége nélkül itt nem alhatnak együtt. Az oldalhajóban külön alszanak a férfiak és a nők.
– És ha házasok?
– Akkor is. A keresztfolyosó a templomhoz tartozik. Innen száműzetett a hús öröme. Maguk különben se látszanak házasembereknek.
Graeber elővette az anyakönyvi kivonatot. A sekrestyés drótkeretes szemüveget vett föl, az örökmécses fényében átvizsgálta az írást.
– Csak nagyon rövid ideje – mondta aztán.
– A katekizmus nem ismer ilyen megkülönböztetést.
– Egyházilag is összeesküdtek?
– Ide figyeljen – mondta Graeber. – Fáradtak vagyunk. A feleségem nehéz munkát végez. Most kimegyünk a dómkertbe aludni. Ha kifogása van ellene, próbáljon meg kidobni minket. De többen jöjjenek. Nehéz ügy lesz.
Egy pap állt meg hirtelen mellettük. Zajtalanul jött oda.
– Valami baj van?
A sekrestyés elmagyarázta az esetet. De a pap néhány mondat után félbeszakította.
– Böhmer, ne adja az Úristent! Elegendő gond az is, hogy embereknek itt kell aludniuk. – Odafordult Graeberhez. – Ha még holnap sincs lakásuk, jöjjön este hétkor a Domhof hét alá, keresse Biedendieck atyát. A házvezetőnőm majd elhelyezi valahol.
– Köszönöm szépen.
Biedendieck bólintott, és továbbment.
– Tűnjön el, Isten őrmestere – szólt oda Graeber a sekrestyésnek. – Az őrnagy parancsot adott, engedelmeskednie kell. Az egyház az egyetlen diktatúra, mely évszázadokig sikerrel állt fenn. Merre az út a dómkertbe?
A sekrestyés keresztülvezette őket a templomon. A homályban miseruhák csillogtak. Aztán egy ajtó nyílt, onnan egy folyosó, s ott voltak a dómkertben.
– Aztán rá ne tapossanak a kanonokok sírjára – dörmögte Böhmer. – Maradjanak a szemközti oldalon, az oszlopfolyosó mellett. Minden fekvőhely külön legyen. És levetkőzni is tilos.
– És a cipőt?
– A cipőt szabad.
Átmentek a szemközti oldalra. A folyosókról a horkolók sokszólamú hangversenye hallatszott. Graeber leterítette a sátorponyvát és a takarót a gyepre. Ránézett a nevető Elisabethre.
– Min nevetsz? – kérdezte.
– A sekrestyésen. Meg rajtad.
– No jó. – Graeber a falnak támasztotta a bőröndöt, s a hátizsákjából fejtámaszt készített. A ritmikus horkolást hirtelen asszonyi sikoly törte át. – Nem! Nem! Ó... – és a kiáltás hörgésbe fulladt.
– Csend legyen! – ordította valaki. Az asszony újra sikoltott. – Csend legyen! A fene vinné el! – kiáltotta egy másik hang még erőteljesebben. A sikoly, mintha elfojtották volna, elhalt.
– Íme, az urakodó faj! – mondta Graeber. – Még álmunkban is engedelmeskedünk minden parancsnak.
Lefeküdtek. A falnál szinte egyedül voltak. Csak a két sarkán látszott néhány sötét domborulatról, hogy ott is alszanak. A hold az összelőtt torony mögött ragyogott: éles fényt vetett a kanonokok ódon sírjaira. Néhány már be is omlott, de nem bombáktól: a szarkofágok elmállottak, engedtek az időnek. A kert közepén vadrózsabokrok között hatalmas kereszt meredt. Körülötte az út mentén a Kálvária kőstációi állottak. Elisabeth és Graeber a megkorbácsolás és a töviskoszorúzás stációi között feküdt. Mögöttük, két sarokkal odébb a kertre nyíló keresztfolyosók boltívei és oszlopai csillogtak.
– Bújj ide hozzám – mondta Graeber. – Ördög vigye ennek az aszkéta sekrestyésnek összes tilalmait.

Huszonharmadik fejezet

Az összelőtt torony körül fecskék repkedtek. Az első napsugarak a törött tetőcserepek élén szikráztak, Graeber kicsomagolta a borszeszfőzőt. Nem tudta, szabad-e itt főzni, ezért a régi katonaszabályt követte: cselekedj, mielőtt megtiltják. Elővette a csajkáját, és egy vízcsapot keresett. A keresztre feszítés stációja mögött bukkant rá. Valaki ott is aludt: arcán vöröses borosta, a szája nyitva. Csak fél lába volt. Műfogsorát is kivette: ott hevert mellette. Nikkelrészei a hajnali fényben úgy csillogtak, mint valami gép. A nyitott oszlopsoron át Graeber bepillantott a keresztfolyosóba. A sekrestyés igazat mondott, a férfiakat különválasztották a nőktől, a déli oldalon csak asszonyok aludtak.
Mire visszajött, Elisabeth is felébredt. Frissnek, kialudottnak látszott, nem úgy, mint az oldalhajóban fekvő sápadt arcok.
– Már megtaláltam, hol mosakodhatsz – szólt hozzá. – Indulj is, mielőtt még a többiek ostroma kezdődik. A szent szerzetek egészségügyi berendezései nemigen kielégítőek. Gyere. Megmutatom a papi mosdót.
Elisabeth nevetett.
– Maradj inkább itt, és figyelj a kávéra, különben lába kel. A mosdót megtalálom magam is. Merre van?
Graeber elmagyarázta. Elisabeth átvágott a kerten. A ruhája sem gyűrődött össze, oly nyugodtan aludt. A férfi utánabámult. Hirtelen nagyon szerette.
– Isten kertjében főz! – Az ájtatos sekrestyés lopakodott oda nemezpapucsában. – S méghozzá a fájdalmas Rózsafüzér stációja alatt!
– Miért? Van vidámabb is? Akkor odamegyek.
– Ez mindenütt szentelt föld. Nem látja, hogy itt csupa kanonok van eltemetve?
– Épp elég temetőben ültem már és főztem – felelte Graeber nyugodtan. – Mondja meg, hova menjünk? Van itt valahol kantin vagy tábori konyha?
– Kantin? – A sekrestyés úgy forgatta a szót a szájában, mintha rothadt gyümölcsbe harapott volna. – Itt?
– Higgye el, nem rossz ötlet.
– Az olyan pogányoknak, mint maga. Szerencsére akadnak emberek, akik másképp gondolkodnak. Kifőzés Krisztus földjén! Istenkáromlás!
– Nem is olyan nagy istenkáromlás. Krisztus néhány kenyérrel és hallal egy-kétezer embert lakatott jól, ezt illik tudni. De ő biztos nem volt olyan méltóságteljes varjú, mint maga! Tűnjön el. Lehet, hogy magát ez meglepi, de háború van.
– Jelenteni fogom Biedendieck atyának ezt a szentségtörést.
– Csak tessék! Majd kipenderíti magát, csúszómászó féreg.
A sekrestyés dühödt méltósággal vonult vissza nemezpapucsában. Graeber egy kávékonzervet nyitott föl Binding hagyatékából, és megszagolta. Eredeti babkávé volt. Felöntötte vízzel.
A szag elterjedt, és azonnal hatást váltott ki. A kanonoki sírok mögül egy borzas fej tűnt föl szimatolva. Tüsszentett, majd felállt, és közelebb jött.
– Nem adna egy csészével?
– Rohadj le rólam – mondta Graeber. – Ez Isten háza, alamizsnát itt nem adnak, csak elfogadnak.
Elisabeth visszatért. Könnyedén és hajlékonyán járt, mintha sétából jönne.
– Honnan szerezted a kávét? – kérdezte.
– Még Bindingtől van. Gyorsan meg kell innunk, különben nekünk esik az egész árkádsor.
A nap a fájdalmas Rózsafüzér képe fölött állt. A megkorbácsoltatás stációja előtt egy cserép rózsaszín ibolya virágzott. Graeber kenyeret és vajat vett elő a hátizsákjából. Zsebkésével fölszeletelte a kenyeret, és megkente vajjal.
– Igazi vaj – sóhajtott föl Elisabeth. – Ez is Bindingtől?
– Minden. Milyen különös – annyi jót tett velem, én pedig ki nem állhattam.
– Tán ezért tett veled annyi jót. Gyakran megesik.
Elisabeth leült a hátizsákra Graeber mellé.
– Amikor hétéves voltam, valahogy mindig így szerettem volna élni.
– Én meg pék akartam lenni.
Elisabeth nevetett.
– És lám, a legjobb közellátó lett belőled. Hány óra?
– Összecsomagolok, és elkísérlek a gyárba.
– Ne. Maradjunk itt a napon, ameddig csak lehet. A pakolás és a cipekedés túl sok időbe telik, várnunk kell, amíg ránk kerül a sor, hogy mindent elhelyezhessünk. A keresztfolyosó már tele van emberekkel. Elintézheted akkor, ha már elmentem.
– Jó. Mit gondolsz, lehet itt dohányozni?
– Nem. De ez téged nyilván nem zavar.
– Nyilván. Csináljuk, ami jólesik, mielőtt kidobnak innen. Nemsokára úgyis bekövetkezik. Ma megpróbálok olyan helyet szerezni, ahol nem kell ruhában aludnunk. Biedendieck atyához semmi esetre sem mennénk, ugye?
– Nem. Inkább Pohlmannhoz.
A nap magasabbra hágott. Megvilágította az oszlopcsarnokot, s az oszlopok árnya a falra esett. Az emberek úgy járkáltak föl s alá, mint egy fényből és árnyékból szőtt börtönben. Gyerekek sírtak. A féllábú a kert sarkában a műlábát csatolta fel, majd ráhúzta a nadrágját. Graeber elcsomagolta a kenyeret, a vajat és a kávét.
– Tíz perc múlva nyolc – mondta. – Menned kell. Érted megyek a gyárba, Elisabeth. Ha bármi történik, két helyen is találkozhatunk: először Witte asszony kertjében, s ha ott nem, a templomban.
– Jól van. – Elisabeth felállt. – Utoljára megyek el nappal.
– Helyette órák hosszat fennmaradunk ma este, bepótoljuk az elmulasztott napot.
Elisabeth megcsókolta, és gyorsan elment. Graeber nevetést hallott. Bosszúsan nézett körül. Egy fiatalasszony állt az oszlopok között. Előtte a falon egy gyerek állt, és a kezével az asszony hajába túrt. Együtt nevetgéltek. Nem is vették észre Graebert és Elisabethet. Összecsomagolta a holmit. Aztán a csajkát akarta kiöblíteni. A féllábú a nyomába szegődött. Recsegett, nyikorgott a műlába.
– Hé, bajtárs!
Graeber megállt.
– Maguk főztek kávét? – kérdezte a féllábú.
– Igen, de már megittuk.
– Hát persze. – A féllábúnak nagy, kék szeme volt. – Csak a maradékot kérem. Ha már úgyis ki akarja dobni, adja inkább nekem. Még egyszer fel lehet főzni.
– Persze. – Graeber kikaparta a kávémaradékot. Majd összeszedte a holmiját, és odavitte a raktárhelyiségbe, ahol felhalmozták a batyut. Számított az összecsapásra az ájtatos sekrestyéssel. De helyette már a rezes orrú állt ott. Miseborszaga volt, és nem szólt egy szót sem.

A leégett épület házmestere lakásának ablakából nézett ki. Amikor meglátta Graebert, intett. Belépett.
– Postánk jött?
– Igen. A feleségének. A levelet még Kruse kisasszonynak címezték, így van rendjén, ugye?
– Igen.
Graeber átvette a levelet. Feltűnt neki, hogy a házmester furcsán bámul rá. Ránézett a levélre, és megdermedt. A Gestapótól jött. Megfordította a borítékot. A ragasztásán látszott, hogy már felbontották.
– Mikor érkezett? – kérdezte.
– Tegnap este.
Graeber szemügyre vette a borítékot. Bizonyos, hogy a házmester elolvasta a levelet. Ezért ő is kinyitotta a borítékot, és kivette a cédulát. Idézés volt Elisabeth számára, délelőtt tizenegy harmincra. Az órájára pillantott. Nemsokára tíz.
– No végre – kiáltott föl. – Már régen várok erre.
Eltette a levelet.
– Más újság?
– Nem elég? – kérdezte a házmester kíváncsian.
Graeber nevetett.
– Nem tudna lakást a számunkra?
– Nem. Van még rá szükségük?
– Nekem nem. A feleségemnek.
– Úgy – mondta a házmester meggyőződés nélkül.
– Közvetítésért jó pénzt fizetek.
– Úgy – ismételte a házmester.
Graeber elment. Érezte, hogy az ablakból figyelik. Megállt, és úgy tett, mintha a tető állványzata érdekelné. Aztán lassan tovább baktatott.
A következő saroknál újra elővette a levelet. Nyomtatott cédula volt, nem árult el semmit. Még az aláírás is csupán pecsét. Csak Elisabeth nevét és a keltezést írták be írógépen, melynek a betűje magasabban ütött.
A papírra bámult. Négyszögletes, szürke, olcsó, rotációs papír volt, negyedív nagyságú – s hirtelen mégis eltakarta az egész világot. Megfoghatatlan feszültség áradt belőle. És a halál illata.
A Katalin-templom előtt állt. Nem is tudta, hogy került ide.
– Ernst – suttogta valaki mögötte. Hátrafordult. Josef volt az. Katonai szabású köpenyt viselt, és anélkül, hogy Graeberre nézett volna, belépett a templomba. Ő meg körülnézett, és néhány perccel később követte. A sekrestye közelében, egy üres padban akadt rá. Josef óvatos mozdulatot tett. Graeber előrement az oltárig, körülnézett, majd letérdelt Josef mellé.
– Pohlmannt elfogták – súgta Josef.
– Micsoda?
– Pohlmann. Ma reggel elvitte a Gestapo.
Graeber egy pillanatig nem tudta, lehet-e valami köze Pohlmann letartóztatásának Elisabeth idézéséhez. Rábámult Josefre.
– Tehát Pohlmannt is – mondta végül.
Josef hirtelen fölpillantott.
– Kit még?
– A feleségemet beidézték a Gestapóra.
– Mikorra?
– Ma délelőtt tizenegy harminc.
– Itt az idézés?    .
– Igen. Tessék.
Graeber átadta Josefnek a levelet.
– Pohlmann-nal hogy történt? – kérdezte.
– Nem tudom. Nem voltam ott. Amikor megjöttem, egy másutt fekvő kőről jöttem rá, mi történt. Pohlmann rúgta odébb, amikor elvitték. Egyik megbeszélt jelünk volt. Egy órával később meg láttam, hogy a könyveit kocsira rakták.
– Valami terhelő bizonyítékot találhattak otthon?
– Nem hiszem. A veszélyes holmikat másutt ástuk el. Még a konzerveket is.
Graeber a cédulára pillantott Josef kezében.
– Épp Pohlmannhoz indultam volna – mondta. – Tőle akartam megkérdezni, mit csináljak.
– Ezért jöttem ide. Majdnem bizonyos, hogy a lakásában a Gestapo ügynöke vár. – Josef visszaadta Graebernek az idézést. – Mit akar csinálni?
– Fogalmam sincs. Nemrég kaptam. Maga mit tenne?
– Menekülnék – válaszolta Josef habozás nélkül. Graeber a homályba meredt, ahol csak az oltár csillogott.
– Először magam megyek oda, és megkérdem, mit akarnak.
– Ha a feleségére kíváncsiak, nem adnak felvilágosítást.
Graeber hátán a hideg futott végig. De Josef higgadt maradt.
– Ha a feleségemet akarják, elfoghatták volna, mint Pohlmannt. Másról lesz szó. Azért megyek oda én. Talán csekélység az egész – mondta Graeber meggyőződés nélkül. – S akkor helytelen lenne menekülni.
– A felesége... zsidó?
– Nem.
– Az más. Zsidó minden körülmények között meneküljön. Nem mondhatná, hogy a felesége elutazott?
– Nem. Dolgozik. Gyorsan megállapíthatják.
Josef tűnődött.
– Lehetséges, hogy nem akarják letartóztatni. Igaza van, ezt már könnyűszerrel megtehették volna. Fogalma sincs, miért idézték be?
– Az apja koncentrációs táborban van. És együtt lakott valakivel, aki följelenthette. De az is lehet, hogy felhívta a figyelmet magára, amikor összeházasodtunk.
Josef újra tűnődött.
– Semmisítsen meg mindent, ami az apja ügyére vonatkozik.  Levelet, naplót s minden egyebet. És akkor menjen oda. Egyedül. Hisz úgyis ezt akarta?
– Igen. Azt mondom majd, hogy a levél csak ma érkezett, a feleségemet nem tudtam értesíteni az üzemben.
– Ez lesz a legjobb. Próbálja kitudni, miről van szó. Magának semmi baja sem eshet. Úgyis vissza kell mennie a frontra, ebben nem fogják megakadályozni. S ha búvóhelyet keres a feleségének, adhatok címet. De először menjen oda. Délutánig itt vagyok – Josef egy másodpercig tétovázott. – Biedendieck atya gyóntatószékében. Ott, ahol a „távol vagyok" táblát látja. Néhány órát álhatom bent.

