ROBIN COOK

Fertőzés

Alexandra Kiadó 2005

Előszó

Hideg, egyenletesen szitáló eső mosta New York utcáit február 2-a kora hajnalán. Néhány sziréna vijjo-gását leszámítva a város, amely sosem alszik, viszonylag nyugodt volt. Hajnali három óra tizenhét perckor azonban csaknem egyszerre két alapvetően hasonló, bár egymástól független mikrokozmikus esemény történt a Central Park két szemközti oldalán. Az egyik sejtszinten, a másik molekuláris szinten zajlott le, és bár biológiai következményeik homlokegyenest ellentétesek voltak, maguk az események azt eredményezték, hogy egymás számára tökéletesen idegen elkövetőik útja nem egészen két hónap múlva keresztezze egymást.

E sejtszintű esemény gyönyörteljes pillanatban következett be, és azzal járt, hogy több mint kétszázötvenmillió hím ivarsejt került be egy női hüvelybe. Mint izgatott maratoni futók, a spermák saját energiájukat felhasználva gyorsan elindultak, és megkezdődött a halállal folytatott, herkulesi erőkifejtést igénylő versenyfutásuk. Kegyetlen, pusztító verseny, amelynek csak egy győztese lehetett, míg a többiekre rövid és végső soron fölöslegesnek bizonyuló élet után a biztos halál várt.

Az első feladat az volt, hogy be kellett hatolni a méh-üreget elzáró nyálkás közegbe, és a spermák gyorsan, diadalmasan vették ezt az akadályt. Pirruszi győzelmet arattak, azonban, mivel több tízmillió elpusztult közülük, hogy nemes önfeláldozással kibocsássa magából a többiek továbbjutását segítő enzimeket.

A percéletű csírák számára a következő megpróbáltatást az jelentette, hogy át kellett jutniuk a hozzájuk viszonyítva hatalmas méhűrön — olyan volt ez az út, mintha egy kis hal a Nagy-korallzátony mentén akart volna végigevickélni. Ezen a leküzdhetetlennek tűnő akadályon is túljutottak azonban, és pár ezer szerencsés és életerős sperma, sok százmillió szerencsétlen áldozatot hátrahagyva elérte a petevezeték bejáratát.

Ezzel azonban még nem volt vége. Miután bejutottak a petevezetékbe, a szerencséseket a tüszőrepedésből származó folyadék okozta vegyi inger továbbhajtotta a még mindig gyötrelmes messzeségben, úgy tizenkét centiméterre lévő érett petesejt felé.

Az ellenállhatatlan vegyi ingertől egyre erőteljesebben vonzott ivarsejtek végrehajtották azt, ami lehetetlennek tűnt, és közeledtek a célponthoz. Gyorsan fogyatkozó energiatartalékuk végénél tartva, csaknem teljesen kimerülve igyekeztek kikerülni a rájuk nézve halálos veszedelmet jelentő falósejteket, ami nem egészen száznak sikerült is. A túlélők nekiveselkedtek, megkezdődött az utolsó roham.

Egy óra húsz perccel a halálos hajsza kezdete után a győztes sperma még egy utolsót csapott csápjával, és nekiütközött a petesejtet körülvevő buroknak. Lázas sietséggel fúrta előre magát a sejtek között, hogy sapkaszerű akroszómáját ráborítsa a petesejt vastag proteinburkára, és létrejöjjön a szilárd kapcsolat. Abban a pillanatban, hogy ez megtörtént, a verseny véget ért, és a győztes sperma végső, halálos aktusként belepréselte maganyagát a petesejtbe. A többi tizenhat hím ivarsejt, amely másodpercekkel a győztes után jutott el a petesejthez, már nem tudott hozzátapadni annak megváltozott fehérjeburkához. Erejük elfogyott, farokrészük nem csapkodott tovább. A versenynek nem volt második helyezettje, a védelmi feladatot ellátó anyai falósejtek hamarosan elsodorták, magukba olvasztották őket.

A megtermékenyített petesejtben a férfi és női sejtmagok egymás felé törekedtek. Miután burkuk szétmállott, a maganyagok összeolvadtak, és létrehozták az emberi sejthez szükséges negyvenhat kromoszómát. A női petesejt átalakult zigótává, és huszonnégy órán belül osztódni kezdett, tnegtéve ezzel az első lépését annak a sorozatnak, amely húsz nap alatt elvezet az embrió kialakulásához. Tömören fogalmazva tehát új élet kezdődött.

A molekuláris esemény több mint egytrillió kálium-klorid-, vagyis közönséges sómolekula vizes oldatának egy perifériális kari vénába történő befecskendezéséből állt. A hatás szinte azonnal jelentkezett. A türelmetlen káliumionok gyorsan beférkőztek az ér sejtjeibe, megzavarva a működésükhöz szükséges elektrosztatikus állapotot. A sejtek közti érzékeny idegvégződések gyors fájdalomüzeneteket küldtek az agyba, hogy figyelmeztessék a küszöbönálló katasztrófára.

Néhány másodperccel később a káliumionok már a nagy vivőerekben áramlottak, be egyenesen a szívbe, ahonnan a dobbanások ritmusára szétáradtak az egész érrendszerben. Bár a vérplazma felhígította, a kálium-klorid koncentrációja mégis túl nagy volt ahhoz, hogy a sejtek normálisan működhessenek. Különösen a szív, a légzést vezérlő agyi területek és az idegszálak sejtjeit terhelte le. A szívműködés lelassult, a dobbanások egyre gyengébbek lettek, a légzés felületessé vált, és nem jutott elegendő oxigén szervezetbe. Pillanatokkal később a szív teljesen leállt, egyre növekvő gyorsaságú sejtpusztulást idézve elő, aminek következtében kis időn belül beállt a klinikai halál. Egy élet véget ért. Végezetül, utolsó tettként a haldokló sejtek a maradék káliumot belepréselték a leállt keringési rendszerbe, hatékonyan eltüntetve ezzel az eredeti halálos adag minden nyomát.

Első

A csöpögés monoton volt, úgy hatott, mint a metronóm ketyegése. Valahol kint a tűzlépcsőn a szűnni nem akaró eső csöpp) ei koppantak a fémen. Jack Stapleton egyébként csöndes lakásában a zaj majdnem olyan hangosnak tűnt Laurie Montgomery számára, mintha bádoghordót püfölt volna valaki, és minden koppanás előtt önkéntelenül összerándult. A csöpögésnek néhány versenytársa akadt csupán — a hűtőgép kompresszora, amely hangos brummo-gással kelt életre, majd hörgésszerű hangot adva állt le, az időnként fájdalmasat sóhajtó fűtőtest, egy-egy távoli sziré-navijjogás, amely annyira hozzátartozik a New York-i éjszakákhoz, hogy az emberek már tudomást sem vesznek róla. Laurie azonban nem volt olyan szerencsés, hogy nem hallotta őket. Miután három órán át forgolódott, minden neszre rendkívül érzékennyé vált.

Újból megfordult, és kinyitotta a szemét. Halvány fény szüremkedett be a lehúzott roló két oldalán, így körbe tudott nézni Jack lehangolóan üres lakásában. Azért voltak ott, és nem nála, mert a hálószobája olyan kicsi volt, hogy nem fért el benne egy tisztességes ágy, és ettől az együttal-vás meglehetősen kényelmetlenné vált. Ráadásul Jack nem szeretett nagyon eltávolodni magas házak közé szorított kedvenc kosárlabdapályájától.

Laurie a világító ébresztőórára nézett, és ahogy az idő múlását figyelte, egyre ingerültebbé vált. Tudta, hogy ha nem alussza ki magát tisztességesen, aznap nem sok hasznát fogják venni az OCME-ben, az Igazságügyi Orvostani Intézetben. Utólag visszagondolva, még mindig nem értette, hogyan volt képes elvégezni az egyetemet, és kitölteni gyakorló orvosi időszakát, amelyhez elválaszthatatlanul hozzátartozott a folyamatos alvásmegvonás. Azzal is tisztában volt ugyanakkor, hogy nem csak azért olyan dühös, mert nem tud elaludni. Tulajdonképpen fordított volt a helyzet: azért nem tudott elaludni, mert dühös volt.

Az éjszaka közepén történt, hogy Jack nemtörődöm hangon figyelmeztette közelgő születésnapjára, és megkérdezte, mit szeretne, hogyan ünnepeljék meg. Laurie tisztában volt azzal, hogy teljesen ártatlan a kérdés, a szeretkezés utáni lebegő állapot szülötte, de elegendő volt, hogy széttörje a védekezésként maga köré vont burkot, amely azért kellett, hogy lehetőség szerint könnyedén élje a napjait, és ne foglalkozzon azzal, mit hoz a jövő. Hihetetlennek tetszett, de sajnos, vészesen közeledett a negyvenharmadik születésnapja. A lázasan ketyegő biológiai óráról szóló klisé is igaznak bizonyult — az övének a csengője legalábbis erősen csörgött, folyamatosan küldte a harsány vészjeleket.

Laurie nagyot sóhajtott. Éjszakai magányában — hiszen csak ő volt ébren, Jack mélyen aludt — megpróbált kivezető utat találni abból a magánéleti ingoványból, amelyről érezte, hogy egyre erősebben szippantja magába, és elsüllyedéssel fenyegeti. Tulajdonképpen középiskolás kora óta semmi nem úgy alakult körülötte — az orvosi pályafutását leszámítva —, ahogyan szerette volna. A pillanatnyi helyzet tökéletesen megfelelt Jacknek, amint arról egyenletes, nyugodt lélegzése is tanúskodott, és Laurie-t ez csak még idegesebbé tette. Ő ugyanis családot akart. Mindig arról álmodott, ennek ellenére majdnem negyvenhárom évesen egy vacak lakásban élt New York egyik jónak semmiképp sem nevezhető negyedében, és olyan férfival hált, aki nem tudta rászánni magát a házasságra, arra, hogy gyerekei legyenek.

Újból sóhajtott. Korábban szándékosan kerülte a témát, hogy ne zaklassa fel Jacket, de most eldöntötte, hogy tovább nem törődik vele. Úgy határozott, még egyszer megpróbál beszélni vele annak ellenére, hogy a férfi szándékosan, céltudatosan kerülni akarja a témát. Ezúttal azonban némi változást akart kikövetelni. Végül is miért elégedjen meg azzal, hogy inkább sóher egyetemistáknak, semmint orvosi kamarai tagsággal rendelkező kórboncnokoknak — merthogy mind a ketten azok voltak — való lakásban él, olyan kapcsolatban, amelyben házasságról és gyerekekről, az egyik fél szigorú tilalma miatt, szó sem eshet.

Persze nem volt minden olyan rossz! Ami a karrierjét illeti, egyetlen zokszava sem lehetett. Szerette a New York-i Igazságügyi Orvostani Intézetben végzett munkáját — már tizenhárom éve dolgozott az OCME-ben -, és szerencsésnek érezte magát, mert olyan munkatársa volt, mint Jack, akivel meg tudott beszélni minden, a munkahelyén felmerülő kérdést. Mindketten imádták azt a rendkívüli szellemi kihívást, amelyet a kórbonctan jelentett, és nem múlt el nap anélkül, hogy ne láttak és ne tanultak volna valami újat. És nagyon sok dologról ugyanaz volt a véleményük. Mindketten nehezen viselték el a középszerűséget, és lehangolóan hatott rájuk, hogy egy nagy, bürokratikus gépezet apró fogaskerekeiként kellett működniük. Bármennyire megértették azonban egymást a munkában, ez nem kárpótolta Laurie-t azért, hogy beteljesületlen maradt család utáni, oltha-tatlan vágya.

Jack hirtelen összerándult, a hátára fordult, közben a mellkasára tette összekulcsolt kezét. Laurie elgondolkodva nézte az alvó nyugodt, mozdulatlan profilját. Vonzó, jóképű férfinak tartotta Jacket rövidre nyírt, erősen őszülő, barna hajával, bozontos szemöldökével és erőteljes, éles, még nyugalmi állapotban is mosolygó vonásaival. Fölényes volt, ugyanakkor barátságos, merész, de visszafogott, kihívó modorú és nagylelkű, és leggyakrabban így lehetett jellemezni: játékos és vidám. Az élet sohasem volt unalmas mellette, bár néha idegesítő tudott lenni a férfi örökös, éppen ezért gyerekesnek ható kockázatkeresése. Néha elképesztően makacs volt, különösen ami a házasságot és a gyerekvállalást illeti.

Laurie közel hajolt Jackhez, hogy jobban lássa, és felháborodott azon, hogy a férfi békésen mosolyog. Nem tartotta tisztességesnek, hogy elégedett a helyzettel, és bár biztos volt abban, hogy szereti, és hitte, hogy viszontszeretik, nagyon zavarta, hogy Jack nem képes elkötelezni magát. Azt állította, nem a házasságtól vagy a szülői kötelezettségtől fél, hanem attól, hogy az ilyen jellegű elkötelezettség sebezhetővé teszi. Kezdetben Laurie megértő volt — Jack szörnyű tragédiát élt át, egy repülőszerencsétlenségben elveszítette az első feleségét és két kislányát. Tudta, hogy nemcsak gyászolja őket, hanem lelkiismeret-furdalást is érez, mert a katasztrófa azután következett be, hogy a család meglátogatta abban a városban, ahol kórbonctani továbbképzésen vett részt. Azzal is tisztában volt, hogy a szerencsétlenség után Jack súlyos depresszióba esett, és csak nehezen tudott kilábalni a betegségből. Azóta azonban eltelt csaknem tizenhárom év, és Laurie úgy érezte, eléggé megértő volt, és türelmes maradt azután is, hogy a kapcsolatuk szorosabbá vált. Most viszont, majdnem négy év kitartás után, kimerültek a tartalékai, és eljutott teljesítőképessége határáig. Hiszen neki is voltak igényei, beteljesületlen vágyai.

Az ébresztőóra harsány csengése hasított bele váratlanul a csendbe. A karját oldalra lendítve Jack megnyomta a kés-leltetőgombot, és tovább aludt. Öt percre visszatért a nyugalom, Jack lélegzése újból lassúvá, egyenletesen méllyé vált. A reggeli rutinnak ezzel a részével Laurie sosem találkozott, mivel Jack mindig korábban kelt nála. Ő bagolytípus volt, lámpaoltás előtt szeretett sokat olvasni, és gyakran tovább maradt fenn, mint kellett volna. Már együttélésük legelején megtanulta, hogyan aludja át az ébresztőt, mivel biztos lehetett abban, hogy Jack még időben fölkel.

Amikor az óra másodszor is megszólalt, Jack kikapcsolta, ledobta magáról a takarót, felült és lelépett a padlóra. Laurie figyelte, ahogyan nagyot nyújtózkodik, és hallotta hosszú ásítását, amelyet szemdörzsölés követett. Utána Jack felállt, és meztelenségétől csöppet sem zavartatva kiballagott a fürdőszobába. Laurie összekulcsolt kezét a feje alá téve nézte, és bármilyen elkeseredett volt is, élvezte a látványt. Hallotta, ahogy a vécében csobog a víz, majd az öblítés erős hangját. Pár másodperccel később Jack a szemét dörzsölve visszatért, és megkerülte az ágyat, hogy felébreszsze.

Szokása szerint meg akarta rázni a vállát, de keze megállt a levegőben, amikor észrevette, hogy a szeme nyitva van, és őt figyeli.

— Ébren vagy! — mondta csodálkozva, magasra húzott szemöldökkel. Nem kellett törnie a fejét, azonnal tudta, hogy valami nagyon nincs rendben.

— Egy szemhunyásnyit sem aludtam.

— Annyira jó volt? — kérdezte éjszakai szeretkezésükre utalva Jack, és remélte, hogy tréfával sikerül elejét venni a készülő robbanásnak.

— Beszélnünk kell — válaszolta színtelen hangon Laurie. A takarót a melléhez szorítva felült, és kihívóan Jack szemébe nézett.

— Nem azt csináljuk? — Jack azonnal kitalálta, mit akar mondani Laurie, mégis gúnyos volt a hangja. Tisztában volt azzal, hogy ez nem jó, csak árt vele, mégsem tudott erőt venni magán. Védekezési szándékkal kifejlesztett szokás volt nála a gúny, és amikor kellett volna, akkor sem tudta levetkőzni.

Laurie válaszolni akart, de Jack feltartotta a kezét. - Ne haragudj! - mondta. - Nem akartam durva lenni, de valamitől megsejtettem, hová készül kifutni ez a beszélgetés, és úgy éreztem, nem most van itt az ideje. Sajnálom, de egy órán belül a hullaházban kell lennünk, és még egyikünk sem zuhanyozott, evett, az öltözésről nem is beszélve.

- Tudod, Jack, az a baj, hogy sosincs itt az ideje.

- Na jó! Fogalmazzunk akkor úgy, hogy ennél rosszabb időpontot nehéz lenne kitalálni egy érzelmekkel teli beszélgetéshez. Egy csodás hétvégét követő hétfő reggelén vagyunk, pontosan fél hétkor, és munkába kell mennünk. Ha gondoltunk volna rá, az utóbbi néhány napban tucatszor is előhozhattad volna a témát, és boldogan megbeszéltem volna veled.

- Jaj, ne! - emelte fel a hangját Laurie. - Valld már be, hogy csöpp kedved sincs beszélni róla! Negyvenhárom éves leszek csütörtökön, Jack! Negyvenhárom! Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy türelmes legyek. Nem várhatom meg, hogy eldöntsd, mit akarsz. Addigra túl leszek a szülőképes koron.

Jack másodpercekig hallgatott, csak nézett Laurie rezzenéstelen, zöldeskék szemébe. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy ezúttal nehéz lesz megnyugtatni. - Rendben van - mondta, és hosszan fújta ki a levegőt, mint amikor valaki megadja magát. A fejét lehajtva, meztelen lábát kezdte figyelni, és úgy folytatta: - Este, vacsora közben megbeszéljük.

- Most akarok beszélni róla!  - mondta  erőteljesen Laurie, és az állát megfogva fölemelte a férfi fejét, hogy találkozzon a tekintetük. - Amíg te aludtál, én a kapcsolatunkon gondolkodtam. Rendet kellene raknunk benne, de any-nyira, hogy tovább nem lehet halogatni.

— Laurie! Megyek, és lezuhanyozom — felelte eltökélten Jack. — Még egyszer kérlek, ne most beszéljük meg a dolgot!

— Szeretlek, Jack — mondta Laurie, és a karját megfogva visszatartotta. — Azonban többre van szükségem. Férjhez akarok menni, hogy családom legyen! Ennél jobb helyen szeretnék élni! — Elengedte Jack karját, és széles mozdulattal körbemutatott a szobán, amelynek a faláról itt-ott már erősen pergett a festék, a világítását pedig egyetlen csupasz, a plafon közepéről lelógó villanykörte jelentette. Az ágynak hiányzott a fejlapja, az éjjeliszekrényeket két végére állított borosláda helyettesítette, és a bútorzatot a falhoz tolt öreg komód tette „teljessé". — Nem vágyom semmi luxusra, nem kell, hogy olyan legyen, mint a Topkapi szeráj, de ez egyszerűen nevetséges.

— Eddig azt hittem, elég neked a négy csillag.

— Tartogasd máskorra a szarkazmusodat! — csattant fel Laurie. — Amilyen keményen dolgozunk, megérdemelnénk egy kis luxust. De igazából nem erről van szó, hanem a kapcsolatunkról, amely úgy tetszik, téged tökéletesen kielégít, nekem viszont kevés. Tömören és velősen, ez van.

— Megyek, lezuhanyozom — felelte Jack, mire Laurie halványan, kesernyésen elmosolyodott.

— Remek. Menj!

Jack mondani akart valamit, de meggondolta magát, és az ajtót nyitva hagyva visszament a fürdőszobába. Egy pillanattal később Laurie hallotta, hogy kinyitja a zuhanyt, és elhúzza a zuhanyozófülke függönyét.

Mélyen beszívta és hosszan kifújta a levegőt. Remegett a fáradtságtól és az érzelmi kimerültségtől, de elégedett volt, mert egyetlen csepp könnyet sem ejtett. Utálta, ha érzelmileg túlfűtött helyzetben nem tudott uralkodni magán, és sírva fakadt. Hogy ezúttal hogyan tudta elkerülni, arról fogalma sem volt, de örült annak, hogy sikerült. A könnyek sosem segítettek, épp ellenkezőleg, gyakran hátrányára váltak.

A köntösét magára kapva Laurie a faliszekrényhez lépett, és elővette a bőröndjét. Összecsapása Jackkel tulajdonképpen felszabadítóan hatott rá. Mivel pontosan azt a választ kapta, amelyet várt, Jack feljogosította rá, hogy megtegye azt, amit már a beszélgetésük előtt elhatározott. A ko-mód számára fenntartott fiókjait kihúzva összeszedte a holmiját, és csomagolni kezdett. Már majdnem készen volt, amikor a fürdőszobából hallatszó vízcsobogás abbamaradt, és egy perccel később, a haját erőteljesen dörzsölve, megjelent Jack. Amikor meglátta Laurie mellett a bepakolt bőröndöt, annyira meghökkent, hogy megállt a keze, és a lába földbe gyökerezett.

— Mi az ördögöt csinálsz?

— Szerintem teljesen egyértelmű — válaszolta Laurie. Jack néhány másodpercig egy szót sem szólt, csak nézte tágra nyílt szemmel, hogyan folytatja a pakolást. — Eltúlzod a dolgot — mondta végül. — Nem kell elköltöznöd.

— Szerintem igen - válaszolta Laurie anélkül, hogy felnézett volna.

— Rendben! — felelte másodpercnyi kihagyás után élesen Jack, és visszament a fürdőszobába, hogy ott fejezze be a törülközést.

Miután végzett, Laurie ment be, hogy rendbe hozza magát, és bár ilyenkor általában nyitva hagyta az ajtót, ezúttal külön gondja volt rá, hogy behúzza maga után. Amikor felöltözve kijött, Jack már a konyhában volt, úgyhogy csatlakozott hozzá, és együtt fogyasztották el hideg tejjel leöntött gabonapehelyből és gyümölcsből álló reggelijüket. Állva ettek, egyiküknek sem jutott eszébe, hogy leüljön a kis műanyag asztalhoz. Udvariasak voltak, a „szabad" és a „bocsánat" szavak hangzottak csak el, miközben egymást kerülgették a hűtőszekrénynél. A konyha méretének hála, időnként kénytelenek voltak egymáshoz érni, még ha nem is akarták.

Hét órára mindketten útrakészek voltak. Laurie gyors mozdulattal bepakolt ruhái közé préselte kozmetikai szereit, becsukta a bőröndöt, és a fogóját megragadva áthúzta a nappaliba, ahol Jack épp akkor emelte le a mountain bike-ját a falra szerelt tartóról.

— Csak nem biciklivel akarsz munkába jönni? — kérdezte. Együttélésük előtt Jack kerékpárral járt munkába, és intézte kisebb-nagyobb dolgait. Laurie elborzadt, valahányszor erre gondolt, és örökké attól rettegett, hogy egyik nap Jack „lábbal előre" fog megérkezni a hullaházba. Amikor elkezdtek együtt munkába járni, Jack eltette a biciklijét, mivel bárhogy agitálta is, nem tudta rávenni Laurie-t, hogy kétkerekűn vágjon neki a városi utcáknak.

— Ha jól értelmezem a helyzetet, egyedül fogok hazajönni.

— De hiszen esik, az isten szerelmére! - emelte fel újból a hangját Laurie.

— Attól csak még érdekesebb a biciklizés.

— Tudod, Jack, ha már ilyen őszinte hangulatban vagyok, jobb, ha megmondom, hogy ez a kölykös vagányko-dás, amit művelsz, nemcsak értelmetlen, hanem önző is, mivel úgy hat, mintha belém akarnád törölni a lábad.

— Érdekes! — mondta rosszkedvű fintorral Jack. — Hadd mondjak valamit! A biciklizésemnek semmi köze az érzéseidhez, és ha már róluk van szó, muszáj megmondanom, hogy elég önzőknek tartom őket.

Ebben maradtak. A 106. utcára kilépve Laurie nyugatra, a Columbus Avenue felé indult, hogy taxit fogjon, Jack pedig keletre, a Central Park felé pedálozott. Egyikük sem fordult meg, hogy búcsút intsen a másiknak.

Második

Jack már nem is emlékezett rá, milyen lelkesítő érzés teljes erőből tekerni sötétbordó Cannondale terepbiciklijét, de rögtön feltámadt benne az emlék, mihelyt a 106. utca mellett a Central Parkba bekanyarodva teljes sebességgel nekivágott az egyik lejtőnek. Mivel a park néhány kocogót leszámítva üres volt, szabadon nyomhatta a pedált, és hamarosan minden gondjáról megfeledkezett, teljes felszabadultságot érzett. Ahogy száguldás közben a szél fütyülését hallgatta, eszébe jutott, ahogy az indianai South Bendben a Dead Man's Hill tetejéről leszáguldott kedvenc vörös-arany színre festett, széles kerekű Schwinnjén. A tizedik születésnapjára kapta a kerékpárt, amely később a boldog és gondtalan gyermekkor szimbólumává vált számára. Rábeszélte az anyját, hogy őrizze meg neki, és a kétkerekű már jó ideje otthon porosodott South Bendben, szülei házának garázsában.

Az eső változatlanul esett, de nem olyan erősen, hogy elrontsa a hangulatát, bár a cseppek hangosan koppantak a kemény műanyag biciklissisak előrenyúló részén. A legnagyobb gondot az okozta, hogy keresztüllásson a legszigorúbb aerodinamikai követelményekkel összhangban megtervezett, kis légellenállású, de sajnos esőcseppekkel sűrűn pettyezett biciklisszemüvegén. Hogy teste nagyobbik része védve legyen, Jack vízhatlan poncsót viselt, amelyen, eredeti ötletként, féregnyúlványszerű kis kitüremkedések is voltak a hüvelykujjak számára. Ha előredőlve megmarkolta a kormányt, a poncsó sátorként beborította a biciklivel együtt. Hogy alulról se ázzon, amennyire tudta, elkerülte a tócsákat, ahol pedig nem sikerült, ott a pedálról fölemelve előrenyújtotta a lábát, és hagyta, hogy a lendület vigye tovább mindaddig, amíg szárazabb részre nem ért.

A Central Park délkeleti sarkánál bekanyarodott Középső-Manhattan utcáinak sűrű szövevényébe, ahol már javában zajlott a reggeli csúcsforgalom. Volt olyan időszaka az életének, amikor a sűrű sorokban álló gépkocsik között cikázva élvezettel hívta ki maga ellen a sorsot, de ez akkor történt, amikor, saját megfogalmazása szerint, még sokkal eszementebb volt. A fizikai állapotát pedig hasonlítani sem lehetett a jelenlegihez. Miután évekig nem kerekezett, érzése szerint sokat romlott az állóképessége. A gyakori kosárlabdázás segített ugyan valamennyit, csak hát a kosárlabda nem követel olyan feszes és kitartó izommunkát, mint a kerékpározás. Ennek ellenére nem lassított, és mire az Igazságügyi Orvostani Intézet 30. utca felőli kapujához ért, azt használták a hullaszállítók, négyfejű izmai már hevesen tiltakoztak a túlerőltetés ellen. A nyeregből lepattanva Jack egy darabig a kormányra hajolva állt, és megvárta, hogy érrendszerének a teljesítménye összhangba kerüljön lábizmai igényeivel.

Miután a combját sanyargató, az oxigénhiányból fakadó fájdalom enyhült, a vállára kapta a biciklijét, és nekivágott a bejárathoz vezető lépcsőnek. Még mindig komoly erőfeszítésébe került mozgatnia a lábát, de alig várta, hogy megtudja, milyen munka vár rá aznap. Az épület fő frontja előtt elhaladva több műholdas antennával ellátott tévés közvetítőkocsit látott, és a főbejárat mögött, az előcsarnokban is mintha szokatlanul sokan lettek volna.

Jack a biztonsági őrség ügyeleti szobájának ablakán keresztül odaintett Robert Harpernek, mire az egyenruhában szolgálatot teljesítő rendőr felpattant a székről, és kidugta a fejét az ajtón.

— Újból kedve támadt kerekezni, dr. Stapleton? — kérdezte. — Évek óta nem láttam a biciklijét.

A kerékpárt a vállán cipelő Jack nem válaszolt, csak integetett a bal karjával, és ment tovább, az épület alagsorába. Elhaladt az oszlásnak indult holttestek vizsgálatára használt kis boncszoba előtt, és mielőtt a nagy fiókokként egymás mellett és fölött sorakozó hűtőrekeszeket elérte volna, balra fordult. A nem azonosított és a senkinek sem kellő holttesteknek tartalékolt fenyőkoporsók között szorított helyet a kerékpárnak, és miután a holmiját berakta a szomszédos öltözőben lévő szekrényébe, felfelé indult a lépcsőn. Elhaladt Mike Passano, a temetkezési ügyek felelőse mellett, aki hivatalos papírokat rendezgetett éppen. Integetett neki, de Mike annyira elfoglalt volt, hogy észre sem vette.

A főfolyosóra érve Jack újból látta az előcsarnokot, és a jelentős távolság ellenére is hallotta az ott lévők izgatott beszélgetésének a moraját. Biztos volt abban, hogy valami rendkívüli eset történt, és a kíváncsisága tovább nőtt. Az igazságügyi orvos szakértői munka egyik legizgalmasabb vonásának tartotta, hogy reggel sosem tudta, mi vár rá aznap. A munkakezdés érdekes, sőt izgalmas esemény volt, nem úgy, mint korábbi életében, szemészként, amikor minden napja nyugodtan telt, egyiken sem történt semmi váratlan.

Szemészi karrierje 1990-ben váratlanul szakadt félbe, amikor az agresszívan terjeszkedő ellátásszervező óriás, az AmeriCare felfalta a praxisát. Az ajánlat, hogy legyen az AmeriCare alkalmazottja, csak újabb arculcsapásként érte, és rádöbbentette arra, hogy a régi, a szolgáltatásért fizetséget elv szerint működő egészségügy, amelynek alapja a szoros orvos-páciens viszony, és ahol a döntések szempontjából egy dolog számít csak, éspedig a páciens szükséglete, szóval ez a régi iskola szerinti orvoslás egyre gyorsuló iramban kezd eltűnni. Ebből a felismerésből kiindulva jutott el végül Jack ahhoz a döntéshez, hogy igazságügyi orvos szakértővé képezi át magát, és így függetleníti magát az irányított betegellátástól, amelyet megítélése szerint helyesebb lett volna nemes egyszerűséggel ellátásmegvonásnak nevezni. Azt már a sors iróniájának tudta be, hogy az AmeriCare minden függetlenedési igyekezete ellenére ott ólálkodott körülötte. Mivel alacsony nyereséget kötött ki magának, sikerült megnyernie a városi alkalmazottak egészségügyi ellátásának biztosítására kiírt pályázatot, úgyhogy Jacknek és a kollégáinak ha nem is a munkája, de az orvosi ellátása az AmeriCare-től függött.

Hogy az előcsarnokban látott újságírókat elkerülje, Jack kis kerülővel ment az ügyeleti szobába, ahol minden munkanap kezdődött. A régi, vezető beosztású orvosok közül, rotációs rendszer szerint, mindennap korábban kezdte valamelyik a munkát az előírtnál, hogy átnézze az éjszaka befutott eseteket, eldöntse, melyiknél van szükség boncolásra, és kiszignálja valakire a munkát. Jacknek szokása volt szintén korábban érkezni, hogy belenézzen a listába, és kiválassza magának a legnagyobb kihívást jelentő eseteket. Nem értette, mások miért nem csinálják ugyanezt, mígnem rádöbbent, hogy kollégáinak többsége nemhogy nem keresi a feladatokat, éppen ellenkezőleg, azon van, hogy elkerülje őket. Kíváncsisága oda vezetett, hogy mindig ő kapta a legtöbb munkát, és miután gyakorlatilag összeköltöztek, Laurie-t is rávette, hogy menjen be vele az előírtnál korábban, ami nagy eredmény volt, figyelembe véve, milyen nehezen lehetett kirobbantani az ágyból. A gondolattól Jack elmosolyodott, és megkérdezte magában, vajon ott van-e már.

Hirtelen megtorpant. Egész idáig megpróbálta elfelejteni kora reggeli vitájukat, de most hirtelen megrohanták a kapcsolatukkal és a saját múltja borzalmaival összefüggő gondolatok. Miért érezte kötelességének Laurie, hogy elrontson egy szép hétvégét, különösen most, amikor olyan jónak, problémamentesnek tetszett a viszonyuk, kérdezte magában. Majdnem nyugodt és elégedett volt, ami jelentős javulásnak számított azután, hogy sokáig úgy érezte, a puszta létet sem érdemli meg, nemhogy a boldogságot.

Dühös volt. Semmi szüksége nem volt arra, hogy felszítsák a felesége és lányai pusztulása fölötti bánatát és bűntudatát, amely minden külön emlékeztető — házasságra és gyerekekre vonatkozó megjegyzésekről nem beszélve — nélkül is állandóan parázslott benne. A gondolat, hogy újból elkötelezze magát, vállalva az ebből fakadó sebezhetőséget, erősen riasztotta.

— Szedd össze magad! — mondta a szót a fogai között szűrve Jack, és a szemét behunyva, két kézzel jó erősen megdörzsölte az arcát. A Laurie okozta ingerültségen és rosszkedven kívül szomorúságot is érzett, ami nehezen, sok küzdelem árán legyőzött depressziójára emlékeztette. Az egészben az volt a legrosszabb, hogy Laurie valóban sokat jelentett neki, és meggyőződése szerint nem lett volna köztük semmilyen probléma, ha nem merül fel időnként a gyerekkérdés.

— Dr. Stapleton! Csak nincs valami baj? — kérdezte egy női hang.

Jack szétterpesztette az ujjait, és a kis Janice Jaegert, az éjszakás halottkémet pillantotta meg, aki kimerülten épp a kabátját vette föl, hogy hazamenjen. Az örökké a szeme körül feketéllő karikák kérdésessé tették, hogy egyáltalán alszik-e valamikor.

— Dehogy! — válaszolta kezét az arcáról elvéve Jack, és lazán vállat vont. — Miért kérdezi?

— Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna mozdulatlanul állni, pláne a folyosó közepén.

Jack szeretett volna frappáns választ adni, de egy sem jutott eszébe, úgyhogy gyorsan témát váltott, és megkérdezte Janice-t, érdekes éjszakája volt-e.

— Elég mozgalmas, főleg az ügyeletes orvosnak, sőt még dr. Fontworthnek is — hangzott a válasz. — Dr. Bingham és dr. Washington már itt van, és javában dolgozik, dr. Fontworth pedig asszisztál nekik.

— Ez komoly? - kérdezte meghökkenve Jack. - Mi történt? - Harold Bingham az OCME vezetője volt, Calvin Washington pedig a helyettese. Mindketten általában jóval nyolc után kezdték a munkát, az pedig csak egész ritkán, elvétve fordult elő, hogy a normál munkakezdés előtt boncolást végezzenek. Az esetnek politikai vonatkozásai kellett hogy legyenek, ami megfelelő magyarázattal szolgált az előcsarnokban látott újságírók jelenlétére. Jack egyik kollégája volt Fontworth, és a hétvégén épp neki jutott az ügyelet, de ez csak annyit jelentett, hogy állandóan elérhetőnek kellett lennie. Az igazságügyi orvos szakértőknek a szokványos munkaidőn kívül, így éjszaka sem kellett az intézetben tartózkodniuk — a rutinfeladatokat kórboncnoknak készülő szigorló orvosok látták el.

— Lőtt seb, és a rendőrség foglalkozik vele — magyarázta tovább az esetet Janice. — Ha jól értettem, a zsaruk bekerítettek egy gyanúsítottat, aki a barátnőjénél volt éppen, és amikor őrizetbe akarták venni, nagy lövöldözés kezdődött. Fölmerült az indokolatlan mértékű erőszak alkalmazásának lehetősége. Magát biztosan érdekelné a dolog.

Jacknek egy pillanatra összerándult a gyomra — a rendőri akcióhoz kapcsolódó esetek, amikor nem lehetett tudni, hogy ki és hányszor lőtt, olyanok voltak, mint egy sokismeretlenes egyenlet, és a legtöbbször megoldhatatlannak bizonyultak. Ráadásul dr. George Fontwortht — bár nyolc évvel korábban került az OCME-be — meglehetősen hanyagnak tartotta, akiről sosem lehet tudni, hogy mit és mennyire kever össze az elsődleges vizsgálat során. — Azt hiszem, nem avatkozom bele a főnökök dolgába - mondta éppen ezért. — Mi van még?

— A szokásos, bár a Manhattan Generálból átküldtek valakit, aki még érdekes is lehet. Egy fiatalember, akit tegnap délelőtt operáltak nyilt töréssel, mert szombat reggel korcsolyázás közben elesett a Central Parkban.