Graeber felállt. A templom hideg félhomálya után az ajtó előtti fény oly kegyetlenül tört rá, mintha ezt is a Gestapo sugározná, s máris át akarná világítani. Lassan ment az utcákon. Úgy rémlett, mintha üvegharangban járna. Körülötte minden olyan idegen és elérhetetlen volt. Egy asszony, karján gyerekkel, hirtelen a személyes biztonság képét idézte, és fájdalmas irigységet ébresztett benne. Az egyik padon újságot olvasó férfi: az elérhetetlen gondtalanság képe, és néhány nevetgélve beszélgető ember: egy nemrégiben elsüllyedt világ utolsó tanúi. Csak őrá vetült a gond sötét árnya, és elkülönítette, mint a bélpoklost.
Belépett a Gestapo épületébe, és megmutatta az idézést. Egy SS a folyosón a szárnyépületbe irányította. Szellőzetlen akta-, hivatal- és kaszárnyaszag terjengett. A szobában, ahol várakoznia kellett, már hárman megelőzték. Egyikük az udvarra nyíló ablaknál állt. Hátrakulcsolta a karját, és a jobb kezével a bal tenyerén zongorázott. Ketten széken ültek, és maguk elé meredtek. Egyikük kopasz volt és nyúlszájú, ajkát a kezével minduntalan el-eltakarta. A másik férfi sápadt és püffedt arcán Hitlerbajusz virított. Amikor Graeber belépett, hirtelen ránéztek, de aztán elkapták a tekintetüket.
Egy szemüveges SS lépett be. Nyomban felpattantak mindnyájan. Graeber állt a legközelebb az ajtóhoz.
– Mit keres maga itt? – kérdezte az SS kissé meglepetten. Katonák ugyanis általában a saját bíróságukhoz tartoztak.
Graeber megmutatta az idézést. Az SS átolvasta.
– Ez nem is magának szól. Itt valami Kruse kisasszony áll...
– A feleségem. Néhány nappal ezelőtt házasodtunk össze. Hadiüzemben dolgozik. Gondolom, én is elintézhetem helyette.
Graeber előhúzta a házassági bizonyítványt, óvatosságból magával hozta.
Az SS a fülét piszkálta határozatlanságában.
– No, éntőlem aztán... hetvenkettes szoba, a pincében. Visszaadta Graebernek az iratokat. „A pincében" – gondolta Graeber. A Gestapo-házakról szállongó hírekben a leghírhedtebb a pince volt.
Lement a lépcsőn. Két emberrel is találkozott: irigykedve néztek rá. Azt hitték, ő már visszanyerte szabadságát, előttük viszont még ott a rémület.
Hetvenkettes szoba: iratszekrényekkel zsúfolt óriási terem, melyet részekre osztottak. Graeber egy unott hivatalnoknak adta át a céduláját. Megmagyarázta neki, miért jött a felesége helyett, és ismét megmutatta az iratait.
A tisztviselő bólintott.
– Aláírhat a felesége helyett?
– Igen.
A hivatalnok két papírszeletet tolt elébe az asztalon.
– Itt írja alá. S azt is, hogy Elisabeth Kruse férje, hozzá a házasságkötés helyét és keltét. A második cédulát elviheti.
Graeber lassan írta alá. Nem akarta elárulni, hogy olvassa a nyomtatványt, látatlanban azonban mégsem írja alá. A tisztviselő közben a polcokon keresgélt.
– A fene vinné el, merre vannak a hamvak? – kiáltott végül. – Holtmann, megint összekevert mindent. Hozza elő a Kruse-aktát.
A választófal mögött valaki felböfögött. Graeber látta, hogy Bernhard Kruse védőőrizetes hamvainak átvételét ismerte el. A második iraton pedig azt olvashatta, hogy Bernhard Kruse szívgyengeségben halálozott el.
A tisztviselő a fal mögé ment. Aztán egy cigarettadobozzal tért vissza, melyet barna csomagolópapírba göngyöltek, és spárgával kötöztek össze. Az egyik oldalán ott volt még a „Claro" felirat, a csomagolásból pedig a cigarettadoboz védjegye látszott: vörös-arany címer, egy pipázó indián kezében.
– Itt vannak a hamvai – mondta a tisztviselő, és álmosan nézett Graeberre. – Mint katonát, aligha kell figyelmeztetnem, hogy ajánlatos  a szigorú hallgatás. Semmi gyászjelentés – akár újságban, akár levél útján. Tilos a gyász. Hallgatni, értette?
– Értettem.
Graeber átvette a cigarettásdobozt, és eltávozott.

Nyomban tudta, hogy Elisabethnek egy szót sem szól. A véletlenre bízza, hogy később értesüljön róla. Nem valószínű, hogy a Gestapo kétszer értesítse őket. Elég baj az is, hogy nemsokára egyedül kell hagynia; közölni vele, hogy az édesapja meghalt, felesleges kegyetlenség lenne.
Lassan ballagott vissza a Katalin-templomhoz. Az utcák egyszerre megelevenedtek. A fenyegetettség elmúlt. Halál lett belőle. De idegen halál. Idegenek halálához pedig hozzászokott. Elisabeth apját csak gyermekkorából ismerte.
A cigarettásdobozt ott érezte a hóna alatt. Feltehetően nem is Kruse hamvai voltak benne. Holtmann is könnyen elcserélhette, aztán meg nem valószínű, hogy a koncentrációs táborban különösebb figyelmet szenteltek volna ennek. A tömegégetéseknél egyébként sem lehetséges. Valamelyik fűtő összekotort egy-két maroknyi hamut, becsomagolta, és ezzel kész. Graeber még azt sem tudta felfogni, mire jó az egész. Az embertelenség és a bürokrácia szövetsége, mely az embertelenséget még embertelenebbé tette.
Azon tűnődött, mihez kezdjen Kruse hamvaival. Elföldelhetné valahol a romok között, erre mindenütt nyílik alkalom. Megpróbálhatná egy temetőben is, de ahhoz engedély kellene meg sírhely, és Elisabeth megtudná.
Átment a templomon. Biedendieck atya gyóntatószéke előtt megállt. A „Távol vagyok" tábla kint lógott. Félrevonta a zöld függönyt. Josef nézett rá. Ébren volt, és úgy ült, hogy lábával Graeber gyomrába rúghatna és azonnal elszaladhatna. Graeber elment előtte a sekrestye közelében álló padig.
Egy idő múltán Josef követte. Graeber a cigarettadobozra mutatott.
– Erről volt szó. Az édesapja hamvairól.
– Másról nem?
– Épp elég. Megtudott valamit Pohlmannról?
– Semmit.
Mindketten a csomagra néztek.
– Cigarettásdoboz – törte meg a csendet Josef. – Általában papír- vagy pléhdobozba vagy zacskóba teszik. Cigarettásdoboz, már-már koporsó. Mihez kezd vele? Itt hagyja a templomban? – Graeber a fejét rázta. De hirtelen eszébe jutott, mit tehetne.
– A dómkertben – mondta. – Az különben is olyan temetőféle.
Josef bólintott.
– Tehetnék magáért valamit? – kérdezte Graeber.
– Menjen ki a szemközti oldalajtón, és nézze meg, van-e valami gyanús az utcán. Mennem kell, egy órától az antiszemita sekrestyés lép szolgálatba. Ha öt percen belül nem jön vissza, ez annyit jelent, hogy az utcán minden csendes.
– Jó.

Graeber kint állt a napfényben. Később Josef lépett ki a kapun. Közvetlenül Graeber mellett haladt el.
– Minden jót! – mormogta.
– Minden jót!
Graeber visszament. A dómkertben most nem tartózkodott senki. Egy bokor körül az apró, fehér virágokkal két sárga pillangó játszadozott, a szárnyukon vörös pettyek. A bokor mellett Aloysius Blümer érsek sírboltja állt. Odalépett, és szemügyre vette. Három beomlott sír is volt a közelben, de Blümerén nyílás tátongott, mely mintha a gyep takaró alá vezetett volna. Ez volt a megfelelő hely!
Cédulára írta fel, hogy a doboz egy koncentrációs tábor katolikus foglyának hamvait tartalmazza. A cédulát aztán a barna csomagolópapír alá csúsztatta. A bajonettjével a füves részen kezdett dolgozni, és addig tágította óvatosan a nyílást, amíg a csomagot becsúsztathatta. Könnyen ment. A kikapart földet aztán visszahányta a nyílásba, és újra gyeppel takarta le. Bernhard Kruse, ha ugyan ő volt az, megszentelt földben talált nyugalomra, egy magas egyházi méltóság lábainál.
Graeber visszament, és az oszlopsor falára ült. A köveket átmelegítette a nap. „Talán istenkáromlást követtem el – gondolta. – De lehet, hogy felesleges szentimentalizmus. Bernhard Kruse katolikus volt, és a katolikusokat tilos elégetni, de a rendkívüli körülményeket az egyháznak is tekintetbe kell vennie. S ha nem Kruse hamvai nyugosznak a csomagban, hanem különféle áldozatoké, talán protestánsok is vagy ortodox zsidók, ebben az esetben sem istenkáromlás. Jehova vagy a protestánsok istene vagy a katolikusoké ezúttal nem sok kifogást emelhet."
A sírra nézett, ahová a cigarettadobozt kakukktojásként idegen fészekbe belopta. Az úton idáig nem érzett megrendülést, de most, hogy elvégzett mindent, mély és végtelen keserűség töltötte el.
Több volt ez, mint emlékezés egy halottra. Pohlmannra és Josefre is vonatkozott, és minden nyomorúságra, melyet látott, a háborúra és saját sorsára is.
Felállt. Párizsban látta az Ismeretlen Katona sírját, ott pompázott a Diadalív alatt, ahol Franciaország nagy győzelmeit vésték be. S most úgy rémlett, hogy ez a beomlott gyep Blümer érsek szarkofágjával és benne a cigarettadobozzal nagyon hasonlít az emlékműhöz, vagy tán többet fejez ki – a dicsőség és a csaták szivárványíve nélkül.

– Hol alszunk ma este? – kérdezte Elisabeth. – A templomban?
– Nem. Csoda történt. Witte asszonynál jártam. Van szabad szobája. A nővére néhány nappal ezelőtt vidékre költözött, ott maradhatunk, sőt, tán megtarthatod a szobát, ha én elmentem. A holminkat már át is vittem. Kaptál szabadságot?
– Igen. Nem kell már bemennem. S neked nem kell többé várnod rám.
– Hála Istennek! Ezt megünnepeljük ma este. Egész éjszaka fennmaradunk, és holnap délig alszunk.
– Igen. A kertben ülünk, amíg csak ragyognak a csillagok, de előtte még gyorsan veszek magamnak egy kalapot. Ma van a napja.
– Mit akarsz a kalappal? Felveszed este a kertben?
Elisabeth nevetett.
– Lehet. De nem is olyan fontos. A fontos az, hogy megveszem. Jelképes cselekedet. A kalap olyan, mint a zászló. Akkor tűzi fel az ember, ha nagyon boldog – vagy ha nagyon boldogtalan. Megérted ezt egyáltalán?
– Nem. De vegyük meg. Ezzel ünnepeljük a szabadságodat. És akkor máris fontosabb, mint a vacsora. Van még nyitva üzlet? S nem kell hozzá textiljegy?
– Van jegyem. S azt is tudom, hol lehet most kalapot venni.
– Jó. Akkor majd az aranyozott ruhádhoz veszünk kalapot.
– Ahhoz nem kell. Estélyi ruha. Csak veszünk egy akármilyen kalapot. Feltétlenül szükséges. Elfelejtem tőle a gyárat.
Az üzlet kirakatának egy része épen maradt, a többit bedeszkázták. Bekukucskáltak. Két kalap hevert benn. Az egyiket művirágok körítettek, a másikat tarka tollak. Graeber kétkedőén nézte mindkettőt, egyiket sem tudta Elisabethen elképzelni. Ekkor észrevette, hogy egy ősz hajú asszony épp zárni akar.
– Gyerünk! – mondta Graeber.
A tulajdonos egy hátsó, elsötétített helyiségbe vezette őket. Azonnal beszédbe elegyedett Elisabethtel, Graeber egy szavukat sem értette. A tulajdonos villanyt gyújtott a tükör előtt, és kalapokat és anyagokat húzott elő kartondobozokból. A szürke üzlet hirtelen elvarázsolt kastéllyá változott át. A kék, piros, rózsaszín kalapok fellángoltak, és a brokátanyagok úgy csillogtak, mint koronák, melyeket titkos ünnepre próbálnak föl. Elisabeth fel- és alá járkált a tükör előtti fényözönben, s mintha egy képből lépett volna ki, a szoba többi részében uralkodó félhomály függönyként csukódott össze mögötte. Graeber némán ült ott, s figyelte a jelenetet, mely a nap eseményei után oly valószínűtlennek tűnt. Először látta Elisabethet teljesen kiszakadni az időből: önmaga volt, átadta magát egy korlátozatlan és mély játéknak, mint aki megfürdött a fényben, a gyengédségben és a szerelemben, komoly volt és öntudatos, mint a vadász, aki harci szerszámait vizsgálja át a hajtás előtt. Anélkül, hogy odafigyelt volna, hallotta a kettejük beszédét, mely forrásként csobogott, és látta az Elisabethet körülölelő, világos fénykört, mintha ő sugározná magából, és nagyon szerette és kívánta, és mindent elfelejtett ebben a néma boldogságban, mely úgy bukkant fel a veszteségek felfoghatatlan árnya mögött, hogy ezektől még mélyebb, ragyogóbb, értékesebb és múlékonyabb lett, akárcsak a csillámlás az apró selyem- és brokátdarabokon.
– Egy sapkát – mondta Elisabeth. – Egyszerű aranysapkát, mely szorosan öleli a fejet.

Huszonnegyedik fejezet

A csillagok az ablakban ragyogtak. A kis négyszög körül vadszőlő kúszott föl, s néhány venyige himbálódzott a szélben, mint egy néma óra sötét ingája.
– Nem sírok komolyan – mondta Elisabeth. – S ne törődj vele. Nem is én sírok, hanem bennem valami: ki akar törni. Néha nem marad más, csak a könny. S ez mégse szomorúság. Boldog vagyok.
Graeber karjában pihent, fejét a vállához szorította. Széles, régi, öreg diófa ágyban feküdtek, a sarkai faragottan magasodtak fel. A sarokban diófa komód, az ablak előtt asztal s két szék. A falon, üvegszekrényben egy régi mirtuszkoszorú, művirágokból, s egy tükör, melyben a venyige s a kinti, sápadt fény hullámzott, hol sötéten, hol kivilágosodva.
– Boldog vagyok – mondta Elisabeth. – Annyi minden történt ezen a héten, már nem is tudom magamba fogadni. Megpróbáltam. Nem megy. Ma este légy hozzám türelemmel.
– Bárcsak elvihetnélek innen, valahová falura, ki a városból.
– Olyan mindegy, hol vagyok, ha te elmégy.
– Nem mindegy! A falvakat nem bombázzák.
– Egyszer csak abbahagyják a bombázást itt is. Hisz a városból jóformán semmi se áll. Amíg a gyárban dolgozom, különben sem mehetek el innen. Örülök, hogy ezt az elvarázsolt szobát megtarthatom. S Witte asszonyt.
Nyugodtabban lélegzett.
– No de most már eleget foglalkoztam magammal – mondta. – Azért ne tarts teljesen hisztérikusnak. Boldog vagyok. De ez változékony boldogság. Nem a barmok egy kedvű boldogsága.
– Barmok boldogsága – ismételte Graeber. – Kinek kell az?
– Hát, ha úgy vesszük, jó ideig bírnám.
– Én is. Csak azért nem vallom be, mert jelenleg nem lehet benne részem.
– Tíz esztendő biztonságos, jó, egyhangú, nyárspolgárian baromi boldogsága – azt hiszem, egy életre se lenne sok!
Graeber nevetett.
– Azért, mert olyan átkozottul izgalmasan élünk. Apáink másképp gondolkodtak: kalandra vágytak, és gyűlölték a „barmok boldogságát".
– Mi már nem. Egyszerű emberek lettünk, egyszerű vágyakkal. – Elisabeth ránézett. – Nem akarsz aludni? Megszakítatlanul, egy éjszakát, végig? Ki tudja, mikor alhatsz megint? Holnap utazol.
– Eleget alhatom útközben. Jó néhány napba beletelik, amíg megérkezem.
– S ágyban mikor aludhatsz majd?
– Ugyan. Holnaptól legfeljebb egy priccsre vagy egy szalmazsákra számíthatok. Nem is olyan rossz, könnyű megszokni. Nyár lesz. Oroszország télen szörnyű.
– Hátha még egy telet is ott kell töltened?
– Ilyen visszavonulásnál már Lengyelországban vagy Németországban telelünk. S az ismerős hidegtől senki sem szenved annyira.
„Most azt kérdezi majd, mikor jövök legközelebb szabadságra – gondolta Graeber. – Bár túl lennénk az egész búcsúzkodáson.
Megkérdi, s nekem felelnem kell, bárcsák túl lennénk rajta. Már nem vagyok egészen itt, de annak, ami még itt van belőlem, mintha nem is volna bőre, és mégsem lehet igazán megsebesíteni."
Csak még a nyílt sebnél is érzékenyebb. Az ablak előtt himbálódzó szőlőindákra pillantott, majd a tükörben imbolygó szürkés-ezüstös fényre, s úgy rémlett, mintha mindemögött valami titok rejtőzne, mely a következő pillanatban lelepleződik.
Ekkor hallották meg a szirénákat.
– Maradjunk itt – kérte Elisabeth. – Nem akarok felöltözni s a pincébe szaladni.
– Jó.
Graeber az ablakhoz ment. Odébb tolta az asztalt, és kinézett. Nyugodt, világos éjszaka volt, a kert holdfényben fürdött. Az álmok valószínűtlen éjszakája s egyszersmind a berepülésre legalkalmasabb. Witte asszonyt vette észre: az ajtón lépett ki. Nagyon sápadt volt. Graeber kinyitotta az ablakot.
– Már ébreszteni akartam magukat – kiáltotta az asszony a süvöltésben.
– A pince... Leibnizstrasse... – hallotta Graeber újra.
Intett. Aztán látta, hogy Witténé visszamegy a házba.
Graeber várt egy percig. Az asszony nem ment el, ő is itthon marad. Graeber nem csodálkozott.
Így volt rendjén. Nem kellett elmennie, a kertet és a házat mintha ismeretlen varázs őrizné. A körülöttük tomboló őrjöngésben némán és érintetlenül maradhattak, legalábbis így tűnt. A gyep sápadtezüstje mögött a fák nyugodtan álltak. A bokrok sem mozdultak. Még az ablak előtti szőlő vesszők himbálózása is abbamaradt. A békesség e kicsiny szigete úgy terült el a holdsugárban, mintha üvegpince borítaná, melyről lepereg a rombolás vihara.
Graeber hátrafordult. Elisabeth fölült az ágyban. A válla fehéren csillogott, a hajlatokban lágy árnyékok ültek. A melle feszes és kemény volt, s nagyobbnak látszott, mint valójában. Az ajka sötét; a szeme áttetsző, már-már színtelen. A kezét hátrakulcsolta a párna mögött, s úgy ült az ágyban, mintha hirtelen messziről pottyant volna ide. Egy másodpercre éppoly idegen, nyugodt és rejtelmes volt, mint odakint a holdsütötte kert a világvége közepette.
– Witte asszony is itt maradt – mondta Graeber.
– Gyere.
Az ágyhoz indulatában megpillantotta arcát a szürkésezüstös tükörben. Nem ismert magára: idegen arc volt.
– Gyere – sürgette Elisabeth.
Lehajolt hozzá. Elisabeth átfonta a karjával.
– Mindegy, akármi történik – mondta.
– Nem történhet semmi – felelte. – Ma éjszaka semmi. – Nem tudta, miből gondolja. Talán a kert meg a világítás és a tükör miatt, de lehet, hogy Elisabeth vállától s attól a roppant nyugalomtól, mely most egész bensejét eltöltötte. – Nem történhet semmi – ismételte.
Elisabeth megfogta a takarót, s a földre dobta. Meztelen feküdt. A csípőjéből erős és hosszú lábak nyúltak ki; ez a test válltól és melltől a kicsiny hasig keskenyedett, de a combok, két oldalról az ágyék háromszögébe ívelvén és domborodván, nem voltak soványak. Fiatal asszony test volt, már nem egy kislány teste.
Karjában érezte az asszonyt: odacsúszott hozzá, s mintha ezer kéz fonná át s fogná, ringatná. Semmi se választotta el őket, oly szorosan tapadtak egymáshoz. Az első napok izgalma lassú, állandó hullámzássá változott, mely mindent elöntött és elárasztott, a szavakat, a határokat, a láthatárt és aztán az Ént...
Graeber felemelte a fejét. Nagyon messziről tért vissza. Fülelt. Nem tudta, mennyi ideig volt távol. Kint csend honolt. Azt hitte, csalódik, s fekve figyelt tovább. Semmit se hallott – se robbanást, se légelhárítókat. Lehunyta a szemét, álomba merült. Aztán újra felébredt.
– Nem jöttek, Elisabeth – mondta.
– De – dünnyögte az asszony.
Egymás mellett feküdtek. Graeber látta a takarót a földön, a tükröt s a nyitott ablakot. Azt hitte, sosem ér véget ez az éj, de most mintha megérezte volna, hogy lassan egyik perc a másikba olvad. A venyigék az ablak előtt újra himbálóztak, árnyékuk ott játszott a tükörben, és távolról zaj kelt. Ránézett Elisabethre. A szeme csukva volt. A szája kinyílt, mélyen és nyugodtan lélegzett. Ő még nem tért vissza. Graeber már magához tért. Ismét gondolkozott, míg Elisabeth mind hosszabb ideig volt távol. „Bárcsak nekem is sikerülne – gondolta Graeber – így elhagynom magam, hosszan s sokáig." Irigyelte ezért, szerette, de meg is riadt tőle. Ott volt valahol, ahová ő nem tudja követni, vagy csak kevés időre, tán ettől riadozott. Hirtelen egyedül érezte magát, s különös módon: legyőzöttnek.
Elisabeth kinyitotta a szemét.
– Hol maradtak a repülők?
– Nem tudom. Hátrasimította a haját.
– Megéheztem.
– Én is. Mindenféle ennivalónk van.
Graeber felállt, és elővette a Binding pincéjéből hozott konzerveket.
– Tyúk- és borjúhús s még egy kis nyúl is, hozzá kompót.
– Együk meg a nyulat kompóttal.
Graeber kinyitotta a befőttet. Tetszett neki, hogy Elisabeth nem segít, hanem fekve marad és vár. Nem állhatta, ha a titok és homály övezte nők egy perc alatt tevékeny háziasszonnyá változnak vissza.
– Mindig elszégyellem magam Alfons dolgai előtt – mondta Graeber. – Nem viselkedtem vele szépen.
– Volt, akivel biztos ő nem viselkedett szépen. Egyenlítesz. Ott voltál a temetésén?
– Nem. Túl sok egyenruhás párttag jelent meg. Nem mentem velük. Csak Hildebrandt Obersturmbannführer beszédét hallottam. Azt mondta, hogy válasszuk példaképül Alfonsot, és teljesítsük utolsó akaratát. Persze, az engesztelhetetlen küzdelemre gondolt az ellenség ellen. De Binding utolsó kívánsága más volt. A pincében egy hálóinges szőke asszonnyal volt, pizsamában.
Graeber a húst és a kompótot két tálba borította ki, melyet Witte asszonytól kért. Aztán kenyeret vágott, s egy palack bort nyitott fel.
Elisabeth felkelt. Meztelenül állt a diófa ágy előtt.
– Még csak nem is hasonlítasz olyan valakire, aki hónapok óta görnyedten varrja a katonaköpenyeket – mondta Graeber. – Inkább, mint aki naponta tornázik.
– Torna? Csak akkor jó, ha már nagyon kétségbeesünk.
– Komolyan? Ez sose jutott volna az eszembe.
– Csak ez használ – mondta Elisabeth. – Torna, amíg mozdulni tudsz, futás, amíg halálra fáradsz, tízszer kitakarítani a szobát, és addig fésülni a hajad, amíg a fejed megfájdul, és így tovább.
– S ez segít?
– A végső kétségbeesésnél nem, csak előtte. Ha nem akarsz gondolkodni. A végsőnél már csak az összeomlás használ.
– És aztán?
– Várni, amíg az élet valahol partra sodor. Az élet – nem az, amelyet élsz, hanem amit lélegzünk.
Graeber felemelte a poharát.
– Életkorunkhoz képest túl sokat tudunk a kétségbeesésről. El kellene felejtenünk.
– A feledésről is túl sokat tudunk – válaszolta Elisabeth. – S azt is el kellene felejtenünk.
– Jó. Éljen Kleinertné, aki ezt a nyulat bepácolta.
– És éljen Witte asszony, aki ezzel a kerttel és szobával megajándékozott minket.
Kiitták a poharukat. Újbor volt, hideg és aromás.
Graeber ismét megtöltötte a poharakat. A hold aranyosan csillant meg bennük.
– Szerelmem – mondta Elisabeth. – Milyen jó ébren tölteni az éjszakát. Könnyebben tárulkozik ki az ember.
– Igaz. Éjszakánként egészséges, fiatal gyermeke vagy Istennek, s nem katonaköpenyek varrónője. S én sem vagyok katona.
– Éjszaka olyan az ember, mint amilyennek lennie kéne, és nem az, amivé lett.
– Talán. – Graeber a nyúlra, a kompótra és a kenyérre nézett. – Egyébként elég felületes emberek vagyunk. Mást se csinálunk éjszaka, mint alszunk és eszünk.
– És szeretjük egymást. Ez nem vall felületességre.
– És iszunk.
– És iszunk – ismételte Elisabeth, és odanyújtotta a poharát. Graeber nevetett.
– Ettől tulajdonképpen érzelgősnek és szomorúnak kellene lenni, és mély értelmű beszélgetéseket folytatni. Ehelyett azonban megettünk egy fél nyulat, örülünk az életnek, és hálát adunk az Istennek.
– Így jobb. Vagy nem?
– Csak így jó. Ha nem kívánunk nagyon sokat: minden ajándék.
– Ezt a fronton tanultad?
– Nem, itt.
– Nagyszerű. Voltaképp ez minden, amit meg kell tanulni.
– Igen. Utána már csak egy kis szerencsére van szükség.
– Az is volt?
– Igen. Mindenünk megvolt, ami csak lehetséges.
– És nem szomorkodsz, hogy elmúlt?
– Nem múlt el. Csak változik.
Elisabeth Graeberre nézett.
– Azért mégis szomorú vagyok – mondta a férfi. – Olyan szomorú, hogy már-már azt hiszem, belepusztulok, mert holnap elhagylak. De ha arra gondolok, minek kellett volna történnie, hogy ne legyek szomorú: mégis arra lyukadok ki, hogy nem lett volna szabad találkoznunk. Akkor nem lennék szomorú, hanem üresen és közönyösen utaznék el. S ha ez jut eszembe, a szomorúságom már nem is szomorúság. Inkább valami fekete szerencse. A szerencse másik odala.
Elisabeth felállt.
– Lehet, hogy nem jól fejeztem ki magam – mondta Graeber. – Érted, mire gondolok?
– Értem. És nagyon jól fejezted ki. Nem is lehetett volna jobban. Tudtam, hogy beszélni fogsz róla.
Az asszony odajött hozzá, a melegét érezte. Hirtelen nem is volt neve, de mintha a világ minden nevére hallgatott volna. Egy másodpercig elviselhetetlen fehér fény lobbant benne, s rádöbbent, hogy ebben minden benne van: a búcsú és a visszajövetel, a bírás és a veszteség, élet és halál, múlt és jövő, s hogy mindefölött az örökkévalóság kőarca kiolthatatlanul ragyogott – s aztán mintha a föld rendült volna meg alatta, a lába alatt érezte a lökést, ugrania kellett, egyenest előre, és a karjában tartotta Elisabethet, és lebukott vele és rábukott...