Jack újból összerándult — hála Laurie-nak, aki mesterien felpiszkálta az érzékenységét, a Manhattan General Hos-pital puszta említése is heves ellenérzést váltott ki belőle. A kórház, amely valaha igazi tudományos központnak, az orvoslástani kutatások egyik fellegvárának számított, az AmeriCare zászlóshajója lett, miután a szinte korlátlan anyagi lehetőségekkel rendelkező ellátásszervező óriás kinézte magának, és egész egyszerűen felvásárolta. Hiába tudta, hogy a gyógyítás általános színvonala változatlanul jó az intézményben: ha biciklizés közben bukna, és eltörne valamije, őt is oda vinnék, hála az elnyert városi pályázatnak, és megfelelően bánnának vele, az AmeriCare puszta gondolata zsigeri indulatot váltott ki belőle.

— Mitől olyan különleges az eset? — kérdezte Jack, megpróbálva titkolni heves érzéseit, és menedékként a gúnyhoz folyamodva még hozzátette: — Valaki biztosan elcseszte a diagnózist, vagy mégsem ártatlan korcsolyázás okozta a borzadályos sérülést.

— Nem talált — válaszolta komolyan Janice, és nagyot sóhajtott. — Semmi rendkívüli nincs az esetben, csak az egész... olyan szomorú.

— Szomorú?! — Jack komolyan meglepődött. Janice több mint húsz éve dolgozott halottkémként, és ez alatt a két évtized alatt a halál összes undorító változatával találkozott. -Ha maga mondja, akkor az tényleg nagyon szomorú. Mi teszi olyan rendkívülivé?

— A húszas évei végén járt, és makkegészséges volt — pontosabban szívbetegségnek a nyomát sem találták. Nem sokat hallottam a főnökök beszélgetéséből, de mintha megnyomta volna a hívógombját, és mire a nővérek állításuk szerint öt-tíz perccel később odaértek, már halott volt. Úgyhogy szívleállás, más szóba sem jöhet.

— Újraélesztési kísérlet? — kérdezte feszesen Jack.

— Volt, de sikertelen — válaszolta hasonló hanghordozással Janice. — Az EKG-vonal meg sem rebbent, végig síkegyenes maradt.

— Oké! De mitől olyan szomorú a dolog? A fickó kora miatt?

— Részben. Igazából nem is tudom, mi zavar annyira — válaszolta őszintén, komolyan maga elé meredve Janice. — Talán az, hogy a nővérek nem reagáltak elég gyorsan, közben a szerencsétlen érezte, hogy szörnyű bajban van, de bármit csinált, nem kapott segítséget. Lehet, hogy a kórházutálatom miatt fogtam fel komolyabban a kelleténél, vagy a srác szülei hatottak rám, akik rettentő szimpatikusak. Westchesterből jöttek, hogy meglátogassák a kórházban, onnan pedig ide, hogy a közelében legyenek. Rettenetesen megtörtek. A fiuk jelentette számukra az életet. Azt hiszem, még mindig itt vannak.

— Hol?! — kérdezte Jack. — Remélem, nem az előcsarnokban, az újságírók gyűrűjében.

— Utoljára az azonosítószobában láttam őket. Ragaszkodtak az újabb azonosításhoz, bár az első is sikeres volt. Az ügyeletes, hogy a kedvükre tegyen, szólt Mike-nak, hogy készítsen újabb sorozat polaroid képet, de épp akkor elhívtak egy másik esethez. Amikor visszajöttem, Mike mondta, hogy még mindig az azonosítóban vannak, a fényképeket szorongatják, és mintha azt hinnék, hogy tévedés történt, ragaszkodnak hozzá, hogy megnézhessék a holttestet.

Janice beszámolóját hallgatva Jack érezte, hogyan válik egyre gyorsabbá a pulzusa; nagyon is jól tudta, milyen borzalmas érzelmi terhet jelent egy gyerek elvesztése. — Bármilyen szörnyű is, a sajtó nyilván nem emiatt vonult ki — mondta némi hallgatás után.

— Persze, hogy nem! Ilyen dolgok nem érdeklik a médiát. Ezért is olyan szomorú az egész! Valaki meghal anélkül, hogy mások kicsit is odafigyelnének rá.

— A rendőrségi eset miatt jöttek az újságírók?

— Eredetileg igen. Bingham megígérte, hogy a vizsgálat után nyiladcozik nekik. Az éjszakás kisdoki szerint az egész Spanyol Harlem lázban van az ügy miatt. A rendőrök, ha igaz, legalább ötven lövést megeresztettek, és mindenkinek rögtön a dél-bronxi Diallo-eset jutott az eszébe. De ha a véleményemre kíváncsi, szerintem a tudósítókat pillanatnyilag jobban érdekli Sara Cromwell, akit azután hoztak be, hogy ők megérkeztek.

— Sara Cromwell? A Daily News pszichológusa? — kérdezte Jack.

— Igen. A bölcs tanácsokat osztogató istennő, aki bárkinek és mindenkinek meg tudja mondani, hogyan éljen, mit csináljon, hogy ne legyenek problémái. A tévében is gyakran hintette az igét. Rengeteg talkshow-ba meghívták, még Oprah Winfrey is beszélgetett vele, úgyhogy piszkosul híres.

— Baleset érte? Mitől a nagy felfordulás?

— Nem baleset — úgy tűnik, brutálisan meggyilkolták a Park Avenue-i lakásában — válaszolta Janice. — Nem ismerem a részleteket, de dr. Fontworth azt mondta, minden vérben úszott a holttest körül. Az ügyeletessel együtt egész éjszaka megállás nélkül dolgoztak, mert Cromwell után volt egy kettős öngyilkosság is a 84. utcából, végül egy gyilkosság valamelyik éjszakai bárban. Amikor azzal is megvoltak, a kisdokinak ki kellett mennie a Park Avenue-ra egy cserbenhagyásos gázoláshoz, onnan pedig két kábítószereshez, akik túllőtték magukat.

— Mi van a kettős öngyilkossággal? Öregek, fiatalok?

— Középkorúak. A szén-monoxidot választották. Beindították a garázsban az Escalade-jukat, és hogy biztosra menjenek, gumitömlőt húztak a kipufogócsőre, azzal vezették be a gázt az utastérbe.

— Hmm! — mordult fel Jack. — Búcsúlevelet hagytak?

— Hé, ez nem tisztességes! — tiltakozott Janice. — Olyan dolgokat kérdez, amelyek nem tartoznak rám, és nem én foglalkozom velük! Egyébként úgy tudom, hogy csak egy volt, a nőtől.

— Érdekes — mondta elgondolkodva Jack. — Na jó! Megyek, megnézem, mit tud kínálni az ügyeletes. Úgy látszik, mozgalmas napunk lesz. Maga meg siessen, és aludja ki magát!

Jókedve támadt. A kilátás, hogy érdekes napja lesz, jórészt elűzte kora reggeli rosszkedvét. Ha Laurie vissza akar menni pár napra a lakásába, csak tegye, gondolta. Majd kivárja, hogy észhez térjen, de érzelmileg zsarolni nem hagyja magát.

Janice Jaegertől elköszönve fürgén indult tovább, és átvágott a fiókos szekrényekkel teli irattáron. A telefonközpontban rámosolygott a frissen beállt ügyeletesekre, de azok úgy el voltak foglalva, hogy nem értek rá viszonozni. A New York-i rendőrségnek fenntartott szoba előtt elhaladva odaintegetett Murphy őrmesternek, de az sem reagált, mivel éppen telefonált. Szép kis fogadtatás, gondolta Jack, de igazából nem volt mérges.

Az ügyeletesszobában hasonló elbánásban volt része. Hárman tartózkodtak a helyiségben, amikor belépett, és egyikük sem vett tudomást róla. Ketten a reggeli lapokba temetkeztek, dr. Riva Mehta pedig, akinek közös irodája volt Laurie-val, az előtte halmozódó iratokba mélyedve azt igyekezett eldönteni éppen, hogy hány esetben szükséges a boncolás, és melyiket kire bízza. Jack töltött magának egy csésze kávét a közös termoszból, és visszahajtotta Vinnie Amendola újságjának a tetejét, hogy átlásson fölötte. Vinnie boncmester volt, és gyakori partnere Jacknek a boncteremben. Mivel ő is mindig korán ment be, Jack neki köszönhette, hogy másoknál jóval hamarabb nekiláthatott a munkának.

— Hogyhogy nincs odalent Binghammel és Washingtonnal? - kérdezte.

— Én sem értem — válaszolta az újságját maga felé húzva Vinnie. — Nyilván Salnak szóltak. Amikor megérkeztem, már nagyban dolgoztak.

—Jack! Mi újság?

Az akcentusa elárulta a kérdezőt, még mielőtt leeresztette volna az arcát eltakaró újságot. Lou Soldano hadnagy volt az, a New York-i rendőrség gyilkossági csoportjától. Jack azóta ismerte, hogy az OCME-be került. Lou meggyőződéssel hitt benne, hogy a kórbonctan számottevően elősegíti a munkáját, ezért gyakran megfordult az intézetben.

A testes nyomozó — újságját egyik kezével a melléhez szorítva — némi erőfeszítéssel feltápászkodott az olcsó műbőr bevonatú klubfotelből. Öreg ballonjában, felül kigombolt ingben, meglazított nyakkendőjével úgy nézett ki, mint egy régi detektívfilm kétes jellemű főszereplője. Széles arcát kétnaposnak látszó borosta fedte, Jack azonban tudta, hogy legfeljebb egynapos lehet.

A tenyerüket összeütve üdvözölték egymást — Jack a lakása közelében lévő kosárlabdapályán sajátította el ezt a kö-szönési módot, és megtanította rá Lou-t is, aki készséggel átvette.

— Mi keltett fel ilyen korán?

— Felkeltett? Le sem feküdtem - válaszolta zsörtölődő hangon Lou. — Ez ilyen éjszaka volt. A kapitány rettentő ideges, mert indokolatlan rendőri erőszakról beszélnek, és ha a sztori, amit az esetnél kint lévők előadtak, nem áll meg a lábán, akkor tényleg komoly gondja lehet. Reméltem, hogy hamar lesz eredmény, de Bingham vette kezébe az ügyet, úgyhogy már le is tettem róla. Szerintem egész nap el fog szarakodni vele.

— Mi van Sara Cromwell-lel? Ő is érdekel? — kérdezte Jack.

— Naná! Egyébként ezt most úgy kérdezted, mintha lenne választásom. Láttad az előcsarnokban a rengeteg újságírót? Sajnos, már itt voltak a lövöldözés miatt, amikor Cromwellt behozták. Biztosan rengeteg hír és tévétudósítás lesz róla, több, mint amennyit akkor kapott volna, ha nem látják, amint megérkezik. És valahányszor a sajtó feldob egy gyilkosságot, engem élni sem hagynak fentről, egyfolytában gyanúsítottat követelnek. Úgyhogy légy szíves, tegyél nekem egy szívességet, és csináld meg a boncolást!

— Komolyan mondod?

— A legkomolyabban — jelentette ki Lou. - Gyors vagy és alapos, nekem pedig mindkettőre szükségem van. Ráadásul nem haragszol, ha ott vagyok melletted, miközben me-lózol, ami nem jellemző mindenkire. De ha nem vállalod, megkérhetem Laurie-t is, csak ahogy ismerem, őt biztosan jobban érdekli a lövöldözős eset.

— Meg egy másik, amit a Manhattan Generálból kaptunk — szólt közbe Riva. — Már el is vitte a dossziét, és azzal akar kezdeni.

— Találkoztál vele? — kérdezte Jack. Tudta, hogy Lou valamikor egy darabig randevúzgatott Laurie-val, de a próbálkozásból végül nem lett igazi kapcsolat. Lou bevallása szerint azért nem, mert nem tudott igazán feloldódni, mereven viselkedett,  és  önmagát  kárhoztatta  kudarcra.  Sikerült azonban feldolgoznia magában a dolgot, és lelkesen kiállt azért, hogy Jack és Laurie egy pár legyen.

— Igen, úgy tizenöt-húsz perce.

— Beszélgettetek?

— Hát persze! Miféle kérdés ez?

— Normálisan viselkedett? Mit mondott?

— Hé! — emelte fel a hangját heves fejcsóválással Lou. — Nem emlékszem rá. Valami olyasmit, hogy „Szia Lou! Mizujs?". Vagy hasonlót. Ami pedig a viselkedését illeti, olyan volt, mint máskor, sőt kicsivel talán vidámabb. — Megfordult, és az indiai orvosnőre nézett. — Maga szerint is, dr. Mehta?

— Nem volt vele semmi gond, még tetszett is neki ez a nagy felhajtás — válaszolta Riva. — Nyilván beszélt Janice-szel a Manhattan General-es esetről, mert úgy jött be, hogy már minden fontosat tudott róla, és rögtön kérte is magának.

— Mondott rólam valamit? — kérdezte a hangját lehalkítva, és Lou-hoz közelebb hajolva Jack.

— Mi történt? Jól vagy?! — kérdezett vissza élesen a nyomozó.

— Igen, csak néha nekem is adódnak kisebb gondjaim - válaszolta kitérően Jack. Mint ahogy Riva mondta, Laurie a szokásosnál vidámabb volt, csak tovább mélyítette a vitájuk okozta sebet. Legalább annyit megtehetett volna, hogy le-verten megy be dolgozni, vagy ha nem, hát legalább úgy tesz.

— Mi volna, ha nekem adná a Cromwell-esetet? - kérdezte Jack.

— Máris a magáé — válaszolta bársonyos brit akcentusával Riva. - Calvin külön felírta, hogy a lehető leghamarabb kéri az eredményt. - Kiemelte a boncolásra ítélt esetek halmából a dossziét, az asztal sarkára rakta, Jack pedig rögtön érte nyúlt. A helyszíni jelentés, részben kitöltött halotti bizonyítvány, jegyzéklista, két üres, a kórbonctani jelentésnek szánt lap, a személyi adatokat tartalmazó űrlap, a Fontworth által diktált felvételi jegyzőkönyv, a zárójelentéshez szükséges űrlap, HIV-vizsgálati cédula, és az igazolás volt benne, amely szerint a hullát megröntgenezték és lefényképezték, mihelyt megérkezett az intézetbe. Jack kivette Fontworth jelentését az irathalmazból, és gondosan átolvasta, ugyanúgy Lou is, a válla fölött.

— Voltál a helyszínen? Láttad a lakást? — kérdezte Jack, miután végzett az olvasással.

— Nem. Még Harlemben voltam, amikor megjött az értesítés. A kerületi őrszobáról mentek ki az ügyeletesek, de amikor rájöttek, ki az áldozat, rögtön felcsörgették a kollégámat, Harvey Lawson hadnagyot. De már mindegyikkel beszéltem, és azt mondták, hogy szörnyű látvány volt. Vérben úszott az egész konyha.

— A diagnózis?

-Tekintettel arra, hogy félig meztelen volt, és a kés, amely a halálát okozta, a genitáliái közelében, a combja felső részéből állt ki, mindannyian szexuális támadásra voksoltak — válaszolta a nyomozó.

- A genitáliái közelében! Micsoda fogalmazás! - mondta megemelt hangon Jack.

— Légy nyugodt, nem így mondták! Én csak lefordítottam, hogy tisztességesebben hangozzék.

- Kösz, hogy ilyen tapintatos vagy. A hűtőszekrény ajtaján is találtak vért?

- Szó szerint azt mondták, hogy az egész konyha vérben úszott — válaszolta Lou.

- Említették a hűtőszekrényben, egész pontosan a darab sajton talált vért, amiről Fontworth ír? - kérdezte Jack, és rábökött a felvételi jegyzőkönyvre. Kellemesen csalódott - a Fontworth munkájáról korábban szerzett rossz tapasztalatok ellenére a jegyzőkönyv alapos, körültekintő munkáról tanúskodott.

- Ahogy mondtam, azt jelentették, hogy minden véres volt.

- De hogy a bezárt hűtőszekrényben is vér legyen, az azért elég furcsa.

- És ha az ajtó nyitva volt, amikor megtámadták? - vetette fel Lou.

— Hogyne! Csak elég furcsa, hogy valaki, miközben gyilkolják, azzal törődik, hogy visszategyen a hűtőbe egy darab sajtot! Inkább azt mondd meg, találtak-e a kollégáid lábnyomot a vértócsákban az áldozatén kívül!

-Nem.

— Fontworth külön hangsúlyozza a jelentésében, hogy az áldozatét leszámítva nem voltak lábnyomok. Ez még különösebb.

A nyomozó tanácstalanul széttárta a kezét. - Te mire tippelsz? — kérdezte.

— Arra, hogy a boncolási eredmény ügydöntő lehet, úgyhogy máris megyek, és nekilátok — válaszolta Jack. Vinniehez lépve a kézfejével megütötte az újságot, mire a boncmester fürgén felpattant.

— Rajta, öregfiú! — szólt vidáman Jack. — Meló van! Vinnie nem túl lelkesen morgott valamit, és hatalmasat nyújtózott.

Jack fürgén ment az ajtóhoz, de ott megtorpant, és visz-szanézett Rivára. — Ha nem bánja, a kettős öngyilkosságot is elviszem — mondta.

- Már ki is szignáltam - felelte elnéző mosollyal a doktornő.

Harmadik

Mi lenne, ha visszajönnék, mihelyt végzek, és elmondanám, mit találtam? — kérdezte Laurie. — Tisztában vagyok vele, hogy nem támaszthatom fel a fiukat, de ha kiderül, pontosan mi történt, az biztosan ad egy kis megnyugvást, különösen ha tanulunk is belőle, és elejét vehetjük a további hasonló tragédiáknak. Ha a boncolás után még mindig nem ismerjük a halál okát — amire nagyon kevés esélyt látok —, akkor mikroszkópos vizsgálatot végzünk, és az már biztosan megadja a választ minden kérdésre.

Laurie tisztában volt azzal, hogy amit ajánl, az enyhén szólva szokatlan, és a szabályokhoz mereven ragaszkodó Bingham és Calvin fel lesz háborodva, ha megtudja, hogy megkerülte a hozzátartozók tájékoztatásával megbízott Mrs. Donnatellót. Úgy érezte azonban, hogy a McGillin-ügy elegendő okot szolgáltat a szabályok felrúgására. Néhány mondatot váltott csak a szülőkkel, és megtudta, hogy az idősebb Sean McGillin nyugalmazott belgyógyász, évtizedeken keresztül praktizált Westchester megyében. A felesége, Judith együtt dolgozott vele. Mindketten végtelenül szimpatikusak voltak. Olyan nyugalom, kedvesség áradt belőlük, hogy muszáj volt szeretni őket, nem lehetett nem osztozni a fájdalmukban, amelyet a fiuk elvesztése miatt éreztek.

— ígérem, mihelyt tudok valamit, jelentkezem — mondta Laurie, remélve, hogy a biztatás nyomán McGillinék hajlandók lesznek hazamenni. Már több órája voltak ott, és biztosra vette, hogy mindketten nagyon kimerültek. — Magam fogom megvizsgálni a fiukat — még be sem fejezte a mondatot, már érezte, hogy nagyon szerencsétlenül fogalmazott, és zavartan félrefordult. Látta, hogy az előcsarnokban még mindig ott vannak a riporterek, és a lelkes kiáltásokat is hallotta, amelyekkel a külön nekik készített szendvicseket és kávét fogadták. Laurie idegesen összerándult — szerencsétlen egybeesésnek érezte, hogy miközben a McGillin házaspár élete legnagyobb tragédiáját éli át, körülöttük harsány médiacirkusz zajlik. A közelből hallatszó élénk beszélgetés, nevetés csak még nehezebben elviselhetővé tette az idős házaspár bánatát.

— Egyszerűen nem igazság, hogy nem én fekszem odalent, valamelyik hűtőrekeszben — jelentette ki szomorú fej-csóválással dr. McGillin. - Nem panaszkodhatom, már elég sokáig éltem. Hamarosan hetvenéves leszek. Miért én vagyok itt, és Sean odalent? Az egész olyan érthetetlen: mindig makkegészséges, erős, mozgékony fiú volt, még a harmincat sem töltötte be.

— Semmilyen panasza nem volt a fiának?

— Semmilyen. Régebben magam gondoskodtam róla, hogy évente egyszer alaposan kivizsgáltassa magát, azóta pedig,  hogy  az  ügyvédi irodájuk  szerződést kötött  az AmeriCare-rel, kötelező volt neki a rendszeres ellenőrzés — válaszolta dr. McGillin.

Laurie gyors pillantást vetett az órájára, majd előbb a doktorra, aztán a feleségére nézett. Mindketten egyenes derékkal ültek a barna műbőr bevonatú kanapén, és kezüket az ölükben tartva szorongatták a fiukról készült polaroid képeket, miközben az eső kintről egyhangúan verdeste az ablakot. Az Amerikai gótika című festményt juttatták eszébe — ugyanaz az elszántság és erkölcsi tartás sugárzott belőlük, amely a képen ábrázolt idős házaspárból. A hasonlatosságnak ez volt a jó oldala. A rossz pedig az, hogy kiderülhetett: ugyanolyan puritán merevség, beszűkültség jellemzi őket, mint a kettős portré modelljeit.

Laurie számára az jelentette az egyik legnagyobb gondot, hogy szervezetileg el volt különítve a halál érzelmi oldalától, következésképpen nem szerzett elég tapasztalatot abban, miként kell kezelni. A gyászoló családokkal nem kellett foglalkoznia, mások vigasztalták, segítették át őket az azonosítás nagy érzelmi megrázkódtatást okozó procedúráján. Egyfajta akadémikus elefántcsonttoronyban élt, kór-boncnokként a halált úgy kezelte, mint rejtvényt, amelyet meg kellett oldania, hogy segíthessen az élőkön. Ott volt aztán a megszokás tényezője. Miközben az átlagember viszonylag ritkán találkozott vele, számára a halál a leghétköznapibb, mindennapos jelenség volt.

— Tudja, a fiunk tavasszal nősült volna — szólalt meg váratlanul Mrs. McGillin. Azóta, hogy negyven perccel korábban Laurie bemutatkozott neki, még egyetlen szót sem szólt. — Nagyon reméltük, hogy lesznek unokáink.

Laurie komolyan bólintott. Az unokákra tett utalás lágy érzelmi húrt pendített meg benne. Erősen törte a fejét, mit válaszoljon, és bár semmilyen értelmes dolog nem jutott eszébe, a kényelmetlenné váló szituációtól megmentette, hogy dr. McGillin hirtelen felállt, és a kezét megfogva a feleségét is felállította.

— Dr. Montgomery biztosan nagyon elfoglalt — mondta, és mintha helyeselni akarna magának, bólintott is, miközben összeszedte, és zsebre rakta a polaroid képeket. — Az a legjobb, ha megyünk, és rábízzuk Seant. — Kis jegyzettömböt és tollat vett elő a belső zsebéből, írt rá valamit, letépte, és Laurie-nak nyújtotta a felső lapot. — A magántelefonom - mondta. — Ezen hívjon fel, legyen szíves! Remélem, még délelőtt lesz valamilyen eredmény.

Laurie a váratlan fordulattól meglepődve, és meg is könnyebbülve ugyancsak felállt. Elvette a papírt, és ránézett, hogy megbizonyosodjon róla, elég jól olvasható-e az írás. Az volt, és a körzetszám, amivel kezdődött, 914. — Telefonálok, mihelyt tudok! - ígérte meg újból.

Dr. McGillin a feleségére fölsegítette a kabátot, aztán fölvette a magáét, majd kezet nyújtott Laurie-nak, akinek feltűnt, milyen hideg a tenyere.

-Vigyázzon a fiunkra! - mondta dr. McGillin. - Az egyetlen gyermekünk — tette hozzá, és a feleségét előreengedve kinyitotta a riporterektől hemzsegő előcsarnokba vezető ajtót.

A hírre szomjas újságírókon feszült, várakozással teli csönd lett úrrá rögtön, mihelyt megpillantották őket. Sajtóértekezletben reménykedve éberen követték minden mozdulatukat. A házaspár a recepciós pult közepe táján járt, amikor valaki elkiáltotta magát: — A Cromwell családhoz tartoznak? — Dr. McGillin anélkül, hogy lassított volna a léptein, szótlanul megrázta a fejét. — A rendőrségi akcióval kapcsolatban vannak itt? - kérdezte valaki más, mire az idős férfi újból nemet intett. Az újságírók tovább nem is törődtek vele, figyelmük Laurie felé fordult. Néhányan nyilván felismerték benne a kórboncnokot, mert benyomultak az azonosítószobába, és rázúdították a kérdéseiket.

Laurie kezdetben nem törődött velük, lábujjhegyre állva McGillinék távozását figyelte inkább, és csak miután eltűntek a szeme elől, fordult az újságírókhoz. — Sajnálom -mondta, félretolva néhány elé tartott mikrofont. — Semmit nem tudok az esetekről, amelyek felől érdeklődtek. Kénytelenek lesznek megvárni a főnököt. — Alig fejezte be a mondatot, amikor szerencséjére felbukkant az egyik biztonsági őr, és sikerült némi vita árán kiterelnie a helyiségből a riportereket.

Miután becsukódott mögöttük az ajtó, és helyreállt a viszonylagos csönd, Laurie pár másodpercig mozdulatlanul, a karját ernyedten lelógatva állt. Egyik kezében a Sean McGillin Jr. papírjait tartalmazó dosszié, a másikban az apjától kapott telefonszám volt. A fiát gyászoló idős házaspárral folytatott beszélgetés kimerítette, már csak azért is, mert pszichikailag neki is meglehetősen bizonytalan volt az állapota. Másfelől viszont még akár előnyösnek is tekinthette a dolgot. Ismerte magát annyira, hogy tudja, jót tesz neki a mások fájdalmának az átélése, mert úgy kevesebb ideje marad a saját problémáira. Azzal, hogy más dolgokkal kötötte le a gondolatait, elejét vette annak, hogy visszatérjen saját helyzetéhez, amelyről végérvényesen eldöntötte magában, hogy elfogadhatatlan.

Idáig jutva, és a gondolatmenettől pszichikailag valamelyest megerősödve Laurie az ügyeletesszobába indult, menet közben gyűrve zsebre a cédulát dr. McGillin telefonszámával. — Hová tűntek a többiek? — kérdezte a még mindig az aznapi boncolási menetrenden dolgozó Rivát, miközben szélesre tárta az ajtót

— Egyelőre csak te vagy itt és Jack, meg természetesen Bingham, Washington és Fontworth.

— Soldano nyomozóra és Vinnie-re gondoltam — pontosította kérdését Laurie.

— Jack mindkettőt magával vitte. A nyomozó megkérte, vállalja el a Cromwell-ügyet, ő pedig beleegyezett.

— Érdekes! - állapította meg Laurie. Jack általában óvakodott a sajtó érdeklődését felcsigázó ügyektől, márpedig Sara Cromwell halála minden kétséget kizáróan azok közé tartozott.

— Úgy látszott, igazán érdekli - magyarázta Riva, mintha olvasott volna a gondolataiban. — A kettős öngyilkosságot is kérte, amire igazán nem számítottam. Biztosan van rá valamilyen oka, de hogy mi, arról fogalmam sincs.

— Nem tudod, van már bent másik boncmester? Jó volna elkezdeni McGillin vizsgálatát.

— Pár perce láttam Marvint. Kávéspohárral a kezében éppen lefelé tartott, az alagsorba — válaszolta Riva.

— Remek! - lelkesedett Laurie. Szeretett Marvinnal dolgozni, aki korábban folyamatosan éjszakás volt, de egy ideje váltott, és időnként délelőtt is dolgozott. — Ha bármiért kellenék, lent vagyok a pincében.

— Legalább még egy esetet muszáj rád sóznom. Kábítószer-túladagolás. Ne haragudj! Hallottam, és nem felejtettem el, hogy rossz éjszakád volt, de mára nagyon összejöttek a dolgok.

— Semmi gond! — vigasztalta az indiai doktornőt Laurie, és magához vette az újabb vaskos dossziét. — Minél többet dolgozom, annál kevesebbet foglalkozom a saját problémáimmal.

— Problémáid vannak? Mesélj!

— Semmi új, csak a régi gondok Jackkel — mondta hanyag kézlegyintéssel Laurie. — Végleg kitálaltam neki. Tudom, olyan vagyok, mint a megkarcolt lemez, amelyiken megakadt a tű, de ezúttal komolyan gondoltam. Visszaköltözöm a lakásomba, úgyhogy döntenie kell, pró vagy kontra.

— Jól teszed! — értett egyet lelkesen Riva. — Egyszer talán nekem is sikerül összeszednem magam.

Miután egy irodába kerültek, Laurie és Riva összebarátkozott, annyira, hogy a magánéleti gondjaikat is megosztották egymással. Riva barátja ugyanúgy nem akarta elkötelezni magát - igaz, más okból —, mint Jack, úgyhogy bőven akadt közös témájuk.

Pár pillanatig még habozott, igyon-e kávét vagy sem. Végül úgy döntött, hogy nem, mert attól tartott, még izga-tottabbá teszi, pedig arra semmi szüksége nem volt. Laurie elindult, hogy megkeresse Marvint. Bár egy emelettel kellett csak lejjebb mennie, a liftet célozta meg. Fáradt, kimerült volt az alváshiánytól, ahogy arra az éjszaka közepén, miután sehogyan sem volt képes elaludni, számított is, ugyanakkor elégedett és nyugodt. Nem boldog, dehogy, ugyanis Jack iránti alapvető érzései szemernyit sem változtak, és tudta, hogy magányos lesz nélküle, ám ezzel együtt nyugodt volt, mert érzése szerint azt tette, amit tennie kellett, és ez elégedettséggel töltötte el.

A halottkémek szobájához érve bedugta a fejét az ajtón, és megkérdezte, elment-e már Janice. Bart Arnold, a halottkémek főnöke azt felelte, hogy igen, és megkérdezte, tud-e segíteni. Nem, de nem is fontos, felelte könnyedén Laurie, és továbbment. Csak a McGillin házaspárral folytatott beszélgetésről akart beszámolni Janice-nek, mert úgy érezte, hogy érdekelné. Benne is az keltette fel a kíváncsiságot, hogy az eset minden jel szerint át tudta törni Janice évek kitartó munkájával kifejlesztett kemény, kérges érzelmi páncélját.

Marvint a boncmesteri szobában találta, beletemetkezve az OCME-ben mindig bőséggel rendelkezésre álló papírmunkába. Már zöld műtősruha volt rajta, felkészült, hogy bármelyik pillanatban induljon a „verembe", ahogyan mindenki nevezte az alagsorban a fő bonctermet. Amikor Laurie belépett az ajtón, egy pillanatra felnézett, de aztán folytatta a munkát. Atletikus termetű néger volt a legmaku-látlanabb bőrrel, amelyet Laurie valaha látott, és amelyet azóta irigyelt tőle, hogy megismerkedtek.

A sajátját ugyanis nagyon kritikusan szemlélte. Világos bőrű volt, és az orrnyergét kis szeplők borították, de azokon kívül is volt még számtalan szépséghibája, amelyeket azonban csak ő vett észre. Fényes, gesztenyebarna árnyalatú haját az apjától örökölte, csaknem átlátszó bőrét és zöldeskék szemét azonban az anyjától.

— Készen áll? Kezdődhet a tánc? — kérdezte vidáman Marvintól. Erőt vett magán, mert tapasztalatból tudta, hogy jobban jár, ha nem hagyja elhatalmasodni magán a fáradtságot.

— De mennyire, húgom — válaszolta Marvin.

— McGillinnel akarom kezdeni - mondta, a dossziékat odaadva neki Laurie.

— Ahogy akarja — a boncmester megkereste a dossziét, és belelapozott, hogy lássa, hol van a holttest.

Laurie először az öltözőbe ment, hogy műtősruhába bújjon, és onnan a szomszédos raktárhelyiségbe, a „holdszkafanderért". „Holdszkafandernek" a boncolásnál kötelezően viselt védőruhát nevezték maguk között. Tökéletesen záró, sem folyadékot, sem levegőt át nem eresztő anyagból készült, hermetikusan záródó sisak is tartozott hozzá. A levegőt mikrobakteriális szűrőn keresztül a ruhába épített ventilátor juttatta be, amelyet munkavégzés után, éjszaka feltöltött akkumulátor hajtott. Az öltözék nehezítette a munkát, ezért eléggé népszerűtlen volt, de cserébe a teljes biztonságért mindenki elfogadta a kényelmetlenséget, kivéve Jacket. Laurie tudta, ha hétvégén ügyeletes, az olyan eseteknél, amelyekről úgy gondolja, nem járnak komoly fertőzésveszéllyel, nem veszi fel a szkafandert, hanem megelégszik a hagyományos védőszemüveggel és sebészmaszkkal. A boncmesterek falaztak neki, nem mondták el senkinek a dolgot, márpedig abban biztosak lehettek, hogy ha Calvin tudomást szerez róla, óriási botrányt csap, és csúnyán megüthetik a bokájukat.

Miután fölvette a „holdszkafandert", Laurie visszament a folyosóra, onnan a kis előtérbe, ahol bemosakodott és kesztyűt húzott, utána ment be a boncterembe.

Bár tizenhárom éve dolgozott az OCME-ben, még mindig enyhe bizsergést érzett, ha átlépte a terem küszöbét. Nem a látvány keltett benne izgalmat, mert a köves, ablaktalan, kékesfehér fénnyel megvilágított teremben nem Volt semmi rendkívüli. A nyolc rozsdamentes boncasztalon itt-ott már horpadások látszottak a rengeteg használattól, kezdeti fényük is sokat halványult. Mindegyik fölött rugós mérleg lógott. A fal mentén csövek futottak végig, fölöttük röntgenfelvételek vizsgálatához használt öreg, belülről megvilágított üvegdobozok sorakoztak, mellettük pedig ugyancsak régi, üveg műszerszekrények, majd néhány zsírkő mosóvályú. Több mint fél évszázaddal korábban a boncterem a legkorszerűbben felszereltek közé tartozott, az OCME büszkesége volt, de nemhogy a korszerűsítésére nem jutott pénz, a karbantartására sem, legalábbis nem elég. Ez azonban nem zavarta Laurie-t, nem a külső megjelenés érdekelte, hanem az, hogy valahányszor belépett a terembe, biztos lehetett benne, valami újat fog tanulni.

A nyolc asztalból ezúttal három volt foglalt. Az egyiken Sean McGillin feküdt, legalábbis Laurie így gondolta, mivel Marvin tüsténkedett körülötte, és már az eszközök előkészítésének a végén tartott. A másik kettőn a holttestek állapotából ítélve valahol a közepe táján tarthatott a munka. Közvetlenül előtte nagy termetű, sötét bőrű férfi feküdt. Négy szkafanderes alak állta körül, és bár az arcukat takaró műanyag maszk úgy verte vissza a fényt, hogy nem lehetett látni a vonásaikat, Laurie azonnal felismerte köztük Calvin Washingtont. Az igazgatóhelyettes két méter magas volt, és legalább száztizenöt kilót nyomott, úgyhogy nem lehetett nem észrevenni. A másik, akit majdnem biztosan felismert, Harold Bingham volt, az igazgató, akit Washingtontól eltérően alacsony termete árult el. A maradék kettő George Fontworth és a boncmester, Sal D'Ambrosio kellett legyen, de mivel ők nagyjából egyforma termetűek voltak, nem tudta azonosítani őket.

Laurie az asztal végéhez lépett. Közvetlenül előtte lefolyónyílás volt, amelyből kellemetlen szörcsögő hang hallatszott. A boncasztalon a holttest alatt állandóan folynia kellett a víznek, hogy magával vigye a kiömlő testnedveket.

- Fontworth! Hol az ördögben tanult maga szikét kezelni?! — mordult fel dühösen Bingham.

Most már nyilvánvaló volt, hogy a két egyforma alak közül melyik George. A holttest jobb oldalán állt, mindkét keze a hasüregben volt, és nyilván azt igyekezett megállapítani, hogy milyen úton haladt az egyik golyó. Laurie nagyon együtt érzett vele — valahányszor Bingham betette a lábát a boncterembe, a nagy tudású, éppen ezért nyugodt profesz-szor mezét öltötte magára, de előbb-utóbb mindig dühös és türelmetlen lett. Bár tudta, hogy még mindig tanulhatna tőle, Laurie nehezen viselte, ha együtt kellett dolgoznia vele — túl nagy érzelmi és idegi megterhelést jelentett.

Megérezve, hogy az egyes asztal körül sokkal feszültebb a hangulat, semhogy bármit kérdezhetne, Laurie továbbment a ketteshez. Ott nem okozott gondot neki, hogy pillanatok alatt azonosítsa Jacket, Lou-t és Vinnie-t. Az eltérő hangulatot jól érzékelte — mintha visszafojtott nevetés re-megtette volna az asztal körül a levegőt. Nem lepődött meg rajta, ugyanis Jack közismert volt fekete humoráról. A holttest, amelyet vizsgált, középkorú, már-már csontsovány, rövid szőke hajú nő volt, nyilván Sara Cromwell. A legszembetűnőbb a jobb combja felső részéből hegyes szögben kiálló konyhakés volt. Az, hogy még mindig ott van, csöppet sem lepte meg Laurie-t — a kórboncnokok szerették, ha ilyen esetekben a halált okozó vagy ahhoz valamilyen módon kapcsolódó eszköz a helyén marad, amíg el nem érnek hozzá a vizsgálattal.

— Remélem, kellő tisztelettel bánnak a halottal - mondta Laurie.

— Hogyne, amíg unalmassá nem válik — felelte Lou.

— Csak tudnám, miért nevetek még mindig ugyanazokon a régi, elcsépelt vicceken! — panaszkodott Vinnie.

— Legyen szíves, doktor Montgomery! — mondta hivatalos hangon Jack. - Ön szerint ez a combon ejtett döfés halálos lehetett?

Kissé előrehajolva, hogy jobban lássa a behatolási pontot, Laurie alaposan megnézte a kést. Kis konyhai szeletelő szerszámnak látszott, amelynek a nyele alapján ítélve tíz centiméternél semmiképp sem lehetett hosszabb a pengéje.

— Nem hiszem — válaszolta. — Az elhelyezkedéséből ítélve nem érintette a fő ereket, úgyhogy a vérzés valószínűleg minimális volt.

— És miről árulkodik még a penge elhelyezkedése?

— Mivel a nyél fölfelé áll, hajlamos vagyok azt mondani, hogy akitől a döfés ered, meglehetősen szokatlan módját választotta a késelésnek.

— Na ugye, uraim! - mondta a hangját kissé megemelve Jack. — Hallhatták, hogy a kiváló dr. Montgomery szinte szóról szóra ugyanazt mondta, amit én.

— Rendben, de a konyha akkor is csurom vér volt. Honnan került oda? — kérdezte Lou. — Más seb ugyanis nincs.

— Ahha! — mondta a mutatóujját feltartva, eltúlzott francia akcentussal Jack. - Azt hiszem, pár percen belül azt is megtudjuk. Monsieur Amendola, le couteau, s'il vousplatt!

Annak ellenére, hogy a külső fények erősen tükröződtek Vinnie sisakjának műanyag elején, Laurie látta, hogy a boncmester a tekintetét a mennyezetre emelve teszi bele Jack eléje tartott kezébe a szikét. Különös kapcsolat volt az övék — bár kölcsönös tiszteleten alapult, valamiért mindketten úgy tettek, mintha ki nem állhatnák egymást.

A triót ott hagyva — hadd folytassák a munkát, és űzzék kisded játékaikat - Laurie továbbment. Kissé csalódott volt attól, hogy Jack olyan könnyed és vidám. Nem tehetett róla, csak az járt az eszében, hogy ez bizony nem jó jel, mert mintha csöppet sem érdekelné az, ami kora reggel lezajlott köztük.

A következő asztalhoz közeledve Laurie megpróbálta elfelejteni Jackkel kapcsolatos gondjait. A fejrésznél kissé megemelt, enyhén lejtő lapon a húszas évei közepén járó, izmos férfi holtteste feküdt, feje tégla alakú fadarabbal volt feltámasztva. Még oda sem ért, már reflexszerűen elkezdte számba venni a külső jegyeket. A vizsgálandó személy egészséges kinézetű volt, bőrén — amelyet márványfehérré halványított a halál — nem vett észre semmilyen sérülést.

A haja sűrű volt és sötét, és ahogy csukott szemmel ott feküdt előtte, úgy nézett ki, mintha aludna. A harmonikus — már amennyire harmóniáról halál esetében szó lehet — összképet csak a jobb lába aljába beültetett cső, a bal karjába vezetett, kupakkal lezárt intravénás csatlakozás és az újraélesztési kísérlet után a szájában hagyott endotrachealis tömlő bontotta meg.

Mivel Marvin még nem fejezte be az előkészületeket — a különböző edények felcímkézésénél tartott —, Laurie megnézte a nyilvántartási számot és a halott nevét. Miután végleg megbizonyosodott arról, hogy Sean McGillin fekszik előtte, az intravénás csövet vette szemügyre, de az is rendben lévőnek látszott, dagadást vagy egyéb, vér és infúzió kiömlésére utaló jelet nem vett észre körülötte. A síp- és szárkapocscsont törése fölötti összevarrt műtéti sebet is alaposan megnézte, és ott sem látott semmit, ami fertőzésre utalt volna. Ami a sérült láb egészét illeti, az ugyanúgy nézett ki, mint a másik, trombózisnak, érelzáródásnak a jele nem látszott rajta.

— Kívül nem láttam rajta semmi különöset — közölte Marvin, miután különböző méretű fecskendőkkel, ilyenolyan nagyságú csészékkel, tálkákkal — néhányban tartósító-szer is volt — megrakott tálcával a kezében visszatért.

Egyenként leszedegetve, sorban kirakta őket a műtőasztal szélére, hogy kéznél legyenek, ha szükség lesz rájuk.

— Eddig egyetértek — felelte Laurie. Az orvos és a boncmester közti jó kapcsolat csak használhatott a munkának. Laurie a maga részéről mindig biztatta a vele dolgozót, hogy mondja el a véleményét, különösen így volt ez akkor, ha Marvinnal került össze. Úgy érezte, a boncmesterek a tapasztalatok kimeríthetetlen tárházát jelentik, és csak jól jár, ha használja a tudásukat.

Miután alaposan ellenőrizte, és nem talált intravénás kábítószer-beadásra utaló jelet, vizsgáló tükröt vett elő, hogy belenézzen Sean orrába, de ott sem volt kokainfogyasztásra utaló jel. Rejtélyes, ismeretlen okból bekövetkezett halálesetnél sosem lehet eleve kizárni a kábítószer-fogyasztást, függetlenül attól, mit mondanak az áldozat szülei, úgyhogy nem mellőzhette a vizsgálatot. Utána a szemhéjakat húzta fel egymás után, hogy megnézze mindkét szemet. Normálisnak tetszettek, az ínhártyán nem látszott bevérzés. A szájat kinyitva megbizonyosodott róla, hogy az endotrachealis cső a tracheában van, és nem véletlenül az esophagusban — látott már ilyen tragikus következménnyel járó esetet.

Miután minden előkészületen túl volt, Marvin visszament az asztalhoz, és vele szemben megállva, várakozásteljesen nézett Laurie-ra.

— Rendben, kezdjük! — mondta Laurie, és kinyújtotta a kezét, hogy Marvin beletehesse a szikét.

Bár sok ezer boncolást végzett már, minden alkalommal, ha egy újba belefogott, izgalom fogta el. A tényleges boncolás elkezdése ahhoz hasonlított, mint amikor az ember kinyit egy szent könyvet, és hozzálát a benne lévő titkok felfedezéséhez. Mutatóujját a szikére szorítva Laurie nagy szakértelemmel megejtette a szokásos Y alakú, a vállaktól induló, a mellkas középső részén találkozó, és onnan függőlegesen lefelé, az ágyékhoz tartó vágást. Marvin segítségével gyorsan lefejtette a bőrt és az izmokat a mellcsontról, hogy aztán azt csontvágóval elmetssze.

— Úgy néz ki, hogy törött az egyik borda — mondta Marvin, és a mellkas jobb oldalára mutatott.

— Vérzést nem okozott, úgyhogy valószínűleg post mortem tört el, talán az újraélesztési kísérlet közben — felelte Laurie. — Előfordul, hogy valaki izgalmában túl nagy nyomást alkalmaz, és tiszta jó szándékból eltöri a páciens bordáját.

Vérrögre, egyéb embóliás tünetekre számítva Laurie szerette volna minél előbb megnézni a szívbe vezető fővi-vőereket, magát a szívet és a tüdőverőereket, amelyekben a végzetes elzáródás kialakulhat, de ellenállt a kísértésnek. Tudta, hogy a legjobb betartani a szokásos sorrendet, mert különben tapasztalt kórboncnokkal is előfordulhat, hogy megfeledkezik valamiről. Egyelőre nem nyúlt hozzájuk, csak alaposan megnézte a belső szerveket, majd a Marvin által odanyújtott fecskendővel folyadékmintákat vett toxikológiai vizsgálat céljára. Nem lehetett kizárni, hogy valamilyen gyógyszer, toxin, esetleg az altatáshoz — amely óta még huszonnégy óra sem telt el — használt szer valamelyik ösz-szetevője okozta a tragédiát.

Csöndben dolgozott Marvinnal, és gondosan ügyelt rá, hogy mindegyik minta a neki szánt, megfelelően felcímkézett tartóba kerüljön. A folyadékminták levétele után Laurie hozzálátott a belső szervek eltávolításához. Fegyelmezetten ebben is betartotta az előírt sorrendet, úgyhogy némi időbe telt, amíg eljutott a szívhez.

— Most ugrik a majom a vízbe! - mondta Marvin, amire nem felelt, csak elmosolyodott.

Valóban a szívben remélte megtalálni a halál okát, és néhány határozott vágás után a kezébe véve, első dolga volt, hogy a vivőér csonkját nézze meg, de nem talált benne vérrögöt. Csalódott volt, mert amikor a tüdőt eltávolította,

már meggyőződött róla, hogy a tüdőverőerek tökéletesen tiszták.

Laurie lemérte a szívet, majd egy hosszú pengéjű késsel nekilátott a belső vizsgálatnak. Bánatára a szív belsejében sem talált semmit — nem volt benne vérrög, és a koszorúerek is teljesen normálisnak tetszettek.

A felnyitott hulla fölött Laurie és Marvin összenézett.

— A fenébe! — mondta tömören a boncmester.

— Tényleg meglepő — válaszolta Laurie, és nagyot sóhajtott. — Folytassa a belekkel, addig én megcsinálom a szövetmintákat! Utána megnézzük az agyat!

— Rendben — mondta Marvin, és a gyomort és a zsige-reket a hasüregből kiemelve, az egyik zsírkő kádhoz vitte átmosni.

Laurie ezalatt több mikroszkópos vizsgálatra szánt szövetmintát vett, főleg a szívből és a tüdőből.

Miután alaposan átmosta, Marvin odavitte neki a gyomort és a beleket, azokból is szövetmintákat vett, a boncmester pedig a fejbőr lefejtésével nekilátott a koponya feltárásának. Mire Laurie végzett a zsigerekkel, Marvin már lecsupaszította a koponyát, hogy szemügyre vehesse. Amikor ez is megvolt, és jelzésként feltartotta a hüvelykujját, Marvin a villanyfűrésszel pontosan a fül fölött belevágott a csontba.

Amíg a boncmester a koponya felnyitásán dolgozott, Laurie ollót vett elő, és kiszedte a varratot a megműtött lábsebből. Sebészi szempontból mindent rendben talált, úgyhogy feltárta a lábban a hosszú vivőereket, a bokától fel egészen az altestig, de azokban sem talált elzáródást.

— Nekem normálisnak tetszik az agy - jelentette ki Marvin.

Laurie egyetértőn bólintott. Nem látott daganatot, bevérzést, és a színt is rendjén valónak találta. Megtapogatta, és gyakorlott ujjai sem jeleztek semmit, ami eltért volna a normálistól.

Pár perccel később Laurie kiemelte a koponyából az agyat, és a Marvin által odatartott tálba helyezte. Ellenőrizte a nyaki verőereket, és mint minden egyebet, azokat is rendben lévőnek találta. Megmérte az agyat — súlya a normális határok közé esett.

— Félek, nem találunk semmit — mondta.

— Sajnálom!

Laurie elmosolyodott — Marvin egyéb kiváló tulajdonságain felül együtt érző is volt. - Ne mentegetőzzön! Nem a maga hibája — figyelmeztette.

—Jó volna találni valamit. Mi a véleménye? Nem úgy néz ki, mint akinek feltédenül meg kellett halnia.

— A leghalványabb ötletem sincs — vallotta be őszintén Laurie. — Remélem, hogy a mikroszkópos vizsgálat után okosabbak leszünk, de őszintén szólva, nem fűzök túl nagy reményt hozzá. Minden tökéletesen normálisnak látszik, olyan, amilyennek lennie kell. Szerintem kezdheti a takarítást, amíg én felvágom az agyat — más ugyanis már nem jut az eszembe.

— Rendben! — felelte élénken Marvin.

Ahogyan arra Laurie számított is, az agy belseje ugyanolyan normálisnak, egészségesnek látszott, mint a külseje. Miután elkészítette a mintákat, csatlakozott Marvinhoz, és együtt varrták össze a holttestet, ami így, hogy ketten végezték, mindössze néhány percig tartott.

— Szeretném elkezdeni a következőt, amilyen hamar csak lehet — mondta Laurie, miután végeztek. — Remélem, nem bánja. — Félt, hogy ha szünetet tart és leül, kialvatlansága megbosszulja magát, a fáradtság újult erővel tör rá. Egyelőre jobban érezte magát, mint várta, és szerette volna megőrizni ezt az állapotot.

— Csöppet sem — felelte készségesen Marvin.

Laurie körbenézett a „veremben". Korábban annyira belemerült a munkába, hogy észre sem vette, mi történik körülötte. Most már mind a nyolc boncasztal használatban volt, és mindegyiknél legalább két, de előfordult, hogy több ember dolgozott. Jack felé nézett, aki éppen egy ismeretlen női fej fölé hajolt. Már nyilván végzett Sara Cromwell-lel, amit az is jelzett, hogy Lou nem volt mellette. Jack mögött Calvin még mindig ugyanazon a holttesten dolgozott Font-worthszel, amelyen az érkezésekor. Bingham viszont hiányzott — valószínűleg elment sajtóértekezletet tartani.

- Meddig tart, amíg elkezdhetjük a következőt? — kérdezte a szövet- és egyéb mintákat tartalmazó üvegekkel éppen induló Marvint.

- Nemsoká. Pár perc az egész — válaszolta a boncmester.

Laurie, meglehetősen vegyes érzésekkel, Jack felé indult. Nem volt kedve a viccelődéséhez, de azok után, hogy amikor megérkezett, nekitámadt a Cromwell-lel kapcsolatos kérdéseivel, érdekelte, hogy mit talált. Megállt az asztal végénél, és figyelte, amint Jack a pontosan a hajvonal fölötti kis sérülést vizsgálja a nő homlokán. Nem szólt, várta, hogy Jack tudomást vegyen a jelenlétéről, ahogyan Vinnie rögtön megtette, és gyorsan odaintett neki.

- Mit találtál az első esetnél? - kérdezte végül, miután hosszú másodpercekig hiába várt reakciót. Valószínűtlennek tartotta, hogy Jack nem vette észre, de végül úgy döntött, hogy mégis ez történhetett. Nem akart egyéb lehetőségre gondolni.

Ujabb hosszú másodpercek teltek el anélkül, hogy Jack válaszolt volna. Laurie ránézett Vinnie-re, aki felfelé fordított tenyérrel — a teljes tanácstalanság jeleként — enyhén széttárta a karját, és vállat vont, megerősítve, hogy nincs Magyarázata Jack viselkedésére. Laurie állt még egy darabig, nem tudva, mit tegyen, mielőtt továbbmegy. Bár tisztában volt azzal, hogy Jack képes annyira belemerülni a munkába, hogy a külvilág megszűnik létezni számára, megalázónak érezte, hogy ott álljon tétlenül, és tudomást se vegyenek róla.

Nem sokkal volt jobb a helyzet Fontworth asztalánál sem. Bár Bingham elment, Calvin tökéletesen pótolta, legalább akkora indulattal vetette rá magát szegény George-ra, és mélyesztette bele a fullánkjait, mint az igazgató. Laurie gyorsan továbbment tehát, és miután sietve végigpillantott a további öt asztalon, úgy döntött, hogy a társasági életet későbbre halasztja, és visszatért a helyére, hogy segítsen Marvinnak.

— Szólhatok egy másik boncmesternek, hogy fejezze be, ami ebből hátravan — ajánlotta fel az.

— Nem bánom - egyezett bele rögtön Laurie. Még nem is olyan régen a kórboncnokok két vizsgálat között fölmentek az ügyeleti szobába, vagy megittak egy csésze kávét az éttermi automatából, de amióta bevezették a védő szkafandert, az átöltözés annyira bonyolulttá vált, hogy nem érte meg a fáradságot.

Miután Sean McGillin maradványait elhelyezte a hűtőkamrában, Marvin ahhoz a rekeszhez vezette Laurie-t, amelyben a következő eset, egy férfi, David Ellroy volt. Mihelyt kihúzta a tepsit, és meglátta a vékony, alultáplált, középkorú négert, Laurie-nak rögtön eszébe jutott, hogy az előzetes diagnózis kábítószer-túladagolásról szól. Gyakorlott szeme villámgyorsan fölfedezte a tűszúrások nyomait is a férfi karján és lábán. Bár már régen hozzászokhatott volna a kábítószer-túladagolásos esetekhez, azok még mindig erős érzelmi reakciót váltottak ki belőle. A gondolatai — rá egyáltalán nem jellemző módon - ezúttal is önállósították magukat, és visszavitték 1975-be, ahhoz a verőfényes, hideg októberi naphoz, amikor vidáman, a napsütést élvezve futott haza középiskolájából, a Langley School for Girlsből.

Még a háború előtt épült, nagy lakásban lakott a szüleivel a Park Avenue-n. Péntek volt, a Kolumbusz-napi hosszú hétvége előtti utolsó munkanap, és majd szétvetette az izgalom, mert a bátyja, Shelly — az egyetlen testvére — előző este érkezett meg a Yale-ről, ahol az első évét töltötte.

Ahogy a liftből a lakásuk előtti kis folyosóra lépett, Laurie-t valósággal mellbe vágta a szokatlan csönd. Még a mosókonyha szellőztetőjének megszokott zúgását sem hallotta. Az ajtón belépve Shellyt szólította, és a könyveit az ajtó melletti kis konzolasztalra téve a konyhába indult. Egy pillanatra meghökkent, mert nem találta ott Hollyt, de aztán eszébe jutott, hogy a szobalányuk szabadnapot kapott, hadd legyen neki még hosszabb az ünnep. Újból Shellyt szólította, majd benézett a nappali melletti dohányzóba. A tévét bekapcsolva találta, de a hang teljesen le volt véve, amitől még kellemetlenebb érzése támadt. Pár másodpercig nézte egy délidőben szokásos nyerőjáték néma képeit, és nem értette, mi értelme bekapcsolni a tévét úgy, hogy ne legyen rajta hang. Továbbmenve harmadszor is Shelly nevét kiáltotta, mert biztos volt abban, hogy valakinek otthon kell lennie. Ahogy a szalon mellett elhaladt, valami arra késztette, hogy megszaporázza a lépteit.

Shelly ajtaját csukva találta, és hiába kopogott, nem kapott választ. Várt egy kicsit, csak utána próbálta meg elfordítani a gombot. Sikerült, az ajtó nem volt bezárva. Gyors mozdulattal szélesre tárta, és pár lépésnyire a szőnyegen elterülve, egy szál alsónadrágban ott találta imádott bátyját. Legnagyobb rémületére véres hab látszott a száján, és olyan fehér volt a bőre, mint az ebédlő üveges tálalószekrényében a kínai porcelánok. Bal felső karján meglazított kötés volt, félig nyitott jobb kezében fecskendő. Az asztalon heverő borítékban — Laurie legalábbis biztos volt ebben — speed-ball, vagyis heroin és kokain keveréke látszott, amiről előző este mesélt neki hencegve. Mindezt szemvillanásnyi idő alatt fogta fel, rendezte el magában, mielőtt térdre rogyott, hogy megpróbáljon segíteni a testvérén.

Némi erőfeszítés árán Laurie-nak sikerült visszarángatnia magát a jelenbe. Nem akart tovább gondolni a sikertelen újraélesztési kísérletre és arra sem, milyen hideg és élettelen volt Shelly szája, amikor mesterséges lélegeztetéssel kísérletezve rászorította a sajátját.

— Segít átemelni? — kérdezte Marvin. - Nem túl nehéz.

— Persze! — felelte készségesen Laurie, és David dossziéját félretéve, megfogta a férfi bokáját. Néhány pillanattal később már a boncterem felé tartottak. Megérkezve Marvin a boncasztal mellé kormányozta a kerekes hordágyat, és a másik boncmester segítségével átemelte az asztalra a holttestet. Laurie látta a David szájára száradt véres tajtékot, ettől újból megrohanták az emlékek. Nem is annyira a sikertelen újraélesztési kísérlet foglalkoztatta, mint inkább a pár órával későbbi összecsapás a szüleivel.

— Tudtad, hogy a bátyád kábítószert szed? — kérdezte követelő hangon az apja. Az arca vörös volt az indulattól, és az orrát néhány centiméter választotta el mindössze a Laurie-étól. Közben a karját olyan erősen markolta, hogy az ujjai belenyomódtak a húsába. — Felelj!

— Igen!  — válaszolta hevesen,  a könnyeit nyeldesve Laurie. — Igen, igen!

— Te is kábítószerezel? -Nem!

— Honnan tudtad, hogy ő azt teszi?

— Véletlenül jöttem rá. A táskájában megláttam egy fecskendőt, amelyet tőled hozott el.

Pillanatnyi csönd támadt, közben az apja még jobban összehúzta a szemét, és a száját úgy összeszorította, hogy egészen keskeny, kegyetlen vonallá vált. — Miért nem szóltál?! — kérdezte. — Ha megmondod, talán még most is él.

— Nem lehetett — válaszolta szipogva Laurie.

— Miért?! — kiáltott rá az apja. — Mondd meg, miért!

— Azért... azért... mert azt mondta... ne szóljak — válaszolta hüppögve Laurie. — Megígértette velem, hogy hallgatok. Azt mondta, többé nem áll szóba velem, ha elárulom.

— Ez az ígéret ölte meg — jelentette ki nehezen fékezett indulattal az apja. - Legalább annyira, mint az átkozott kábítószer.

Valaki váratlanul megfogta a karját, mire erősen össze-rándult, de hirtelen megpördülve Marvinnal találta szembe magát.

— Van valamilyen külön kívánsága? — kérdezte a kór-boncnok, David hullájára mutatva. — Nekem így, első ránézésre eléggé egyértelműnek tetszik a dolog.

— Semmi, csak a szokásos - válaszolta Laurie, és mihelyt Marvin hátat fordított neki, hogy hozzálásson az előkészületekhez, mélyet lélegezve igyekezett összeszedni magát. Érezte, hogy az a legjobb, ha elfoglalja magát, és nem hagyja, hogy rárontsanak a rossz emlékek. A kezében tartott dossziét kinyitva addig keresgélt a papírok között, amíg megtalálta Janice jelentését, és olvasni kezdte. A holttestet sikátorban, egy szemetestartály mellett, a mocsokban találták — az, hogy ilyen esetek is adódtak, a munkája kellemetlen oldalát jelentette, de szabadulni természetesen nem tudott tőle.

Egy órával később, ismét utcai ruhában, Laurie beszállt az épület hátsó traktusában a liftbe. A kábítószertúladagolásos eset rutinjellegűnek bizonyult, nem okozott semmilyen meglepetést. David Washington a túlzott kábítószerfogyasztás okozta tüdővizenyő minden jellemző tünetét produkálta. Érdekességnek csak a különböző szervein lévő apró, különálló sérüléseket lehetett nevezni, amelyek arról tanúskodtak, hogy szenvedélyének köszönhetően több fertőzésen is átesett.

Miközben az öreg lift nyöszörögve mászott felfelé a negyedik emeletre, Jackre gondolt Laurie. Mire végzett David Washingtonnal, ő már a harmadik eseténél tartott. A második és a harmadik között egy időre ki is ment a boncteremből — segített kitolni Vinnie-nek a kerekes hordágyat. Bár elég távol voltak egymástól, Laurie hallotta, ahogy tréfálkoznak, ugratják egymást. Öt perccel később, az újabb holttesttel visszatérve ugyanolyan jó volt a hangulatuk. A boncasztalhoz érve együtt emelték át a hullát, és kezdték elrendezni a boncoláshoz szükséges eszközöket, edényeket. Ezalatt Jack még csak kísérletet sem tett arra, hogy odamenjen az asztalához, szót váltson vele, vagy akár csak feléje nézzen. Némi gondolkodás után Laurie vállat vont — akár beismerte, akár nem, egyértelműnek látszott, hogy Jack demonstratívan nem akar tudomást venni róla, ami szokatlan volt tőle. A kilenc év alatt, amióta ismerte, sosem viselkedett ilyen, úgymond kihívó passzivitással.

Mielőtt bement volna a szobájába, megállt a szövettani laborban. A vizsgálandók dossziéin kívül egy barna papírzacskó is volt nála, amely a McGillintől vett szövet- és toxikológiai mintákat tartalmazta. Nem sok időbe telt, hogy megtalálja Maureen O'Connert, a laborvezetőt — a telt, dús keblű, vörös nő a mikroszkópnál ült, és különböző mintákat vizsgált éppen. Hallva Laurie közeledését, felnézett, és barátságos mosoly jelent meg szeplős arcán.

— Halljam, mit hoztál! - mondta erős ír akcentussal. — Illetve nem is! Kitalálom. Fogadjunk, hogy rettentő sürgős szövetminták, és már tegnap szükséged lett volna a vizsgálati eredményre!

— Ennyire kiszámítható vagyok? - kérdezte bűnbánó mosollyal Laurie.

— Benned és dr. Stapletonban nem lehet csalódni. Valahányszor idejöttök, azonnal szükségetek van az eredményre. De hadd emlékeztesselek valamire: akármilyen villámgyorsak vagyunk is, az a pácienseiden nem segít! Ők már halottak. — Maureen vidáman fölnevetett, és azok a laboratóriumi munkatársak is, akik hallották a megjegyzést.

Laurie nem tehetett róla, csatlakoznia kellett hozzájuk. Maureen kirobbanó életkedve ragadós volt, és sosem csökkent, pedig az OCME költségvetésének állandó megnyirbálása miatti emberhiány sok fejtörést okozott neki. Laurie kinyitotta a zacskót, elővette a szövetmintákat, és sorban kirakta őket a mikroszkóp mellé. — Ha elmesélem, miért kellenek nagyon sürgősen, talán segít — mondta.

— Amennyi melónk van, többet segítenél, ha hoznál még néhány laboránst, de azért csak mondd!

Laurie megpróbált minél ékesszólóbb lenni, mivel nagyon jól tudta, hogy semmilyen szakmai indoka nincs annak, amit kér. Azzal kezdte, hogy lefestette dr. és Mrs. McGillint, elmondta, mennyire szimpatikusak, és hogy szemmel láthatóan a fiuk jelentette számukra az életet. Még a fiú küszöbönálló házasságára is kitért, és szívhez szólóan ecsetelte, mennyire szerettek volna a szülei unokákat. Bevallotta, hogy ígéretet tett a házaspárnak, megfogadta, hogy a lehető leghamarabb kideríti, mi volt a halál oka, hogy ezzel is könnyítsen a gyászukon. A nagy baj az, hogy a boncolás nem támasztotta alá gyanúját, és most már csak abban bízik, hogy a szövetmintákból kiderül valami. Amit nem mondott el, az az volt, hogy milyen személyes okból fogott bele ebbe a mini keresztes hadjáratba.

— Szó se róla, megindító történet — mondta Maureen, miután befejezte. Mély lélegzetet vett, és összeszedte a mintákat. - Meglátjuk, mit tehetünk. ígérem, rajtunk nem fog múlni.

Laurie megköszönte, és kisietett a laborból. Menet közben rápillantott az órájára — már elmúlt tizenegy, és szerette volna még dél előtt felhívni dr. McGillint. A lépcsőt választva lejjebb ment egy emelettel, a toxikológiai laboratóriumba, ahol egészen más volt a légkör, mint a szövettaniban. Vidám, élénk beszélgetés helyett bonyolult és többségükben automata berendezések egyenletes zúgása hallatszott. Beletelt némi időbe, amíg Laurie embert is talált közöttük, akkor azonban megkönnyebbült, mert Péter Letterman, a laborvezető helyettese volt az. Ha a főnököt, John DeVriest pillantja meg, szó nélkül hátat fordít, és kijön. Johnnal akkor romlott el a kapcsolatuk, amikor Laurie-nak egy kokain-túladagolásos esetben nagyon hamar kellett volna a vizsgálati eredmény, és ezt a kelleténél talán erélyesebben közölte. Ennek már tizenhárom éve volt — Laurie akkor került az OCME-be —, de John úgy ragaszkodott az ellenségeskedéshez, mint kutya a csontjához. Laurie egy darabig próbálta megbékíteni, de sorozatos kudarcok után felhagyott a kísérletezéssel, elfogadta a helyzetet olyannak, amilyen volt.

— A, a kedvenc kórboncnokom! - mondta őszinte örömmel Peter, amikor meglátta. Sovány, szőke férfi volt hermafrodita vonásokkal, csaknem teljesen szőrtelen arccal. Hosszú haját lófarokba fogta, és bár már negyven körül járt, még mindig nyugodtan kiadhatta magát tinédzsernek. Nem úgy, mint Johnnal, vele ragyogó volt Laurie kapcsolata. — Csak nem nekem hozott valamit?

— De igen — felelte Laurie, és óvatosan körülnézve, hogy nincs-e a közelben John, átadta a toxikológiai mintákat tartalmazó zacskót.

— A Führer lent van a központi laborban, úgyhogy nyugodtan lazíthat.

— Úgy látszik, szerencsés napot fogtam ki — mondta nagyot sóhajtva Laurie.

— Mi a gond? — kérdezte a mintákat tartalmazó üvegekre pillantva Peter. — Mit keressek, és miért?

Laurie a Maureennek már előadott történet rövidebb változatával válaszolt, és a végén hozzátette: — Igazából

nem számítok rá, hogy bármit is talál, de félek, hogy a szövettani vizsgálat nem hoz eredményt, úgyhogy szeretnék minden szálat elvarrni, nehogy bármilyen kérdőjel maradjon.

— Megnézem, mit tehetek — ígérte meg Peter.

— Köszönöm.

Egy félemelettel feljebb Laurie elindult a folyosón a szobája felé. Közben elhaladt Jackék sarkig kitárt ajtaja előtt, de sem őt, sem a szobatársát, Chet McGovernt nem látta odabent. Valószínűleg még mindketten lent voltak a „veremben". A saját szobájába érve az első, amit észrevett, a bőröndje volt, amelyet elhozott Jacktől. Bár egyébként sem felejtette el a hajnali vitát, a látvány kellemetlen élességgel hozta vissza. Az sem használt a hangulatának, hogy Sean McGillin boncolása nem hozott eredményt, a „füstölgő revolver", amelynek megtalálásában annyira bízott, sehol nem volt. Minél többet gondolt rá, a dolog annál meglepőbbnek tetszett. Hogy lehet az, tette fel a kérdést magában, hogy egy kirobbanóan egészségesnek látszó, huszonnyolc éves ember meghal, és a boncolás nem képes feltárni semmilyen okot? Úgy érezte, még a végén meg fog inogni a kórbonctanba mint mindenható problémamegoldó tudományágba vetett hite.

— Jó lenne, ha a szövetminták hoznának valamilyen eredményt — mondta félhangosan, miközben leült az asztalához, és fogalma sem volt, mit fog tenni, ha azok sem váltják be a hozzájuk fűzött reményeit. Oldalra nyúlt, és rárakta a délelőtti esetek anyagát tartalmazó dossziékat az asztal sarkán emelkedő, még feldolgozásra váró kupacra. Az ő feladata volt, hogy összesítsen minden, a boncolással kapcsolatos anyagot, kezdve a halottkémek jelentésétől, folytatva a laboratóriumi eredményekkel, minden olyan információig, amely hozzájárult a halál okának és bekövetkezése módjának megállapításához. Az „ok" jelentése egyértelmű volt, a „bekövetkezés módja" arra utalt, hogy természetes módon következett-e be, netán baleset, öngyilkosság vagy gyilkosság eredményeként, amelyeknek mind megvoltak a pontosan meghatározott következményei, eljárásmódjai. Néha hetekbe telt, amíg egy esettel kapcsolatban beérkezett az összes szükséges jelentés. Amikor ez megtörtént, Laurie-nak kellett döntenie az ok és a mód felől, és hogy ezt megtehesse, legalább ötvenegy százalékos bizonyosság kellett, a bizonyítékok valamelyik csoportjának, ha csak egy kicsivel is, de maga felé kellett billentenie a mérleg nyelvét. Természetesen a valóságban ennyire nem volt nehéz a helyzet — az esetek néhány százaléka okozott csak fejtörést, a többiben teljes bizonyossággal mondhatta ki a végső ítéletet.

Elővette a dr. McGillin telefonszámát tartalmazó papírt a zsebéből, és maga elé téve, gondosan kisimította. Bár nehezére esett felhívnia, meg kellett tennie, hiszen megígérte. A fő gondot az jelentette, hogy alkatilag nem volt alkalmas semmilyen konfrontációra, márpedig biztosra vette, hogy az idős doktort nagyon megrázza a hír, hogy nincs elfogadható magyarázat a fia halálára.

Az asztalra könyökölve, elgondolkodva masszírozta a halántékát, miközben a westchesteri számot nézte. Megpróbálta előre megtervezni, mit mondjon, hogy csökkentse a hatást. Egy múló pillanatig még az is eszébe jutott, hogy átadja a feladatot a public relations részlegnek, ahogyan eredetileg kellett volna tennie, de rögtön el is vetette az ötletet, mivel maga ajánlotta fel, hogy jelentkezik. Miközben gondolatban a mondatait szövegezte, pár pillanatra elidőzött a fiatalember nevénél, amely azonos volt egy régi egyetemista barátjáéval.

Sean Machenzie — ugyancsak a Wesleyan Egyetem hallgatója — színes egyéniség volt, aki Laurie lázadó énjére tett mély benyomást. Nem lehetett ugyan kifejezetten huligánnak nevezni, de valamiképp nagyon közel járt hozzá a motorjával, artisztikusan egzaltált, szabályokat felrúgó viselkedésével, amelybe a kábítószer enyhe használata is belefért. Laurie-t az egész jelenség úgy, ahogy volt, nagyon érdekelte, a szüleit pedig felháborította, ami fokozta a vonzerőt. Hol szorosabbá váló, hol ismét ellazuló kapcsolatuk azonban egészségtelenül megbízhatatlan volt kezdettől fogva, és Laurie véget is vetett neki, mielőtt beállt dolgozni az OCME-be. Most, hogy a kapcsolata Jackkel a szakítás felé közeledett, megfordult a fejében, hogy esetleg fel kellene Seant hívnia, akiről tudta, hogy New Yorkban lakik, és meglehetősen sikeres művésszé vált. Gyorsan elvetette azonban az ötletet, nem akarta újból kinyitni az egyszer már sikeresen bezárt Pandóra szelencéjét.

— Kapsz egy pennyt, ha megmondod, mire gondolsz! — mondta egy hang, és felnézve Jacket pillantotta meg, aki a küszöbön állva száznyolcvan centi magas, atletikus termetével kitöltötte az ajtókeretet. Mosásban kifakult pamutingében, kötött nyakkendőjével és kopott farmerjében maga volt a megtestesült lazaság.

— Legyen negyed dollár! - folytatta. - Azóta, hogy először hallottam a szólást, komoly infláció volt, és különben is, tudom, milyen értékesek a gondolataid. — A szeme hamiskásan csillogott, a száját groteszkül összeszorította.

Laurie elgondolkodva nézte a férfit, aki tíz éve a barátja, csaknem négy éve a szeretője, és akinek rendíthetetlen vidámsága és szarkazmusa időnként fárasztó tudott lenni, mint például most is. - Szóval méltóztatsz szóba állni velem? — kérdezte hasonlóan játékos hangon.

Jack arcáról szempillantás alatt lekopott a mosoly. — Micsoda kérdés ez? Persze hogy szóba állok veled — mondta.

— Csak azért érdeklődtem, mert azt a kis professzoros játékot leszámítva, amelyet az érkezésemkor előadtál a boncteremben, egész délelőtt tudomást sem vettél rólam.

— Mi az, hogy nem vettem rólad tudomást? Hadd emlékeztesselek rá, hogy külön jöttünk munkába, ami inkább a te döntésed volt, mint az enyém, nem egyszerre érkeztünk, és azóta mindketten dolgoztunk.

— Más napokon is dolgozunk, de attól még nem szűnünk meg létezni egymás szavaira, van köztünk kommunikáció, főleg ha egy teremben boncolunk — válaszolta Laurie. — Amikor a második esetnél tartottál, még oda is mentem hozzád, és kérdeztem valamit, amire nem feleltél.

— Nem láttalak, és nem is hallottam. Cserkész becsületszavamra! — Jack szétterpesztve feltartotta a mutató- és a középső ujját, és újból elmosolyodott.