Utolsó délutánjuk volt. A kertben ültek. A macska surrant el mellettük. Vemhes volt, csak magával foglalkozott, senkire se figyelt. Elisabeth váratlanul megszólalt:
– Remélem, gyerekem lesz.
Graeber rábámult.
– Gyereked, miért?
– Miért ne?
– Gyerek? Ilyen időkben? Gondolod, hogy lesz?
– Remélem.
Graeber ránézett.
– Most mondanom kellene valamit, jól tudom, vagy tennem, megcsókolnom téged, meglepetten és gyengéden viselkednem. De nem tudok. Túl gyorsan jött ez, Elisabeth. Hogy gyerekem legyen, sosem jutott eszembe.
– Nem is kell. Az én dolgom. S még nem is biztos.
– Gyerek! Épp idejében érkezne, új háborúra, mint mi a mostanira. Gondolj csak a nyomorúságra, amibe beleszületne.
A macska tűnt fel újra. A konyhába vezető úton surrant el.
– Mindennap születnek gyerekek – mondta Elisabeth.
Graebernek a Hitlerjugend jutott eszébe meg a gyerekek, akik a szüleiket jelentették fel.
– Miért is beszélünk erről? – kérdezte. – Hiszen csak kívánság. Vagy nem?
– Sosem akarnál gyereket?
– Nem tudom. Békében talán. Még nem gondoltam rá. Annyi mindent mérgeztek meg körülöttünk, hogy a föld esztendőkig csupa ártalom lesz. Hogyan akarhat itt valaki gyereket?
– De hisz épp ezért – mondta Elisabeth.
– Miért?
– Hogy ellene neveljük fel. Mi lenne, ha azok, akik a szörnyűség ellen vannak, nem akarnának gyereket? Csak a barbároknak legyen? Ki hozza akkor rendbe a világot?
– Ezért szeretnél gyereket?
– Nem. De ez is eszembe jut.
Graeber hallgatott. Az érvek ellen nem volt mit szólni. Elisabethnek igaza volt.
– Túl gyorsan megy nekem ez az egész – mondta. – Még a házasságot sem szoktam meg, és most már azt döntsem el, hogy akarok-e gyereket vagy nem.
Elisabeth nevetve állt föl.
– Azt azonban nem vetted észre, hogy én nemcsak általában akarok gyereket, hanem épp tőled. Most pedig megyek, és megbeszélem a vacsorát Witte asszonnyal. Remekmű legyen, konzervekből!

Graeber egyedül ült a kerti székében. Az égen vörössel csíkozott fellegek úsztak: naplemente ideje volt. Az egész nap: lopott idő; Graeber huszonnégy órával túllépte a szabadságát. Itt maradt, holott már jelentkezett a parancsnokságon. Esteledett, s egy óra múlva indulnia kell.
Még egyszer ott járt a bejelentőhivatalban, de a szüleiről nem érkezett hír. Mindent elintézett, amit csak elintézhetett. Witte asszony készségesen beleegyezett, hogy Elisabeth továbbra is nála lakjék. Graeber megvizsgálta a ház pincéjét; nem feküdt elég mélyen, nem volt elég biztonságos, bár jól építették. Még a leibnizstrassei nyilvános pincét is megszemlélte, ez legalább olyan jó volt, mint a többi a városban. Most megnyugodtan dőlt hátra. A konyhából edénycsörgés hallatszott. Hosszú szabadság volt ez. Nem is három hét: három év. Olykor ugyan mintha úgy érezné, hogy elhamarkodottan építkezett, bizonytalan talajra, de szerette volna hinni, hogy mégsem.
Elisabeth hangját hallotta. Eltöprengett azon, amit a gyerekről mondott. S mintha egy fal omlott volna le előtte. Nyílás látszott rajta, s mögötte bizonytalanul imbolyogva a jövő kertje rémlett fel. Graeber még gondolatban sem lépte át soha ezt a falat. Amikor megjött, keresett valamit, szeretett volna megszerezni és birtokolni valamit, hogy mielőtt elmegy, hátrahagyja talán a nevét, sőt ezzel önmagát is – de a gyerek soha nem merült fel. Az orgonabokrok közt sűrűsödő alkonyra bámult. A végtelenség nyílna meg, ha ezt tovább gondolja, és milyen különös volt átérezni, hogy a falon túli élet, amely előtt eddig megtorpant, tovább folytatódhat, s mindaz, amit eddig gyors zsákmánynak tekintett, egykor még nyugodt tulajdonná változhat át, s mindezt a végtelen és eddig nem ismert gyengédséggel teli jövőben egy még meg sem született lénynek adhatja. Mennyi távlatot, mennyi sejtelmet nyitott és ébresztett benne valami, mennyire kívánta, s mennyire nem kívánta, s aztán mégis kívánta: a halhatatlanság szegény, szomorú káprázatát.

– Hat órakor indul a vonatom – mondta. – Mindent rendbe raktam. Mennem kell. Ne kísérj ki az állomásra. Innen akarok elmenni, s ezt a képet vinni magammal, ahogy itt élsz, nem pedig a pályaudvar tülekedését és kavargását. Legutoljára az anyám kísért ki. Jó időbe tellett, amíg elfelejtettem, és még később is mindig erre emlékeztem: a síró, fáradt, verejtékező asszonyra a pályaudvaron, s nem az anyámra, amilyen valójában volt. Ugye megértesz?
– Igen.
– Jó. Akkor ebben megállapodtunk. Ne is lássál, amikor visszaváltozom közönséges sorszámmá, s olyan vagyok, mint egy agyonpakolt szamár. A saját életünkből akarok eltávozni. Ezt a pénzt tedd el, megtakarítottam. Odakint úgysincs szükségem rá.
– Nincs szükségem pénzre. Megkeresem a magamét.
– Odakint nem tudom elkölteni. Tedd el, vegyél rajta ruhát. Felesleges, szükségtelen szép ruhát, az arany sapkához.
– Majd csomagot küldök belőle.
– Ne küldj. Odakint több ennivalónk van, mint itt. Vedd meg a ruhát. Tanultam a kalap vásárlásból, ígérd meg, hogy ruhát veszel rajta. Felesleges, haszontalan ruhát. Vagy tán nem futja?
– De. Még cipőre is.
– Nagyszerű. Vegyél magadnak arany cipőt.
– Jó – felelte Elisabeth. – Arany cipőt, magas sarkút, könnyűt, mint a toll. Abban szaladok eléd, ha visszatérsz.
Graeber a hátizsákjából a sötét, festett szentképet vette elő, melyet anyjának hozott.
– Oroszországban szereztem. Tartsd meg.
– Nem, Ernst. Add oda másnak. Vagy vidd magaddal. Olyan végleges búcsúíze lenne. Vedd vissza.
Graeber a képre nézett.
– Összelőtt házban találtam – mondta. – Talán nem hoz szerencsét. Erre nem is gondoltam. – Újra elcsomagolta, Szent Miklós-kép volt, arany háttérrel, sok angyallal.
– Ha akarod, elvihetem a templomba, ahol aludtunk – mondta Elisabeth. – A Katalin-templomba.
„Ahol aludtunk – gondolta. – Tegnap még milyen közel volt, most már végtelenül távol."
– Nem kell nekik – mondta. – Más vallásúak. A szeretet istenének földi helytartói nem valami türelmesek.
Aztán az jutott eszébe, hogy a képet Kruse hamvaival együtt Blümer érsek sírboltjába csempészhette volna. De ez már sok lett volna a szentségtörésből.

Nem nézett hátra. Csak ment előre, se gyorsan, se lassan. A hátizsák nehéz volt, és az utca hosszú. Amikor befordult a sarkon, mintha már sok sarkot hagyott volna el. Egy pillanatra még Elisabeth hajának illatát érezte, s aztán ez átváltozott égett szaggá, délutáni fülledtséggé és a pusztulás édeskésen rothadt szagává, mely a melegebb idő beálltával a romok közül terjengett.
A gát felé tartott. A Linden-Allee egyik oldala szénné égett, a másik zöldellt. A folyó megrekedt, és lomhán hömpölygött cementen, szalmán, zsákokon, korlátmaradványokon és árkokon át. „Bárcsak most jönne légitámadás – gondolta. – Óvóhelyre kellene mennem, és lenne okom lekésni a vonatot. Mit szólna Elisabeth, ha hirtelen ott teremnék előtte." Ezen eltűnődött. Nem tudta volna megmondani, de annyi bizonyos, hogy ami most jó volt, valószínűleg fájdalommá változna. Mint a pályaudvaron, amikor a vonat késik, s marad még egy fél óra idő, és csak feszélyezett beszélgetés indul meg. Légitámadással különben sem nyer semmit, a vonat sem indulna, hanem várna, s végül elérné.
A Bramschestrasséhoz ért. Innen indult első útjára a városba. A busz, mely behozta, ott állt és várt. Felkapaszkodott rá. Tíz perc múlva elindultak. A pályaudvart időközben ismét máshová helyezték át. A tetejét most hullámbádogból készítették, és terepszínűre festették. Egyik oldalán szürke függönyöket akasztottak fel, mellé álcázásnak mesterséges fákat tettek, s egy istállót építettek, ahonnan fából faragott tehén bámult ki. A szomszédos mezőn két kimustrált ló legelt.
A vonat már bent áll. Jó néhány kocsin rajta a tábla: csak katonai személyeknek. Őrjárat ellenőrizte az iratokat. Nem szóltak semmit, hogy Graeber egy napot késett. Beszállt, és az ablak mellett talált helyet. Egy idő múltán még hárman jöttek, egy tiszthelyettes, egy sebhelyes őrvezető és egy tüzér, aki nyomban enni kezdett. A rámpára gyulyáságyút toltak. Két fiatal nővér tűnt fel, majd egy idősebb, vas horogkereszt melltűvel.
– Kávét osztanak – mondta a tiszthelyettes. – Nézd csak.
– Nekünk nem – mondta az őrvezető. – Az újoncoknak, akik először mennek ki. Előbb hallottam. Még beszédet is kapnak. Velünk ezt már nem csinálják.
Egy csoport menekültet vezettek elő. Megszámlálták őket: kettős sorokban álltak fel kartonjaikkal és bőröndjeikkel. A kávésüstöt bámulták. Majd néhány SS-tiszt bukkant fel, elegáns csizmában, lovaglónadrágban: gólyaként billegtek végig a peronon. A szakaszba még három szabadságos érkezett. Egyikük kinyitotta az ablakot és kihajolt. Lent egy asszony várt gyerekkel. Graeber először a gyereket vette szemügyre, aztán az asszonyt. Ráncos nyaka volt, vastag szemhéja, lapos, lógó melle, és agyonmosott nyári ruhát viselt kék, szélmalommintás nyomással. Sokkal jelentősebbnek látszott, mint egyébként – a fény meg a többi, amit látott.
– Hát akkor, Heinrich – mondta az asszony.
– No, minden jót, Marie, üdvözlök mindenkit.
– Igen.
Egymásra bámultak, és hallgattak. A peron közepén emberek gyülekeztek hangszerekkel.
– De szép – dünnyögte az őrvezető. – A legfrissebb ágyútöltelék zeneszóra megy ki. Azt hittem, régen felhagytak ezzel.
– Nekünk is adhatnának kávét – felelte a tiszthelyettes. – Mégiscsak régi harcosok vagyunk, és szintén a frontra megyünk.
– Várj ma estig. Majd megihatod a levét!
Menetelő léptek, parancsszavak hallatszottak. Megérkeztek az újoncok. A legtöbbje nagyon fiatal volt. Csak néhány megtermett idősebb bukkant fel köztük, valószínűleg SA- vagy SS-kísérők.
– Ezek közül még nem soknak kell borotválkozni – mondta az őrvezető. – Csupa tejföl! Gyerekek! És ezekre bízza magát odakint az ember!
Az újoncok felsorakoztak. Altisztek ordítoztak. Aztán csend lett. Valaki beszélt.
– Csukd be az ablakot – mondta az őrvezető a társának, akinek az asszonya odakint állt.
A katona nem felelt. A szónok hangja tovább recsegett, mintha bádog hangszálakat rezgetne. Graeber hátradőlt, lehunyta a szemét. Heinrich az ablaknál maradt. Nem is hallotta, mit kért az őrvezető. Zavartan, ostobán és szomorúan bámult le Marie-ra. Marie meg ugyanúgy vissza rá. „Milyen jó, hogy Elisabeth nincs itt" – gondolta Graeber.
A hang végre elhallgatott. Négy zenész rákezdett a „Deutschland, Deutschland über alles"-re és a „Horst Wessel"-dalra. Mindkét dalt gyorsan játszották le, s mindegyikből csak egy strófát. A kocsiban senki sem állt fel. Az őrvezető az orrát turkálta, és közönyösen figyelte az eredményt.
Az újoncok is felszálltak a kocsikba. A kávésüst követte őket. Egy idő múltán üresen hozták vissza.
– Ezek a kurvák – káromkodott a tiszthelyettes. – Hagyják az öreg katonát szomjan halni.
A tüzér a sarokban egy pillanatra abbahagyta az evést.
– Micsoda? – kérdezte.
– Kurvák, azt mondtam. Mit zabálsz? Borjúhúst?
A tüzér egy jól tetézett kenyérbe harapott.
– Disznót! – mondta.
– Disznó... – Az altiszt sorra ránézett az emberekre, társakat keresett a szakaszban. A tüzér ügyet se vetett rá. Heinrich még mindig az ablaknál állt.
– Berta nénit is csókoltatom – mondta Marie-nak.
– Igen.
Újra hallgattak.
– Miért nem indulunk? – kérdezte valaki. – Már elmúlt hat óra.
– Talán egy tábornokot várunk.
– Azok repülővel utaznak.
Még egy fél órát kellett várniuk. Heinrich időnként megszólalt.
– Menj már, Marie!
– Van időm.
– A kicsinek enni kell.
– Egész este ehet.
Aztán egy időre megint elhallgattak.
– Josefet is üdvözlöm – mondta végül Heinrich.
– Jó. Majd átadom.
A tüzér hatalmasat szellentett, majd felsóhajtott, és nyomban álomba merült. A vonat mintha csak erre várt volna: lassan elindult.
– Mindenkit csókoltatok, Marie!
– Én meg téged!
A vonat rákapcsolt. Marie a kocsi mellett szaladt.
– Vigyázz a kicsire, Marie.
– Te meg magadra, Heinrich!
– Jó, jó.
Graeber az ablakon át látta a rohanó asszony megtört arcát. Szaladt, mintha az élete múlna rajta, hogy Heinrichet még tíz másodpercig láthassa. S aztán váratlanul meglátta Elisabethet. Az állomásbódé mögött állt. A vonattól nem lehetett eddig észrevenni. Csak egy másodpercig kétkedett, aztán tisztán rajzolódott elé az arca. Olyan kifejezéstelen volt, hogy szinte élettelennek rémlett. Felugrott, és megragadta Heinrich gallérját.
– Engedj az ablakhoz!
Hirtelen mindent elfelejtett: fel sem foghatta, miért jött ki egyedül az állomásra. Semmit se fogott fel többé. Látnia kellett őt. Kiáltani neki. A legfontosabbat még nem mondta el.
Heinrichet a nyakánál ráncigálta, de az csak tovább is az ablakon lógott, a könyökét a kinti kerethez szorította.
– Liesét is csókoltatom! – ordította a zajban.
– Engedj oda! El az ablaktól! A feleségem áll kint!
Graeber a vállánál rántotta el Heinrichet. Ő viszont hátrarúgott, és a sípcsontját találta el.
– Jól vigyázz mindenre! – kiáltotta.
Az asszony válaszát már nem hallották. Graeber térden rúgta Heinrichet, és a vállánál fogva rántotta el. Egyik kezével integetett, a könyökével s a másik kezével az ablakba kapaszkodott. A vonat elkanyarodott. Graeber Heinrich feje fölött megpillantotta Elisabethet. Már nagyon távol állt, s nagyon kicsi és magányos volt a bódé előtt. Graeber Heinrich borzas szalmafeje fölött integetett. A kezet talán még láthatta, de azt már nem, hogy ki integet. Egy házsor jött, és a pályaudvar már nem volt sehol.
Heinrich lassan szakadt el az ablaktól.
– Te átkozott... – kezdte rá Graeber dühödten, de aztán lecsitult. Heinrich megfordult.  Kövér könnyek potyogtak a szeméből. Graeber keze lehanyatlott.
– Te szar!
– No de bajtárs – álmélkodott az őrvezető.

Huszonötödik fejezet

Két nap múlva ráakadt az ezredére, és jelentkezett a századirodán. Az őrmester nem volt ott, csak az írnok üldögélt bent. Ez a falu százhúsz kilométerrel hátrébb terült el nyugatnak, mint a legutolsó állás, melyet Graeber ismert.
– Mi újság? – kérdezte.
– Szar. És a szabadságod hogy telt?
– Jól is, meg rosszul is. Sok minden történt?
– Rengeteg. Hisz látod, hol vagyunk most.
– Hol a század?
– Az egyik szakasz lövészárkokat ás. A másik halottakat temet. Délben visszajönnek.
– Változás?
– Majd meglátod. Nem tudom, ki volt még itt, amikor elutaztál. Sok újonc jött, gyerekek. Hullanak, mint télen a legyek. Fogalmuk sincs a háborúról. Új górénk van. A régi meghalt. A kövér Meinert.
– Kiment az arcvonalba?
– Nem. A latrinán találták el. Az egész krémmel együtt a levegőbe repült. – Az írnok elvigyorodott. – Majd meglátod, mi van itt. Hogy a hazában nem tudtál beszerezni egy csinos kis bombarepeszt a hátadba?
– Persze – mondta Graeber. – Miért is nem? A legjobb dolgokra csak akkor gondol az ember, amikor már késő.
– A te helyedben néhány nappal később jöttem volna. A nagy kavarodásban senki sem hiányzik.
– Ez is csak akkor jut az ember eszébe, amikor már visszajött.
Graeber végigment a falun. Hasonlított ahhoz, amelyikben legutoljára voltak. Ezek a falvak mind hasonlítottak egymásra. Egyformán elpusztították őket. A különbség csak annyi, hogy elolvadt a hó. Csupa sár és nedvesség minden, a csizmák mélyre süppedtek, és a föld oly szorosra fogta, minha le akarná húzni a lábról. A főutcán deszkákat raktak egymás mellé, azon lehetett járni. Cuppogtak a vízben, s ha valaki az egyik végére lépett, a másik csöpögve emelkedett a magasba.
Sütött a nap, s viszonylag meleg volt. Melegebb, mint Németországban, vélte Graeber. A frontot figyelte. Erős tüzérségi tűz dübörgött, felmordulva és elcsendesedve. A pincét kereste, melyet az írnok jelölt ki neki, és egy üres ágyra csomagolta ki a holmiját. Mérhetetlenül bosszankodott, hogy a szabadságát nem hosszabbította meg egy vagy két nappal. Itt, úgy látszik, senki sem kereste. Ismét kiment a szabadba. A falu előtt védőárkokat vontak, melyek most színültig teltek vízzel, és az oldalfalai már omladoztak. Néhány állásnál keskeny betonbunkert emeltek. A nedves mezőn úgy álltak ott, mint a sírkövek.
Graeber visszament. A főutcán Rahe századparancsnokkal találkozott. Szarukeretes szemüveget viselt, és gólyaként egyensúlyozott a léceken. Graeber jelentkezett nála.
– Szerencséje volt – mondta Rahe. – Miután elutazott, nyomban letiltották a szabadságokat. – Világos szemét Graeberre szögezte. – Megérte?
– Meg – felelte Graeber.
– Akkor jó. Itt eléggé benne vagyunk a slamasztikában. De ez csak ideiglenes állás. Valószínűleg visszavetnek az újonnan épített másodvonalba. Látta? Ott kellett átutaznia.
– Nem, nem láttam.
– Nem?
– Nem, hadnagy úr – felelte Graeber.
– Körülbelül negyven kilométernyire innen.
– Éjszaka lehetett, amikor keresztüljöttünk rajta. Sokat aludtam.
– Lehet. – Rahe kutatón nézett Graeberre, mintha még kérdezni akarna valamit. Aztán csak ennyit mondott: – A szakasz vezetője elesett. Müller hadnagy. Most Mass hadnagy a parancsnok.
– Értettem.
Rahe a sétapálcájával turkált a nedves agyagban.
– Amíg ilyen sár van, az oroszoknak is nehéz tüzérséggel és tankokkal előnyomulni. Van idő rendbe szedni magunkat. Mindennek van szép és csúnya oldala is. Örülök, hogy visszajött, Graeber.  Szükségünk van a kipróbált emberekre, hogy betanítsák a fiatal újoncokat. – És tovább turkált az agyagban. – Milyen volt odahaza?
– Majdnem olyan, mint itt. Sok a légitámadás.
– Valóban olyan rossz?
– Én nem tudom, mennyire volt rossz a többi városhoz képest. De majdnem minden napra esett egy légitámadás.
Rahe Graeberre nézett, mintha arra várna, hogy tovább meséljen.
De Graeber hallgatott.

Délben visszajöttek a többiek.
– A szabadságos! – kiáltott fel Immermann. – Mi a fenének jöttél vissza ebbe a szarba? Miért nem szöktél meg?
– Hová? – kérdezte Graeber.
Immermann a fejét vakarta.
– Svájcba – felelte aztán.
– Nem is jutott eszembe, te tökfej. Noha naponta indulnak külön luxusvonatok Svájcba szökevényekkel. Tetejükre vöröskeresztet festenek, és nem is bombázzák. Az egész svájci határ hosszában pedig diadalívek állnak, „Isten hozott" felirattal. Jobb ötleted nincs, te ökör? És mióta mersz ilyen nyíltan beszélni?
– Mindig is mertem. Csak elfelejtetted suttogó hazánkban. Különben visszavonulunk. Már-már menekülünk. És száz kilométerenként a visszavonulásban a hangnem is egyre szabadabb lesz.
Immermann a sarat kefélte le az egyenruhájáról.
– Müller meghalt – mondta. – Meinecke és Schroder kórházban. Mücke gyomor lővést kapott. Varsóban patkolt el. Ki is volt még itt a régiek közül? Persze, Berning – jobb lába kaput. Elvérzett.
– És Steinbrenner?
– Ragyog és egészséges. Miért?
– Csak úgy...
Vacsoránál találkoztak. Egy lebarnult, gótikus angyalra hasonlított.
– Milyen a hangulat otthon? – kérdezte.
Graeber letette a csajkáját.
– Amikor átléptük a határt – válaszolta –, egy SS-kapitány hívott össze minket, és kioktatott, hogy az otthoni helyzetről egyetlenegy szót se mondhatunk, a legszigorúbb büntetés terhe alatt.
Steinbrenner nevetett.
– Nekem nyugodtan elmondhatod.
– Nagy szamár lennék. A legszigorúbb büntetés: főbelövés, a haditerv szabotálása miatt.
Steinbrenner abbahagyta a nevetést.
– Úgy beszélsz, mintha ki tudja, miféle mesélnivalód lenne. Mintha katasztrófák történnének otthon.
– Egy szót se szóltam. Csak elismételtem, amit az SS-kapitány mondott.
Steinbrenner kíváncsian nézett Graeberre.
– Megnősültél, ugye?
– Honnan tudod?
– Mindent tudok.
– Az irodából. Ne fontoskodj. Mindig az irodán lógsz, mi?
– Csak annyit, amennyit szükséges. Ha szabadságra megyek, én is megnősülök.
– Úgy? És tudod már, kit veszel el?
– Az Obersturmbannführer lányát, a szülővárosomból.
– Na persze.
Steinbrenner elengedte a füle mellett a gúnyt.
– Elsőrangú vérkeveredés – magyarázta tárgyilagosan. – Északfríz az én ágamról és rajnai alsószász az övéről.
Graeber a vöröses orosz éjszakába bámult. Néhány varjú szállt fenn, akár sötét rongydarabok.
Steinbrenner fütyörészve ment el, Graeber pedig visszafeküdt. Dübörgött a front. A varjak repkedtek. Egyszerre úgy tűnt, mintha sohasem lett volna innen távol.

Éjféltől két óráig őrségben volt: megkerülte a falut. A romok feketén meredtek a front tűzijátéka előtt. A tüzérség torkolattüzeitől reszketett az ég, s hol kivilágosodott, hol elsötétedett. A száradó sárban elkárhozott lelkekként sóhajtoztak a csizmák.
A fájdalom gyorsan és meglepően tört rá, anélkül hogy sejtette volna. Nem is gondolt már rá, és az utazás napjaiban egészen eltompult. Most váratlanul és minden átmenet nélkül hasított belé, mintha darabokra akarná tépni.
Megállt és várt, nem mozdult. Azt számította, hogy a kések megfordulnak a sebében, hogy mindez megnevezhető fájdalommá változik át, hogy helyét névvel határozhassa meg, hogy ezzel a tudat vagy legalább a vigasz s végül a sorsszerű belenyugvás számára hozzáférhetővé váljék.
S mindez nem történt meg. Csak a veszteség világos fájdalma égett benne. Az örök veszteségé. Hídra sehol sem talált, megvolt, de elveszítette. Befelé figyelt. Mégiscsak meg kell szólalnia egy hangnak, kísértenie kell a remény visszhangjának. De semmit se hallott. Csak üresség volt benne és megnevezhetetlen fájdalom.
„Még nagyon friss a seb – gondolta. – Majd csak megszólal, ha csillapodik a fájdalom." Megpróbálta felidézni magában, nem akarta, hogy mindez egészen elhagyja: inkább őrzi, még ha elviselhetetlenné nő is a fájdalom. „Ha most kibírom, visszajön minden" – gondolta. Neveket szólított, és igyekezett emlékezni rájuk. Elisabeth feldúlt arca merült föl a ködgomolyagban. Olyan volt, amilyennek legutóbb látta. A többi kedves arc elúszott, csak ez rajzolódott ki. Aztán Witte asszony házát és a kertet próbálta elképzelni, sikerült is, de úgy, mintha leütné a billentyűket, de a zongora nem ad hangot. „Mi történhetett – tűnődött. – Talán valami baj történt, talán eszméletlen. Talán éppen most omlott rá a ház. Talán – meghalt." Kirántotta a csizmáját a sárból, cuppogott a nedves föld. Érezte, hogy megizzadt.
– Ettől aztán elfáradsz – szólította meg valaki.
Sauer volt. Ott állt egy szétrombolt istálló sarkán.
– Különben is kilométerekre elhallatszik – magyarázta. – Mit csinálsz? Szabadgyakorlatokat?
– Te nős vagy, Sauer?
– Persze. Ha gazdaság van, asszonynak is kell lennie. Asszony nélkül nincs jó gazdaság.
– Régen nős vagy?
– Tizenöt éve. Miért?
– Milyen az, ha valaki már ilyen régen megházasodott?
– Miket kérdezel! Hát milyen legyen?
– Olyan, mint egy horgony, ami megtart? Amire mindig gondolsz, ahová visszavágyol?
– Horgony, miféle horgony? Persze hogy mindig oda gondolok. Ma például egész nap. Tavaszi vetés ideje van, meg az ültetésé! Ettől aztán megőrül az ember.
– Nem a földről kérdeztelek, hanem a feleségedről.
– Együvé tartozik. Épp most magyaráztam el: asszony nélkül nincs jó gazdaság. S mégis, mi lesz belőle? Csak gond. S hozzá még ez az Immermann örökké azt meséli be neked, hogy a hadifoglyok belefekszenek minden magányos asszony ágyába. – Sauer az orrát fújta. – És az ágy egy nagy dupla ágy – fűzte hozzá valamilyen rejtélyes okból.
– Immermann összevissza fecseg.
– Azt mondja, hogy egy asszony, aki már megtapasztalta, mi az a férfi, nem bírja ki nélküle. Azonnal másikat keres.
– A fékfenét! – kiáltotta Graeber váratlan dühvel. – Ez az átkozott fecsegő azt hiszi, minden ember egyforma. A legnagyobb ostobaság, ami csak létezik!