Laurie megvonta a vállát. Tudta, provokatív viselkedés a részéről, hogy jelzi, nem hisz Jacknek, de nem törődött vele. — Remek. Most pedig dolgom van — mondta, és kézbe vette a westchesteri számot tartalmazó papírt.

— Semmi kétségem felőle. - Jack nyilván úgy döntött, nem hagyja sem felpiszkálni, sem lerázni magát. — Hogy sikerült a délelőtt? Milyen eseteket kaptál?

Laurie felnézett, de nem rá, hanem valahová mellé. -Az egyik rutinjellegű, tulajdonképpen érdektelen, a másik csalódást keltő — felelte.

— Milyen szempontból?

— Megígértem egy idős házaspárnak, akinek a fia a Manhattan Generalben halt meg, hogy kiderítem, mi okozta a halálát, és azonnal közlöm velük, de semmit nem találtam, nem volt semmilyen szembetűnő, azonnal tetten érhető baja. Kénytelen leszek megmondani nekik, hogy várnunk kell a szövettani vizsgálat eredményére. Tudom, hogy csalódottak lesznek, és én is az vagyok.

— Janice mesélt az esetről - mondta Jack. — Nem találtál embóliát?

— Semmit!

— A szíve?

— A szív, a tüdő, a nagyerek mind tökéletesen normálisak voltak — válaszolta végre Jackre nézve Laurie.

— A következő ötletem a toxikológiai vizsgálat. Kérted?

— Igen. Annál is inkább, mivel nem egészen huszonnégy órája altatták.

- Sajnálom, hogy így alakult. Nekem jobb napom van. Azt is mondhatnám, hogy kifejezetten élvezetes.

- Élvezetes?

- Komolyan! — bizonygatta Jack. — Mindegyik esetemről kiderült, hogy egészen más, mint aminek kinéz.

- Hogyhogy?

— Az első ismert pszichológus.

— Sara Cromwell.

— A feltételezés vele kapcsolatban az volt, hogy szexuális támadás közben brutálisan megölték.

— Láttam a combjában a kést, ha még emlékszel.

- Az vezetett félre mindenkit! — mondta lelkesen, a megjegyzésben rejlő szemrehányásról tudomást sem véve Jack. — Más seb ugyanis nem volt, és meg sem erőszakolták.

— Hogy származhatott akkor annyi vér abból az egyetlen, nem is halálos döfésből?

— Nem onnan származott.

Jack várakozó mosollyal nézett Laurie-ra, aki komoly pillantással válaszolt. Nem volt kedve a játékhoz, úgyhogy kurtán megkérdezte: — Hanem honnan.

- Ötlet?

- Mi volna, ha simán válaszolnál?

- Ha átgondolnád a dolgot, szerintem magadtól is rájönnél. Nyilván észrevetted, milyen sovány volt a nő.

-Jack, ha el akarod mondani, mondd, ha pedig nem, akkor légy szíves, és hagyj békén! Telefonálnom kell.

- A vér a gyomrából jött.  Kiderült, hogy hatalmas mennyiségű ételt tömött magába, amitől kiszakadt a gyomra. Bulimiás volt, és ezúttal túl messzire ment. Gondoltad

volna? Mindenki azt hitte, gyilkosság, erre kiderül, hogy baleset történt.

— És a combjából kiálló kés? — kérdezte Laurie.

— Az is! Maga vágta bele, de nem szándékosan. Az utolsó pillanataiban, miközben vért öklendezett, és próbálta visszarakni a sajtot a hűtőbe, megcsúszott az egyik vértócsán, és úgy esett el, hogy a kezében lévő kés beleállt. Ez azért így együtt nem kevés. Szerintem a csütörtöki megbeszélésen érdemes lesz ismertetni.

Jack elégedett arcát nézte Laurie, közben arra gondolt, hogy volt egy időszak a bátyja halála után, amikor önértékelési zavarokkal küzdött, és őt is megérintette az anorexia és a bulimia. Ezt a titkot erősen őrizte, még soha senkivel nem kívánta megosztani.

— És a következő két eset is hasonlóan érdekes volt — folytatta Jack. — Kettős öngyilkosság. Hallottál róla?

— Futólag — Laurie gondolatai még mindig a bulimia körül jártak.

— Őszintén mondom, minden elismerésem az öreg Fontworthé. Mindig elég felületesnek tartottam, de tegnap este ragyogó munkát végzett. Szöget ütött a fejébe, hogy mit keres a kettős öngyilkosságnál egy nehéz Mag-Iite elemlámpa, azt is behozatta, és felfigyelt rá, hogy a vezetőoldali ajtó nyitva volt.

— És? Fontos volt a lámpa? — kérdezte Laurie.

— De mennyire! Először is, nekem is feltűnt, hogy csak egy búcsúlevél van. Kettős öngyilkosságoknál általában kettőt szoktak hagyni, vagy ha egyet, akkor azt ketten írják. Tulajdonképpen így van értelme, hiszen együtt készülnek a halálra. Ez tehát önmagában elég figyelmeztetés volt, és mivel minden jel szerint az egy szál levelet a nő írta, vele kezdtem. Valamilyen mérgező anyagra gondoltam, és nem számítottam semmi rendkívülire, de találtam. Szó szerint

egy bemélyedést találtam a koponyáján, közvetlenül a hajvonal fölött, mégpedig meglehetősen furcsa alakút.

Jack elhallgatott, és arcára visszatért a várakozásteli mosoly.

— Csak nem azt akarod mondani, hogy a mélyedés és az elemlámpa összeillett?

— De igen! Tökéletesen! Úgy tűnik, az egészet a férj csinálta, ő rendezte el a helyszínt, és valószínűleg a levelet is ő írta a felesége nevében. Leütötte az asszonyt, berakta a kocsi első ülésére, és miután beindította a motort, visszament a házba, és ott várt. Amikor úgy érezte, hogy elég idő telt el, visszament megnézni, halott-e a felesége, de nem számolt azzal, hogy elég nagy koncentráció esetén a szén-monoxid pillanatok alatt ledönti a lábáról az embert. Beszállt a kocsiba, de hamar elveszítette az eszméletét, kijönni már nem tudott, és ott halt meg, a felesége mellett.

— Micsoda történet! — állapította meg Laurie.

— Hát nem ironikus? Kettős öngyilkosságnak indult az eset, végül kiderült, hogy a feleség esetében gyilkosságról, a férjnél pedig véletlen balesetről van szó. A kórbonctan néha képes meglepő eredményeket produkálni.

Laurie némán bólintott, közben arra gondolt, hogy valami hasonló járt az eszében neki is azelőtt, hogy hozzákezdett a kábítószer-túladagolásos esethez.

— És a rendőrségi ügy sem az, aminek kezdetben látszott - közölte Jack.

— Hogyhogy?

— Mindenki feltételezte, hogy a rendőrök ölték meg a fickót, mivel beismerték, hogy többször is belelőttek, de Calvin az előbb mondta, hogy öngyilkosság történt. Egészen biztos, hogy az áldozat szíven lőtte magát, még mielőtt a rendőrök első golyója eltalálta volna.

— Ez talán segít lecsöndesíteni a környéket — jegyezte meg

Laurie.

— Reménykedjünk! Akárhonnan nézzük, enyhén szólva is érdekes délelőtt volt, és gondoltam, nem haragszol, ha elmondom, hogy ma olyan nap van, amikor a legtöbb dologról kiderül, hogy nem az, aminek látszik. Ezen kisded bevezető után pedig hadd kérdezzem meg, hajlandó vagy-e együtt ebédelni velem?

— Nem is tudom. Nem vagyok igazán éhes, és még sok mindent el kell intéznem.

— Rendben. Ha végeztél, gyere! Még lehet, hogy odalent találkozunk, ha meg nem, akkor majd később benézek.

Laurie búcsút intett a távozó Jacknek, utána rögtön kézbe vette az idősebb Sean McGillin telefonszámát. Átgondolta, amit Jack mondott a boncolás okozta meglepetésekről, és azt is, hogy mit jelenthet ez a fiatalabb Sean McGillin esetében. Arra számított, hogy a halála természetes okból következett be, végzetes érelzáródás, zsírembólia vagy szívműködési zavar okozta, de nem talált semmit, ami bármelyikre utalt volna, és most az motoszkált benne, hogy véletlen baleset történt, talán az altatás egy késői komplikációja volt a kiváltó ok. Ám ha a halált egészen más okozta, mint a Jack által elmesélt esetekben, akkor esetleg gyilkosság is szóba jöhet.

Laurie hosszan forgatta magában a gondolatot, és bár nagyon merésznek, a tényektől elrugaszkodottnak tűnt, újra és újra Sara Cromwell jutott eszébe, akiről pár perccel korábban teljes meggyőződéssel hitte — másokkal együtt —, hogy gyilkosság áldozata. Az ifjabb Sean McGillin boncolá-  ¦ sa már elég meglepetést okozott neki azzal, hogy nem járt  | semmilyen eredménnyel, és a kérdés már csak az volt, hoz-e még újabb meglepetést. Nem tartotta valószínűnek, de a tapasztalatokból okulva teljes mértékben kizárni sem tudta.

Negyedik

Bár Laurie másra számított, a dr. McGillinnel folytatott beszélgetés tökéletesen civilizáltra, visszafogottra sikerült. Az idős férfi meglepő nyugalommal elfogadta, hogy a boncolás nem tárt fel semmilyen patológiai okot, amely a fia halálát okozhatta. Úgy viselkedett, mintha imádott gyermekének szóló dicséretnek vette volna azt, ami történt, bizonyítékként, hogy kívül-belül tökéletes volt.

Laurie — mivel biztosra vette, hogy dühös szemrehányást kap, mert nem teljesítette az ígéretét, vagy ha nem, akkor legalább visszafogottan dühös csalódottságot tapasztal — a beszélgetést befejezve még többre tartotta az öreget, mint az első találkozásuk után. Dr. McGillin még arra is képes volt, hogy megköszönje neki a fia érdekében tett erőfeszítéseit és azt, hogy időt szentelt nekik. Ha korábban hajlott rá, hogy a szabályokat megszegve maga közölje vele a fia halálának okát, akkor most teljes elszánással azon volt, hogy ezt megtegye.

Miután befejezte a beszélgetést, és helyére tette a kagylót, Laurie egy darabig elgondolkodva maga elé bámult. Megpróbálta kitalálni, hogyan gyorsíthatná fel a folyamatot, de hamar rájött, hogy sajnos a keze meg van kötve. Ki kellett várnia, hogy Maureentől és Petertől megjöjjenek a vizsgálati eredmények, és addig csak imádkozhatott, hogy beváltják a reményeit, nem okoznak újabb csalódást.

Az idő szinte észrevétlenül múlt. Valamikor megérkezett Riva, és miközben köszönt, az asztalára dobta a magával hozott dossziékat, és leült. Laurie reflexszerűen viszonozta a köszönést, anélkül hogy megfordult volna. A gondolatai Jack zavaróan kiapadhatatlan elevensége, illetve a körül jártak, hogy mit jelenthet ez a kapcsolatuk jövője szempontjából. Bár rosszulesett beismernie, egyre inkább úgy tűnt neki, hogy Jack örül a küszöbönálló szakításuknak.

Furcsa körforgásként a Jackkel kapcsolatos gondolatok — egész pontosan Jacknek az a megjegyzése, hogy a kórbonctani vizsgálatból sokszor kiderül, hogy a halál oka és módja egészen más, mint amit első pillanatban feltételez az ember — újból eszébe juttatták az ifjabb Sean McGillint. Nem tehetett róla, ismét felötlött benne, hátha meggyilkolták a fiatalembert. Több, egészségügyi intézményekben elkövetett sorozatgyilkosság is eszébe jutott, köztük az a legfrissebb is, amely érthetetlenül hosszú ideig folytatódhatott anélkül, hogy bárki felfigyelt volna rá. Ezt a lehetőséget is számba kellett vennie, bár azt sem hagyhatta figyelmen kívül, hogy az elhíresült esetben minden érintett idős, krónikus betegségben szenvedő ember volt, és az elkövető indítékát, bármennyire torz volt, meg lehetett érteni. Eszébe sem jutott akár csak egyetlen huszonnyolc éves, erős, egészséges embert megölni, aki előtt még ott volt az egész élet.

Laurie biztos volt abban, hogy a gyilkosság mint lehetőség gyakorlatilag kizárható, és nem is akart foglalkozni vele — biztosra vette, hogy Peternek a toxikológiai vizsgálatai kimutatják az inzulin, a digoxin vagy más, a korábbi kórházi gyilkosságoknál használt szer altatás közbeni túladagolását. Végül is mi másért kellett a toxikológia, ha nem azért, hogy az ilyen esetekre fényt derítsen?! Magában már eldöntötte, hogy az ifjabb Sean McGillin halála vagy természetes okból vagy véletlenül következett be, utóbbit tartotta valószínűbbnek. Ugyanakkor továbbra is ott motoszkált benne a kérdés, hogy mit fog tenni, ha a mikroszkópos és toxikológiai vizsgálatok nem járnak eredménnyel. A kérdésfeltevés annál inkább indokoltnak látszott, mivel maga a boncolás meglepően eredménytelen maradt, nem tárt fel semmilyen okot. Tapasztalatból tudta, hogy a teljes kórmentesség egészen elvétve fordul csak elő, még huszonnyolc éves korban is, függetlenül attól, hogy az észlelt elváltozások valamelyike okozza-e a halált vagy sem.

De mivel ezúttal pontosan ez történt, úgy érezte, a lehető legtöbb információra van szüksége. A normális ügymenet azt diktálta, hogy megvárja a szövettani és toxikológiai vizsgálatok eredményét, de úgy döntött, nem árt, ha közben egyéb szálakat is megmozgat. A telefonért nyúlt hát, és a halottkémek irodájának a számát tárcsázta. A második csöngés után Bart Arnold vette fel a kagylót.

— Egy férfit, Sean McGillint boncoltam délelőtt — mondta Laurie. — A Manhattan Generálból hozták át. Szeretném megkapni a kórházi beteglapja másolatát.

— Hallottam róla. Nem kapott meg mindent, amit kell?

— A halottkémi jelentéssel semmi gond. Igazából csak tapogatózom. A boncolás nem mutatott ki semmit, és őszintén szólva, kissé el vagyok keseredve. Mondanom kellene valamit, és az óra ketyeg, egyre kevesebb rá az idő.

— Azonnal szólok, hogy küldjék át a lapot! - ígérte meg készséggel Bart.

Laurie lerakta a kagylót, és vadul törte tovább a fejét, remélve, hogy támad valamilyen használható ötlete arra az esetre, ha ne adj isten, minden vizsgálati eredmény negatívnak bizonyul.

— Mi a baj? — kérdezte Riva, aki hallotta a Barttal folytatott beszélgetést, és megfordította a székét. - Láttam rajtad, hogy nagyon fáradt vagy, és próbáltam egyszerű eseteket adni. Ne haragudj, hogy rosszul sült el!

Laurie biztosította róla, hogy fölösleges mentegetőznie, és bevallotta, hogy valószínűleg felfúj egy problémát, amely nem is létezik, csak hogy ne kelljen a magánéleti gondjaival foglalkoznia.

— Akarsz beszélni róla?

— A magánéletemről?

—Jackről és arról, hogy mi történt ma reggel.

— Nem igazán — válaszolta Laurie, és olyan mozdulatot tett a kezével, mintha nem létező legyet akarna elhessegetni. — Igazából nincs mit mondani róla azonkívül, amit már ezerszer megbeszéltünk. Nem akarom örökre bezárni magam egy sehová nem vezető kapcsolatba, amely mellesleg már évek óta tart. Családot szeretnék — ilyen egyszerű a dolog! Nyilván az húzott fel, hogy Jack seggfej módra viselkedik. Vidám, madarat lehetne fogatni vele, mintha semmi nem történt volna.

— Észrevettem — válaszolta Riva. — Szerintem csak szerepet játszik.

— Ki tudja — válaszolta komoran Laurie, de pár pillanattal később elnevette magát. —Jaj, istenem, de szánalmas vagyok! Tudod mit? Inkább mesélek McGillinről. — Gyorsan elmondta az egész történetet, belefoglalva a szülőkkel, majd a boncolás után Jackkel folytatott beszélgetést is.

— Nem gyilkosság lesz — mondta nyomatékosan Riva, miután végighallgatta.

— Tudom — értett egyet Laurie. — Igazából most az zavar a legjobban, hogy nem tudtam teljesíteni a szülőknek tett ígéretemet. Biztos voltam benne, hogy ma megmondom, miért halt meg a fiuk, erre itt kell ülnöm tétlenül, és várni az eredményt Maureentól és Petertől.  Rettentően idegesít, hogy tehetetlen vagyok.

— Ha ez vigasztal valamelyest, szerintem Jacknek igaza volt, amikor azt mondta, hogy a mikroszkópos vizsgálat lesz a döntő. Biztos, hogy a szívnél lesz a baj, pláne úgy, hogy a családban több szívbetegség is előfordult.

Laurie vitatkozni akart Rivával, de nem maradt rá ideje, mert a háta mögött megszólalt a telefon. Gyorsan visszafordult az asztal felé, és érte nyúlt, remélve, hogy valamelyik esetével kapcsolatos információt akarnak közölni vele — a legtöbb hívást ezért kapta —, de a következő pillanatban magasra felhúzta a szemöldökét a meglepődéstől. Bal tenyerével befogta a kagylót, és odasúgta Rivának: — Nem fogod elhinni! Apám az!

Az indiai doktornő is nagyon elcsodálkozott, és tátogva biztatta, hogy hamar derítse ki, mi az oka a hívásnak. Laurie-nak ugyanis mindig az anyja telefonált, és a munkahelyére ő is ritkán.

- Ne haragudj, hogy zavarlak! — mondta dr. Sheldon Montgomery. Zengő hangon beszélt, halvány angol akcentussal, bár soha nem élt Nagy-Britanniában.

— Nem zavarsz — nyugtatta meg Laurie. — Itt ülök, az asztalomnál. — Nagyon kíváncsi volt rá, miért hívja az apja, de ellenállt a kísértésnek, hogy egyenesen rákérdezzen, mert attól tartott, hogy a kérdése barátságtalannak hatna. Kapcsolata az apjával sosem volt igazán szoros. Az önmagával elfoglalt, munkamániás szívsebész, aki tökéletességet követelt mindenkitől, így magától is, érzelmileg és fizikai valójában is többnyire távol volt tőle. Laurie hasztalan próbálta áttörni a falat, amelyet maga köré vont, igyekezett a tanulásban és minden egyéb tevékenységben kiválót produkálni, hogy kivívja az elismerését. Bármennyire szerette volna azonban, sosem sikerült. Aztán a bátyja halála, amelyért Sheldon őt tette felelőssé, még tovább rontotta addig sem felhőtlen és nagyon korlátozott kapcsolatukat.

— A kórházban vagyok - közölte az apja tényszerűen, az időjárásról beszélne. — Anyáddal vagyok itt.

— Mit keres anya a kórházban? — kérdezte Laurie. Az, hogy Sheldon ott van, nem számított rendkívülinek. Mivel már a nyolcvanas évei elején járt, felhagyott a magánpraxissal, de a kórházba még mindig gyakran bejárt. Igaz, Laurie elképzelni sem tudta, mit csinál ott. Az anyja, Dorothy sosem járt be oda, bár igen aktívan kivette a részét a kórház javára rendezett pénzgyűjtő akciókból. Amennyire emlékezett, utoljára akkor volt kórházban, amikor tizenöt évvel korábban megcsináltatta a második arcfelvarrását, de akkor is azután értesült a dologról, hogy hazament.

— Reggel megműtötték — válaszolta Sheldon. — Jól van. Vidám, egyfolytában beszél.

— Megműtötték?! — kérdezte kihúzva magát Laurie. — Mi történt? Valami váratlan dolog?

— Nem. Be volt tervezve. Emlőeltávolítást kellett végezni rák miatt.

— Jézusom! — nyögött fel Laurie. — Nem gondoltam! Hiszen szombaton beszéltem vele. Egy szót sem ejtett műtétről és rákról.

— Ismered anyádat, tudod, mennyire igyekszik kerülni minden kellemetlen témát. Kifejezetten ragaszkodott hozzá, hogy amíg túl nincs rajta, addig ne szóljunk neked, ne nyugtalanítsunk fölöslegesen.

Laurie tágra nyitott szemmel, hitetlenül nézett Rivára, aki — mivel a szűk helyiségben nagyon közel voltak egymáshoz — a teljes beszélgetést hallotta, azt is, amit az apja mondott. Az indiai nő válaszként az égnek emelte a tekintetét, és lassan megcsóválta a fejét.

— Milyen stádiumban volt a rák? — kérdezte aggódva Laurie.

— Nagyon az elején — válaszolta Sheldon. — Minden rendben lesz. A kilátásai ragyogóak, bár természetesen át kell majd esnie különböző kezeléseken.

— Szóval azt mondod, jól van?

— Nagyon jól. Már evett is, és a tőle megszokott módon követelőzik.

— Beszélhetek vele?

— Sajnos, az most nem megy. Nem nála vagyok, hanem a nővérállomáson. Reméltem, hogy délután meg tudod látogatni. Van valami, amit szeretnék megbeszélni veled ezzel az egésszel kapcsolatban.

— Máris indulok - mondta Laurie, és rögtön lerakta a kagylót.

— Tényleg nem is sejtetted? — kérdezte Riva, miután feléje fordult.

— Fogalmam sem volt róla. Pedig szombaton beszéltünk! Semmi nem utalt rá. Most nem tudom, dühös legyek-e, megbántott vagy szomorú. Tulajdonképpen szánalmas, hogy egy család ennyire ne működjön családként! Hihetetlen! Majdnem negyvenhárom éves vagyok, orvos, és a betegségével kapcsolatban az anyám még mindig úgy kezel, mintha gyerek lennék. El tudod ezt képzelni?! Meg akart óvni a fölösleges idegeskedéstől!

— Az én családom pont az ellentéte a tiédnek. Nálunk mindenki mindent tud a másikról. Ez az ellenkező véglet, és ne hidd, hogy jobb. Valahol a kettő között lehet az ideális.

Laurie felállt, nyújtózott egyet, és várta, hogy a feje kitisztuljon. Attól, hogy ült egy darabig, a fáradtsága újult erővel tért vissza. Miután sikerült úgy-ahogy összeszednie magát, leakasztotta az ajtó mögül a kabátját, és belebújt. A családját Riváéval összehasonlítva úgy érezte, hogy ha lehetne, inkább az övét választaná, de biztosan nem lakna otthon, mint ő. Egyidősek voltak.

— Ha keresnek, vegyem fel? — kérdezte Riva.

— Légy szíves! Főleg ha Maureen, vagy Peter hív. Ha jelentkeznek, hagyj üzenetet! - Laurie egy tömb postites jegyzetlapot rakott az asztalára. — Még mindenképp vissza

kell jönnöm. Nem fogom magammal vinni a bőröndömet a kórházba.

A folyosóra kilépve felötlött benne, hogy szól Jacknek, elmondja, mi történt az anyjával, de rögtön el is vetette az ötletet. Biztos volt ugyan benne, hogy együtt érző lenne, de úgy érezte, aznapra bőven jutott neki a könnyedségéből, és nem akarta megkockáztatni, hogy kirobbanó életkedvét látva felidegesítse magát.

A földszintre érve Laurie gyors kitérőt tett, benézett az igazgatóságra.  Calvin ajtaja nyitva volt, úgyhogy a két, munkájába merült, rá ügyet sem vető titkárnőt maga mögött hagyva odament, és egy pillanatra megállt a küszöbön. Az igazgatóhelyettes az íróasztala fölé görnyedve éppen írt valamit — a normál méretű toll szánalmas gyufaszálnak látszott a kezében. Laurie kopogott a nyitott ajtón, mire Calvin fölemelte ijesztő arcát, és rászögezte sokakban rémületet keltő tekintetét. Volt egy időszak, amikor Laurie sűrűn összecsapott az OCME igazgatóhelyettesével, főleg azért, mert Calvin egyszerre volt a szabályok betartásának elkötelezett híve, és a külső-felső elvárásokat ismerő, azoknak eleget tenni akaró, ezért időnként a szabályok rugalmas kezelésére hajlamos vezető. Laurie nézőpontjából a kettőt nem lehetett összeegyeztetni. Nagyon szerette a munkáját, amelynek egyetlen hátulütője, kellemetlen oldala éppen az volt, hogy időnként kívülről, sőt fentről, magasabb instan-ciáktól érkező elvárásoknak is meg kellett volna felelni, holott ő kizárólag a szakma szabályainak és a lelkiismeretének kívánt eleget tenni.

Miután megmondta, hogy kórházba megy, meglátogatja az édesanyját, Calvin szó nélkül, egy intéssel jelezte, hogy rendben. Laurie-nak nem kellett volna bejelentenie, hogy elmegy, de már egy ideje igyekezett tekintettel lenni a főnökök érzékenységére, és kisebb gesztusokat tenni, főleg ha az nem került különösebb erőfeszítésébe.

Odakint végre elállt az eső, így nem volt olyan nehéz taxit fogni. Nem volt igazán nagy a forgalom, így viszonylag gyorsan haladtak észak felé, és nem egészen fél óra múlva már a University Hospitalnél volt. Az út alatt megpróbálta kitalálni, mi az, amit az anyja betegségével kapcsolatban meg akar beszélni vele az apja. Hiába törte azonban a fejét, nem jutott eszébe semmi. Teljesen homályosan fogalmazott, de gyanúja szerint arról lehetett szó, hogy az anyjának a jövőben vissza kell fognia magát, nem nyüzsöghet annyit, mint addig.

A kórház előcsarnokában a szokásos délutáni nyüzsgés fogadta, a tágas tér tele volt betegekhez siető vagy tőlük jövő látogatókkal. Laurie-nak sorba kellett állnia az információnál, hogy kiderítse, hányas szobában van az édesanyja, úgyhogy bőven volt ideje szidni magát, mert nem kérdezte meg az apjától. Miután megtudta, beszállt a megfelelő liftbe, és a megfelelő emeleten sietve elment a nővérállás mellett, ahol többen is voltak. Mindenki lázasan dolgozott, úgyhogy senki nem nézett felé. A VIP-szárnyban voltak, ahol a padlót szőnyeg borította, a falakon eredeti olajfestmények lógtak. Laurie egyszer csak azon vette észre magát, hogy mint szigorló orvos korában, amikor a klinikai gyakorlatát töltötte, most is benéz minden szobába, amely mellett elhalad.

Az anyja szobájának az ajtaja, mint a legtöbbnek a folyosón, szélesre volt tárva, úgyhogy ugyanazzal a lendülettel, amellyel érkezett, be is mehetett hozzá. Édesanyja felhúzott rácsos, tipikus kórházi ágyon volt, infúzióval a bal karjában. A szokványos kórházi öltözék helyett rózsaszín selyem hálóinget viselt, és párnákkal jól feltámasztva, egyenesen ült. Közepesen hosszú, őszes szőke haját, amelyet normális körülmények között feltűzve, a feje tetején viselt, régimódi fürdősapka takarta. Mivel hiányzott róla a festék, a bőre szürkésnek tűnt, a szokásosnál is jobban megfeszült az arccsontokon, abból pedig, ahogy a szeme besüllyedt az üregébe, arra lehetett következtetni, hogy enyhén ki van száradva. Törékenynek és sebezhetőnek látszott, és bár egyébként is kicsi volt és vékony, a nagy ágyban még kisebbnek hatott. És öregebbnek is, mint egy héttel korábban, amikor Laurie együtt ebédelt vele. Közben sok mindenről beszélgettek, de rákról vagy hamarosan esedékes műtétről egyeden szó sem esett köztük.

- Gyere, drágám! - mondta Dorothy, és határozott hívó mozdulatot tett szabadon mozgatható kezével. - Húzz ide egy  széket!  Sheldon mondta, hogy  felhívott.  Haragudtam rá, mert nem akartalak zavarni, amíg haza nem megyek. Olyan butaság ez az egész. Nem éri meg idegeskedni miatta.

Laurie az apjára nézett, aki az ablak elé húzott fotelben a The Wall Street Journalt olvasta éppen. Felpillantott, tett egy kis mozdulatot az újságot tartó kezével, közben halványan elmosolyodott, majd utána újból beletemetkezett az olvasásba.

Az ágy mellé lépve Laurie megfogta az anyja kezét, és enyhén megszorította. A csontjait kicsinek, törékenynek érezte, a bőre pedig hűvös volt. - Hogy vagy, anya? - kérdezte.

- Ó, remekül! Csókolj meg, aztán ülj le!

Laurie az anyjáéhoz érintette az arcát, majd odahúzott egy széket, és leült. Mivel az ágy meg volt emelve, fölfelé kellett néznie, hogy tekintete találkozzon az anyjáéval. -Sajnálom, hogy ez történt - mondta.

-Ugyan már! A doktor már volt itt, és azt mondta, minden a legnagyobb rendben, amit viszont a hajadról nem mondhatok el.

Laurie erőt vett magán, és nem mosolyodott el. Az anyja viselkedése ezúttal is elég átlátszó volt. Valahányszor föltettek neki egy kellemetlen kérdést, és nem akart magáról

beszélni, azonnal átment támadásba. Laurie mindkét oldalon leszorította a haját, hogy ne érjen az anyja arcához. Vál-lig ért, és bár általában csatot rakott bele vagy fésűvel összetűzte, a délelőtti szkafanderes munka után kibontotta, hadd rúgja ki magát, és azóta elfelejtette rendbe hozni. Sajnos a haja tinédzserkora óta gyakori célpontja volt az anyjának, szeretett rá megjegyzéseket tenni.

A hajáról folytatott beszélgetés és az azt követő rövid szünet után - amelyben Laurie megpróbált kérdezni valamit a műtéttel kapcsolatban — Dorothy másik kedvenc témáját vette elő, emlékeztetve rá Laurie-t, hogy az öltözködése túlságosan nőies ahhoz képest, hogy kórbonctani intézetben dolgozik. Laurie némi nehézség árán fegyelmezte magát, és nem válaszolt az újabb kritikára. Fontos volt számára, hogy nőiesen öltözzön, hozzátartozott az identitásához, és nem érezte úgy, hogy ne felelne meg a munkahelyén. Azt is tudta, hogy anyja piszkálódása részben abból fakad, hogy nem ért egyet a pályaválasztásával. Bár ő is és az apja is megenyhült, és ha vonakodva is, de elismerték a kórbonctan értékeit, kezdetben nagyon csalódottak voltak, amikor bejelentette, milyen szakirányt választott. Dorothy egyszer még azt is közölte, hogy fogalma sincs, mit mondjon, ha a barátai megkérdezik, egész pontosan milyen orvos is Laurie.

- És hogy van Jack? - érdeklődött ezúttal.

- Remekül - felelte Laurie, el akarván kerülni, hogy bővebben megtárgyalják a témát.

Dorothy ezek után valamilyen közelgő társasági eseményről mesélt, amelyre nagyon remélte, hogy Laurie és Jack is elmegy.

Laurie csak fél füllel hallgatta, és az apját figyelte, aki közben végzett a The Wall Street Journallal. Vaskos csomag napilap és magazin hevert mellette, de nem vett elő újabbat, hanem felállt, és nagyot nyújtózkodott. Bár már a nyolcvanas éveiben járt, még mindig tiszteletet parancsoló jelenség volt száznyolcvan centiméternél jóval magasabb termetével és az egész lényéből sugárzó arisztokratizmussal. Ezüstszürke haja tökéletesen állt, és mint általában, ezúttal is konzervatív szabású, kockás gyapjúszövet zakót viselt hozzá illő nyakkendővel. Az ágy másik, Laurie-val szemközti oldalához ment, és várta, hogy Dorothy befejezze, amit elkezdett.

— Laurie, kijönnél kicsit a folyosóra? — kérdezte, miután ez megtörtént.

— Persze. - Laurie felállt, és a rácson keresztülnyúlva megszorította az anyja kezét. — Mindjárt visszajövök.

— Nehogy felidegesítsd miattam! - figyelmeztette a férjét Dorothy.

Sheldon nem válaszolt, hanem kifordított tenyérrel az ajtóra mutatott, jelezve Laurie-nak, hogy menjen előre.

A folyosóra érve vissza kellett húzódniuk a falhoz, mert éppen beteget toltak vissza a műtőből a szobájába. Egymás mellett álltak, és mivel az apja csaknem harminc centivel magasabb volt nála, Laurie a fejét erősen oldalra hajtva volt kénytelen felnézni rá. Az arca barna volt a januári karib-tengeri utazástól, és meglepően sima, ránctalan, tekintetbe véve a korát. Laurie-ban nem voltak rossz érzések vele szemben, mivel már régen túltette magát az érzelmi közelség hiánya okozta indulaton, keserűségen. Felnőtt, és amikor már elég érett volt, rájött, hogy ez tulajdonképpen nem is az ő gondja, hanem az apjáé. Szeretet azonban nem volt benne iránta, úgy tekintett rá, mintha valaki másnak az apja volna.

— Köszönöm, hogy ilyen gyorsan jöttél — mondta Sheldon.

— Nem kell megköszönnöd. Ez a legtermészetesebb.

— Attól tartottam, megharagszol, mert ilyen váratlanul kaptad a hírt. Biztosítalak róla, anyád követelte, hogy ne szóljak az állapotáról, ne nyugtalanítsalak vele.

— Ez nyilvánvaló volt abból, amit a telefonban mondtál - felelte Laurie, és nagyon közel járt ahhoz, hogy megmondja, milyen nevetséges volt eltitkolni előle a dolgot, de végül lemondott róla, mivel nem látta értelmét. Tudta, hogy sem az apja, sem az anyja nem fog már megváltozni.

— Azt sem akarta, hogy ma felhívjalak, hanem majd csak holnap vagy holnapután, ha már otthon lesz, de ragaszkodtam hozzá. Egészen máig tiszteletben tartottam a kívánságát, de tovább nem halogathattam a dolgot.

— Mit? Miről beszélsz? — Laurie-nak feltűnt, hogy az apja jobbra-balra nézeget, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy nincs-e valaki a közelben, nem hallgatják-e ki a beszélgetésüket.

— Sajnálom, hogy ezt kell mondjam, de anyád markere a BRCA 1 génnek egy speciális mutációjára mutat.

Laurie érezte, hogy kipirul, felforrósodik az arca. Míg az emberek többsége rossz hír hallatán rendszerint elsápad, vele mindig az ellenkezője történt. Belgyógyászként tisztában volt vele, hogy mi a BRCA 1 gén, amelyet a kilencvenes években hoztak kapcsolatba a mellrákkal. A későbbi kutatások aztán feltárták, hogy míg a normális génnek daganatképződést gátló szerepe van, addig a mutáns változatai ezzel éppen ellentétes hatást fejtenek ki. A legnyugtalanítóbb az volt, és Laurie ezt is tudta, hogy a mutációk domináns módon öröklődnek, tehát legalább ötven százalék esélye volt annak, hogy benne is megvannak!

— Nyilvánvaló, hogy erről tudnod kell - folytatta Sheldon. — Ha úgy gondoltam volna, hogy a háromhetes halasztásnak bármilyen jelentősége lehet, természetesen azonnal szólok, de nem így volt. Most viszont, hogy már tudod, a leghatározottabban az a véleményem, hogy ki kell vizsgáltatnod magad. Egy ilyen mutáció jelenléte fölveti a lehetőségét annak,  hogy nyolcvanéves  korod előtt mellrákot kapsz. — Sheldon szünetet tartott, és mindkét irányban újból végignézett a folyosón. Látszott rajta, hogy valóban kellemetlenül érzi magát, nehezére esik nyilvános helyen komoly családi titokról beszélni.

Laurie az arcához érintette a kézfejét — ahogy arra számított is, a bőre forró volt. Ez nagyon zavarta, főleg mivel az apja — szokása szerint — nem mutatott semmilyen érzelmet.

— Természetesen te döntöd el, mit teszel — folytatta Sheldon. — Emlékeztetlek azonban, hogy ha pozitív lesz az eredmény, még mindig marad lehetőséged arra, hogy — például kétoldali megelőző emlőeltávolítással — akár kilencven százalékkal csökkentsd a tumor kialakulásának az esélyét. Hála istennek, a BRCA 1 mutációja nem olyan szörnyű, mint a Huntington-chorea vagy egyéb gyógyíthatatlan betegség.