Huszonhatodik fejezet

Nem ismerték már egymást. Az egyenruhákra sem ismertek már rá. Olykor már csak a sisakokról, a hangokról és a nyelvről tudták, hogy egymáshoz tartoznak. A futóárkok már régen beomlottak. A front: gránáttölcsérek és bunkerek szabálytalan vonala. Örökké változott. Csak az eső, a robbanások, az éjszaka, a becsapódások fénye s a levegőben repülő sár maradt körülöttük. Rájuk omlott az ég. Stormovik repülők lőtték őket, zuhogott az eső, s vele a bombák és gránátok meteorjai.
A felhőcafatokba fényszórók martak, akár fehér kutyák. A remegő láthatár zúgásába légelhárítótűz ropogott bele. Lángoló repülőgépek zuhantak le, s mögöttük a világító lövedékek aranycsóvája kéveként nyílt szét s tűnt el a végtelenben. A bizonytalan messzeségben sárga és fehér fényernyők lógtak, majd, mintegy mély vízbe mártva, kialudtak. Aztán rákezdett a pergőtűz megint.
Tizenkettedik napja tartott. Az első három napot még állta a vonal. A sündisznóállások nagyobb sérülés nélkül bírták a tüzérségi tüzet. De aztán a külső bunkerek elestek. Páncélosok törték át az arcvonalat, de néhány kilométerrel hátrább a páncélöklök megállították a támadást. A reggeli szürkületben lángban álltak a tankok. Némelyikük felfordult, s hernyótalpaik még egy ideig a levegőt őrölték, mint a hátukra fordított óriás cserebogarak. Büntetőszakaszokat parancsoltak ki, hogy drótakadályokat vonjanak, és helyreállítsák a telefon-összeköttetést. Szinte fedezék nélkül kellett dolgozniuk, és két óra alatt embereik felét elvesztették. Bombázók felhője szédelgett alá esetlenül a szürke égboltból, s a sündisznóállásokat támadták. A hatodik napon a bunkerek felét harcképtelenné tették, már csak fedezéknek lehetett használni őket. A hetedik éjszaka kitörtek az oroszok, de csapataikat visszavetették. Aztán rákezdett az eső, mintha új özönvíz készülne. A katonákra nem lehetett ráismerni. Csúszós agyagtölcsérekben kúsztak, mint a férgek, melyek ugyanazt a védőszínt viselik. A század két összelőtt bunkerben húzódott meg, néhány gépfegyverrel s a bunker mögött felállított aknavetőkkel. A legénység megmaradt része bombatölcsérekben bújt meg, vagy romos falmaradványok mögött. Rahe tartotta az egyik bunkert, Mass a másikat.
Három napig tartották. A második napon már elfogyott a muníciójuk, az oroszok egyszerűen átmenetelhettek volna. De a támadás nem jött. Késő szürkületkor néhány német repülőgép tört át: lőszert és élelmiszert dobtak le. Egy részét sikerült a bunkerbe hozni, ettek is. Éjszaka erősítés érkezett. A munkásszázadok drótakadályt állítottak föl. Puskát és géppuskát hoztak. Egy órával később meglepetésszerű támadást kaptak, tüzérségi előkészítés nélkül. Az oroszok ötvenméternyire a vonal előtt bukkantak föl. A kézigránátok egy része nem robbant föl. Az oroszok keresztültörtek.
Graeber a becsapódások villámánál egy sisakot látott, fehér szemeket, egy feltépett szájat, s mögötte mint egy göcsörtös élő ágat, a kinyúló kart – rálőtt, a mellette álló újonc kezéből kitépte a kézigránátot, amit a másik nem tudott elhajítani, s ő dobta el. Robbanás.
– Csavard le a gyutacsfejet, idióta – ordított rá az újoncra. – Add ide! Ne húzd meg!
A következő nem robbant. Szabotázs, villant az agyába. – Az ellenünk fordult foglyok szabotázsa! Másikat hajított el, a földre vetette magát, s látta, hogy az orosz gránát is repül, a sárba fúrta magát, érezte a robbanás légnyomását, az ostorcsapást, a csattanást a sárban, amely ráborult. Hátranyúlt és kiáltott:
– Rajta! Gyorsan! Add! – s hogy a keze üres maradt, hátrafordult, s látta, hogy az újonc már nincs ott, a kezére hullott sár pedig hús volt. Lejjebb gurult a tölcsérben, keresgélt, egy kötegre akadt, beélesítette a két utolsó kézigránátot, a tölcsér peremén árnyakat látott mászni, ugrani, továbbszaladni; lebukott...
„Elfogtak – gondolta. – Elfogtak. Lerohantak." Óvatosan mászott fel a tölcsér pereméig. A sár védi, ameddig nyugodtan fekszik. Egy rakéta fényében látta, hogy az újonc szétfröccsent: itt egy láb, egy meztelen kar, az egész széttépett test. A gyomrába kapta a kézigránátot, a teste fogta fel a robbanást, és védte meg Graebert.
Fekve maradt. A fejét épp csak kiemelte a kráter peremén. A jobb oldali bunkerből gépfegyver tüzelt. Aztán a bal oldaliból is. Amíg lőnek, nem veszett el. Ezt a részt kereszttűz alatt tartják. S orosz se jött több. Valószínűleg csak egy szakaszon törtek át. „A bunker mögé kell kerülnöm" – gondolta. Fájt a feje, félig bódult volt, de a koponyájában hátul valami világosan, határozottan és élésen gondolkozott. Ez a különbség a tapasztalt katona és az újonc között, a zöldfülű mindentől pánikba esik, s ezért könnyebb áldozat. Graeber tudta, hogy ha az oroszok visszajönnek, halottnak tettetheti magát. A sárban nehéz lett volna felfedezni őt. De most mennél közelebb jut a bunker tűzárnyékába, annál jobb lesz számára később.
A következő lyukba mászott, átkúszott a tölcsér peremén. Beleesett, a szája tele lett vízzel. Egy idő után továbbkúszott. A következő bombatölcsérben két hulla feküdt. Graeber várt. Aztán a bal oldali bunker közelében kézigránátok robbanását hallotta. Az oroszok a másik oldalon törtek át, és most két irányból támadtak. Ugattak a géppuskák. Egy idő után a kézigránátok detonációja elmaradt, de a bunker tovább tüzelt. Graeber odébb kúszott. Tudta, hogy az oroszok visszajönnek. A nagy kráterekben pedig csapatokra számítanak, ezért a kicsinyekben inkább biztonságban volt. Az egyikben fekve maradt. Erős zápor zuhogott. A géppuskatűz is elhallgatott. A tüzérség újra rákezdte. A jobb oldali védőtornyot telitalálat érte. Úgy rémlett, hogy a levegőbe repült. A hajnal nedvesen és későn köszöntött rájuk.
Graebernek hajnal előtt sikerült átjutnia. Egy szétlőtt tank mögött Sauerra és két újoncra bukkant. Sauer orra vérzett. Kézigránát robbant a közelében. Az egyik újonc gyomrát feltépte: a belei szabadon lógtak, gyomrába esett az eső. Senkinél se volt kötszer, céltalan is lett volna bekötni. Ha előbb hal meg, annál jobb. A másik újonc a lábát törte. Beleesett egy tölcsérbe. Érthetetlen, hogyan törhette el a lábát a puha sárban. A középütt szétnyílt, kiégett tankból két elfeketült csontváz lógott ki, az egyiknek a felsőteste látszott. Csak a fél arca égett el, a másik vöröseslilásan hólyagosra dagadt. A foga fehér volt, mint az oltott mész.
A bal oldali bunkerből egy összekötő tört ki.
– Gyülekezés a bunkernél – lihegte. – Sokan vannak még a tölcsérekben?
– Fogalmunk sincs. Egészségügyi nincs?
– Meghaltak és megsebesültek.
Az összekötő továbbkúszott.
– Szerzünk neked szanitécet – mondta Graeber az újoncnak, akinek a gyomrába beesett az eső. – Vagy hozunk kötszert. Visszajövünk. – Az újonc nem válaszolt. Vértelen ajkakkal, összetöpörödve feküdt az agyagban. – Ponyván nem vihetünk el – fordult Graeber a törött lábúhoz. – Nem megy ebben a sárban. Támaszkodj ránk, s ugrálj az ép lábadon.
Közrefogták, és tölcsérről tölcsérre ugráltak. Sok időbe tellett. Az újonc nyögött, ahányszor csak a földre vetették magukat. A lába kifordult: nem jöhetett tovább. A bunker közelében hagyták, egy falmaradvány mögött, a sisakját pedig a falra tették, hogy az egészségügyisek ráakadjanak. Mellett két orosz feküdt, az egyiknek a feje hiányzott, a másik a hasán hevert, s körülötte vörös lett az agyag.
Még néhány orosz halottat láttak, aztán a németek következtek. Rahe megsebesült. Bal kezét hevenyészett kötés tartotta. Három súlyos sebesült ponyvával letakarva feküdt az esőben.
Elfogyott a kötszer. Egy órával később Junkers gép repült át, s néhány csomagot dobott le. Nagyon előreestek, az oroszokhoz.
Még hét ember érkezett. A többi a jobb oldali bunkernél gyülekezett. Mass hadnagy elesett, Reinecke őrmester vette át a parancsnokságot. Kevés lőszerük maradt. Az aknavetőket találat érte, csak két nehéz és könnyű géppuska működött.
A büntetőszázadból tíz ember jutott át. Lőszert és konzervet hoztak, és magukkal vitték a sebesülteket. Hordágyra tették őket, de kettő – vagy száz méterrel hátrébb – a levegőbe repült. Délelőtt a tüzérségi tűz szinte minden összeköttetést megszakított.
Délben elállt az eső. Kisütött a nap, nyomban felmelegedett. A sár megkérgesedett.
– Könnyűpáncélosokkal fognak támadni – mondta Rahe. – Az ördög vigye el, hol vannak a védőfegyverek? Páncélököl nélkül kikészülünk.
A tűz szünetelt. Délután ismét Junkers szállítógépek érkeztek, Messerschmittek kísérték őket. De a Stormovikok is felbukkantak, és támadásba lendültek. Kettőt lelőttek közülük. Két Messerschmitt zuhant le aztán. A Junkersek nem jutottak át. A vonal mögött dobták le ballonjaikat. A Messerschmittek harcoltak, sebesebben jártak, mint az oroszok, de háromszor annyi orosz gép volt, mint német. Vissza kellett vonulni.
A következő napon bűzleni kezdtek a hullák. Graeber a bunkerben ült. Már csak huszonketten voltak. A másik szárnyon körülbelül ugyanennyi embert gyűjtött maga köré Reinecke. A többi meghalt vagy megsebesült. Nemrég még százhúszan voltak. Graeber a fegyvereit tisztította, tele voltak sárral. Nem gondolt semmire. Maga is géppé változott. Semmire se emlékezett a korábbiakról. Csak ült ott és várt, aludt és fölébredt, s készenlétben állt, hogy védje magát.

Másnap reggel jöttek a tankok. Éjszaka tüzérség, aknavető, gépfegyvertűz vágta el a vonalat. A telefon-összeköttetést jó néhányszor kijavították, de mindig újra elszakadt. Az ígért erősítések nem tudtak áttörni. A német tüzérség nagyon gyenge volt. Az orosz viszont halálos. A bunkert még kétszer eltalálták, de még állt. Tulajdonképpen nem is volt már tüzelőállás, csupán betonhalom, mely úgy ingott a sárban, mint hajó a viharban. Féltucatnyi közeli becsapódás szinte kiemelte a földből. A katonák, ahányszor megingott, a falnak estek.
Graeber nem tudta bekötni a horzsolt sebet a vállán. Konyakot talált, s azt öntötte a sebre. A bunker ingott és rengett. Már nem is hajó volt a viharban, hanem tengeralattjáró, mely halott gépeivel a tengerfenéken hányódott. Megállt az idő: mintha azt is tönkrelőtték volna. A sötétben gubbasztottak, vártak. A német város, melyben néhány héttel ezelőtt volt, eltűnt. A szabadságos ideje is. Elisabeth megszűnt. Mindez mintha csak félórányi vad delíriumos álom lett volna, két halál között, melyben mindez rakétaként röppent fel és aludt ki. Csak a bunker volt valóságos.
Orosz könnyűpáncélosok nyomultak előre. Gyalogság követte őket. A század elengedte a páncélosokat, és kereszttűz alá vette a gyalogságot. A gépfegyverek csöve átforrósodott, égette a kezet. Tovább tüzeltek. Az orosz tüzérség nem lőhette már őket. Két páncélos megfordult, feléjük gördült, és lőtt. Könnyű dolguk volt, nem volt védőfegyver. A páncél pedig állta a géppuskatüzet. Az emberek a résekre tüzeltek, de a találathoz nagy szerencse kellett. A tankok kifutottak a tűzből, és tovább lőttek. A bunker remegett, a beton fröcskölt.
– Kézigránátot! – ordította Reinecke. Egy köteget kötött össze, a vállára akasztotta, és a kijárathoz kúszott. A következő lövés után kimászott, s a bunker mögé került.
– Két géppuska a páncélosokra tüzeljen! – parancsolta Rahe. Megpróbálták fedezni Reineckét, aki ívben kúszott előre, és az összekötözött kézigránátok terhét a páncélosok hernyótalpára próbálta hajítani. Kilátástalan volt. Az orosz nehéz géppuskák megszólaltak.
Egy idő után az egyik páncélos abbahagyta a tüzelést. A robbanást senki se látta.
– Eltaláltuk! – üvöltötte Immermann.
A tank nem tüzelt. A géppuskákat a második páncélosra irányozták, de az megfordult és eltűnt.
– Hat tank tört keresztül – kiáltotta Rahe. – Visszajönnek. Kereszttűz minden géppuskával. A gyalogságot kell feltartóztatni.
– Reinecke hol van? – kérdezte Immermann, amikor ismét magukhoz tértek. Senki se tudta. Reinecke nem jött vissza.