Laurie nyilvánvaló zavara ellenére tágra nyílt szemmel nézett az apjára, és közben — ezt tisztán érezte — enyhén csóválta a fejét. Akármilyen feszült volt is a viszonyuk, különösen a bátyja halála óta, és még ha nem is úgy viselkedett, nem azt tette, amit az apja elvárt, nem feltételezte róla, hogy képes lesz minden emberi melegség nélkül azt mondani, amit pár másodperccel korábban mondott. Hűvös távolságtartását régebben védekezésnek fogta fel, amelyre azért van szüksége, mert naponta kezében tartja páciensei meleg, még elevenen dobbanó szívét, és vele az életét, és ez óriási terhet jelent mindenféle érzelmi azonosulás nélkül is. Elsőéves szigorló orvosként asszisztált műtéteknél, és tudta, milyen felelősséget rónak a vezető sebészre. Azt is tudta, hogy apja betegei láthatólag örülnek ennek a távolságtartásnak, a teljes magabiztosság jelének tekintik, nem pedig nárcisztikus önzésből fakadó, hibás személyiségi jegynek. Ezzel együtt ő maga utálta, és nem volt képes elfogadni.

— Köszönöm ezt a nagyon hasznos utcasarki konzultációt — mondta, nem tudva kirekeszteni hangjából a maró gúnyt. Arra volt csak képes, hogy kipréseljen magából egy mosolyt, utána rögtön megfordult, és visszament a betegszobába, hogy leüljön anyja ágya mellé.

— Nagyon  felizgatott?  — kérdezte  Dorothy,  mihelyt megpillantotta. — Egészen piros az arcod!

Laurie nem válaszolt rögtön; összeszorította a száját, hogy az alsó ajka ne remegjen. Félt, hogy nem lesz képes uralkodni az érzésein. Valahányszor elég gyenge volt, és ez megtörtént, mindig nagyon dühös volt magára, főleg ha az apja jelenlétében következett be a dolog.

— Sheldon! — szólt rá erélyesen az ablak előtti székre visszaülő férfira Dorothy. — Mit mondtál Laurie-nak? Figyelmeztettelek, hogy semmit ne mondj rólam, amivel felzaklatod.

— Nem rólad beszéltem — válaszolt Sheldon, és a The New York Timesétt nyúlt. — Róla volt szó.

Jack lerakta a tollat, és hátranézett, az asztala fölé görnyedő Chet McGovernre. A szobatársa, Chet ugyancsak kórbonc-nok volt. Bár öt évvel fiatalabb nála, csaknem egyszerre kezdtek dolgozni az OCME-ben, és remekül kijöttek egymással. A társaság kedvéért szívesen osztozott vele az irodán, de nevetségesnek tartotta, hogy a város ezen spórol, és nem hajlandó a kórboncnokainak külön szobákat biztosítani. Az állandó költségvetési megszorítások lehetetlenné tették a korszerűsítést — az állandó pénzhiánnyal küszködő város politikusai számára az OCME könnyű célpont volt, ami a működési költségek lefaragását, a spórolást illeti. Az épület megfelelő volt, amikor fél évszázaddal korábban elkészült, de azóta korát túlélő dinoszaurusszá vált, és mivel Jack tisztában volt vele, hogy a dinoszauruszok mintegy százhatvanmillió évig éltek a Földön, csak remélni tudta, hogy az OCME, pillanatnyi formájában, nem fog olyan sokáig fennmaradni.

— Nem hiszem el! — emelte fel a hangját. — Kész vagyok! Még sosem voltam kész.

Chet is megfordult. Fiús arca volt, és dús szőke haja, amelynek a fésülésével ugyanúgy nem fárasztotta magát, ahogyan Jack. Abban is hasonlítottak, hogy egyformán izmos volt a testük, csak míg Jacknél ezt az utcai kosárlabdázás eredményezte, addig Chetnél a rendszeres edzőtermi látogatások. Ezek is hozzájárultak ahhoz, hogy bár a negyvenes évei közepén járt, jóval fiatalabbnak látszott.

— Hogy érted azt, hogy kész vagy? Mivel vagy kész? — kérdezte, nem értve, mi történt.

Jack mindkét kezét ökölbe szorítva a magasba lökte a karját. — Az összes esetemmel. Felszámoltam minden elmaradást!

— Igen? És azok a dossziék? — kérdezte Chet egy leborulni készülő irathalomra mutatva.

- Azokkal egyelőre nincs mit kezdeni - meg kell várni hozzájuk a laboreredményeket.

-Aha! - mondta nevető szemmel Chet, és visszafordult, hogy folytassa a munkát.

- Hé! Számomra ez igenis nagy dolog! - bizonygatta Jack, és felállva annyira előrehajolt, hogy a padlóra tudja tenni a tenyerét, és úgy is maradt pár másodpercig. Terheléstől elszokott térdinai a reggeli biciklizés után merevek voltak, azokat igyekezett nyújtani. Miután fölegyenesedett, az órájára nézett. — Te jó ég! Még csak fél négy. Ez a csodák napja. Ha kis szerencsém van, már az első meccsre lent lehetek a pályán!

- Feltéve, hogy nem lesz vizes a pálya, és tudtok játszani - mondta a munkájából felnézve Chet. - Miért nem jössz el velem a Sports Club L. A.-be? Ott nem kell azon izgulni, hogy fog-e esni vagy sem. Ha rendesen viselkedsz, még a testformálókhoz is beviszlek. A múltkor kipróbáltam, és remek volt - fantasztikusak a csajok. Ott volt az, akiről már meséltem — úgy feszült rajta a fekete mez, hogy semmit nem bízott a képzeletre.

— Csajokat bámulni! Egyszer majd felnősz, és remélem, képes leszel kellő iróniával visszatekinteni a pubertásnak erre a most még nehéz időszakára — mondta évődve Jack.

— Ha egyszer észreveszem magamon, hogy már nincs kedvem megbámulni a jó nőket, rögtön szólok, hogy készíthetik az egyik alagsori fenyőfa koporsót.

— Csak nézni őket sosem szerettem. Azt meghagyom nektek, gyáváknak — felelte kajánul Jack, és zakóját a szék támlájáról lekapva, fütyörészve indult kifelé. Jókedve volt, érdekes napot tudhatott maga mögött. Amikor Laurie szobájához ért, benézett, hogy megtudja, nem gondolta-e meg magát, és nem megy-e mégis haza este. Az iroda azonban üres volt, bár egy nyitott dosszié ott feküdt Laurie asztalán.

Jack bement, megnézte - Sean McGilliné volt, ahogyan előre sejtette. Kíváncsi volt rá, miért foglalkoztatja Laurie-t és Janice-t az, amit ő sima rutindolognak látott. Általában tartózkodott attól, hogy elcsépelt sztereotípiák alapján ítélkezzen a nőkről, de elég különösnek tartotta, hogy mindketten szerinte szakemberhez csöppet sem illő érzelgősség-gel viselkedtek ebben az esetben. Belelapozott hát a dosz-sziéba, megkereste Janice jelentését. Gyorsan elolvasta, de nem talált benne semmi rendkívülit. Azt leszámítva, hogy a férfi még csak huszonnyolc éves volt, nem vett észre semmi megjegyzésre érdemeset. Biztosan nagyon szomorú, tragikus az illető családjának és barátainak, hogy ilyen korán elment, de az emberiség, a város vagy akár a szűkebb lakóhelye szempontjából ez igen csekély jelentőséggel bírt. Egy akkora metropolisban, mint New York, percenként fordultak elő hasonló tragédiák.

Jack gyorsan becsukta a dossziét, és sietve távozott az irodából, mintha valami tiltott dolgot művelt volna, és félne, hogy rajtakapják. Már az is kevésbé érdekelte, hogy nem változtatott-e a szándékán Laurie, és hazamegy-e este, mert tartott tőle, hogy túl sok, nehezen kezelhető érzelemmel találná szembe magát. Nem szeretett elmélyedni mások családi tragédiájában, és tárgyalni róla, mivel neki is jutott belőle épp elég.

A földszintre érve elővette a biciklijét, biciklisfelszerelését, és Mike Lasternek, az éjszakás biztonsági őrnek búcsút intve távozott. Az eső elállt odakint, és jóval hidegebb volt, mint reggel, amikor megérkezett. Nyeregbe szállva, és a 30. utcán fölfelé, az Ötödik sugárút irányába indulva örült, hogy vitt magával kesztyűt.

A reggeli tapasztalattal ellentétben Jack kifejezetten élvezte a személyautók, taxik és buszok közti vad cikázást. A Madison sugárutat keresztbe szelve kissé lassítania kellett ugyan, de az még jól is jött a szokatlan erőfeszítéstől erősen sajgó és pihenésre vágyó négyfejű izmának. Északnak kanyarodva azonban újból felgyorsított, és azon ritka alkalmakkor, amikor piros lámpát kapva meg kellett állnia, az erőfeszítéstől lihegve azt kérdezte magától, mi ütött belé, miért hívja ki maga ellen a sorsot, és száguldozik vadul a nagyvárosi forgalomban - úgy, hogy rettenetesen élvezi is —, amikor reggel nem tette. Érezve, hogy olyasmivel lehet kapcsolatban, amit nincs kedve alaposan átgondolni, elhessegette magától a kérdést, és élvezte tovább a régóta hiányolt erőkifejtést.

A Grand Army Plazán, amelynek egyik oldalán a Plaza, a másikon a Hotel Sherry-Netherland magasodik, bekanyarodott a Central Parkba, elkezdve az útnak azt a szakaszát, amelyet a legjobban szeretett. Mivel a hőmérséklet tovább csökkent, minden egyes lélegzetvétel után sűrű párafelhőt fújt ki. Az ég már sötétkék volt fölötte, és csupán balra, nyugat felé látszott egyre halványuló, vörös derengés.

A parkban égtek a lámpák, és Jack fénykörökön, illetve közéjük ékelődött, alkonyi homályba burkolózó területeken hajtott keresztül. Több kocogót látott, mint reggel, úgyhogy erőt vett magán, és csökkentette a sebességet, nehogy elüsse valamelyiket. A 80. utca fölött azonban a futók száma meredeken csökkenni kezdett, és addigra teljesen be is sötétedett. Hogy a körülmények még kellemetlenebbek legyenek, Jacknek olyan érzése támadt, hogy a lámpák közötti távolságok megnőttek. Amilyen sötét volt, időnként teljesen le kellett lassítania, mert nem látott semmit, és csak remélhette, hogy nincs előtte semmilyen akadály.

Amikor a 90. utcát is elhagyta, a sötétség még sűrűbb lett, különösen a park dombos részén, ahol reggel olyan lelkesült jókedv vett rajta erőt. Annak most nyoma sem volt, helyette furcsa rossz hangulat telepedett rá. Már a Central Park West mentén sorakozó házakat sem látta, és ha nem hallotta volna időnként egy-egy távoli autó dudálását, azt is hihette volna, hogy a városon kívüli, ember nem járta erdőben van. Amikor egy-egy lámpához közeledett, a fénytől a kopasz fák ágai óriási, kusza pókhálónak hatottak.

Jack megkönnyebbült, amikor a 106. utcánál maga mögött hagyta a parkot. Ahogy megnyomta a közlekedési lámpa gombját, hogy zöldet kérjen, halkan elnevette magát, és azon gondolkodott, mi okozta a korábbi baljós hangulatot. Bár hónapok óta nem biciklizett már a parkban sötétben, korábban, évek hosszú során át számtalanszor megtette, és nem emlékezett rá, hogy egyszer is hasonló hatással lett volna rá. Abszurdnak érezte, hogy semmi félelem sem volt benne, miközben a kora esti csúcsforgalomban a gépkocsik között cikázott, viszont borsózni kezdett a háta attól, hogy keresztül kell mennie az elnéptelenedett parkon. Úgy érezte magát, mint az ideges, mindenre felfokozottan reagáló tizenéves, aki halloweenkor nekivág a temetőnek.

Miután a lámpa zöldre váltott, Jack átkelt a Central Park Westen, és a 106. utcán indult tovább. A lakókörzeti játszótérhez érve lassított, majd a magas drótkerítésbe kapaszkodva anélkül állt meg, hogy kivette volna a lábát a pedálon lévő kengyelből. A kosárlabdapálya felé nézett, amely az általa fölszereltetett higanygőzlámpák erős fényében úszott. Tulajdonképpen az egész játszóteret ő hozatta rendbe. Először csak a kosárlabdapálya rendbetételét vállalta, remélve, hogy a környék lakói örömmel fogadják. Nem kis meglepődésére azonban egy ad hoc lakóközösségi bizottsággal találta szembe magát, amely ragaszkodott hozzá, hogy ha felújított kosárlabdapályát akar, akkor az egész játszóteret hozza rendbe, beleértve a gyerekeknek fenntartott részt is, benne a homokozóval és a különböző mászókákkal. Egy éjszaka kellett csak hozzá, hogy úgy döntsön, vállalja, mivel nem talált jobb módot arra, hogy a megtakarításait elköltse. Ennek már hat éve volt, és Jack úgy érezte, a befektetés busásan megtérült.

—Jössz, doki? — kiáltotta oda neki a kosárlabdapályán lévők és még a bemelegítésnél tartók közül az egyik.

Mindössze öten voltak, valamennyien feketék, és a hideg ellen többrétegű, divatos sportöltözéket viseltek. Az egyik megállt, amikor észrevette Jacket. A hangjából ítélve Warren volt. Szemben lakott vele, és az évek folyamán közel kerültek egymáshoz. Warren magas, csupa izom sportember volt, afféle helyi vezér. Eljutottak odáig, hogy kölcsönösen tisztelték egymást, Jack ráadásul neki köszönhette, hogy még életben van.

— Persze! — kiáltotta vissza. — Vártok még valakit, vagy három a három ellen játszunk?

— Tegnap zuhogott, úgyhogy szerintem ma az egész banda itt lesz. Siess, hozd azt a fehér seggedet, amilyen gyorsan csak tudod! Ha elkésel, nem férsz be egyik csapatba sem, és állhatsz a pálya mellett, a farkadat markolva. Világos?

Jack nem válaszolt, csak a hüvelykujját tartotta fel, jelezve, hogy tökéletesen. Amit Warren mondott, az azt jelen tette, hogy jóval több, mint tíz emberre lehet számítani, és mihelyt megvan a tíz, elkezdődik a játék, a későn jövők pedig ugrálhatnak, csapkodhatják magukat a karjukkal a hideg ellen a partvonalon, várva, hogy későbbi körökben rájuk is sor kerüljön. A rendszer, amely szerint játékba kerülhettek, meglehetősen bonyolult volt, és Jacknek több év kellett hozzá, hogy átlássa. A legtöbben azt mondták volna rá, hogy antidemokratikus és nem fair. A győztesek ugyanis a pályán maradtak — az öt vesztes levonult -, és ők választottak ki a várakozók közül valakit az ellenfél csapatkapitányaként, aki aztán hívott maga mellé még négy embert. Ekkor azonban az érkezési sorrend már nem számított, sokszor az éppen vesztes csapat valamelyik tagja került ismét pályára, mivel a többieknél jobb játékos volt. Miután odaköltözött, Jacknek hónapok kellettek hozzá, hogy játszani tudjon, csak aztán jött rá, hogy azért, mert nem volt elég fürge, és mindig elkésett, kimaradt az első tízes csoportból.

Mivel nem akart a partvonalon álldogálni a hidegben, erősen rátaposott a pedálra, az utcát keresztülszelve a vállára kapta a biciklit, és felszaladt a házuk bejáratához vezető lépcsőkön. Néhány nagy, zöld szemetestartályt kikerülve a belső ajtóhoz ért, amely mögött két hajléktalan osztozott éppen egy üveg olcsó boron, de békésen félrehúzódtak az útból, ahogy nekivágott a lépcsőnek. Ott akár akarta, akár nem, kénytelen volt lassítani, és óvatosan lépni, nehogy megcsússzon és elessen a lépcsőt borító szeméten.

Jack a harmadik emelet hátsó traktusán lakott, és az ajtajához érve le kellett raknia a biciklit, hogy előhalássza a zsebéből a kulcsot.

Anélkül hogy az ajtót becsukta volna maga mögött, gyorsan nekitámasztotta a biciklit a nappali falának, lerúgta a cipőjét, és valósággal letépve őket magáról, a kanapé sarkába vágta a dzsekijét, nyakkendőjét és ingét, hogy bokszeralsóban a fürdőszobába rohanjon, felvenni a rendszerint a zuhanyozófülke karnisán lógó kosárlabda-szerelését.

Jack a következő lépésnél megtorpant. A sportalsója és vastag termoharisnyája helyett Laurie egyik harisnyanadrágja nézett vissza rá a rúdról. Teljesen elfeledkezett róla, hogy előző este nem játszott, és Laurie összehajtogatta, betette a szekrénybe megszáradt holmiját.

Jack lekapta a harisnyanadrágot a függönytartóról, és maga elé tartotta. Közben a tekintetét lassan fölemelte, míg a falitükörben szembe nem találta magát önmagával. Egyedül volt, és a tükörből rá bámuló kedvetlen arc is azt erősítette meg, amire egész nap megpróbált nem gondolni: Laurie nincs, és akkor sem lesz ott, amikor a kosárlabdázást befejezve hazatér. Nem lesz évődés, játékos szemrehányás, hogy már megint túl sokáig volt lent, és hiányozni fog a végén a könnyed, minden látszólagos feszültséget feloldó nevetés. Nem mennek le a Columbus sugárútra, hogy a West Side-i éttermek valamelyikében egyenek valamit. Ehelyett üres lakásba tér vissza, ahogyan évekig tette, miután New Yorkba költözött. Akkor is nyomasztó volt, most is az lesz, állapította meg komoran.

— Te szerencsétlen! — mondta a tükörképének, és vegyes érzelmekkel, amelyek között ott volt a Laurie és önmaga elleni harag is, nézett újból a harisnyanadrágra. Nem tehetett róla, kénytelen volt sóhajtani egyet — az élet időnként fölöslegesen bonyolultnak, összetettnek tűnt számára.

Szükségtelen óvatossággal összehajtogatta a harisnyanadrágot, és bevitte a hálószobába. Kinyitotta az egyik, most már üres fiókot, amelyet korábban Laurie használt, és óvatosan belerakta. Aztán betolta a fiókot, és megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy megszabadult a fájdalmas emlékeztetőtől. Egy pillanattal később pedig már rohant a szekrényhez, hogy előszedje a felszerelését.

Nagy megkönnyebbülésére sikerült visszaérnie a pályára, mielőtt tíz ember összegyűlt volna, és Warren bevette a csapatába. Bemelegítésként néhány felugrásos dobást csinált a pálya széléről, és pár perccel később, amikor a játék elkezdődött, kellően felkészültnek érezte magát, de sajnos, nem volt az. Rosszul játszott, és nem kis szerepe volt abban, hogy veszítettek. Mivel a következő csapat már összeállt, Warrennel és a többiekkel együtt ott kellett állnia a hidegben a partvonalon, remélve, hogy még játékba kerülhetnek. Csapkodták magukat, ugráltak, és enyhén szólva egyikük sem volt boldog.

— Szarul játszottál, ember — mondta pár perccel a következő mérkőzés kezdete után Warren. — Megöltél bennünket. Mi a baj?

— Azt hiszem, máshol járt az eszem — felelte a fejét csóválva Jack. — Laurie azt akarja, hogy házasodjunk össze, és gyerekünk legyen.

Warren ismerte Laurie-t. Az előző jó néhány évben a barátnőjével, Natalie-val majdnem hetente vagy náluk voltak, vagy meghívták őket. Hét évvel korábban Afrikába is együtt mentek egy emlékezetes, mindenkinek nagy élményt jelentő szafarira.

— Szóval a párod férjet akar és gyereket — mondta lazán Warren. — Egyéb újság? Merthogy én ettől mégsem tévesztem el egy méterrel a passzt, és egy tökéletes átadást nem baszok el azzal, hogy belefejelek. Szedd össze magad, különben kereshetsz magadnak más csapatot! Az ember legyen észnél, és rangsorolja a gondjait, ha érted, mire gondolok.

Jack bólintott. Warrennek igaza volt, még ha nem is úgy, ahogy gondolta. Az igazi gondot ugyanis az jelentette, hogy Jack nem volt képes rangsorolni a gondjait, mert még képtelen volt eldönteni, melyik a fontosabb, hogyan követik egymást.

A mindenáron becsukódni akaró ajtót a térdével kitámasztva Laurie-nak sikerült kitolnia a bőröndjét a liftből. Nem kis erőfeszítésébe került, ugyanis a fülke úgy állt meg, hogy a padlója jó néhány centivel alacsonyabban volt az emeleténél. Amikor kész volt, maga is kiszállt, és hagyta, hogy az ajtó becsukódjon. Hallotta, amint a tetőn lévő motor újból felpörög, és a fülke is abban a pillanatban elindult lefelé. Valaki nyilván megnyomta odalent a hívógombot.

Kihasználva, hogy a bőröndjének kerekei vannak, Laurie csak húzta, de nem emelte föl a nehéz csomagot, és úgy vitte az ajtóhoz. Minél többet harcolt vele, annál súlyosabbnak érezte. Tudta, hogy ez főleg a kozmetikai szerektől, samponoktól, hajkondicionálótól, tusfürdőtől van, ugyanis egyikből sem a kicsi, utazáshoz méretezett kiszerelést használta.

Miközben a válltáskájával küszködött, hogy előássa belőle a lakáskulcsot, hallotta, hogy nyílik a lépcsőhöz közelebb lévő lakás ajtaja, és a biztosítólánc maximális hosszúságát elérve, kattanva megakad. Laurie a 19. utcában olyan házban lakott, ahol két lakás volt emeletenként. Ő a lépcsőtől távolabbit foglalta el, amely parányi belső udvarra nézett, míg az elülsőben a zárkózott, visszavonultan élő Debra Engler lakott. Szokása volt, hogy kinyissa az ajtaját, amennyire a lánc engedi, és leselkedjen, ha meghallotta, hogy mozgás van a folyosón, és ez Laurie-t korábban rettentően idegesítette, a privát szférájába történő felháborító beavatkozásnak tekintette. Ezúttal viszont az otthonlét barátságos velejárójaként fogta fel.

Miután becsukta maga mögött az ajtót, az előző lakótól örökölt összes zárat ráfordította, a reteszt rátolta, a láncot a helyére rakta, csak azután nézett körül. Több mint egy hónapja nem járt a lakásban, arra pedig, hogy mikor aludt ott, már nem is emlékezett. Az egészre ráfért volna egy jókora takarítás és szellőztetés is, mivel a levegőt meglehetősen áporodottnak érezte. A lakás kisebb volt, mint Jacké, de összehasonlíthatatlanul lakályosabb annál — valódi bútorokkal volt ugyanis berendezve, és televízió is volt benne. A falak és a textíliák színe meleg, barátságos volt, a falakon a Metropolitan Museum Gustav Klimt-képeinek bekeretezett reprodukciói lógtak. Az egyetlen, ami hiányzott, a macskája, Tom volt, akit egy évvel korábban az egyik Shelter Islanden lakó barátjához költöztetett. Még nem tudta, hogy ennyi idő után lesz-e mersze visszakérni.

Laurie behúzta bőröndjét a kis hálószobába, és vagy félórát azzal töltött, hogy kipakolja, elrendezze a holmiját. Utána gyorsan lezuhanyozott, köntöst vett fel, és vacsorára könnyű salátát készített magának. Bár nem ebédelt, nem érezte különösebben éhesnek magát. A salátával és egy pohár borral a nappaliban az íróasztalához ült, és bekapcsolta a laptopját. Miközben várta, hogy betöltse magát, végre alaposan átgondolta azt, amit az apjától hallott. Korábban nem kis erőfeszítésébe került nem foglalkozni vele, de úgy döntött, megvárja, amíg egyedül lesz, az internet közelében, és olyan állapotban, hogy jobban tud uralkodni az érzelmein. Tisztában volt vele, hogy keveset tud ahhoz, hogy pontosan felmérje, mi vár rá, mire számíthat.

A baj az volt, hogy az orvostudomány nyaktörő sebességgel vágtatott előre. Laurie a nyolcvanas évek közepén járt egyetemre, és elég sok genetikát tanult, mivel az volt az az időszak, amikor egymást követték a rekombináns DNS-sel kapcsolatos komoly felfedezések. Azóta viszont mértani haladvány szerint szaporodtak a tudományág ismeretei, és 2001-ben már az emberi genom 3,2 milliárd kromoszómapárjának feltérképezését kürtölte világgá a tömegtájékoztatás.

Laurie nagy gondot fordított arra, hogy genetikai ismereteit lehetőség szerint naprakészen tartsa, különösen ami a génkutatás kórbonctant érintő vonatkozásait illeti. A patológiát azonban a DNS csak mint azonosítási eszköz érdekelte. Kiderült ugyanis, hogy a szervezetnek bizonyos nem kódolt, vagy más megfogalmazásban géneket nem tartalmazó területei annyira különbözőek lehetnek, hogy a közeli rokonokét sem lehet összefüggésbe hozni egymással. Volt azonban ennek egy nagy előnye is, és ebből származott a DNS-ujjlenyomatnak nevezett vizsgálati képek elterjedése.

A gének felépítése és működése azonban egészen más ismeretcsoportot alkotott, olyat, amelyből nem volt felkészülve. Két új tudományág született: az orvosi génkutatás, amely a sejteken belüli, hallatlanul bonyolult információáramlással foglalkozott, és a bioinformatika, amely ennek számítógépes alkalmazását kutatta.

Laurie elgondolkodva ivott egy korty bort. Rémisztő volt belegondolnia is abba, amit az apjától megtudott, nevezetesen, hogy az anyjában megtalálták a BRCA 1 gén mutatóját, és hogy ötvenszázalékos eséllyel ugyanaz benne is megvan. Fázósan megborzongott, és úgy érezte, van valami hihetetlenül perverz abban, ha az ember tudja, hogy valahol a testében ott lapul valami, ami akár a halálát is okozhatja. Addig egész életében úgy vélte, hogy minden információ, függetlenül a tartalmától jó és hasznos, de most csöppet sem volt biztos ebben. Lehet, ötlött fel benne, hogy bizonyos dolgokról jobb tudomást nem szerezni.

Mihelyt meglett az internetkapcsolat, Laurie a Google-ban rákeresett a BRCA 1 génre, és azonnal ötszázhúsz találatot kapott. Bekapott egy kanállal a salátából, rákattintott az elsőre, és olvasni kezdett.

Ötödik

Vau! — mormogta elismerően Chet McGovern, megpillantva a nőt a szeme sarkából. Ugyanaz a nő volt, akiről délután beszélt Jacknek, és ugyanazt a fekete mezt viselte, amelyben korábban látta. Úgy saccolta, hogy a húszas évei végén jár, de ebben nem volt biztos. Abban ellenben igen, hogy az egyik legjobb alakú teremtmény, akit valaha látott. Pillanatnyilag egy padon feküdt, és a térdinait és a farizmait dolgoztatta. Ahogy a dereka kecses ívben megemelkedett, és a feneke ritmikusan összerándult, az elég volt ahhoz, hogy Chet megborzongjon a gyönyörűségtől.

Körülbelül hat méterre volt tőle, egy tükörfal előtt emelgette a súlyokat, hogy ne keltsen gyanút, miközben gyönyörködik benne. Korábban a testformáló teremben látta, ahogy arról Jacknek is beszámolt, ám ezúttal követte az erőemelő berendezésekkel teli edzőterembe, ahol még mindig elég sokan voltak annak ellenére, hogy elmúlt este kilenc. Úgy tervezte, hogy szóba elegyedik vele, és megkérdezi, nincs-e kedve inni vele valamit, hátha igent mond, és esetleg a telefonszámát is megadja. Chet legtöbb partnere a különböző edzőtermekben megismert nők közül került ki, ellentétben azzal, amit Jack mondott, ugyanis nem csak bámulta őket.

A nő végzett a fekvőpadon, pillanatnyi késedelem nélkül felállt, és a faliórára pillantva átment a következő géphez, amelyet a mellizmok megdolgoztatására találtak ki.

Szemmel láthatóan sietett, mert rögtön elkezdte, és igen ütemesen csinálta a gyakorlatot. Chet tovább figyelte a tükörben, és látta, hogy a háttérben belép a terembe a klub egyik alkalmazottja. Chuck Hornernek hívták, ismerte, mivel néhányszor együtt kosárlabdáztak, és feltételezte, hogy tud némi felvilágosítással szolgálni a klub rendszeres látogatóiról. A tartóállványhoz lépve lerakta hát a súlyzóit, és odament az illetőhöz.

— Hé, Chuck — szólította meg halkan —, ismered azt a nőt, aki a mellizomgépen dolgozik?

Chuck kissé oldalra hajtotta a fejét, hogy lássa, kiről van szó. — A bombázót? A tündérarcút, akinek olyan a teste, hogy az embernek merevedése lesz, ha csak ránéz?

-Azt.

— Ismerem. Pontosabban tudom a nevét, mivel rendszeresen jár hozzánk, és amikor kiváltotta a tagságiját, éppen én voltam ügyeletben.

— Hogy hívják?

-Jasmine Rákóczinak, de elég csak Jazznek szólítani -felelte Chuck - Csodálatos teste van, ugye?

— Az egyik legszebb, amit valaha láttam — ismerte el Chet. — Miféle név ez a Rákóczi?

— Én is ezt kérdeztem, amikor beiratkozott. Azt mondta, magyar.

— Nem tudod, van valakije?

— Fogalmam sincs — válaszolta Chuck. — Egy biztos, nem kispályás a csaj. Fekete Hummerrel jár. Figyelmeztetlek, nem barádtozós fajta, vagy ha igen, akkor nem itt barátkozik. Teszel egy próbát?

— Azon gondolkodom - mondta lazán Jack, és megfordult, hogy lássa, hogyan dolgozik Jazz. Nem tessék-lássék csinálta a dolgot, az izzadságcseppek apró gyöngyszemekként csillogtak a homlokán.

— Öt dollár, hogy nem jutsz el az első állomásig!

Chet visszafordult, és kaján mosollyal nézett Chuckra. Pénzt kapni azért - még ha csak öt dollárt is -, amit mindenképpen meg akart tenni, nem volt rossz ajánlat. — Állom - felelte.

Visszament a tartóállványhoz, és leemelt róla néhány súlyt. Most már mindenképpen oda kellett mennie Jazzhez, ami izgalommal töltötte el, különösen azok után, amiket Chuck mondott. Valójában Chet nem volt olyan merész, mint amilyennek mutatni szerette magát.

Miközben a tükör előtt állva karkörzéseket csinált a súlyzókkal, megpróbálta kitalálni, hogyan közeledjen úgy, hogy ha kell, gond nélkül visszavonulót fújhasson. Sajnos, nem jutott eszébe semmilyen okos megoldás. Félve attól, hogy a nő befejezi a gyakorlatot, és rögtön megy az öltözőbe, úgy döntött, muszáj tennie valamit.

Nem volt az különösebb „tett", egyszerűen odaballagott hozzá, amikor úgy érezte, hogy már a gyakorlás vége felé tart. A szája addigra kiszáradt, és a szíve hevesen dobogott. Némi bátorítást jelentett azonban, hogy csaknem tökéletesen időzített — alig ért oda hozzá, a nő abbahagyta a gyakorlatot, és kiemelte a karját a két kengyelből. A nyakába vetett törülközővel végigsimította a homlokát, a kezét is megtörölte, majd az arcára szorította, miközben hevesen zihált az erőfeszítéstől.

- Hi, Jazz! - köszönt rá élénken Chet, bízva benne, hogy a megszólítással fölkelti az érdeklődését, és kíváncsi lesz rá, honnan tudja a nevét.

Jazz nem válaszolt, csak lassan leeresztette a törülközőt tartó kezét, és megmutatta az arcát. Chetre szögezte sötétbarna szemét, és szótlanul nézte. Közelről már nem lehetett azt mondani rá, hogy tündérarcú, inkább egzotikusak voltak a vonásai, a bőre pedig sötét árnyalatú, amitől a fogai még fehérebbnek látszottak. Enyhén mandulavágású szeme és enyhén hajlott orra tette teljessé a képet, amellyel Chet tökéletesen elégedett lett volna, ha nincs az enyhén behorpadó arc és az átható pillantás. Az arc rosszkedvről árulkodott, a tekintet pedig ádáz volt, olyan, amilyet kiképzésen részt vevő tengerészgyalogosokról készült képeken látott.

Mindettől Chet nem lett bátrabb, már csak azért sem, mert Jazz továbbra sem szólt egy szót sem.

- Gondoltam, bemutatkozom - folytatta, megpróbálva megőrizni a könnyed hangvételt, ami - tekintettel arra, ahogy a nő ránézett - elég nehezen ment. A súlyzók is zavarták, erősen húzták lefelé a vállát. A nehezebbek közül választott, remélve, hogy a gyönyörű, kisportolt test gazdája felfigyel rá.

Jazz azonban még mindig nem szólt, és még csak a szeme sem rebbent.

- Dr. Chet McGovern vagyok - mutatkozott be Chet. A doktori címet ütőlapként használta nőkkel való ismerkedés során, de hogy milyen orvos, azt csak akkor árulta el, ha nagyon forszírozták. Tapasztalatai szerint ugyanis az, hogy kórboncnok, nem bírt ugyanakkora vonzerővel, mintha klinikai belgyógyász lett volna.

A helyzet rohamsebességgel kezdett kritikussá válni. Nem elég, hogy Jazz nem reagált a bejelentésre, miszerint orvos, az arckifejezése is átalakult, komorból lenézővé változott. Chet megpróbált vállat vonni, de két nehéz súlyzóval a kezében ez nem igazán ment neki. Végül, elkeseredetten csak annyit mondott: — Arra gondoltam, ha nem túl elfoglalt, esetleg ihatnánk valamit a bárban, ha befejezte az edzést. - Sajnos, ez sem sikerült túl jól, az izgalomtól a hangja annál is magasabb lett, mint amire számított.

- Tegyen meg nekem egy szívességet, faszfej! - szólalt meg végre ádáz hangon Jazz. — Húzzon el innen, de nagyon gyorsan!

Ezt a marhát, gondolta Jazz, miközben nézte, hogyan esik össze Chet arca a felszólítás hatására. Többé megszólalni sem tudott, úgy kullogott el, mint a megvert kutya. Látta már pénteken, a testépítő teremben, és ma is felfigyelt rá. Mindkét alkalommal úgy viselkedett, mintha biztos volna benne, hogy nem veszi észre lopva feléje küldött pillantásait. És ha ez nem lett volna elég, ma még követte is a súlyemelőterembe, és halálra idegesítette azzal, hogy a tükörben bámulta, miközben a gyakorlatait csinálta. Végig csak kézisúlyzókat használt, hogy ne kelljen leragadnia valamelyik gépnél, hanem a közelében maradhasson. Seggfej, ráadásul annak megfelelően is öltözködik. Nem tudta elképzelni, hogy bárki, akinek megvan a józan esze, trendi, kirakatba való szerelésben menjen tornaterembe, ráadásul olyanban, amelynek a mellrészén keresztben ott virít a tervező neve. Polo! Jóságos isten! Ez annyira bazári volt, hogy nem tudta elviselni.

Jazz felállt, és a lejtős padhoz indult, hogy csináljon egy sorozat felülést. Nem tudta, hová ment Chet, de örült, hogy nem kell magán éreznie élveteg tekintetét. Utálta a Borostyánliga elegáns keleti parti egyetemeiről kikerült jellegzetes fazonokat, márpedig Chetről messziről ordított, hogy közéjük tartozik. Egy kilométerről megismerte őket. Nagyképűen lobogtatták elegáns diplomáikat, közben szart sem tudtak. Már az arculütéssel ért fel számára, hogy Chet egy pillanat erejéig úgy gondolta, hajlandó lesz meginni vele valamit.

Újabb gyors pillantást vetve a faliórára, Jazz megnyugodott, hogy még van elég ideje, és az ütemes légzésre gondosan ügyelve — összekulcsolt kezét természetesen a tarkójához szorítva — megcsinálta a tervbe vett száz felülést. Az egyetlen gondja az volt a sportklubbal — legalábbis ezt mondta magának, anélkül hogy megmagyarázta volna, miért visel olyan kihívó, teste minden domborulatát megmutató mezt —, hogy naponta szembe találta magát olyan férfiakkal, mint Chet. A többségük azt mondta, csak egy italra szeretné meghívni, de pontosan tudta, valójában mit akarnak. Szexért csorgott a nyáluk, mint minden férfinak. Középiskolásként talán még hajlott is volna arra, hogy a pénze kedvéért elmenjen Chettel, és Ecstasyt téve az italába, azt csináljon vele, amit akar. De ez még akkor volt, amikor a szexet sportnak tekintette, olyan dolognak, ami a hatalom érzetét kelti benne, és amikor a szüleit őrületbe tudta kergetni vele. Többé azonban már nem volt szüksége rá. Tulajdonképpen csak gondot okozott, mivel sok fölösleges hülyeség társult hozzá, és különben is időpocsékolásnak tartotta, mivel sokkal könnyebb és gyorsabb volt, ha önmagát elégítette ki, amikor kedve támadt rá.