Egész délután kitartottak. A bunkerek szinte porrá omlottak, de azért mindkettő tovább tüzelt. Igaz, lassabban. Kevés lőszerük maradt. Konzervet ettek, s a bombatölcsérekből ittak vizet. Hirschmann kezét átlőtték.
Sütött a nap. Az égen csupa nagy, csillogó felhő. A bunker vértől és lőportól bűzlött. Odakint felpuffadtak a hullák. A bunkerben aki csak tehette, aludt. Nem tudták, hogy elvágták-e őket, vagy van-e még összeköttetés.
Estefelé erősödött a tűz. Aztán váratlanul teljesen elhallgatott. Kitörtek a bunkerből, a támadást várták. Nem jött. Két óráig nem jött. S ez a két óra nyugalom többet emésztett az erejükből, mint a harc.
Reggeli háromra a bunkerből csak egy halom szétlapult acél–és betontömeg maradt. Végképp el kellett hagyni. Hat halottjuk és három sebesültjük volt. Visszavonultak. A gyomorlövéses sebesültet néhány száz méterig még magukkal vitték, aztán meghalt.
Az oroszok újra támadtak. A századnak csak két gépfegyvere volt. Az egyik bombatölcsérben ezzel védték magukat. Aztán hátrébb vetették őket. Az oroszok erősebbnek vélhették a csapatot, ezért menekültek meg. Mikor másodszor megálltak, Sauer is elesett. Fejlövést kapott, azonnal meghalt. Egy kicsivel odébb, ahogy görnyedten futott, Hirschmann is felbukott. Lassan fordult meg a tengelye körül, és fekve maradt. Graeber az egyik bombatölcsérbe húzta be. Legurult és hánykolódott a mélyén. A mellét széttépték a golyók. Amikor Graeber megvizsgálta, rátalált véres levéltárcájára: eltette.
Elérték a második vonalat. Aztán megérkezett a parancs: visszavonulni. A századot kivonták a harcból. A tartalékot vetették be az arcvonalba. Néhány kilométerrel hátrébb gyülekeztek: harmincan maradtak a századból. Másnap százhúsz főre töltötték fel őket.

Graeber tábori kórházban akadt rá Fresenburgra. Hevenyészetten berendezett barakkban feküdt. A bal lába roncsolódott szét.
– Amputálni akarják – mondta. – Valamilyen tetves segédorvos. Eddig tanulta a szakmát. De elintéztem, hogy holnap elszállítanak. Jobb, ha tapasztalt orvos kezébe kerül ez a láb.
Tábori ágyon feküdt, a térde fölött drótkosár. Az ágy a nyitott ablak mellett állt. Egy mező szegletére lehetett látni. Vörösen, sárgán, kéken virágzott. A szoba bűzlött, még hárman feküdtek a többi ágyban.
– Rahe mit csinál? – kérdezte Fresenburg.
– Karlövés. Izomba.
– Kórházban?
– Nem. A századnál maradt.
– Gondoltam. – Fresenburg arca megmozdult. Egyik oldala nevetett, a másik, a forradásos merev maradt. – Sokan nem akarnak visszakerülni. Rahe sem.
– Miért nem?
– Feladott minden reményt. Nem hisz semmiben.
Graeber a pergamenszínű arcra bámult.
– És te?
– Nem tudom. Először ezt kell rendbe hoznom. – És a drótkosárra mutatott.
A mezőről meleg szél fújt be.
– Milyen különös – mondta Fresenburg. – Hóban, fagyban azt hitte az ember, sose lesz nyár ebben az országban. S akkor hirtelen ránk tört, és ebből is túl sok.
– Igen.
– Jó volt otthon?
– Nem tudom. A kettőt, a szabadságot meg ezt itt, sehogy sem tudom összehozni. Korábban még sikerült, most már nem. Túl nagy az ellentét. Nem is tudom, melyik a valóság.
– Miért, ki tudja?
– Én azt hittem, tudom. Otthon úgy látszott, minden rendben van. Most már nagyon bizonytalan. Rövid idő is volt, és nagyon messze van már. Odahaza még azt hittem, soha többé nem fogok ölni.
– Sokan gondolták már.
– Igen. Nagy fájdalmaid vannak?
Fresenburg a fejét rázta.
– Ebben a lyukban olyasvalami van, amit alig hittem volna: morfium. Injekciókat kaptam. Még hatnak. A fájdalom megvan, de mintha másé volna. Egy-két óráig még tudok gondolkodni.
– Kórházvonat jön-e?
– Nem. Mentőautó van itt. Elvisz a következő állomásra.
– Alig marad itt valaki közülünk – mondta Graeber. – Most te is elmész.
– Talán összefoldoznak valahogy, és visszajövök.
Egymásra néztek. Mindketten tudták, hogy ez nem igaz.
– Legalábbis szeretném, ha így lenne – mondta Fresenburg. – Addig a két óráig, amíg a morfium tart. Néha átkozottul rövid az élet, ugye? S utána meg jön egy másik, amiről végképp semmit se tud az ember. Nekem ez már a második háborúm.
– És utána mit csinálsz, tudod már? Fresenburg arcán gyors nevetés tűnt át.
– Még azt se tudom, hogy a többiek mit akarnak csinálni velem. Azt még kivárom. Sose gondoltam, hogy kijutok innen valaha. Mindig azt hittem, hogy telibe találnak és kész. Most hozzá kell szoknom a félmunkához. Nem tudom, melyik a könnyebb. A másik egyszerűbbnek látszott. Az ember elhatározta, hogy a disznósághoz semmi köze, megfizeti az árát, aztán elég. Most megint nyakig vagyunk benne. Már elképzeltem, hogy a halál mindent megold. Hát nem. Elfáradtam, Ernst. Megpróbálok elaludni, mielőtt még rádöbbenek, hogy nyomorék lettem. Minden jót.
A kezét nyújtotta Graebernek.
– Neked is, Ludwig – mondta Graeber.
– Persze, nem marad más, ússz te is az árral. Primitív életösztön. Azelőtt mégis másképp volt. De tán az is csalás lehetett. Csupa rejtett remény. No, nem baj. Mindig elfelejtjük, hogy magunk is pontot tehetünk a végére. Ezt is ajándékba kaptuk, úgynevezett öntudatunkkal.
Graeber a fejét rázta. Fresenburg fél arca nevetett.
– Igazad van – mondta. – Azt mégse tesszük meg. Inkább azzal törődünk majd, hogy ez soha többé ne történhessék meg.
Hátrahajtotta a fejét, hirtelen nagyon kimerültnek látszott. Mire Graeber az ajtóhoz ért, lecsukódott a szeme.

Graeber visszatért a falujába. Az égboltot enyhe alkonypír színezte. Elállt az eső. A sár felszáradt. Az elhagyatott földeket vadvirág és gaz verte fel. Dübörgött a front. Minden nagyon idegennek rémlett, s mintha minden összeköttetés megszakadt volna. Graeber ismerte az érzést, gyakran tört rá, amikor éjszakánként felébredt, és nem tudta, hol van. Akár ha a világból esett volna ki az ember, és tökéletes magányban lebegne a homályban. Sosem tartott sokáig. Gyorsan visszatalált, de mindenkor visszamaradt a halk, különös érzés, hogy egyszer nem talál vissza.
Nem érezett félelmet, csak magába roskadt, mint az apró gyerek, akit kitettek a hatalmas sztyeppre, s minden kivezető út százszoros messzeségben vezetett tőle. A zsebébe süllyesztette a kezét, és körülnézett. A régi képet látta, romokat, bevetetlen földeket, orosz naplementét és szemben vele a front sápadt, kezdődő villámfényeit. A szokásos kép volt, s vele együtt a szívbe markoló dermedtség is feltámadt.
Elisabeth leveleit tapintotta a zsebében. Melegség, gyengédség és a szerelem édes izgalma áradt szét benne. S mégsem voltak szelíd fényű lámpák, melyek egy jól berendezett házat világítanak meg, inkább egy mocsár lidércei: minél inkább követi az ember, annál ingoványosabb a láp. Graeber olyan lámpát próbált hátrahagyni, mely után visszatalál, de akkor állította oda, mielőtt még a ház felépült. Romok között hagyta ott, s ezeket csak szomorúbbá s nem otthonosabbá tette. Odahaza még nem tudta ezt. Követte a fényt, és szerette volna hinni, hogy elég, ha a fényt követi. Nem volt elég.
Küzdött a felismerés ellen, amíg csak lehetett. Nem volt könnyű belátnia, hogy amitől azt akarta, hogy megfogja és tartsa őt, csupán elszigetelte. A távolságot sem hidalta át. A szívéig ért, de nem óvta meg. Elmerült ez a kicsiny magánöröm, nem tudta őt fenntartani a teljes kétségbeesés és nyomorúság végtelen mocsarában. Kivette Elisabeth leveleit, és olvasni kezdte, az oldalakra a naplemente vörös visszfénye hullott. Kívülről ismerte őket, mégis átolvasta mindegyiket, bár még magányosabb lett tőlük, mint azelőtt. Otthon rövid időt töltött, itt túlságosan hosszút; amaz szabadság volt, de a katona életét nem a szabadság, hanem a fronton töltött idő méri.
Eltette a leveleket a szüleitől kapott lapok mellé, melyek az irodán várták. Nincs sok értelme tűnődni: Fresenburgnak igaza volt. Elég tudni a következő lépést. Ha az ember veszélyben van, ne próbálja megoldani a lét rejtélyeit. „Elisabeth – gondolta. – Miért gondolom, hogy elvesztettem? Hisz megérkezett a levele. Él!"
Közelebb ért a faluhoz. Borúsan, elhagyatottan terült el. Ezekről a falvakról senki sem képzelte, hogy újra felépülnek. Egy fehér ház romjaihoz nyírfasor vezetett. Valaha kert húzódhatott ott, hellyel-közzel még virágok is nyíltak, s egy piszkos medence mellett szobor állt. Pán a sípját fújta, de ünnepi ebédjére nem érkezett senki. Csupán néhány újonc szedett a gyümölcsfákról éretlen cseresznyét.

Huszonhetedik fejezet

– Partizánok. – Steinbrenner megnyalta a száját, és az oroszokra bámult. A falu főterén álltak: két férfi, két asszony. Egyikük fiatal. Kerek arca volt, kiugró arccsonttal. Reggel kísérték be valamennyiüket.
– Nem olyanok, mintha partizánok volnának.
– Azok. Honnan szeded, hogy nem?
– Nem látszik rajtuk. Inkább szegény parasztok!
Steinbrenner nevetett.
– Ha így vesszük, nem volnának bűnözők.
„Ez igaz – gondolta Graeber. – Magad vagy rá a legjobb példa." Rahe jött.
– Mit kezdjünk ezekkel? – kérdezte a századparancsnok.
– Itt fogták el őket – felelte az őrmester. – Lecsukjuk a csibészeket, amíg parancs érkezik.
– Épp elég pácban vagyunk. Miért nem küldjük át őket az ezredhez?
Rahe nem is várt válaszra. Az ezrednek nem volt meghatározott állomáshelye. A parancsnokság legjobb esetben küld valakit a kihallgatásra, s aztán közli, mi történjék velük.
– A faluban egy régi major áll – jelentette Steinbrenner. – Vasrácsos pincéje van, vasajtaja, lakattal.
Rahe végigmérte. Tudta, mire gondol Steinbrenner. Az oroszok szokás szerint megkísérlik a szökést, és az lesz a vesztük.
A falu előtt könnyű lelőni őket.
Rahe körülnézett.
– Graeber – mondta. – Vegye magához ezeket az embereket. Steinbrenner megmutatja, hol a pince. Vizsgálja ki, megfelelő-e. Aztán jelentse nekem, és hagyjon ott őrséget. A saját szakaszából válasszon embert. Maga a felelős. Egyedül – tette hozzá.
Az egyik fogoly bicegett, az idősebb asszony lába visszeres volt. A fiatalabb mezítláb járt. A falu előtt Steinbrenner meglökte a fiatalabb férfit.
– Gyerünk, te! Fuss!
A férfi visszafordult. Steinbrenner nevetve intett.
– Szaladj! Szaladj! Gyerünk! Szabad!
Az idősebbik oroszul mondott valamit. A másik nem szaladt el. Steinbrenner csizmás lábbal bokán rúgta.
– Szaladj, te szamár!
– Hagyd abba – intette le Graeber. – Hallottad Rahe parancsát.
– Itt elengedhetjük őket – súgta Steinbrenner. – A férfiakat. Tíz lépés, aztán lövünk. Az asszonyokat bezárjuk. A fiatalabbat pedig éjszaka elkapjuk.
– Hagyd őket békén, és tűnj el. Itt én parancsolok.
Steinbrenner a fiatalasszony bokáját nézte. Rövid szoknyát viselt, barna, erős lába volt.
– Mindenképpen lelövik őket – jelentette ki. – Vagy mi, vagy a kémelhárító. A fiatalabbal legalább elszórakozhatunk. Könnyen beszélsz. Te most jöttél szabadságról.
– Fogd be a pofád, és gondolj a menyasszonyodra! – mondta Graeber. – Rahe csak azt adta neked parancsba, hogy mutasd meg a pincét. Semmi többet.
A nyírfasoron mentek végig, a fehér házig.
– Ez az – bökte oda zordul Steinbrenner, s a jó építésű kis melléképületre mutatott. Kőből emelték, erős volt, vaslemez ajtóval, melyet lakattal lehetett kintről lezárni.
Graeber megvizsgálta az épületet. Istálló vagy fészer lehetett azelőtt. A padlója cement. A foglyok szerszám nélkül nem szabadulhattak, különben is megmotozták őket, van-e náluk valami.
Kinyitotta az ajtót, és beengedte őket. Két újonc, akiket magával hozott, felvont fegyverrel fedezte őt. A foglyok libasorban léptek be a pajtába. Graeber becsukta őket, és megvizsgálta a zárat. Erősen tartott.
– Majmok a ketrecben – vigyorgott Steinbrenner. – Banán! Banán! Nem akartok banánt, majmok?
Graeber az újoncokhoz fordult.
– Itt maradtok őrségben. Felelősek vagytok érte, hogy semmi se történjék. Később váltás jön. Beszél közületek valaki németül? – kérdezte az oroszokat.
Egyikük sem felelt.
– Később majd meglátjuk, akad-e valahol szalma a számotokra. Gyere – szólt oda Steinbrennernek.
– Még néhány dunyhát is szerezz nekik!
– Indulás! Ti pedig jól vigyázzatok.