Miután a századik felülést is megcsinálta, Jazz leszállt a padról, és a tükör elé állt. Kihúzta magát - magas volt, majdnem száznyolcvan centi —, és elégedetten szemlélte a látványt. Különösen a lába és a karja tetszett neki. Örömmel töltötte el, hogy jobb formában van, mint a haditengerészeti kiképzés alatt, amikor rászoktatták a rendszeres testedzésre.

A törülközőjével egyik kezében lehajolt, hogy fölvegye a vizesüvegét, és mivel már csak egy-két korty volt benne, rögtön kiürítette, aztán indult az öltözőbe. Mint mindig, ezúttal is érezte magán a sóvár férfitekinteteket, és gondosan ügyelt arra, nehogy bárkiével találkozzon a pillantása. Közben utálkozó arcot vágott, ami könnyű volt, mivel pontosan kifejezte az érzéseit. Egyszer Mr. Borostyánligát is megpillantotta — a madáragyúval beszélgetett éppen, aki a papírmunkát végezte, amikor egy hónappal korábban beiratkozott a klubba. A szőke Mr. Polo derékra tett kézzel állt, és szomorú kutyaképet vágott. Önkéntelenül elmosolyodott, felidézve magában, ahogy megpróbált azzal hencegni, hogy orvos. Jazz elég sok orvost ismert, és mindegyiket seggfejnek tartotta.

Az üres vizesüveget az ajtó melletti szemetestartályba dobva, Jazz kijött a súlyzóteremből. Ahogy elhaladt a recepció előtt, látta, hogy már majdnem tíz perccel elmúlt fél tíz, úgyhogy sietnie kell. Szeretett korán beérni a munkahelyére, hogy ha kell, módosíthasson a beosztásán. Az előző esti megbízás előtt elég hosszú szünet volt, és remélte, hogy most elkezdődött egy újabb sorozat. Persze az átmeneti szünet miatt sem panaszkodott, mivel összességében szerencsésnek mondhatta magát. Néha megkérdezte ugyan magában, hogyan találtak rá és választották ki, de túl sokat nem törte rajta a fejét. Ideje volt, hogy jobbra forduljanak a dolgok, ha már egyszer annyit törte magát. Az erőfeszítés, hogy a megfelelő iskolát elvégezve tengerészgyalogos közlegényből okleveles ápolónő legyen, élete egyik legnagyobb próbatételét jelentette.

Az öltözőben egy asztalon nagy, jéggel teli műanyag tartály állt, benne üdítőitalok. Jazz kivett egy doboz Coca-Colát, felbontotta, és hosszan ivott belőle. Közvetlenül a tartály mellett feküdt egy csiptetős íróalátét és azon egy lap, udvarias kéréssel, hogy aki fogyaszt valamit, az legyen szíves felírni, hogy hozzáírhassák a számlájához. Ahogy a kólásdobozt újból a szájához emelve Jazz az öltöző VIP-része felé ment, ahol külön szekrénye volt, azon gondolkodott, ki az a bolond, aki hajlandó felírni a nevét, de aztán eszébe jutott, hogy mindig akadnak bolondok.

A zuhanyozás hamar ment neki. Miután tusfürdővel bekente magát, és a sampont is habosra dörzsölte a fején, szeretett behunyt szemmel aláállni a zuhanynak, hogy az erős vízsugár végigmasszírozza ruganyos testét. Annak, hogy behunyta a szemét, megvolt az az előnye, hogy nem kellett néznie a többi nőt, akik közül néhánynak akkora feneke volt, mint egy kisebb ország, olyan hepehupás bőrrel, amely leginkább a Hold felszínére emlékeztetett. Jazz képtelen volt felfogni, miért nincs bennük annyi önbecsülés, hogy ne jussanak ilyen szánalmas állapotba.

Zuhanyozás után pillanatok kérdése volt csupán, hogy rövidre nyírt haját megszárítsa. Fiatalkorában sokat bajlódott a hajával, de a katonaságnál kigyógyult a betegségből, ahogyan abból is, hogy sokáig festegesse magát. Most már csak kis ajakrúzst használt, azt is leginkább azért, hogy ne száradjon ki a szája.

Hajszárítás után belebújt a zöld kórházi öltözékbe, és térdig érő fehér köpenyt vett fel rá, amelynek oldalzsebéből sztetoszkóp lógott ki. A mellzseb tollakkal, ceruzákkal és egyéb, ápolónők számára nélkülözhetetlen apróságokkal volt tele.

— Maga nővér? — kérdezte hátulról egy hang.

Jazz megfordult, és egy nagy fenekű, az öltözőszekrénye előtt törülközőbe bugyoláltan ülő nővel találta szembe magát. Pár pillanatig nem tudta eldönteni, tudomást vegyen-e róla. Általában kimaradt az öltözői fecsegésből, de most úgy érezte, hogy az ostoba sztereotípia, amely a kérdésben megfogalmazódott, visszavágást érdemel.

— Dehogy! Idegsebész! — felelte, és belebújt kopott, bő katonakabátjába, amelynek olyan mély zsebei voltak, mint egy-egy aranybánya. A tartalmuk keményen verdeste a combját, különösen a jobbot.

— Idegsebész! — ámuldozott a nő. — Ugye nem viccel?!

— Eszem ágában sincs — mondta Jazz olyan hangon, hogy azzal elejét vette minden további kérdésnek. Izzadságtól nedves mezét bedobta a táskájába, és bezárta a szekrényt. Bár egyetlen pillantást sem vetett a nőre, érezte, hogy az gyanakodva figyeli. Nem érdekelte, hogy hisz-e neki vagy sem. Teljesen lényegtelennek tartotta.

Anélkül hogy köszönt vagy bármi egyebet mondott volna, Jazz kijött az öltözőből. Miután megnyomta a lift gombját, jobb kezét a kabátja zsebébe mélyesztette, és megmarkolta kedvenc tárgyát, egy kicsi, marokba simuló, kilenc milliméteres Glockot. A fegyver öntött műgyanta markolata az erő megnyugtató érzését keltette benne arra az esetre, ha, mint azt nemegyszer elképzelte, Mr. Borostyánligához hasonló alakkal akadna össze a garázsban, és az illető nem úgy viselkedne, ahogyan kell. Olyan gyorsan, villanásnyi idő alatt történne minden, hogy csak kapkodná a fejét. Egyik pillanatban még valami idétlen megjegyzéssel zaklatná, a következőben pedig már a fegyver hangtompítójának lyukát bámulná. Jazz azért vette magának a fáradságot, hogy hangtompítóval lássa el a fegyvert, mert másik visszatérő gondolata az volt, hogy golyót ereszt valamelyik főnővérbe vagy bárkibe a felettesei közül.

Nagyot sóhajtott. Egész életében a hozzá nem értő, munkájukat rosszul végző feljebbvalókkal kellett küszködnie, és ez már a középiskolában elkezdődött. Úgy emlékezett rá, mintha előző nap történt volna, hogy egyik nap behívatta a nevelési igazgatóhelyettes. A hülye azzal kezdte, hogy gondban van: Jazz kimagasló eredménnyel oldotta meg az intelligenciatesztet, ennek ellenére nagyon rosszul teljesít, gyengék az osztályzatai. Mi lehet az oka?

- Huhh! - fújt jó nagyot, hangosan, mert még mindig felment benne a pumpa, ha eszébe jutott a dolog. Amilyen hülye volt, a fickó nem tudta felfogni, hogy a tanárok kilenctizede a retardáltak közé tartozik, éppen ezért fölösleges időpocsékolás a középiskola, semmi más. Figyelmeztette, hogy ha nem szedi össze magát, és nem kapcsol nagyobb sebességre, nem fogják fölvenni egyetemre. Mit érdekelte ez őt! Tudta, hogy abból a pöcegödörből, ahol az élete zajlik, csak a hadsereg jelentheti számára a kiutat.

A gondot az okozta, hogy a hadsereg sem bizonyult sokkal jobbnak, mint amiben addig része volt. Kezdetben úgy tetszett, hogy minden jól alakul, mivel bőven volt mit csinálnia, például megfelelő fizikai formába kellett hoznia magát. Az alkalmassági tesztekből sorra az derült ki, hogy az egészségügyiek között van a helye, ami persze hülyeség volt, mivel mindig hazudott, sosem adott igaz válaszokat az ostoba kérdésekre. De kitartott a szerepénél, és remekül alakította, mivel vonzotta a felelősség, főleg az, hogy önálló lehet, maga dönthet arról, mit és hogyan csinál. Végül a tengerészgyalogságnál lett szanitéc, de miután megkapta a beosztását, a dolgok rosszra fordultak. A tisztek között, akikkel dolga akadt, volt néhány féleszű, különösen Kuvaitban, ahol 1991 februárjában vetették be a századukat. Jazznek kedvenc kedvtelése volt az irakiak lődözése mindaddig, amíg a parancsnoka el nem vette tőle a puskáját, mintha neki nem lenne joga egy kis szórakozáshoz. Azt mondta, korlátozza a tevékenységét a bajtársai egészségügyi szükségleteinek kielégítésére, amit nagyon nehezen nyelt le.

A bili majdnem egy évvel később, San Diegóban borult ki igazán. Ugyanaz a kretén tiszt véletlenül becsámborgott abba a bárba, ahol néhány bokorugró újonccal együtt azzal volt elfoglalva, hogy magába döntsön néhány sört. A fickó is ivott párat, fixírozni kezdte, közben felállt neki. Ez még elviselhető lett volna, de miután odaszólt neki, hogy menjenek ki a Loma-fokra és dugjanak egyet, ő pedig elküldte az anyjába, volt mersze hülye leszbikusnak nevezni. Ettől csordult ki a pohár - Jazz lábon lőtte a pisztolyával. Nem a lábára célzott, de végül is meg volt elégedve az eredménynyel, mivel a fickóhoz eljutott az üzenet. A katonai karrierjének persze befellegzett, de nem bánta. Addigra már bőven elege lett belőle.

A katonaság után főiskolára menni olyan volt, mint tűzön tartott serpenyőből átkerülni magába a lobogó tűzbe. Jazz azonban összeszorította a fogát, és kitartott. Úgy gondolta, az ápolónői szakképesítés jelenti számára a nagy lehetőséget, mivel ápolónők iránt óriási a kereslet, és sokat fog profitálni belőle. A valóság sajnos ezúttal is kiábrándító volt, hasonló ahhoz, amilyet a katonaságnál tapasztalt, már ami a főnököket illeti. Azok miatt ugyanis egyik helyről a másikra kellett vándorolnia, miközben egyre kevésbé hitt abban, hogy az új munkahelyen jobb lesz a helyzet, mint az előzőn. Soha nem lett jobb, de szerencsére most már ez sem számított.

Miután a lift megállt a parkoló felső szintjén, Jazz kiszállt a kabinból, és az üvegfalú kis előteret otthagyva elindult második kedvenc holmija, a csillogó, koromfekete Hummer felé. Odaérve szeretettel végighúzta kezét a kocsi oldalán, miközben farkasszemet nézett magával az oldalsó ablakban. A szélvédőt leszámítva a jármű minden ablaka olyan sötét és csillogó volt, hogy tükörként lehetett használni. Mielőtt kinyitotta az ajtót, tett egy lépést hátra, és pár másodpercig elgyönyörködött az erőt, robbanékonyságot sugárzó karosszériában, amely olyanná tette az autót, mint a New York utcáinak járműdzsungelében bármikor sikerrel bevethető, harcra kész fegyver.

Jazz beült a volán mögé, a táskáját a jobb első ülésre dobta, és a zsebéből kihalászva, az ölébe helyezte a Gloc-kot. Beindította a motort, és meghallva a speciális kipufogódobból előtörő mély, erőteljes brummogást, önkéntelenül elmosolyodott. Valahányszor beszállt a kocsiba, az pezsdítően hatott rá, mint jókora korty kedvenc kólájából, sőt még annál is erősebben. Rögtön felidézte benne, milyen szerencsés nap volt az, amikor Mr. Bob odament hozzá. Még mindig nem tudta a teljes nevét, amit elég nevetségesnek tartott. Azt mondta, biztonsági okokból nem mondja meg, amit akkoriban nem hitt, de már nem törődött vele. Első találkozásukkor a szeme sarkából pillantotta meg, és azt hitte, egyike a sok közeledni próbáló férfinak, de hamar kiderült, hogy nem tartozik közéjük. Azonnal megragadta a figyelmét azzal, hogy „JR doki" néven szólította. Az 1. tengerészgyalogos századnál a társai akasztották rá ezt a nevet, és már évek óta nem hallotta, úgyhogy rendesen meglepődött tőle. Egyben arra is jó volt, hogy kitalálja, Mr. Bob szintén a tengerészgyalogságtól való. A New Jersey-i kórház előtt várta, ahol a délutáni, háromtól tizenegyig tartó műszakban dolgozott. Azt mondta, üzleti ajánlatot akar tenni, és megkérdezte, nem akar-e a fizetésén felül még keresni — sok pénzt keresni.

Érezve, hogy a rég várt hajója végre megérkezett, Jazz elfogadta a meghívását, hogy üljön be a Hummerébe, amely pontos mása volt a saját, később megkapott kocsijának. Mielőtt beszállt volna, természetesen ellenőrizte, hogy kettőjükön kívül nincs-e benne még valaki, és arra is gondja volt, hogy a Glockja a keze ügyében legyen. Akkoriban még nem volt rajta hangtompító, úgyhogy szemvillanásnyi idő alatt elő tudta rántani, ha úgy alakultak a dolgok. Ha Mr. Bob bármilyen helytelen dolgot művelt volna, ott találja el, ahol annak idején azt a hülye tengerészgyalogos tisztet akarta. Jazz nem hitt a fenyegetésben, meggyőződéssel vallotta, hogy ha egy fegyver előkerül, akkor azt használni kell.

Fölöslegesen aggódott azonban, mivel Mr. Bob maga volt a megtestesült szakszerűség, kizárólag üzleti dolgokról beszélt. Végül Newark központjának egyik kis füstös bárjában kötöttek ki, ahol Mr. Bob nagy együttérzéssel felidézte mindazt a sok kellemetlenséget, amit a hadseregben elszenvedni volt kénytelen, és még mentegetőzött is a méltatlan bánásmód és az igazságtalan leszerelés miatt. Elmondta, hogy éppen példamutató szolgálati teljesítménye miatt választották ki egy fontos feladatra, amelyért természetesen megfelelő díjazásban lesz része. Azzal folytatta, hogy felismerték - Jazznek fogalma sem volt róla, hogy kik azok, akiknek a nevében beszél — rendkívüli képességeit, amelyek alkalmassá teszik arra, amivel meg akarják bízni. Ezek után megkérdezte, hogy hajlandó-e vállalni.

Jazznek még most, sok idő elteltével is nevetnie kellett a kérdésen, miközben hátramenetbe kapcsolt. Visszagondolva is marhaság volt tőle, hogy megkérdezte, vállal-e valamit, amiről még nem is hallott, és ezt ott és akkor meg is mondta neki. Attól kezdve nem köntörfalazott, nyíltan beszélt. Elmondta, hogy olyan emberekre van szükségük, mint Jazz, akik képesek arra, hogy felvegyék a harcot az orvosok szakmai dilettantizmusával, ami mindenhol tetten érhető ugyan, de nagyon nehéz felszámolni, mivel az orvostársadalom nagyon összetart, és agyonhallgatja a műhibákat. Ez volt az a pont, amikor Jazz úgy érezte, hogy igen, ez kell neki, ebben a dologban tud és akar is segíteni. Szakértője volt a hozzá nem értés felismerésének, mivel bárhol dolgozott addig, mindenhol megszámlálhatatlanul sok megnyilvánulásával találkozott. Mr. Bob azt kérte, hogy e-mailben tudassa vele, ha bármilyen műhibával találkozik, különös tekintettel az altatásokra, a szülészeti és idegsebészeti esetekre, de rögtön hozzátette azt is, hogy nem válogatósak, bármilyen szakmai melléfogásról szóló híradásnak örülni fognak. Minden kell nekik, amiről úgy gondolja, hogy megér egy üzenetet. Az erőfeszítéseiért esetenként kétszáz dollárt ígért, plusz ezret minden olyanért, amelynek alapján műhibapert lehet indítani, és még ötszázat, ha az ügyből a felperes kerül ki győztesen.

Hát így kezdődött. Mr. Bob tanácsát megfogadva a délutános beosztásról éjszakásra váltott, ami könnyen ment, mert azt mindenki utálta. A haszna az volt, hogy a hajnali órákban gyakorlatilag azt csinált, amit akart - nem kellett ellenőrzéstől tartania -, és szabadon mászkálhatott a betegszobákban, ellenőrizhette a kórlapokat, érdeklődhetett más éjszakás nővéreknél különböző pletykák után, amelyeket nappali vagy akár délutános műszakban is sokkal nehezebb lett volna begyűjteni. Mr. Bobnak voltak egyéb, igen hasznos tanácsai is, amelyek bevallása szerint több évtizedes tapasztalatból származtak. Mint elmondta, Jazz azzal, hogy elfogadta a felkérést, egy kiterjedt, elitjellegű, illegális szervezet tagja lett.

Kezdettől fogva rettenetesen élvezte, amit csinált. Attól, hogy titokban kellett elvégezni, a feladat jólesően izgalmassá vált azonfelül, hogy tisztességesen megfizették érte. A pénz egy tengerentúli bankszámlára ment, amelyet ők, még mindig nem tudta, kik, nyitották neki. Gyorsan gyarapodott, annál is inkább, mivel nem kellett adót fizetnie utána. Egyetlen „gond" volt csak vele. Ha használni akarta, el kellett mennie délre, a karibi térségbe, ami, mint hamar rájött, nem jelentett igazi megterhelést.

Aztán négy év foglalkoztatás és több kórházváltás - az utolsó a queensi Saint Francis volt - után a dolgok még jobbra fordultak. Mr. Bob ugyanis közölte, hogy kiemelkedő teljesítménye elismeréseként — néhány más, hasonlóan kivételes képességű emberrel együtt — előrébb lépett a szervezetben. Mostantól, hangzott a dicséret, még fontosabb feladatokat fog kapni, és az értük járó díjazása is összehasonlíthatatlanul busásabb lesz, mint az addigi. Ezzel együtt, természetesen, a titkossági foka is nő mindannak, amit csinál. Rostáló Hadművelet — ez a kódneve annak, aminek mostantól a részesévé válik.

Jazz pontosan emlékezett rá, milyen jót nevetett, meghallva a furcsa elnevezést. Mr. Bob vele nevetett, mivel szerinte is sután hangzott, de gyorsan komolyra váltott, és újból a figyelmébe ajánlotta, milyen fontos a teljes titoktartás. — Semmi nem szivároghat ki — mondta, és megkérdezte, hogy érti-e, mire Jazz azt felelte, hogy természetesen.

Mr. Bob ezután elmagyarázta, hogy a körülmények itt homlokegyenest mások, mint a „hibás kimenetelű" esetek felderítésénél, amit természetesen folytatnia kell. A Rostáló Hadművelet esetében e-mailen fogja megkapni a páciens nevét, majd egy pontosan kidolgozott és a legapróbb részletig szigorúan betartandó munkaterv szerint le kell zárnia az ügyet.

Ezen a ponton Mr. Bob jelentőségteljes szünetet tartott, Jazz pedig először nem értette, mire gondol. Zavarta a „lezárni" szó, de végül rájött, hogy mit jelent, és amikor ez megtörtént, izgatott, várakozással teli remegés fogta el.

— A munkatervet kiváló szakemberek készítették, és ha szabad így fogalmaznom, bombabiztos, nem lehet megbukni vele — jelentette ki Mr. Bob. — Aki nem ismeri, nem jöhet rá, hogy létezik, de ahhoz, hogy ez így is maradjon, pontosan követnie kell az utasításokat. Érti, mire gondolok?

— Hogyne! — válaszolta Jazz, és bár nem mutatta, meg volt sértődve. Mit képzel róla? Azt hiszi, teljesen hülye?

— Érdekli a dolog? Akar bekerülni a csapatba?

— Természetesen - jelentette ki teljes határozottsággal Jazz. — De még nem beszélt a díjazásról.

— Esetenként ötezer.

Jazz még mindig pontosan emlékezett rá, milyen széles mosoly jelent meg az arcán. Hogy ötezer dollárt kapjon valamiért, ami izgalmas kihívást, következésképp örömet jelentett számára, már-már túl jól hangzott ahhoz, hogy igaz legyen. Pedig — ahogy ez később kiderült - a dolog annál is jobb volt, mint amilyennek képzelte. Az első öt feladat után, amelyeket, hála a részletekbe menő, minuciózus pontossággal kidolgozott tervnek, teljesen simán, a legcsekélyebb fennakadás nélkül hajtott végre, Mr. Bob a Hummer-rel jelent meg a találkozójukon.

— Fogadja el mint nagyrabecsülésünk jelét! — mondta, miközben átadta Jazznek a kulcsokat és a kocsi papírjait. — Vegye úgy, hogy az ellentétpárja a rózsaszín Cadillacnek, amelyet az a kozmetikai cég osztogat! Használja egészséggel!

Jazz a klub garázsából az utcára kihajtva a Columbus Avenue-ra kanyarodott. Az első piros lámpánál megállva bekapcsolta palmtopját. Tapasztalatból tudta, hogy a garázsban fölösleges bekapcsolva hagyni, mert nagyon rossz a vétel. Rögtön talált benne egy üzenetet Mr. Bobtól. Izgatottan kinyitotta — mindössze újabb név volt, semmi több.

— Igen! — kiáltotta éles grimaszt vágva Jazz, ahogy a sportolók szokták, ha valami nagyon jól sikerül nekik. Közben összeszorított öklét is a magasba lökte. Utána azonban gyorsan visszanyerte a nyugalmát — a katonai kiképzés során elsajátított fegyelem nem engedte, hogy gyerekes módon sokáig lelkesedjen. Az, hogy egymást követő második este újabb nevet kap, azt jelentette, hogy megint elkezdődött egy sorozat. Bár a nevek rendszertelenül érkeztek, tapasztalatai szerint kisebb-nagyobb csoportokat alkottak. Hogy ennek mi lehetett az oka, arról fogalma sem volt.

Oldalra nyúlva Jazz a kesztyűtartóra erősített töltőbe állította a palmtopot, és ettől egy pillanattal később reagált arra, hogy a lámpa zöldre váltott. A mellette lévő sávban egy taxis nagy gázt adott, hogy az előtte lévő, járdaszélnél parkoló kollégáját kikerülve besorolhasson elé, de Jazz is észnél volt. Vadul rálépett a gázpedálra, szabadjára engedve a Hummer minden erejét. A terepjáró villámsebesen nekilódult, és pillanatok alatt a taxi mellé ért, rákényszerítve a vezetőjét, hogy az ütközést elkerülendő, vadul fékezzen. Jazz csúfondárosan felmutatta a hüvelykujját, miközben tova-száguldott.

Néhány további, a Central Park Southon taxisokkal lezajló, majdnem ütközéssel végződő eset után Jazz keletre kanyarodott, majd a Madison sugárutat elérve északra, a Manhattan General Hospital felé. Pontosan negyed tizenegy volt, amikor behajtott a kórház alagsori, hatalmas garázsába. Annak, hogy a maguk között csak temetői műszaknak nevezett éjszakai váltásban dolgozott, megvolt az az előnye is, hogy mindig talált helyet a második szinten, közel az épületbe vezető ajtóhoz. A palmtopját a zsebébe sülylyesztve, Jazz kiszállt a kocsiból, és a gyaloghídon át belépett az épületbe.

Ahogy előre eltervezte, a kelleténél kicsivel korábban érkezett, és egyenesen a hatodik szintre ment, ahová az aznapi beosztása szólt. A hatodikat a sebészet foglalta el, következésképp ott mindig nagy volt a nyüzsgés. Miután berakta egy öltözőszekrénybe a kabátját, Jazz leült egy számítógéphez, és beütötte a Darlene Morgan nevet. Az osztály délutános titkárnője legfeljebb két karnyújtásnyira ült tőle, de úgy igyekezett befejezni a dolgát, annyira szeretett volna elmenni, hogy tudomást sem vett róla.

Jazz elégedetten látta, hogy Darlene Morgan a 629. szobában, az ő emeletén van, ami igencsak megkönnyíti a dolgát. Az ügyeleti időszakhoz tartozó szünetekben vagy az étkezésre fenntartott időben mindig átmehetett más emeletekre - amit korábbi feladatoknál meg is tett -, de olyankor mindig aggódott amiatt, hogy feltűnést kelt.

A hatos szintet otthagyva beszállt a liftbe, és lement a földszintre, a sürgősségi részlegbe. Ott, mint mindig, ezúttal is állt a bál. Az este volt az egyik legforgalmasabb időszak, és a váróterem tele volt a legkülönbözőbb betegségektől és sérülésektől szenvedő felnőttekkel és keservesen síró gyerekkel. Jazz számított rá, hogy ezt fogja találni, és hogy senki nem kérdezi meg, miért megy be a raktárba, ahol egyebek mellett az infúziós palackokat is tartották. Bár nem számított semmilyen fennakadásra, reflexszerűen körbenézett, hogy megbizonyosodjon róla, nem figyeli senki. Miután ez megvolt, benyúlt a tömény kálium-karbonátos fiolákat tartalmazó kartondobozba, kivett egyet, és a zsebébe süllyesztette. Mint Mr. Bob mondta, a mindig nyüzsgő, forgalmas sürgősségi részlegben soha nem fogja észrevenni senki, ha eltűnik egy fiola.

Feladata első részét sikerrel teljesítve, Jazz visszatért a saját szintjére, hogy átvegye az előző váltás által készített ügyeleti jelentést, és megkezdje a munkát. Amíg várta, hogy kolléganői megérkezzenek, puszta kíváncsiságból elővette Darlene Morgan kórlapját, hogy lássa, van-e benne valami érdekes, netán magyarázat arra, amit tenni készült. A dolognak természetesen nem volt jelentősége, a feladatot végre akarta hajtani.

- Anyu! Gyere haza! — nyafogott Stephen. Darlene Morgan megsimogatta a nyolcéves gyerek fejét, és aggódó pillantást váltott a férjével, Paullal. Stephen a korához képest fejlett volt, és időnként meglepően éretten viselkedett, még ha ezúttal másként történt is. Nagyon megijedt attól, hogy az anyja kórházban van, és sehogy sem akarta elengedni a kezét. Darlene meglepődött, amikor Paul a sráccal jelent meg, mivel a kórházi szabályok szerint tizenkét évesnél fiatalabb látogatót nem volt szabad beengedni, és bár Stephen jól fejlett gyerek volt, tizenkét évesnek semmiképp sem nézett ki. Mint Paul elmondta, lehetetlen volt otthon tartani, ezért úgy döntött — bízva az ápolónők megértésében —, hogy megkockáztatja a szabályok áthágását.

Darlene kezdetben nagyon örült annak, hogy Stephen is ott van, most viszont már aggódott, hogy nagy felfordulás lesz, ha Paul nem kezeli elég taktikusan a hazamenetel kérdését. Már félórája indulni akart, és ideges volt a késlekedés miatt. Végül Darlene vette át az irányítást, szabad kezét Stephen dereka köré fonta, és magához húzta a gyereket.

- Ugye emlékszel, miről beszéltünk tegnap? - kérdezte lágyan. — Maminak muszáj volt átesnie egy kis műtéten.

- Miért?

Darlene ránézett Paulra, aki jobb híján tehetedenül az égnek emelte tekintetét. Mindketten tudták, hogy Stephen fenyegetőnek találja a helyzetet, és nem lesz könnyű megnyugtatni. Darlene a hétvégén mindent részletesen elmagyarázott neki, de szemmel láthatólag nem értette meg.

— Rendbe kell hozni a térdemet - mondta Darlene.

— Miért?

— Emlékszel, a nyáron megsérültem teniszezés közben. Elszakadt benne valami — úgy hívják, hogy ínszalag. Az orvos újat tett be helyette, úgyhogy ma éjjel itt kell maradnom, de holnap este már otthon leszek. Rendben?

A gyerek szemlesütve a lepedő szélét morzsolgatta, és nem nézett az anyjára.

— Már rég ágyban kellene lenned! Menj szépen haza a papával, holnap estére én is otthon leszek!

— Azt akarom, hogy most gyere — jelentette ki Stephen.

— Tudom, drágám — felelte türelmesen Darlene. Hozzá hajolva megölelte a gyereket, de rögtön összerándult, és fájdalmasat nyögött, mert a tervezettnél nagyobb mozdulatot tett frissen operált lábával, amelyre berendezést szereltek, hogy lassan, de folyamatosan hajlítsa az ízületet.

Ez már a férjének is sok volt — előrelépett, és kezét a vállára téve rászólt a gyerekre, hogy hagyja békén, ne okozzon még több fájdalmat neki. Stephen engedelmeskedett, mert a hangos nyögés megdöbbentette.

— Jól vagy? — kérdezte Paul a feleségét.

— Igen — nyögte ki nagy nehezen Darlene, és megpróbált megint olyan testhelyzetet fölvenni, hogy kényelmesen feküdjön. — Csak vigyáznom kell, ne erőltessem meg a lábam. - Behunyta a szemét, mélyeket lélegzett, és a fájdalom alábbhagyott.

— Nem akármilyen szerkezet! - mondta elismerően a készülékre nézve Paul. - Hálát adhatunk a jó sorsunknak, hogy ősszel az AmeriCare-hez kerültünk. Ha magunknak kell kifizetnünk ezt az izét, tönkrement volna belé a bankunk.

— Ugye nem azt akarod mondani, hogy nem kellett volna megcsináltatni a műtétet? — kérdezte Darlene.

— Szó sincs róla! Egyszerűen csak arra gondolok, hogy a régi biztosításunk nem tudta volna fedezni ezt az egészet. Emlékszel a bonyolult számításokra és a sok panaszra, valahányszor valamivel nem értettünk egyet, vagy szerintük extra kérésünk volt. Hé! Ne butáskodj! Egyszerűen csak örülök annak, hogy ebből a biztosításból mindenre futotta.

A kis epizód, az, hogy fájdalmat okozott az anyjának, szemmel láthatóan nagyon mély benyomást tett Stephenre. Annyira megijesztette, hogy belátta, Darlene-nek a kórházban kell maradnia, és pár perccel később, amikor Paul újból fölvetette, hogy indulniuk kellene, zokszó nélkül beleegyezett.

Ahogy távoztak, Darlene hirtelen nagyon egyedül találta magát. A folyosón egész délután nagy volt a nyüzsgés, most viszont onnan sem érkezett egy árva hang se. Senki nem ment el a nyitott ajtó előtt. Ebben nem kis szerepe volt annak, amit nem tudott, hogy a délutános és az éjszakás nővérek éppen műszakváltást csináltak. Az első csapat már távozóban volt, a második pedig az első jelentéseit olvasta, hogy felkészülten álljon munkába. Az egyetlen hang, amelyet hallott, egy szívműködés-ellenőrző egyenletes bip-bipelése volt valahonnan a folyosó végéről.

Darlene körbejártatta tekintetét a szobán, alaposan megnézte az egyszerű kórházi bútort, a Paultól kapott virágot a fal melletti alacsony fiókos szekrényen, a halványzöld falfestést, és a bekeretezett Monet-nyomatot. Megborzongott, elképzelve azt a sok élethalál-küzdelmet, amelyet a körülötte lévő falak láttak az évek során, de aztán gyorsan megpróbálta kitörölni magából a gondolatot. Nem szeretett kórházban lenni, és a szülést leszámítva soha nem is volt egyben sem. A szülés az egészen más volt! Az boldogító, várakozással teli érzésekkel járt. Itt és most egészen más volt a hangulat — sokkal ijesztőbb.

Fölfelé nézett, és figyelte, hogyan csepeg az infúziós oldat a cső kiszélesedő részében. Minél tovább nézte, annál erősebben hipnotizálta, és pár perc elteltével komolyan erőt kellett vennie magán, hogy el tudjon szakadni tőle. Egyedül az volt biztató, hogy az infúziós palackhoz kisebb, morfiummal teli flakon is társult, úgyhogy ha korlátozott mértékben is, képes volt csillapítani időnként rohamokban jelentkező fájdalmát. Addig mindössze kétszer folyamodott hozzá, és remélte, hogy sokkal többször nem is kell.

Az ágy lábánál a plafonról lelógatott televízió volt, amelyet bekapcsolt, főleg azért, hogy ne süket csönd vegye körül. Éppen a helyi híreket mondták, amelyek csöppet sem érdekelték, úgyhogy levette a hangot, és a délelőtti altatás és az infúziós fájdalomcsillapítás eredményeként kissé eltompultan nézte a képet. Az orvosa által beállított gépezet eközben tovább dolgozott, de furcsa módon távolinak érezte, mintha valaki másnak a térdét tornáztatná.

Egy órát töltött így, az álom és a teljes éberség közötti állapotban. Ha nyugodtan feküdt, akkor a választóvonal álom felőli oldalán, és ha a lábát mozdítania kellett, akkor az éberség felől találta magát. Ha nem is élesen, de közben tudatosodott benne, hogy a hírek befejeződtek, és elkezdődött a Letterman-show.

A következő, ami tisztán, élénken eljutott a tudatáig, az volt, hogy egy segédápoló a vállához nyúlt, és megrázta, mire önkéntelenül összerándult, ettől rögtön fájdalom hasított a térdébe.

— Pisilt a műtét óta? — kérdezte a túlsúlyos, kócos, vörös hajú nő.

Darlene erősen törte a fejét, de bármennyire igyekezett, nem emlékezett rá.

— Ha igen, biztosan emlékezne rá, úgyhogy itt az ideje. Hozom az ágytálat — mondta némi várakozás után a segédápoló, és rögtön ment a fürdőszobába, hogy pár másodperc múlva egy rozsdamentes alkalmatossággal térjen vissza. Az ágy szélére, Darlene csípője mellé tette, és várakozásteljes arcot vágott.

— Nem kell! — tiltakozott Darlene, mert rágondolnia is rossz volt, hogy föl kell emelnie az altestét. Az orvos figyelmeztette ugyan, hogy a műtét után kellemetlenségei lesznek, de ez nagyon enyhe megfogalmazása volt annak, amit érzett.

— Muszáj! — jelentette ki a vörös, és az órájára nézett, mintegy jelezve, hogy nem szeretné további fölösleges vitatkozással fecsérelni a drága idejét.

A nő viselkedése és saját sanyarú állapota elég volt ahhoz, hogy felébressze Darlene-ban az indulatot. — Hagyja itt! Majd később elvégzem a dolgom.

— Most kell, kedves! Fentről mondták.

— Nem tudom, hol van az a „fent", és ki az, aki onnan ilyeneket mond, de legyen szíves, közölje vele, hogy később fogok pisilni! — felelte élesen Darlene.

— Rendben van. Hívom a nővért, de figyelmeztetem, nem az a fajta,

aki csak úgy tudomásul veszi az engededenséget — mondta a segédápoló, és rögtön indult is, Darlene pedig — miközben utánanézett — hitetlenül csóválta a fejét. Az „engedetlenség" szó az ő tudatában valahogy az iskolás előtti korhoz kötődött, és furcsának érezte, ha egy felnőttel kapcsolatban alkalmazták. Oldalra nyúlt, és arrébb húzta a jéghideg ágytálat, hogy ne érjen hozzá.

Öt perccel a távozása után a segédápoló a nővérrel tért vissza, és úgy rontottak be a szobába, hogy Darlene össze-rándult a meglepődéstől. A segédápolóval ellentétben a nővér magas volt, karcsú, és furcsán egzotikus szemű. Kezét a csípőjére téve megállt az ágy mellett, és Darlene fölé hajolva komolyan közölte: - A segédápoló mondta, hogy nem hajlandó vizelni.

- Nem azt mondtam, hogy nem vagyok hajlandó, hanem csak azt, hogy majd később.

- Most. Ha nem megy, majd segítünk. Remélem, érti, mire gondolok.

Darlene-nak, ha nem is tudta pontosan, volt róla elképzelése, és csöppet sem vágyott rá. Miközben ez átcikázott az agyán, a segédápoló megkerülte, és az ágy másik oldalára állt, amitől még rosszabb lett a helyzet, mert bekerítve érezte magát.

- Maga jön - jelentette ki a nővér. - Azt tanácsolom, emelje fel szépen a fenekét.

- Lehetne kicsit együtt érzőbb - mondta Darlene, miközben mindkét tenyerét az ágyhoz szorítva nekikészült, hogy fölemelkedjen.

- Túl sok beteggel van dolgom ahhoz, hogy egy szimpla vizelésből nagy ügyet csináljak — jelentette ki a nővér, és miközben a segédápoló a helyére tette az ágytálat, szenvte-lenül ellenőrizte az infúziót.

Darlene megkönnyebbülten nagyot sóhajtott. Az ágytálra ráhelyezkedni nem jelentett akkora megpróbáltatást, mint képzelte, bár a hideg acél érintése kellemeden volt. A pisilés pedig egészen más téma! Hosszú, erős koncentrálással teli másodpercekbe telt, hogy elkezdje. Közben a segédápoló és a nővér - nyilván elunták a dolgot - kiment. Többet vizelt, mint feltételezte, ami azt bizonyította, hogy a megpróbáltatásra — minden kellemetlenségével együtt — igenis szükség volt. Ugyanakkor az is eszébe jutott róla, miért viszolyog annyira a kórháztól.

Miután befejezte, várnia kellett. A medencéjét minden gond nélkül tudta fel és le mozgatni, de ahhoz, hogy az ágytálat kihúzza maga alól, valamelyik kezét föl kellett emelnie az ágyról. Ez pedig olyan, a térdét is igénybe vevő izomfeszüléssel járt volna, amelyet mindenáron el akart kerülni. Öt perc várakozás után azonban a háta kezdett tiltakozni a kellemetlen, derékban megemelt pozíció ellen, úgyhogy erőt vett magán, erősen összeszorította a fogát, és sikerült kihúznia maga alól a kényelmetlenné vált edényt. Megkönnyebbülten sóhajtott, és abban a pillanatban, mintha csak ezt várta volna, a nővér és a segédápoló is visszatért.

Miközben az ápoló elvitte az ágytálat, a nővér altatót adott neki.

— Nem hiszem, hogy szükség lesz rá — mondta Darlene. A nap folyamán kapott sok nyugtatótól, fájdalomcsillapítótól kábult volt, úgy érezte, mintha lebegne.

— Vegye csak be! — parancsolt rá az ápolónő. — Az orvosa rendelte.

Darlene ránézett, és nem tudta eldönteni, hogy az arckifejezése merev, unott vagy utálkozó. Bármelyik volt is azonban, egyiket sem érezte helyénvalónak, és azon kezdett gondolkodni, miért ment ápolónőnek, ha ennyire hiányzik belőle mindenfajta empátia. Nem tudván eldönteni a kérdést, megadóan bevette, lenyelte a tablettát, és ivott rá néhány korty vizet. — Lehetne kicsit barátságosabb — mondta, visszaadva a nővérnek a poharat.

— Mindenki azt kapja, amit érdemel - hangzott a válasz. — Később még visszajövök.

Fölösleges, gondolta Darlene, de nem mondta ki, hanem köszönésképpen odabólintott a távozó nővérnek és segédápolónak. Felismerve, mennyire kiszolgáltatott és sebezhető, nem akarta magára haragítani a nőt azzal, hogy szóvá teszi undok viselkedését. A térdízületét tornáztató géppel a lábán, amikor minden térdmozdulat kegyetlenül fájt, rá volt utalva az ápolók jóindulatára.

Darlene engedett magának még egy kis fájdalomcsillapítót, hogy enyhítsen az ágytálas közjáték okozta kínján. Nem sokkal később már nem is tartotta olyan jelentősnek a nővérrel és az ápolóval történt összezördülést. A fontos az volt, hogy a műtét sikeresen lezajlott, és így a nyugtalanság is, amelyet előző este érzett, lassan elmúlt belőle. Már a gyógyulás útjára lépett, és az orvos szerint fél év múlva akár teniszezhet is.

Anélkül hogy érezte volna az átmenetet, Darlene mély, álomtalan alvásba zuhant, és mindaddig az idő múlásával sem volt tisztában, amíg a bal karjában érzett éles fájdalom vissza nem rángatta az ébrenlétbe. Ahogy a szeme felpattant, fájdalmasan nyögött egyet. A tévé ki volt kapcsolva, a szoba sötétjét csak a gyenge fényű, a padlóhoz közeli éjszakai lámpa csökkentette valamelyest. Pár pillanatig Darlene azt sem tudta, hol van, de hamar összeszedte magát. Mivel az erős fájdalom a vállába is kisugárzott, a hívógombért nyúlt, hogy segítséget kérjen, de nem érte el, mert erős kéz ragadta meg a csuklóját. A tekintetét fölemelve fehérbe öltözött alakot látott az ágy mellett, az arcot azonban nem tudta kivenni, az homályban maradt. Kinyitotta a száját, hogy beszéljen, de a szavak a torkán akadtak. A szoba még jobban elhomályosult, és forogni kezdett, majd a forgás megszűnt, és Darlene a sötét semmibe zuhant.

Hatodik

Shelly, vigyázz! — kiáltotta torkaszakadtából Laurie. — Állj! — Legnagyobb rémületére azonban a bátyja változatlanul vad iramban rohant egy mozdulatlan vizű tó felé, amelynek a partja széles sávban úgy eliszaposodott, hogy egy elefántot is el tudott volna nyelni. Egyszerűen nem akart hinni a szemének. Hiába figyelmeztette, nem hallgatott rá. - Shelly! Állj! - ismételte meg olyan hangosan, amennyire csak tudta.

A tehetetlenség fájdalmas érzésével küszködve Laurie rohanni kezdett. Bár semmi kétsége nem volt afelől, hogy ha Shelly eléri a süppedős iszapot, akkor vége, nem tudott helyben maradni, és tétlenül nézni, hogy a tragédia bekövetkezzen. Futás közben jobbra-balra nézegetett, hátha lát valahol egy hosszú ágat, fadarabot, amelyet odanyújthat a bátyjának, ha már süllyedni kezd, ám a környék csupasz volt, csak sima követ látott mindenhol, ahová nézett.

Aztán hirtelen, a tavat körülvevő iszapgyűrűtől úgy három méterre, Shelly hirtelen megállt, és szembefordult Laurie-val. Lassan elhúzta a száját, és ugyanolyan csúfondárosan mosolygott rá, mint gyerekkorukban.

Laurie úgy érezte, hatalmas kő esik le a szívéről, és szintén megállt. Vadul zihált az erőfeszítéstől, és nem tudta, "örüljön-e a szerencsés fordulatnak, vagy dühös legyen azért, ami előtte volt. Nem maradt azonban ideje eldönteni, mert mielőtt bármit mondhatott volna, Shelly megpördült, és újból fékevesztett rohanásba kezdett.

— Ne! — kiáltotta Laurie, ám hiába, mert Shelly elérte az iszapos részt, és ott is továbbfutott mindaddig, amíg olyan mélyen nem süppedt a posványba, hogy már mozdulni sem tudott. Akkor ismét hátranézett, ám ezúttal már nem volt mosoly az arcán. Leplezetlen, állati rémület vette át a helyét. A kezét nyújtotta Laurie felé, aki a száraz, szilárd talaj pereméig rohant. Ott újból körbenézett, nem lát-e valamit, amit a bátyja felé nyújthatna, de ezúttal hiába reménykedett. Shelly gyorsan és egyenletesen süllyedt az iszapba, közben némán, esdeklőn nézett rá, míg végül a feje is eltűnt a sárban. Már csak értelmetlenül a levegőt markolászó, kinyújtott keze látszott, de hamarosan azt is elnyelte a sár.

— Nem! Nem! Nem! — kiáltotta torkaszakadtából Laurie, de hangját elnyomta egy harsány csengőhang, amely egyszersmind ébrenlétre is rángatta. Gyorsan oldalra nyúlt, és jókorát csapva rá, elhallgattatta öreg, drasztikusan csörömpölő vekkerét. Utána rögtön hanyatt vágta magát, és tágra nyitott szemmel a mennyezetet bámulta. Egész teste verejtékben úszott, és nehezen lélegzett a régi, hála istennek, már jó pár éve nem látott rémálom hatására.

Egy idő után nagy lélegzetet vett, felült, és lerakta a lábát a padlóra. Borzalmasan érezte magát. Este sokáig fent maradt, és hirtelen jött ötletnek engedelmeskedve kitakarította a lakást. Nagyon jól tudta, hogy ostobaságot művel, olyan későn nem lenne szabad hozzákezdenie, de szimbolikus értelmet tulajdonított az ötletnek, úgy érezte, gyógyító hatással lesz rá a munka. A mozgását behatároló összes, valódi és képletes pókhálót el akarta takarítani az útjából.

Belegondolva hihetetlennek érezte, mennyire megváltozott az élete negyvennyolc óra leforgása alatt. Bár biztos volt benne, hogy a barátsága Jackkel erős marad, elkönyvelte magában, hogy intim kapcsolatuknak egyszer s mindenkorra vége. Józanul számot kellett vetnie saját elvárásaival és az övéivel, mindehhez ott volt még az anyja és a saját egészségi állapota miatti aggodalom.

Nehezen feltápászkodva Laurie bement a csöpp fürdőszobába, és elkezdte zuhanyozásból, hajmosásból és -szárításból álló napi rutinját, amely sminkeléssel fejeződött be, de ez utóbbiból nem csinált nagy ügyet. Leheletnyi arcpirosító, két vonás a szemceruzával, természetes árnyalatú rúzs, és már el is készült. Ami távolról sem jelentette azt, hogy elégedett lett volna az eredménnyel. Hiába próbálta leplezni, látszott rajta, hogy fáradt és feszült.

Világéletében egészséges volt, és természetesnek vette, hogy az, de a hirtelen támadt veszély, hogy benne lehet a BRCA 1 mutációjának markere, drámai változást hozott. Rémisztően hatott rá, hogy sejtjei billióiban ott rejtőzik egy-egy halálos veszélyt rejtő gén. Bár abban reménykedett, hogy előző esti kutatása bátorító eredménnyel jár majd, nem az történt. Tudományos szempontból most már sokkal többet tudott a BRCA 1 jelentette problémáról, nevezetesen arról, hogy míg a normális gén daganatképződést gátló hatást fejt ki, mutáns változata ezzel éppen ellentétesen működik.

Sajnos, a szakirodalomban fellelhető információk nem sokat segítettek személyes problémája megoldásában, főleg abban nem, hogy amit megtudott, hogyan hozhatja összhangba gyerek utáni vágyával. A megelőző célzatú melleltávolítást is szörnyűnek érezte, a petefészkekét viszont elviselhetetlennek, hiszen az lényegében kasztrálást jelentett. Nem kis rémületére ugyanis megtudta, hogy ha valóban benne van a BRCA 1 markere, akkor nemcsak a nyolcvanéves kor előtt kialakuló mellrák, hanem a petefészekrák fokozott veszélyével is számolnia kell! Vagyis a biológiai órája annál is gyorsabban tiktakol, mint gondolta. Ez rettenetesen nyomasztotta, és ehhez jött még az alváshiány miatti kimerültség. A kérdés az volt, nézesse-e meg magát, csináltasson-e egy BRCA-markerre vonatkozó tesztet, és bármennyire törte a fejét, nem találta a választ. Azt semmiképp sem akarta, hogy eltávolítsák a petefészkét, vagy addig legalábbis nem, amíg nincs gyereke. És a melle? Attól sem akart megválni, akkor pedig mi értelme lett volna a vizsgálatnak? Úgy érezte, ez a legfőbb gond a korszerű genetikai vizsgálatokkal: amit feltárnak, az vagy gyógyíthatatlan, vagy vállalhatatlanul borzalmas módon gyógyítható csupán.

Gyorsan bekapva gyümölcsből és tejjel leöntött gabonapehelyből álló reggelijét, Laurie az ideálisnak tartottnál mindössze tizenöt perccel később, kilépett a lakásból. Mrs. Engler ezúttal sem okozott csalódást neki. Arasznyira kinyitotta az ajtaját, és a réshez hajolva figyelte, ahogyan többször is megnyomja a lift hívógombját, mintha azt remélné, hogy attól gyorsabban megérkezik. Laurie tudta, hogy ott van, és megfordult, hogy mosolyogva intsen feléje, mire Mrs. Engler válasz nélkül becsukta az ajtót.

Az Első sugárúton, ahol alaposan megnyújtotta a lépteit, hogy behozzon valamit a késésből, nem történt semmi érdemleges. Hidegebb volt az idő, mint az előző néhány napban, de nem próbált meg taxit fogni. Hosszú, az álláig felhúzott cipzáras kabátja elég meleg volt, és jólesett neki, hogy a lüktető városi forgatag leköti a figyelmét. New Yorknál dinamikusabb, izgalmasabb helyet elképzelni sem tudott, és a nagyvárosi nyüzsgés kegyesen elűzte kínzó gondolatait. Helyüket a McGillin-eset emléke töltötte be, és a remény, hogy mire beér, már az asztalán lesz a Maureen-tól és Petertől származó jelentés. Azon is elgondolkodott, hogy aznap vajon milyen esetei lesznek, és nagyon remélte, érdekesek, a figyelmét legalább annyira lekötik, mint az ifjabb McGilliné.

Laurie a főbejáraton keresztül lépett be az OCME épületébe. Az előcsarnok, ellentétben az előző napi állapottal, ezúttal üres volt. A balra nyíló igazgatósági folyosón sem látott senkit. Odaintett Marlene Wilsonnak, a recepciósnak, aki a nyugalmat szemmel láthatóan élvezve egy újságot lapozgatott éppen, de visszaintett, majd rögtön megnyomta az ügyeleti szoba ajtaját nyitó gombot. Laurie köszönetképpen rámosolygott, és a kabátjából menet közben kibújva belépett az ajtón.

Két kórboncnok kollégáját, Kevin Southgate-et és Arnold Bessermant találta odabent, beszélgetésbe merülve. Köszönésképpen mindketten intettek, de nem tartottak szünetet, úgyhogy ő is csak visszaintett nekik. Látta, hogy Vinnie Amendola nincs a megszokott helyén, újságja mögé temetkezve, úgyhogy továbbment Rivához, aki az éjszaka beérkezett eseteket próbálta rendbe rakni, kiválasztani közülük azokat, amelyekben feltétlenül szükséges volt a boncolás, és szétosztani őket az orvosok között. Mintha megérezte volna, hogy közeledik, Riva fölemelte a fejét, és a szemüvege pereme fölött ránézett. - Sikerült kialudnod magad? — kérdezte mosolyogva.

— Sajnos nem — vallotta be Laurie. — Majdnem kettő volt, amikor befejeztem a takarítást.

— Tudom, milyen — mondta együtt érző kuncogással az indiai orvosnő. — Mi volt a kórházban?

Laurie tömören beszámolt a látogatásról, elmondta, hogy az anyja a műtét ellenére remekül van, és az apjáról is említést tett, de a BRCA 1-et és a vele kapcsolatos gondot kihagyta.

—Jack már lent van a veremben — közölte Riva, miután befejezte.

— Gondoltam, mivel Vinnie nem volt a helyén, hogy bújja a sportoldalakat.

— Már akkor itt volt és turkált a papírok között, amikor fél hétkor megérkeztem — folytatta Riva. — Az még nála is túl korán van. Szóltam neki, hogy összeszedhetné magát, és élhetne egy kicsit.

— Na hiszen! - felelte nevetve Laurie. — El tudom képzelni, mit gondolt!

— Anyádat is megemlítettem. Remélem, nem csináltam rosszat. Utána megkérdezte, hová tűntél tegnap délután. Nyilván benézett hozzánk, miután elmentél, én pedig még lent voltam Calvinnál.

— Semmi gond — válaszolta Laurie. — Mondott valamit?

— Édesanyádról nem, csak nézett maga elé némán, ami csöppet sem jellemző rá.

— Milyen esetet kapott ki?

— Szörnyűt! - mondta érzelemtől áthatott hangon Riva. — Nem tudok mit mondani, csak azt, hogy őszintén tisztelem. Minél bonyolultabb — akár érzelmileg, akár technikailag — a dolog, annál lelkesebben vállalja. Ez most érzelmi szempontból nehéz. Négy hónapos csecsemő, akit horzso-lásos sérülésekkel vittek be a sürgősségi ellátóba - holtan. Akikhez került, szóhoz is alig jutottak, mert a szülők azt állították, fogalmuk sincs, hogy mi történhetett vele. Kihívták a rendőröket, azok mindkettőjüket elvitték, úgyhogy őrizetben vannak.

— Jézusom! — mondta elszörnyedve Laurie, és belebor-zongott. Tizenhárom éves kórboncnoki pályafutással a háta mögött sem volt képes szenvtelenül tudomásul venni, ha gyerekeket, pláne csecsemőket bántalmaztak.

— Alig tudtam magamhoz térni, miután elolvastam a jelentést — folytatta Riva. — Egyértelmű volt, hogy kell a boncolás, de nem utálok annyira senkit, hogy magamtól rászignáltam volna.

Laurie megpróbált nevetni, de csak halvány mosolyra futotta az erejéből. Riva mindenkit szeretett, és cserébe mindenkitől szeretetet kapott. Ráadásul abban is biztos volt, hogy gondolkodás nélkül vállalta volna a feladatot, ha Jack nem jelentkezik önként.

— Mielőtt lement, említett egy másik esetet — mondta Riva az előtte lévő iratokban lapozva, és végül ki is választva közülük egyet. — Amikor megjött, szokás szerint összefutott Janice-szel, és ő mesélte neki, hogy volt egy újabb, a fiatal McGillinéhez hasonló eset a Manhattan Generalben. Biztos abban, hogy érdekelni fog, és azt mondta, adjam neked. Igaza volt?

— Tökéletesen — felelte Laurie, és a szemöldökét gondterhelten felvonva átvette a dossziét. Rögtön belenézett, és megkereste a halottkém jelentését. A nőt Darlene Morgan-nek hívták, harminchat éves volt.

— Van egy nyolcéves fia. Szörnyű tragédia szegénynek — hallotta Riva együtt érző megjegyzését.

— Te jó ég! Ez tényleg hasonlít a másik esethez. Nagyon! — mondta Laurie, végigolvasva a feljegyzést. — Nem tudod, Janice itt van még?

— Fogalmam sincs róla. Láttam, amikor bejöttem, de az fél hétkor volt.

— Megnézem. Kösz, hogy nekem adtad.

— Szívesen. — Riva ezt már a sebesen kifelé tartó Laurie hátának mondhatta csupán.

Laurie nagyon sietett, mert bár Janice elvileg hétig volt munkában, elég gyakran tovább bent maradt. Végtelenül lelkiismeretes lévén, rosszul érezte magát, ha nem írta meg a munkaideje alatt beérkezett összes esetről a jelentést, ezért gyakran még nyolckor is a szobájában ült. Most háromnegyed nyolc volt, és Laurie zihálva dugta be a fejét a halottkém szoba ajtaján.

— Janice itt van még? — kérdezte az éppen telefonáló Bart Arnoldtól, mire az a hüvelykujjával a háta mögé, a helyiség belsejébe mutatott.

Janice épp el volt merülve a számítógépben, de hallotta a kérdést, és hátrafordult. Laurie átvágott a szobán, megfogott egy széket, mellé húzta, és türelmesen kivárta, hogy végére jusson egy hosszú, gyötrő álmosságból fakadó ásításnak.

— Bocsánat! — mondta Janice, miután végzett, és a mutatóujját behajlítva megtörölte könnyező szemét.

— Förtelmesen nézel ki. Rád férne egy jókora alvás. Sűrű volt az éjszaka? - kérdezte Laurie.

— Mennyiségileg a szokásos, de akadt néhány szívszorító eset — felelte újabb ásítást visszafojtva Janice. — Nem tudom, mi van velem. Nem szoktam ilyen érzelgős lenni. Csak nehogy az ítélőképességem rovására menjen!

— Hallottam a csecsemőről.

— Most mondd meg! Hogy képesek ennyire állat módjára viselkedni egyesek?! Egyszerűen felfoghatatlan! Lehet, hogy nem volna szabad ennyire mellre szívnom, de mit csináljak? Egyszerűen muszáj.

— Majd akkor aggódj, ha észreveszed, hogy már nem szívsz mellre ilyen eseteket! — mondta Laurie.

— Remélem, odáig nem jutok el — felelte hosszú sóhaj kíséretében Janice, és mint aki nagyon össze akarja szedni magát, kiegyenesedett, és jól megfeszítette a derekát. — Egyébként segíthetek valamiben?

— Az előbb néztem meg a Darlene Morganről szóló jelentést. Úgy tűnik, az eset megdöbbentően hasonlít a Sean McGillinéhez.

— Én is pont ezt mondtam dr. Stapletonnak, amikor összefutottunk.

— Mit tudsz mondani róla azonkívül, ami itt le van írva? — kérdezte Laurie, meglengetve a dossziét. — Bármit, ami felmerült benned, miközben a nővérekkel, orvosokkal vagy esetleg a hozzátartozókkal beszéltél. Olyasmire gondolok, ami már túl van a tényeken, és csak benyomást kelt.

Janice a pillantását Laurie-ra szögezve, hosszan gondolkodott, végül enyhén megrázta a fejét. - Nem jut eszembe semmi. Tudom, mire gondolsz, de nem volt semmilyen megérzésem - mondta. - Egyszerűen újabb kórházi tragédia — annyi, és nem több. Ránézésre egészséges, kora középkorú, akár fiatalnak is nevezhető asszony, akinek valamiért lejárt az ideje. -Janice kis szünetet tartva vállat vont. — Ha ilyen ember elmegy, magától értetődik, hogy eszünkbe jut, milyen kevés választ el mindnyájunkat a haláltól.

Laurie az ajkába harapva törte a fejét, mi egyebet kérdezhetne még. - Beszéltél a sebésszel? - érdeklődött végül.

-Nem.

- Ugyanaz műtötte, mint aki McGillint?

- Nem, de a cselédkönyves kisdoki szavaiból ítélve mindkét sebészt nagyra tartják.

- Nagyjából ugyanakkor, hajnaltájt haltak meg mindketten. Ez sem gyanús?

- Igazából nem — válaszolta Janice. — Úgy vettem észre, hogy a legtöbben hajnali kettő és négy között szeretnek elmenni. Egyszer egy orvos olyasmit magyarázott, hogy a hormonszint huszonnégy órás ciklikus változásával van összefüggésben a dolog.

Laurie bólintott, mert amit Janice mondott, az nagy valószínűséggel igaz volt.

-Dr. Stapleton mondta, hogy te boncoltad Sean McGillint. Azért érdeklődsz most, mert nem találtál nála semmit?

- Igen - ismerte be Laurie. - Mi a helyzet az altatással? Van valami közös a két esetben? Mondjuk a személyzet vagy a használt szerek.

- Be kell vallanom, azt nem néztem. Kellett volna? Laurie vállat vont. - Mindketten körülbelül tizennyolc órával a műtét után haltak meg, úgyhogy az altatás nyomának még meg kell lennie náluk. Azt hiszem, mindent meg

kell néznünk, beleértve az altatószerek fajtáját, adagját, és hogy milyen sorrendben kapták őket. Szóltam Bartnak, hogy kérje el McGillin kórlapját is, úgy látszik, Morganére is szükségem lesz.

- Átszólhatok a kórházba, mielőtt elmegyek - ajánlotta fel Janice.

- Köszönöm. Remélem, nem veszed kukacoskodásnak, amit csinálok. Nem a jelentéseidet akarom bírálni, mert azok mindig elsőrangúak.

- Igazán köszönöm — szólt elpirulva Janice. — Igyekszem. Tudom, milyen fontos, hogy meglegyen minden információ, különösen az olyan rejtélyes esetekben, mint ez a négy.

- Négy?! - lepődött meg Laurie. - Hogy érted azt, hogy négy?

- Úgy emlékszem, két héttel ezelőtt is volt kettő, az én szempontomból hasonló eset, és ugyancsak a Manhattan Generálból.

- Miben hasonlítottak ezekre? Szintén a műtét utáni első nap haltak meg, mint McGillin és Morgan?

- Nekem úgy rémlik - mondta Janice. - Amire egész határozottan emlékszem, az az, hogy fiatalok voltak, általánosságban jó egészségi állapotban, és mindenkit nagyon megrázott, hogy egyszer csak megállt a szívük. Az is biztos, hogy a segédápoló találta meg mindkettőjüket, amikor lázat és pulzust akart mérni. Darlene Morgannel is ez történt, és nála sem jelezte semmi előre, hogy katasztrófa készül. Sean McGillin még meg tudta nyomni a nővérhívót, de a másik háromnak arra sem volt ideje. És mint McGillin és Morgan esetében, az előző kettőnél is eredménytelen maradt az élesztési kísérlet. A vonal meg sem rezzent a monitoron, teljesen egyenes maradt, bármit csináltak is.

- Ez fontos lehet - állapította meg Laurie, és örült, hogy eszébe jutott megkeresni Janice-t.

— Egyébként eszemben volt, hogy lemásolom a halottkémi jelentéseket, csak még nem tudtam időt szakítani rá.

— Azok is ortopédiai esetek voltak?

— Nem emlékszem pontosan, mivel operálták őket, de azt könnyű megtudni. Rémlik azonban, hogy nem ortopédiai, hanem általános sebészeti műtétjük volt. Akarod, hogy lemásoljam a jelentéseket?

— Ne  fáradj!  Úgyis  szükségem lesz mindkettő teljes dossziéjára. Nem emlékszel, ki foglalkozott velük?

— Szerintem nem is hallottam. Nem sok kapcsolatom van az orvosokkal, téged és dr. Stapletont leszámítva.

— És arra emlékszel, hogy mit állapítottak meg hivatalosan a halál okaként? - kérdezte Laurie.

— Sajnálom, de nem - felelte Janice. - Azt sem tudom, lezárták-e már a két ügyet. Amelyek érdekesnek tűnnek, azokra általában odafigyelek, de ezek nem tartoztak közéjük. Be kell vallanom, hogy először teljesen szokványos, váratlan szívleállásnak tartottam őket. Tudom, ez így elég sután hangzik, ami szokványos, az nem lehet váratlan, de arra gondolok, hogy bármennyire tragikus is, sokan meghalnak kórházban, és gyakran nem is attól, ami miatt oda kerültek. Csak ma reggel, amikor a Morgan-esetről szóló jelentést írtam, és odaértem, hogy a segédápoló találta meg, akkor jutott eszembe az előző két ügy.

— Hogy hívták őket? — kérdezte Laurie az izgalomtól enyhén remegve. Pontosan ez az érdekes, váratlan, de potenciálisan fontos információmorzsa volt az, amiben reménykedett, amikor megkereste Janice-t. Sokkal biztosabbnak érezte magát abban, amit csinált, mint azok a kórbonc-nok kollégái, akik nem vették figyelembe a halottkémek és a boncmesterek sokszor létfontosságú tapasztalatait.

— Solomon Moskowitz és Antonio Nogueira. Tessék, felírtam, a nyilvántartási számukkal együtt — mondta Janice, és odaadta a két nevet tartalmazó papírt.

Laurie pár pillanatig elgondolkodva nézte. Hogy azért fogott-e bele a kutatásba, mert ösztönösen keresett valamit, ami eltereli a figyelmét a saját problémájáról, maga sem tudta, de azt igen, hogy sikerült ilyen dolgot találnia.

— Kösz, Janice — mondta őszintén. — Sokat segítettél. Fontos lehet ezeknek az eseteknek az összekapcsolása. — Annak, hogy az OCME-ben nyolc korboncnok dolgozott, az volt az egyik hátránya, hogy az ilyen összekapcsolás elmaradt. A csütörtök délutáni megbeszéléseken csupán a tudományos szempontból érdekes vagy más okból rendkívülinek számító esetek kerültek szóba.

— Ugyan már! Örülök, ha úgy érzem, hogy hozzátartozom a csapathoz, és számít, amit csinálok.

— De mennyire. Még valami! Ha szólsz Morgan kórlapja miatt, bekérnéd egyben Moskowitzét és Nogueiráét is?

— Természetesen. — Janice egy post-ites lapra felírta a két nevet, és az emlékeztetőt ráragasztotta a számítógépe monitorára.

Laurie a fejét lázasan törve kijött a halottkémi szobából, és lifttel fölment a negyedik emeletre. A BRCA 1 miatti aggodalmáról, sőt Jackről is csaknem teljesen megfeledkezett, alig tudta levenni a szemét a Janice-től kapott papíron szereplő két névről. Az, hogy egy érdekes eset helyett már néggyel volt dolga, komoly változást jelentett. Kérdéses volt azonban, hogy a négy eset valóban kapcsolatban áll-e egymással. Az ilyen problémák voltak azok, amelyek miatt élvezte, hogy kórboncnok. Ha a négy esetet ugyanaz az altatószer vagy eljárás egybekapcsolja, és erre rá tud mutatni, akkor elejét veheti más, hasonlóan tragikus eseteknek. Természetesen az információból az is kiderül, hogy véletlenről vagy szándékos emberölésről van-e szó, amely utóbbiak lehetőségétől önkéntelenül is megborzongott.

A szobájába érve Laurie az ajtó mögé akasztotta a ka-bátját, és rögtön a számítógéphez ült. Beütötte a Janice-től kapott két nyilvántartási számot, és pár másodperc elteltével megtudta, hogy még egyik esetet sem zárták le. Kissé csalódottan lekérte az orvosok nevét, és megtudta, hogy George Fontworth boncolta Antonio Nogueirát, Kevin Southgate pedig Solomon Moskowitzot. Mivel korábban látta Southgate-et az ügyeleti szobában, a telefonért nyúlt, és a mellékét tárcsázta. Öt csengetésig várt, és mivel nem kapott választ, rosszkedvűen lerakta a kagylót.

A lifthez visszatérve lement a földszintre, az ügyeletre. Remélte, hogy Kevint még ott találja, Arnolddal beszélgetésbe merülve, és nem is kellett csalódnia. Megállt, és türelmesen várta, hogy szünet támadjon az élénk beszélgetésben. Állandóan politikáról vitatkoztak, mivel Kevin elkötelezett liberális demokrata volt, Arnold pedig legalább annyira merev, a nézeteiből engedni nem hajlandó konzervatív republikánus. Mindketten majdnem húsz éve dolgoztak az OCME-ben, és kezdtek nagyon hasonlítani egymásra. Mindketten túlsúlyosak voltak, egészségtelenül sápadt arcúak, és sem a testi higéniára, sem az öltözködésre nem adtak sokat. Laurie-nak, ha bármelyiket meglátta, rögtön a hollywoodi filmek sztereotip korboncnok-ábrázolása jutott eszébe.

— Emlékszik Solomon Moskowitzra, nagyjából két héttel ezelőtti eset volt? - kérdezte Kevintől, miután elunta a várakozást, és bocsánatot kérve közbeszólt. Addigra a beszélgetés már odáig jutott, hogy azok ketten Arnolddal épp csak ölre nem mentek. Rettenetesen fel tudták idegesíteni egymást, mivel egyiknek sem volt szemernyi esélye sem arra, hogy változtasson a másik megrögzött nézetein, ennek ellenére újra és újra nekivágtak.

Miután első reakcióként kijelentette, hogy az előző napi eseteire sem emlékszik, Kevin komolyra váltott, és alaposan elgondolkodott. — Tulajdonképpen rémlik — felelte kis idő múlva. - Nem a Manhattan Generáltól kaptuk?

— De igen.

— Akkor  helyben  vagyunk.  Egyértelműen  szívleállás okozta a halálát, és ha valóban arról van szó, akire gondolok, akkor nem sok mindent találtam nála. Úgy rémlik, még le sem zártam az ügyet, mert nincs meg a szövettani vizsgálat eredménye.

Persze! — gondolta Laurie. Még a legzsúfoltabb, legtöbb munkával terhelt időszakokban sem kellett két hetet várniuk a szövettani vizsgálatokra. Csöppet sem volt azonban meglepve. Kevinről és Arnoldról mindenki tudta, hogy nincs az a tág, az esetek lezárására adott határidő, amelyet be tudnának tartani. - Nem emlékszik — kérdezte —, volt az illetőnek, nem sokkal a halál előtt, műtétje?

— Na látja, ez már túl van az emlékezőképességem határán. Mi volna, ha bejönne hozzám, és odaadnám a dossziét?

— Remek — válaszolta Laurie, és a következő pillanatban a szeme sarkából látta, hogy George lép be. Kevint és Arnoldot magára hagyva — hadd folytassák még egy darabig véget nem érő vitájukat — odalépett hozzá, a kávéautomata elé.

George majdnem annyi ideje dolgozott az OCME-ben, mint Kevin és Arnold, de rá semmi nem volt jellemző abból, amit róluk el lehetett mondani. Vasalt nadrágot, mindig makulátlanul tiszta inget és divatos nyakkendőt hordott, és sikerült a koránál fiatalabbnak látszania, mert gondosan ügyelt arra, hogy azok a bizonyos — középkorú férfiaknál elkerülhetetlenül megjelenni akaró — zsírpárnák ne rakódjanak rá. Laurie — bár tudta, hogy Jack szakmailag nem sokra tartja — emberileg és szakmailag is mindig remekül kijött vele.

— Hallottam, hogy a tegnapi lövöldözéses esetük meglepően végződött — mondta, melléje lépve, könnyedén.

—Jézusom! — nyögött fel George. — Ha Bingham még egyszer felajánlja, hogy együtt csináljunk meg valamit, figyelmeztessen, hogy nagy köszönettel, természetesen, mondjak nemet!

Laurie jót nevetett a kérésen, és még egy darabig be-; szélgettek az esetről, mielőtt áttért volna arra, amelyik iga-; zán érdekelte. Miután Kevint már megkérdezte Moskowitz felől, George-tól arról érdeklődött, emlékszik-e az ugyancsak két héttel korábbi esetre, Antonio Nogueirára.

— Mondjon róla valamit! — kért segítséget George. -Ami a részleteket illeti, csak találgatni tudok - vála szolta Laurie -, de úgy rémlik, viszonylag fiatal volt, a Manhattan Generalben végzett műtét után nem egészen huszonnégy órával halt meg, minden jel szerint a szívműködés | váratlan leállása miatt.

— Oké! így már emlékszem. Nehéz eset — ránézésre semmit nem találtam, és a mikroszkópos vizsgálat sem mutatott ki semmit. A dossziéja az asztalomon van, várom, hátha a toxikológiai labor produkál valami érdemlegeset. Ha nem, akkor kénytelen leszek spontán szívkamrai fibrillá-lásnak vagy nagyon erős, és annyira hirtelen jött szívrohamnak betudni a halálát, hogy a járulékos tünetek kialakulására sem maradt idő. Ami persze azt is jelenti, hogy bármi okozta, az varázslatos módon eltűnt. Egy dolog biztos csak - az, hogy a szíve mondta fel a szolgálatot. Arra gondolok, hogy légzésleállás nem lehetett, mivel semmilyen cianózisra utaló jelet sem találtam. - George vállat vont, és széttárta a kezét, azzal is jelezve, hogy nem tud többet mondani. :¦   - Szóval a mikroszkóp sem mutatott ki semmit a koszorúerekben?

'   - Csak  minimális  elváltozást,  ami  semmiképp  sem okozhatott halált.

— És a szívizomzat is normális volt? Úgy értem, nem utalt rá semmi, hogy hajlamos hirtelen, halálos görcsre. Gyulladás esetleg?

— Semmi. Teljesen normális volt.

— Nem bánja, ha valamikor délután belenézek a dossziéba? — kérdezte Laurie.

— Nyugodtan! Miért érdekli ennyire? Kitől hallott róla?

— Janice-től, és azért érdekel, mert meglepően hasonlít egy tegnapi esethez. — Laurie-nak kis lelkiismeret-furdalása volt, mert nem említette a másik két esetet, de annyira erős nem volt, hogy meggondolja magát, és szóba hozza őket. Először is, a gyanúja, hogy valamilyen módon összefüggenek egymással, kizárólag találgatáson alapult, másodszor pedig annyira az elején járt az ügynek, hogy a négy esetet nyíltan, mások előtt még nem merte volna összekapcsolni, és azt mondani, hogy szorosan összefüggenek egymással, ha úgy tetszik, egyfajta sorozatot alkotnak.

Az ügyeleti szobát otthagyva Laurie lejjebb ment egy emelettel, hogy megkeresse Marvint. A boncterem melletti irodában találta, és ahogy azt remélte is, már be volt öltözve.

— Kezdődhet a tánc? - kérdezte, és valóban alig várta, hogy munkához lássanak.

— De mennyire! — válaszolta Marvin.

Laurie megmondta neki Darlene Morgan nyilvántartási számát, és ment átöltözni. Izgatott volt - korboncnoki pályafutása alatt először fordult vele elő, hogy azt remélte, semmit nem fog találni, vagyis Morgan esete hasonló lesz McGillinéhez, Nogueiráéhoz és Moskowitzéhoz. Minél tovább foglalkozhatott a sorozatba illeszthetőnek tetsző halálesetekkel, annál kevésbé volt kénytelen a saját gondjával törődni.

Az öltözőt otthagyva átvágott a kis raktárhelyiségen, és leemelt a töltőről egy akkumulátort. Tizenöt perccel később már a szkafanderben volt, úgy lépett be a verem előszobájába, hogy kesztyűt húzzon. A teremben még csak egy asztalnál kezdődött el a munka. Nem esett nehezére megkülönböztetni egymástól Jacket és Vinnie-t, mivel az utóbbi alacsonyabb és összehasonlíthatatlanul vékonyabb volt. Jack a háromágú állványra erősített kamera nézőkéjéhez hajolt éppen, Laurie pedig megpróbált nem ránézni a boncasztalon fekvő csecsemőre. Nem fordult azonban el eléggé, úgyhogy a kamera vakuja pár pillanatra elvakította.