Jelentkezett Rahénál, s beszámolt róla, hogy a foglyok biztonságban vannak.
– Néhány emberrel lássa el az őrséget – mondta Rahe. – Egy-két nap múlva, ha enyhül a helyzet, talán szélnek ereszthetjük őket.
– Értettem.
– Két embernél többre van szüksége?
– Nincs. Az istálló biztos. Egyedül is elláthatom, ha ott alszom. Onnan senki se szabadul.
– Jó. Akkor legyen így. Az újoncokra szükségünk van, hogy gyorsan egy kis harci kiképzést kapjanak. A jelentések... – Rahe abbahagyta. Fáradtnak látszott. – Maga is tudja, mi a helyzet. Induljon.
Graeber összecsomagolta a holmiját. Szakaszából már csak kevés embert ismert.
– Porkoláb leszel? – kérdezte Immermann.
– Igen. Legalább kialhatom magam. Jobb, mint a tejfelesszájúakat betanítani.
– Sok időd nem lesz. Tudod, mi van a fronton?
– Elég büdös a helyzet.
– Megint ellentámadás. Az oroszok mindenütt keresztültörtek. Egy csomó harci jelszó hallatszik át. Nagy offenzíva. Pedig ez itt sík mező. Lehetetlen tartani. Megint vissza kell vonulnunk.
– Gondolod, befejezzük, mire a német határhoz érünk?
– Te azt hiszed?
– Nem.
– Én sem. Ki vethetne véget az egésznek? A hadseregparancsnokság semmiképp sem. Nem vállalja a felelősséget. – Immermann hamiskásan vigyorgott. – A múlt háborúban egy gyorsan összeverbuvált ideiglenes kormányt állítottak oda: a vén szamarak tartották a hátukat az egészért. Aláírták a fegyverszünetet, s nyolc nap múltán hazaárulással vádolták őket. Manapság ilyesmi lehetetlen. Totális rendszer – totális vereség. Nincs második párt a tárgyaláshoz.
– A kommunistákat kivéve – mondta Graeber keserűen. – Egy másik totális rendszer. Azonos módszerekkel. Megyek aludni. Egyetlen dolgot szeretnék az élettől, hogy azt gondolhassam, amit akarok, azt mondhassam és azt tehessem, ami jólesik. De amióta annyiféle megváltónk van, ez nagyobb bűn a gyilkosságnál is.
Felvette a hátizsákját, és a tábori konyhához indult. Átvette a borsólevesét, a kenyerét és a húsfejadagját, így vacsorára nem kell visszajönnie a faluba.
Különös, csendes délután volt. Az újoncok szalmát szereztek valahonnan, s aztán elmentek. Dübörgött a front, de ez mégis csendes napnak tűnt. A pajta előtt az elvadult, széttaposott, gránáttölcsérektől lyuggatott gyep mégis zöldellt, s az egykori út partján néhány bokor is kihajtott.
A kertben a nyírfasor mögött Graeber egy beomlott kis kerti házra bukkant, ahonnan szemmel tarthatta a fészert. Még néhány könyvet is talált ott: bőrkötésben, kifakult arany bordázattal. Az eső és a hó annyira tönkretette valamennyit, hogy a betűk elmosódtak. Az egyik kötetben képzelt tájak romantikus metszetei sorakoztak. Szövege franciául íródott. Lassan lapozta át. A képek egyre inkább lenyűgözték. Már régen becsukta a könyvet, amikor még mindig valami fájdalmas és reménytelen vágyakozás élt benne. Végigment a nyárfasoron, a tóhoz ért. Mocsok és hínár között ott gunnyasztott a sípját fújó Pán. Egyik szarva hiányzott, de különben sértetlenül élte át a forradalmat, a szocializmust és a háborút. Akár a könyvek, a szobor is a legendák korából származott, az első világháború előtti időből. Graeber ekkor még nem is élt. A háború után született, az infláció nyomorában, s az első békeévek nyugtalanságában nevelkedett, s egy új háborúra nőtt fel. Megkerülte a medencét, elhaladt a kerti ház mellett, s a foglyokhoz ért. A vasajtót vette szemügyre. Eredetileg nem tartozott a pajtához, később szerelték oda. S talán a ház és kert tulajdonosa is mögötte várta a halált.
Az öregasszony aludt. A fiatalabb a sarokban gunnyasztott. A két férfi állt, és a napvilágba meredt. Graeberre néztek. A lány maga elé. Az öreg orosz fürkészőn vette szemügyre. Ő viszont elfordult, és a gyepre heveredett.
Felhők húztak az égen. A nyírfákon madarak csiripeltek. Kék pillangó repkedett a gránáttölcsérek felett, virágról virágra. Később egy másik lepke követte. Játszottak, kergetőztek. A front dübörgése felerősödött. A két pillangó összeakaszkodott, s együtt repültek el a forró napsütésben. Graeber elszenderedett.

Este egy újonc hozott némi ennivalót a foglyoknak. A déli borsólevest, vízzel hígítva. Az újonc megvárta, amíg a foglyok befejezik az evést, s elvitte a kondérokat. Graebernek is elhozta a cigarettaadagját. A szokásosnál többet. Rossz jel. Jobb ételt, több cigarettát csak nehéz napok előtt osztottak.
– Két óra különfoglalkozást kaptunk be ma estére – panaszkodott az újonc. Bánatosan pillantott Graeberre. – Közelharcgyakorlat, kézigránátdobás, szuronyroham.
– A századparancsnok tudja, mit csinál. Nem nyúz hiába.
Az újonc bólintott. Mint az állatkertben a vadakra, úgy nézett az oroszokra.
– Emberek azok ott – mondta Graeber.
– Igen. Oroszok.
– Persze, oroszok. Vedd a puskád, lövésre készen. Kiengedjük, sorban, az asszonyokat. – Graeber a rácson keresztül szólt hozzájuk: – Mindenki a bal sarokba. Az öregasszony jöjjön ide. Később a többiek is kijöhetnek.
Az idősebbik orosz mondott valamit a többieknek. Engedelmeskedtek. Az újonc lövésre készen tartotta a puskáját. Az öregasszony odajött. Graeber kinyitotta az ajtót, kiengedte, majd bezárta mögötte. Az asszony sírva fakadt. Azt hitte, agyonlövik.
– Mondja meg neki, hogy semmi baja se lesz – mondta Graeber az öreg orosznak. – A szükségét végezheti el.
Az öreg közvetítette. Abbahagyta a sírást. Graeber és az újonc a ház sarkához vezették, két fal közé. Megvárták, amíg visszaérkezik, aztán kiengedték a fiatalt. Gyorsan és könnyedén lépkedett. A férfiakkal egyszerűbb dolguk volt. Az épület mögé vezették és szemmel tartották őket. A fiatal újonc komolyan szorította a fegyverét, lövésre készen, alsó ajkát előretolta, csupa feszült figyelem volt. Ő vezette vissza az utolsó férfit, s rájuk zárta az ajtót.
– Izgalmas volt – mondta.
– Ne mondd. – Graeber félretette a fegyverét. – Elmehetsz.
Megvárta, amíg az újonc elmegy. Aztán kivette a cigarettáit, s az öregnek adott belőle mindannyiuk számára. Gyufát gyújtott, s benyújtotta a rácson. Valamennyien rágyújtottak. A félhomályban felparázslottak a cigaretták, és megvilágították az arcokat. Graeber az orosz fiatalasszonyra nézett, és váratlanul elviselhetetlen vágyakozás fogta el Elisabeth után.
– Maga... lenni jó – szólította meg az öreg orosz, aki követte a pillantását.
Az arca közel volt a vasrácsokhoz.
– Háború elveszett... németeknek... Maga jó ember – mondta halkan.
– Ostobaság.
– Miért nem... engedni minket ki... jönni velünk? – A barázdált arc egy pillanatra a fiatal lány felé fordult, majd vissza. – Jönni velünk... Maruszjával... elrejtőzni... jó helyen... élni. Élni – ismételte sürgetőn.
Graeber a fejét rázta. „Nem ez a kiút – gondolta. – Nem ez. De akkor hol van?"
– Élni... nem halott... csak fogoly... – súgta az orosz. – Maga sem... velünk halott... jól nálunk... lenni ártatlanok.
Egyszerűen hangzott. Graeber elfordult. Milyen egyszerűnek hangzott ez az alkony utolsó fénysugarában. Feltehetően valóban ártatlanok. Fegyvert nem találtak náluk, s cseppet sem emlékeztettek partizánokra. A két öreg biztosan nem az. „Ha kiengedném őket – tűnődött –, akkor legalább tettem valamit, egy keveset. Megmentettem néhány ártatlan embert. De nem mehetek velük. Oda nem: ugyanabba, amitől szabadulni akarok." Járkált. Újra a szökőkúthoz ért. A nyírfák most feketén emelkedtek az égre. Visszament. – Még egy cigaretta parázslott az istálló sötétjében. A rácsok mögött az öreg orosz arca csillogott.
– Élni... – mondta. – Jó... nálunk...
Graeber a maradék cigarettáját a nagy tenyerébe csúsztatta. Aztán néhány gyufaszálat halászott elő, és azt is átnyújtotta.
– Tessék... bagózzanak... éjszakára...
– Élni... lenni fiatal... háború magának vége...  jó ember maga... mi lenni ártatlan... élni... maga... mi... mindenki.
Halk, mély hangon beszélt. „Élni" – ezt úgy mondta, mint a feketepiacon a kereskedő: „Vajat tessék." Mint egy lotyó: „Szeretlek." Gyengéden, követelőn, izgatón és csalókán. Árucikk, melyet eladhat. Graeber érezte, hogyan izgatja fel a hang.
– Fogd a pofád! – ordított rá az öregre. – Hagyd abba a fecsegést, különben jelentem. Akkor aztán elintéznek! – Újrakezdte a körútját. A front erősebben dörgött. Felkeltek az első csillagok. Hirtelen nagyon egyedül érezte magát, s azt kívánta, bárcsak a bajtársai között fekhetne a horkoló fedezék bűzében. Úgy rémlett neki, hogy egyedül hagyták, s neki mindenki helyett kellene döntenie.
A kerti házban feküdt le a szalmazsákjára, megpróbált elaludni. Talán megszöknek, anélkül hogy észrevenném, jutott eszébe. Mit sem segít. Különben sem szökhetnek meg, ezt tudta. Erről gondoskodtak azok, akik a pajtát építették.
A front egyre nyugtalanabb lett. Repülőgépek zúgtak az éjszakában. Gépfegyverek ugattak. Aztán a bombák tompa robbanása csapott fel. A dübörgés felerősödött. S ha mégis áttörnének, töprengett. Feltápászkodott, s odament az épülethez. Bent minden csendes volt, a foglyok, úgy látszott, alszanak. Ekkor észrevette halványan az öreg arcát, és visszafordult.
Éjfél után már tudta, hogy a fronton heves küzdelem tombol. A nehéztüzérség már messze a vonalak mögé lőtt. A becsapódások nem robbantak távol a falutól. Graeber tudta, milyen gyenge az állás. Követhette a harc egyes szakaszait. Nemsokára a tankok támadnak. A föld most pergőtűztől rengett. A dörrenések a láthatár egész hosszában visszhangoztak. A csontjaiban érezte. Megsejtette, hogy mindez őt is nemsokára eléri, bár különösképp úgy tetszett, hogy a vihar épp körülötte kavarog, őt kerülgeti, a karcsú, fehér építményt, melyben néhány orosz gubbasztott, s mintha a pusztulás és a halál egyszerre őket választotta volna középpontul, s minden azon múlott volna, mi történik velük.
Fel és alá járkált, a pajtához ért, majd visszaindult, megtapogatta a kezében a kulcsot, hánykolódott a szalmán, de csak reggel felé merült nehéz, nyugtalan álomba.

A szürkületben riadt fel. A fronton elszabadult a pokol. A tüzérség már a falut s a falu mögötti területet lőtte. A fészerre nézett. A rácsok ott feszültek. Az oroszok mozgolódtak benn. Aztán Steinbrennert vette észre. Szaladt.
– Visszavonulás! – kiáltotta. – Keresztültörtek az oroszok. Gyülekezés a faluban. Gyorsan! Minden a feje tetején! Szedd a holmidat. – Most ért oda. – Azokat pedig gyorsan elintézzük. Graeber szíve gyorsabban dobogott.
– Hol a parancs? – kérdezte.
– Parancs! Ha majd meglátod, mi van a faluban, nem kell több parancs neked se. Nem hallottál az offenzíváról?
– De igen.
– Hát akkor mit beszélsz? Gyerünk! Azt hiszed, magunkkal cipelhetjük ezt a bandát? Majd a rácson keresztül elintézzük őket.
Steinbrenner szeme nagyon világosan csillogott. Orra csontján megfeszült a bőr. A keze a derékszíján matatott.
– A felelősség itt az enyém – felelte Graeber. – Ha nincs parancsod, gyorsan tűnj el.
Steinbrenner nevetett.
– Jó. Akkor lődd le őket te.
– Nem – jelentette ki Graeber.
– Egyikünknek meg kell tennie. Nem vihetjük őket magunkkal. Menj előre a gyenge idegeiddel. Indulj, jövök utánad.
– Nem – felelte Graeber. – Nem fogod őket lelőni.
– Nem? – Steinbrenner felpillantott. – Nem? – ismételte lassan. – Tudod-e, mit beszélsz?
– Igen. Tudom.
– Úgy. Tehát tudod. Akkor azt is tudod, hogy te...
Steinbrenner arca eltorzult. A pisztolyához kapott. Graeber felemelte a puskáját, és lőtt. Steinbrenner megingott, majd előrebukott. Felsóhajtott, mint egy gyerek. A pisztoly kiesett a kezéből. Graeber a testre nézett. Önvédelem, gondolta. Egy lövedék süvöltött el a kert felett.
Felegyenesedett, odament a pajtához, kivette a kulcsot a zsebéből, s felnyitotta a zárat.
– Menjetek – mondta.
Az oroszok ránéztek. Nem hittek neki. Graeber eldobta a fegyverét.
– Menjetek, menjetek – sürgette őket türelmetlenül, s az üres kezét mutatta.
A fiatal orosz óvatosan először csak az egyik lábát dugta ki. Graeber elfordult. Visszament Steinbrenner testéhez.
– Gyilkos – mondta, és nem tudta, kire értette. Steinbrennerre bámult: nem érzett semmit.
Aztán hirtelen elborították a gondolatok. Mintha követ gördítettek volna le róla. Valami örökre eldőlt. Nem érezte a súlyt többé, sem a nehézségeket. Tudta, hogy tennie kell valamit, de mintha tartania kellene magát, hogy el ne meneküljön. Zúgott a feje. Óvatosan indult el a nyírfasoron. Végtelenül fontos cselekedet előtt állt, de még nem tudta elkezdeni. Túl messze volt, s olyan új és vakító, hogy már-már fájt.
Meglátta az oroszokat. Csoportban szaladtak, meggörnyedve, elöl az asszonyok. Az öreg visszanézett, és észrevette őt. Egyszerre csak fegyvert tartott a kezében. Felemelte és célzott. „Mégiscsak partizánok" – gondolta Graeber. Látta a cső fekete torkolatát, egyre nagyobb lett, kiáltani akart hangosan, sokat, gyorsan, hangosan szeretett volna felkiáltani...
Nem érezte a lövést. Hirtelen füvet látott maga előtt, egy félig eltaposott virágot a szeméhez közel, vörös szirmokkal és kecses levelekkel: nagyobbodtak – mintha már látta volna valahol, de nem tudta, mikor. A virág imbolygott, s némán, magától értetődően, az apró dolgok bájával s békéjével betöltötte a lehanyatló fej szűkülő láthatárát; egyre nagyobb és nagyobb lett, eltakarta az égboltot – s aztán lecsukódott a szeme.