— Te vagy az, Laurie?! — kérdezte hangosan, az ajtócsu-kódást hallva Jack, és feléje fordult.

— Igen. — Mivel Marvint sehol nem látta, Laurie a folyosóra nyíló, drótüveg ablakos ajtóhoz ment. Marvin éppen feléje tartott, kerekes hordágyat húzott maga után, amelyet hátulról a másik boncmester, Miguel Sanchez tolt. Mihelyt meglátta őket, azonnal tudta, hogy valamilyen váratlan probléma adódhatott — még sosem fordult elő, hogy ne Marvin ért volna előbb a boncterembe, és hogy rá kellett volna várni.

— Gyere csak! — szólt oda neki izgatottan Jack. — Mutatni akarok valamit! Ez egyszerűen fantasztikus!

— Egész biztosan igazad van — válaszolta Laurie. — Ezzel együtt jobban szeretném, ha a végén mesélnéd el, mit találtál. Tudod, hogy a gyerekboncolás nem tartozik a kedvenceim közé.

— Ugyanolyan eset, mint a tegnapi. Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy mindenki nagyon meg fog lepődni az eredményen. Isten bizony, ez tankönyvbe kívánkozik!

Bármennyire utálta még a gondolatát is annak, hogy gyerekekkel legyen dolga a boncteremben, Jack lelkesedése és saját szakmai kíváncsisága arra késztette Laurie-t, hogy Jack mellé lépjen. Némi erőfeszítés árán képes volt ránézni a gyerekre. Ahogy Riva elmondta, a szerencsétlen kislány teste, az arcát is beleértve, tele volt horzsolásokkal, ütések nyomaival és égési sebekkel. A látvány olyan borzalmas volt, hogy egy pillanatra megszédült tőle, és szét kellett terpesztenie a lábát, hogy meg tudjon állni. Közben hallotta, hogy mögötte nyílik az ajtó, és öreg tolókocsi elgyötört kerekei nyikorognak.

— Mit szólnál hozzá, ha azt mondanám, hogy az egész testről készített röntgenképen nem látszik semmilyen, se régi, se friss törés? Megváltoztatná az esetről alkotott véleményedet? — kérdezte Jack.

— Csöppet sem — válaszolta Laurie. Megpróbált Jack szemébe nézni, de a sisak fényvisszaverő, műanyag eleje miatt ez nem sikerült. Huszonnégy órája alig látták egymást, pár szót váltottak csupán, és remélte, hogy amikor újból találkoznak, Jack valami mással áll elő, nem a szokványos, az épp soron lévő esettel kapcsolatos kérdés-feleletre szorítkozik csupán.

— És ha azt mondom, hogy a frenulum is ép?

— Az sem változtat azon, amit látok — mondta határozottan Laurie. Bármennyire nehezére esett is, a csöpp halott fölé hajolt, és alaposan megnézte a sérüléseit, különösen azt, amelyen Jack keresztben egy vágást is ejtett. Sem vérnek, sem helyi vizenyőnek a nyomát nem látta, és hirtelen belevágott a felismerés, mire célzott Jack, amikor a bántalmazás nyomainak hiányáról beszélt. — Férgek, rágcsálók vagy mit tudom én, mi! — szakadt fel belőle a fojtott kiáltás.

— Nagy tapsot a hölgynek! — mondta harsányan Jack, mint egy vásári kikiáltó. - Mint az várható volt, dr. Mont-gomery nagy szakértelemmel alátámasztotta szerény vélekedésemet. Vinnie-t természetesen még nem sikerült meggyőznie, ezért öt dollárba fogadok, hogy a feltárás után cáfolhatatlan bizonyítékát fogjuk találni a fulladás okozta halálnak, amiről - legalábbis remélem - mindenki tudja, mit jelent.

Laurie némán bólintott. Szerinte is komoly esély volt rá, hogy az előtte fekvő kislány hirtelen csecsemőhalálnak is nevezett bölcsőhalál áldozata lett, amelynek a legszembetűnőbb, boncolás közben leghamarabb észrevehető jele a fulladás. Bár első ránézésre ő is azt hitte, hogy a csöpp testen látható sérülések a halál beállta előtt keletkeztek, most már nagyon erősen hajlott rá, hogy halál utáni, hangyák, svábbogarak és még inkább egerek és patkányok okozta sebeknek tekintse őket. Amennyiben ez igaznak bizonyul, fűzte tovább a gondolatot, gyilkosságról szó sem lehet, csak véletlen halálesetről. Ez persze szemernyivel sem csökkenti az eset súlyát — azt, hogy egy épp csak elkezdődött élet hirtelen véget ért —, ám egészen más következtetésekhez vezet.

— No, azt hiszem, ideje nekilátni — mondta Jack, és levette a kamerát a háromlábú állványról. — Ezt a gyereket a körülményei, a szegénység tette tönkre, nem bántalmazás. Ki kell hozni a szüleit a fogdából. Az, hogy ott tartják őket, csak tetézi a bajt, fölöslegesen tovább növeli a fájdalmukat.

Laurie továbblépett a boncasztalhoz, amely mellé Marvin már odaigazította a kocsit, és igyekezett nem sokat törődni Jack demonstratív jókedvével, sem azzal, hogy amit az előbb mutatott, az talán újabb, ki tudja honnan érkező, neki szóló figyelmeztetés: ne higgye, hogy minden az, aminek első ránézésre látszik.

— Volt valami gond? — kérdezte Marvintól, miközben az átemelte Sanchezzel a holttestet a boncasztalra, majd egy fatéglát helyezve a tarkója alá, feltámasztotta a fejét.

— Egy kicsi — ismerte be Marvin. — Mike Passano biztosan rossz rekeszszámot írt fel, de Miguel segítségével hamar megtaláltuk a holttestet. Van valami különleges kívánság vele kapcsolatban?

— Egyszerű ügy kell legyen — mondta Laurie, miután megnézte a nyilvántartási számot és a nevet. — Őszintén szólva remélem, hogy a tükörképe lesz a tegnapi első esetnek. — A kijelentés meglephette Marvint, mert eléggé tanácstalan arcot vágott.

Laurie tapasztalt szeme kezdte sorra venni a legjellemzőbb tulajdonságokat. A holttest harmincas évei közepén járó, barna hajú, normális testalkatú, bár kissé túlsúlyos fehér nőé volt, akinek a hasán és a combján a kívánatosnál jobban megvastagodott a zsírszövet. A bőre, mint minden halotté, sápadt volt és sérülésmentes, leszámítva néhány ártalmatlan horzsolást. Cianózisnak a jele sem látszott rajta, és alkalomszerű kábítószer-fogyasztásnak sem. A bal térde felső részén két frissen összevarrt vágás húzódott, de egyik sem volt gyulladt vagy fertőzött. A bal karjából infúziós csatlakozó állt ki, de sem vér, sem egyéb folyadék nem volt körülötte. A szájából a légcsövébe szakszerűen bevezetett endotrachealis cső lógott.

Eddig rendben vagyunk, mondta magában Laurie, arra gondolva, hogy a külső, szemrevételezéses vizsgálat lényegében ugyanazzal az eredménnyel járt, mint az ifjabb Sean McGilliné. Elvette Martintól a szikét, és megkezdte a belső feltárást. Gyorsan és elmélyülten dolgozott, a terem más részein zajló tevékenységről nem vett tudomást.

Negyvenöt perccel később — miután a lábban haladó vivőereket végigvizsgálta egészen a hasüregig, és nem talált semmilyen elzáródást, egyetlen vérrögöt sem — Laurie fölegyenesedett. Néhány jelentéktelen méhbeli fibromától, rostdaganattól, és egy ugyancsak ártalmatlan vastagbélpoliptól eltekintve semmilyen patologikus elváltozása nem volt a nőnek. Olyan pedig, amelyik a halálát megmagyarázhatta volna, végképp nem. Akárcsak McGülin esetében, nála is a mikroszkópos és toxikológiai vizsgálat deríthetett csak fényt a halál okára.

— Tiszta ügy — állapította meg Marvin. — Ahogyan akarta.

- Nagyon érdekes - mondta Laurie, és körbenézett a teremben, amely gyakorlatilag megtelt, mialatt másra nem is figyelve, a boncolással volt elfoglalva. Egyetlen üres asztal volt csak, amelyiknél korábban Jack dolgozott. Nyilván végzett, és egyetlen szó nélkül távozott, amin Laurie nem is lepődött meg, mivel összhangban állt korábbi viselkedésével.

A másik oldalon mintha Rivát látta volna - az arcát eltakarta ugyan a sisak, de apró termete elárulta. Amikor Marvin elindult, hogy kitolja a folyosóra a kerekes hordágyat, odament hozzá. Valóban ő volt az.

- Érdekes eset? — kérdezte.

Riva egy pillanatra abbahagyta a munkát, és ránézett. -Szakmai szempontból nem különösebben. Elgázolták a Park Avenue-n. Középnyugati turista, a férje kezét fogta, aki egy lépéssel járt csak előrébb, amikor elgázolták. Mindig elszörnyedek azon, milyen figyelmetlenek a gyalogosok. És a tiéd?

-Rendkívül érdekes. Gyakorlatilag nem találtam semmilyen kóros tünetet.

Riva csodálkozva nézett Laurie-ra. - Érdekesnek tartod annak ellenére, hogy nem találtál semmit? Ez nem igazán vall rád.

-Majd később megmagyarázom. Addig is, van még dolgom?

- Mára nincs. Gondoltam, rád fog férni egy kis pihenés.

- Hé! Nincs semmi bajom! Komolyan! - bizonygatta Laurie. - Nem akarok különleges elbánást.

- Ne  aggódj!  Nem  kivételeztem  veled.  Viszonylag könnyű napunk van, és úgyis akad elég gondod.

- Kösz, Riva - mondta Laurie, bár igazából jobban szerette volna, ha újabb feladatot kap, amely leköti a gondolatait.

- Fent találkozunk - búcsúzott el tőle a szobatársa, és rögtön folytatta a félbehagyott munkát.

Laurie az asztalához ballagott, és amikor Marvin visszatért, megköszönte a segítségét, és közölte, hogy arra a napra nincs több esete. Tíz perccel később, miután túlesett a kötelező tisztálkodáson, felakasztotta a fogasra a szkafanderét, rátette az akkumulátort a töltőre, és elindult, hogy benézzen a szövettani és toxikológiai laborba, de az ajtóban Jack lépett elé, és megállította.

— Meghívhatlak egy kávéra? - kérdezte.

Laurie a juharszirupszínű szemekbe nézett, és megpróbálta kitalálni, milyen kedvében van. Elege volt a korábbi játékos könnyedségből, amelyet, tekintettel a körülményekre, kifejezetten sértőnek talált. Ezúttal azonban nyoma sem volt a csúfondáros mosolynak, amelyet előző nap látott Jack arcán, amikor megállt a szobája ajtajában. Sokkal komolyabb volt az arca, aminek őszintén örült, mert jobban megfelelt kapcsolatuk pillanatnyi állapotának.

— Beszélni szeretnék veled — fűzte hozzá a kérdéshez Jack.

-Jólesne egy kávé - felelte Laurie, és igyekezett visszafogni magát, nem fűzni túl nagy várakozást ahhoz, amit Jack már-már gyanúsan helyénvalóan viselkedve mondani akar.

— Mehetünk az ügyeletre vagy a büfébe is. Válassz! — mondta Jack.

A büfé, linóleumpadlós, csupasz falú, ételautomatákkal alaposan telerakott helyiség, az első emeleten volt, és mivel már dél felé járt, számítani lehetett rá, hogy megtöltik az igazgatósági, hivatali alkalmazottak.

— Menjünk az ügyeletre! — javasolta Laurie. — Ott ilyenkor egy lélek sincs.

— Hiányoztál tegnap este - közölte Jack, miközben a liftre vártak.

Nocsak! - gondolta Laurie, és ha aggodalma nem is múlt el, kezdett jobban bízni abban, hogy komoly beszélgetésnek néz elébe. Jacknek ugyanis nem volt szokása ilyen nyíltan beszélni az érzéseiről. Ránézett, hogy megbizonyosodjon, nem tréfának szánta a kijelentést, de nem tudta egyértelműen eldönteni, mert Jack a fejét leszegve a padlót bámulta. A kijelzőn a fülke helyzetét jelző számok a szokásos lassúsággal váltották egymást. Az épület hátsó traktusában lévő liftet elsősorban teherszállításra használták, ennek megfelelően ráérős tempóban közlekedett. Végre megérkezett, és beszálltak.

— Te is hiányoztál — vallotta be Laurie, de igyekezett óvatos maradni, és inkább nem nézett Jackre.

— Szánalmas volt, amit a pályán műveltem. Bármivel próbálkoztam, semmi nem sikerült.

— Sajnálom — mondta Laurie, és szerette volna rögtön visszavonni, mert úgy érezte, bocsánatkérően hangzik, pedig csak együtt érző akart lenni.

— Ahogy számítottam rá, a reggeli eset hirtelen csecsemőhalál volt — váltott hirtelen témát Jack, nyilvánvalóvá téve ezzel, hogy ő is kényelmetlenül érzi magát.

— Tényleg?

— És a tiéd? — kérdezte Jack, miután a lift emelkedni kezdett velük. — Amikor összefutottunk, Janice említette, hogy  hasonlít  a  McGillin-féle  esethez,  ezért  szóltam Rivának, hogy valószínűleg örülnél neki.

— Köszönöm. Valóban örültem. És igazad volt — kényelmetlenül hasonlít a McGillin-esethez.

— Mit értesz azon, hogy kényelmetlenül? — kérdezte Jack.

— Kezdem azt hinni, hogy erre az esetre is érvényes, amit tegnap mondtál arról, hogy a boncolás sokszor egészen váratlan eredményt hoz, más halálokot állapít meg, mint amire az ember számít. Arra gondolok, hogy amíg a Cromwell-eset gyilkosságnak látszott, és aztán bebizonyosodott, hogy egészen másról van szó, itt kiderülhet, hogy ami betegségnek hittünk, valójában gyilkosság. Más szóval nem lehetetlen, hogy egy sorozatgyilkos művébe botlottam. Nem tehetek róla, örökké azok a hírhedt kórházi sorozatgyilkosok jutnak eszembe, akik New Jerseyben és Pennsyllvaniában buktak le nemrég. — Laurie nem óvatoskodott, Jacknek nyíltan el merte mondani a gondolatait, nem úgy, mint Fontworthnak.

— Te jó ég! Én csak általánosságban beszéltem arról, hogy boncolás közben néha komoly meglepetések érik az embert. Nem a te esetedre utaltam.

— Én azt hittem, igen.

— Egyáltalán nem — mondta a fejét rázva Jack, miközben a lift megállt az első emeleten. — És hogy őszinte legyek, úgy tetszik, nagyot ugrasz előre, ha bűnügyre gyanakszol. Egyáltalán hogyan jutott eszedbe? — kérdezte, és jelezte Laurie-nak, hogy menjen előre.

— Úgy, hogy közvetlenül egymás után két viszonylag fiatal, egészséges embert boncoltam, akik hirtelen haltak meg, viszont egyiknél sem találtam semmit, ami a halált okozhatta. Semmit az égadta világon!

— A mainál sem volt semmilyen embólia vagy látható szívelváltozás?

— Semmi. Teljesen tiszta! — felelte Laurie. — Na jó! Találtam  néhány vastagbélpolipot,  de  azokon kívül tényleg semmit. Akárcsak McGillin, ő is altatásos műtéten esett át, nála is az operáció után kevesebb mint huszonnégy órával következett be a halál. Akárcsak McGillinnek, a nőnek is teljesen stabil volt az állapota, a műtét nem járt komplikációval, aztán hirtelen... bumm! Megállt a szíve, és nem lehetett újraéleszteni! — Hogy jelezze, milyen váratlanul következett be a halál, Laurie pattintott az ujjával.

Keresztülvágtak a kommunikációsszobán, ahol a titkárnők, kihasználva, hogy némi szünet állt be az egymást egyébként sűrűn követő telefonhívásokba, csoportba gyűlve beszélgettek. A reggeli nagy forgalom után általában a halál is pihenőt tartott, engedélyezett egy kis sziesztát a városnak, hogy aztán újult erővel folytassa az aratást.

— Két eset még nem sorozat! — tartott ki a véleményénél Jack. Látszott rajta, hogy őszintén megdöbbentette a sorozatgyilkossággal kapcsolatos fölvetés.

— Azt hiszem, nem két esetről van szó, hanem négyről — felelte Laurie. — Az pedig már több annál, hogy véletlen egybeesés legyen. — Amíg kiszolgálták magukat a közös termoszból, elmesélte, amit Kevintől és George-tól megtudott. Közben leültek, pont ahhoz az asztalhoz, amelynél reggel Kevin és Arnold vitatkozott.

— Mit mond a toxikológia? — kérdezte Jack. — Ha nincs látható vagy szövettanilag felderíthető elváltozás, akkor a toxikológiának kell megmondania, történt-e valami vagy sem.

— George azt mondja, még nem kapta meg a toxikológiai eredményt, úgyhogy nekem is valószínűleg elég sokáig kell várnom. De akármi lesz is, az biztos, hogy van itt néhány furcsa körülmény.

Jack és Laurie a kávéját szürcsölte, közben a csészéjük pereme fölött figyelték egymást. Mindketten tisztában voltak azzal, hogy mit gondol a másik, és amíg Laurie kihívó arcot vágott, Jack tekintete mintha azt mondta volna, túl messzire megy, amikor sorozatgyilkosságra gondol.

— Ha tényleg kíváncsi vagy a véleményemre — szólalt meg hosszúra nyúlt szünet után Jack -, akkor azt mondom, hogy elragadott a képzeleted. Lehet, hogy a kettőnk dolga miatt, azért, mert igyekszel nem gondolni rá.

Laurie érezte, hogy feltámad benne az ingerültség, amelyet egyrészt Jack atyáskodó hangja váltott ki, másrészt az, hogy igaza volt. Elfordította róla a tekintetét, és mély lélegzetet vett. — Miről akartál beszélni? — kérdezte. — Feltételezem, hogy nem a munkáról; amiatt külön nem kerestél volna meg.

— Riva tegnap mondta, mi történt édesanyáddal — válaszolta Jack. - Este megfordult bennem, hogy felhívjalak, és megkérdezzem, mi van vele, de aztán úgy döntöttem, jobb, ha személyesen beszélünk.

— Köszönöm, hogy aggódsz miatta. Remekül van.

— Örülök neki. Mit gondolsz, küldjek neki virágot?

— Csak rajtad áll.

— Akkor küldök — mondta Jack. Kis szünetet tartott, közben érezni lehetett rajta, hogy nagyon kényelmetlenül érzi magát, míg végül, ha nehezen is, de elszánta magát arra, hogy folytassa: — Nem tudom, jól teszem-e, hogy szóba hozom...

— Akkor ne hozd szóba! — gondolta Laurie. Csalódott volt, mert bár nem akarta az anyja betegségét megtárgyalni, hagyta, hogy az legyen a téma.

— ... de nyilván te is tudod, hogy a mellráknak örökletes vonatkozása is van.

— Igen — válaszolta Laurie,  és  rosszkedvűen nézett Jackre, nem tudva, hová akar kilyukadni.

— Nem tudom, vizsgálták-e anyádnál a BRCA 1 gén mutációját, de kellene, mert az eredmény befolyásolja a kezelést. Ami számodra még fontosabb, a megelőzés szempontjából is van jelentősége. Akárhogyan is, szerintem mindenképpen meg kell vizsgáltatnod magad. Nem akarlak megijeszteni, de hidd el, fontos lenne!

— Végeztek markervizsgálatot, és az eredmény pozitív — vallotta be Laurie. A haragja nagy részben elpárolgott, ha a csalódottsága nem is, amikor látta, hogy Jack nemcsak az anyja egészségéért aggódik, hanem az övéért is.

— Egy okkal több, hogy megvizsgáltasd magad — válaszolta Jack. — Gondoltál rá?

— Igen, de azt hiszem, csak fölöslegesen idegesíteném magam vele, és nem lenne különösebb haszna. Sem a mellemet, sem a petefészkemet nem hagyom eltávolítani.

— Vannak egyéb megelőzési módok is — mondta Jack. — Az éjjel belenéztem az internetbe, és találtam jó pár dolgot.

Laurie azon vette észre magát, hogy majdnem mosolyog, és azon gondolkodott, vajon ugyanazokat a honlapokat látogatták-e meg mindketten.

— Az egyik a gyakoribb szűrés, és tamoxifenes kezelést is lehet alkalmazni. De az még messze van. Egyelőre az a lényeg, hogy meg kellene nézetned magad. Kérlek, csináltasd meg a vizsgálatot! Nem! Rosszul mondtam. Nagyon kérlek, csináltasd meg... a kedvemért!

Laurie meglepődésére Jack előrehajolt, és erősen megfogta a karját, mintegy azzal is hangsúlyozva, milyen fontos neki a dolog.

— Biztos vagy benne? - kérdezte, a „kedvemért" kitételen gondolkodva.

— Tökéletesen! Ha nem lesz más eredménye, mint hogy tudatosítja benned a dolgot, és rávesz a rendszeres ellenőrzésekre, már megérte. Kérlek!

— Igazából azt sem tudom, miből áll a teszt. Vérvizsgálat?

— Igen. Sima vérvizsgálat. Van állandó orvosod a Manhattan Generalben? Tudod, hogy ezentúl oda kell mennünk.

— Még nincs, de felhívhatom az egyik egyetemi barátnőmet, Sue Passerót. A belgyógyászaton van, és biztosan hajlandó lesz vállalni.

— Nagyszerű! -Jack elégedetten megdörzsölte a kezét. -Biztos, hogy megteszed?

— Biztos — mondta nevetve Laurie.

— Még ma.

— Rendben van, az isten szerelmére! Még ma.

— Köszönöm - mondta Jack, és elengedte Laurie karját. — Most pedig, hogy ezen túl vagyunk, szeretném megkérdezni, tudunk-e kompromisszumot kötni az elköltözéseddel kapcsolatban.

Laurie egy pillanatra megnémult —Jack akkor hozta szóba a kapcsolatukat, amikor már biztosra vette, hogy nem tesz említést róla.

— Ahogy mondtam, nagyon hiányoztál az éjjel — folytatta Jack. — Ami a legrosszabb, minősíthetetlenül pocsékul játszottam. A védelem, amit gondosan felépítettem, hogy ne érezzem a hiányodat, egy szempillantás alatt összeomlott, amikor találkoztam a harisnyanadrágoddal.

— Milyen harisnyanadrággal? - kérdezte komolyságot erőltetve magára Laurie. Hiába váltott hangot Jack, csak azért sem akart nevetni. Nem érezte elég tréfásnak, hogy Jack a kosárlabdapályán mutatott gyenge teljesítményére hivatkozva próbálja maradásra bírni.

— Azzal, amit a fürdőszobában felejtettél. De ne aggódj! Szépen összehajtottam, és betettem a fiókba.

— Mit értesz kompromisszum alatt? — kérdezte erős kétkedéssel Laurie.

Jack nem válaszolt rögtön; fészkelődni kezdett, és lerítt róla, hogy kényelmetlen számára a kérdés. Laurie nem sürgette, hagyta, találja ki magától a választ, úgyhogy végül védekező gesztusként bal kézzel megfogta a vállát, a jobbat pedig, tenyérrel fölfelé előrenyújtotta. - Megállapodhatnánk, hogy rendszeresen megbeszéljük a dolgokat.

Laurie mélységes csalódást érzett. - Ez nem kompromisszum — mondta olyan hangon, amely pontosan tükrözte a lelkiállapotát. — Jack, mindketten pontosan tudjuk, miről van szó, úgyhogy bármennyit beszélünk róla, az nem old meg semmit. Tudom, ez most ellentétes azzal, amit mondani szoktam, hogy milyen fontos megbeszélni mindent. Csak most arról van szó, hogy én már az elején kompromisszumot kötöttem, és engedtem, főleg pedig az elmúlt évben. Azt hiszem, értelek, és együtt is érzek veled, ezért tartottam ki olyan helyzetben, amely ellentétes azzal, amit szeretnék. Ilyen egyszerű a dolog. Szeretjük egymást, efelől semmi kétségem, de mások az igényeink. Nekem család kell, stabil kapcsolat, és hogy az egyik kedvenc kifejezésedet használjam, a labda a te térfeleden van. Neked kell dönte-ned. Itt már nincs miről beszélni. Nem akarlak győzködni, márpedig bármit mondok, az úgy hat. És még valami: nem hirtelen indulat vitt rá, hogy elköltözzem. Már régen érlelődött bennem a dolog.

Néhány másodpercig némán, mozdulatlanul néztek egymásra, végül Laurie mozdult meg: előrehajolt, és a térde fölött egy pillanatra megszorította Jack lábát. — Nem arról van szó, hogy többé nem akarok szóba állni veled, és nem leszek a barátod — mondta. - Egyszerűen csak azt jelenti, hogy ha nem tudunk egyetértésre jutni, akkor jobb, ha a saját lakásomban maradok. És most megyek dolgozni, hogy mint az előbb mondtad, ne kelljen a kettőnk dolgára gondolnom.

Laurie felállt, a legkisebb neheztelés nélkül Jackre mosolygott, és a kommunikációsszobán keresztül a lifthez indult.

Hetedik

Hatalmasat ásítva, amitől még a könnye is kicsordult, Laurie letette a tollat, nyújtózott egyet, majd megnézte az eredményt. Egy lapra táblázatot készített, amelynek az első függőleges oszlopa a feltételezett sorozatba tartozó négy beteg nevét tartalmazta, a felső vízszintes sor pedig minden velük kapcsolatos, az ügy szempontjából esetleg fontos jellemzőt. Szerepelt köztük az illető kora, neme, a végrehajtott műtét típusa, a sebész és az altatóorvos neve, az alkalmazott altatók, nyugtatok és fájdalomcsillapítók megjelölése, az, hogy melyik osztályon feküdt a beteg, hogyan, ki és mikor fedezte fel, hogy meghalt, végeztek-e boncolást, a boncolás közben feltárt, esetleges patológiás tünetek és a toxikológiai vizsgálat eredménye.

A rubrikák többségében volt már bejegyzés, csak a sebészek és altatóorvosok neve, az altatószerek és a gyógyszerek megjelölése, az általa vizsgált két esetnél a toxikológiai vizsgálat eredménye és Darlene Morgannél a kórtani jellemzők hiányoztak. A Kevin és George által vizsgált két esethez a toxikológiai rubrikába azt írta: negatív, további vizsgálat szükséges.

A táblázat adataiból egy dolog, ami ellene szólt a sorozatgyilkossági elméletnek, máris szemet szúrt neki: a betegek nem ugyanazon az osztályon feküdtek. Kettőnek az általános sebészeten, egynek-egynek pedig az ortopéd- és idegsebészeten volt a helye. Mivel egyiküknél sem végeztek idegsebészeti beavatkozást, és mivel épp az ortopédiai műtétes volt az egyik az általános sebészeti osztályon fekvők közül, Laurie felhívta a Manhattan General felvételi osztályát, hogy megérdeklődje, miért a fura elhelyezés. A magyarázat igen egyszerű volt: a kórház csaknem teljes kihasználtsággal működik, ezért a betegek operáció után, függetlenül a műtét jellegétől, oda kerülnek, ahol éppen hely van.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Jacket az ügyeleti szobában hagyta, Laurie lázasan dolgozott azon, hogy minél többet megtudjon a négy emberről. Kettős oka volt rá: egyrészt mint arra Jack is rámutatott, el akarta terelni a figyelmét saját problémáiról, másrészt pedig, és ez új motivációként jelentkezett, igazolni akarta, hogy helyes volt a megérzése, a négy eset nem véletlenül hasonlít egymáshoz. Az, hogy Jack olyan könnyedén elutasította az ötletet, sértőn hatott rá, de ösztönözte is.

Azzal kezdte, hogy fölment a szövettani laborba Mau-reenhoz, aki nem egészen huszonnégy órával a McGillintől vett minta leadása után, eléje tette a kis tálcán sorakozó kész metszeteket. Ez, tekintettel arra, hogy az intézetben évente nyolcezer vizsgálatot végeztek, példátlanul gyors eredménynek számított. Laurie nagyon megköszönte, és sietett vissza a szobájába, hogy alaposan megvizsgálja őket. Ahogy feltételezte, nem talált semmilyen kóros tünetet, konkrétan a szív teljesen normális volt. Semmi nem jelzett gyógyult vagy még folyamatban lévő szívizom- és koszorúér-gyulladást, és a billentyűk is tökéletesen rendben lévőknek látszottak.

Ezután lement a harmadik emeleti toxikológiai laboratóriumba, ahol pechjére összefutott John DeVriesszel, és ő — rossz viszonyuk alapján ez természetes volt — rögtön nekiszögezte a kérdést, hogy mi keresnivalója van a birodalmában. Mivel nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni Petert a főnöke előtt, Laurie-nak gyorsan ki kellett találnia valamit, és mivel éppen egy tömegspektrométer mellett állt, azt mondta, sosem értette igazán a tömegspektrometriát, és szeretne többet megtudni róla. John hízelgőnek találhatta a választ, mert adott neki némi irodalmat, majd rögtön elbúcsúzott azzal, hogy a szerológiai laboratóriumba kell mennie.

Laurie egy ablaktalan, parányi szobában találta meg Petert, akinek felcsillant a szeme az örömtől, amikor meglátta. Bár neki nem volt ismerős,' amikor az OCME-ben találkoztak, Peter emlékezett rá a Wesleyan Egyetemről, ahová két évvel alatta járt.

— Megcsináltam McGillin toxikológiai szűrését, de nem találtam semmit — közölte. — Előfordul azonban, különösen alacsony koncentráció esetén, hogy bizonyos anyagok megbújnak a többiek és a velük kapcsolatos rengeteg adat árnyékában. Nagy segítség lenne, ha megmondanád, mit keresel.

— Mivel a boncolás során az derült ki, hogy ezek az emberek gyorsan, rövid idő leforgása alatt haltak meg, csak arra tudok gondolni, hogy valami miatt a szívük és vele a vérkeringésük is hirtelen leállt — válaszolta Laurie. — Ez azt jelenti, hogy meg kell nézni, vannak-e bennük szívtoxinok, például kokain vagy digitálisz és bármi egyéb, ami megváltoztatja a szívműködés ritmusát, akár úgy, hogy az összehúzódást vezérlő központra, akár az impulzusait a szívizomzathoz továbbító vezérlőrendszerre hat. Ja, és ott vannak még a szívritmuszavarok kezelésére használt szerek!

— Ajaj! Szép nagy lista! - állapította meg Peter. — A kokaint és a digitáliszt megnéztem, mert tudtam, hol keressem őket az adathalmazban, különben is, ahhoz, amiről beszélsz, elég nagy adag kell belőlük. Nem tudom, sikerül-e kiszűrnöm a többit, de megpróbálom.

Itt  tartottak,  amikor  Laurie  szóba  hozta  Solomon Moskowitzot és Antonio Nogueirát, akiknek hetekkel korábban volt a boncolása. Az esetük szinte a tükörképe McGillinének, mondta Peternek, aki a számítógépéhez fordulva rögtön belépett a laboratóriumi adatbázisba, hogy megnézze, találtak-e náluk valamit. A toxikológiai eredmény mindkettőnél normális volt, de megígérte, hogy mivel már tudja, mit keressen, újból lefuttatja a vizsgálatot.

— Még valami! — mondta Laurie, mielőtt ott hagyta. — Ma reggel is volt egy esetem amely megdöbbentően hasonlít ezekhez, ezért úgy érzem, valami nagyon különös dolog zajlik a Manhattan Generalben. Mivel nem találtam semmilyen kóros elváltozást, neked kell kiderítened, hogy mi.

Peter komolyan végighallgatta, és megígérte, hogy minden tőle telhetőt megtesz.

Laurie a toxikológiáról George-hoz ment, hogy belenézzen Antonio Nogueira dossziéjába, és kellemesen meglepődött, mivel George a legérdekesebb dokumentumokról készített másolatokkal várta. Kevin nem volt ennyire előzékeny, de nem is kifogásolta, hogy másolatokat készítsen a Moskowitzcal kapcsolatos iratokról. Amikor kész volt, Laurie visszament a szobájába, hogy alaposan átnézze az anyagot, és kitöltse táblázata még üres rubrikáit.

Amikor azzal is készen volt, megfordult a székén, és kivárta, hogy Riva befejezze a beszélgetést, amelyet a reggeli gázolásos esetről egy helyi orvossal folytatott.

— Ezt nézd meg! — mondta, miután letette a kagylót, és feléje nyújtotta a lapot.

Riva alaposan megnézte, majd elismerően így szólt: — Nagyon szorgalmas voltál. Rengeteg munka négy esetről ennyi információt beszerezni.

— Nagyon érdekel ez a rejtvény — vallotta be Laurie. — Meg akarom fejteni.

— Gondolom, ezért örültél annak, hogy Morgannél nem találtál semmilyen kóros elváltozást. Úgy értem, hogy ezzel lett egy újabb eseted.

— Pontosan!

— És mire jutottál? — kérdezte Riva. — Ennyi erőfeszítés után kell legyen valamilyen konkrétabb ötleted.

— Azt hiszem, van is. Elég nyilvánvaló, hogy mind a négy esetben szívkamrai fibrilláció miatt következett be a halál. Hogy azt mi okozta, és milyen módon, az persze más kérdés.

— Figyelek.

— Biztos, hogy hallani akarod? — kérdezte Laurie. — Jacknek elmondtam az ötletemet, de elutasította anélkül, hogy hajlandó lett volna komolyan átgondolni.

— Tegyél egy próbát! Hátha nálam nagyobb szerencsével

jársz — biztatta Riva.

— Rendben. Dióhéjban tehát arra jutottam, hogy szívkamrai fibrilláció, vagy ha jobban tetszik, szívleállás miatt következett be a halál, és mivel a szív mindegyik esetben ép, egészséges volt, azt valamilyen szívritmuszavart okozó szer idézhette elő.

— Elég ésszerűen hangzik - ismerte el Riva. — És a mód, amiről az előbb beszéltél?

— Ez a legérdekesebb - felelte Laurie, és előrehajolva lehalkította a hangját, mintha attól tartana, hogy valaki meghallja, amit mond. — Gyilkosságra gyanakszom! Más szóval úgy érzem, a Manhattan Generalben pusztító sorozatgyilkosba botlottam.

Riva mondani akart valamit, de Laurie a kezét feltartva belefojtotta a szót, és még halkabban folytatta: — Mihelyt megkapom a kórlapokat, ki tudom tölteni a hiányzó rubrikákat — meglesz, milyen gyógyszereket kaptak a műtét előtt, milyen szerrel altatták őket, és a műtét után milyen gyógyszert kaptak. Majd meglátjuk, akkor mit mondasz. Szerintem egyébként az újabb információk lényegesen nem változtatnak a képen. Négy halálos végű szívkamrai fibrilláció, amelyen semmilyen élesztési kísérlet nem tudott úrrá lenni, és kivétel nélkül fiatal, egészséges, ugyanabban a kórházban operált, nem életmentő, hanem betervezett műtéten átesett embernél következik be néhány hét leforgása alatt — nekem ez túl sok a véletlenekből!

— A Manhattan Generalben óriási a forgalom — állapította meg nyugodtan Riva, mivel nem akart vitatkozni.

Laurie erősen kifújta a levegőt. Izgatott volt, emiatt érzékeny, és lekezelőnek érezte a választ, olyannak, mint Jackét. A papírért nyúlt, és kirántotta Riva kezéből.

— Csak közöltem a véleményemet — mondta a hangulatváltozást megérezve Riva.

— Kérlek. Mindenkinek meglehet a maga véleménye — felelte Laurie, és visszafordult az asztala felé.

— Nem akartalak megbántani - mondta a hátának az indiai doktornő.

— Nem te vagy a hibás — válaszolta anélkül, hogy ránézett volna. — Összejöttek a dolgok, és idegesebb vagyok a kelleténél. — Laurie pillanatnyi szünetet tartott, majd megfordult. — De mondok valamit! Volt már nem egy sorozatgyilkosság egészségügyi intézményben, és mind azért tarthatott olyan sokáig, mert nem akadt senki, aki eléggé gyanakvó lett volna.

— Igazad van — felelte Riva, és elmosolyodott, de Laurie nem viszonozta a békülékeny gesztust, hanem hátat fordított, és a telefonért nyúlt. Akár idegesítőnek is találhatta volna azt, hogy megossza formálódó gondolatait jackkel és Rivával, ám attól, hogy hangosan kimondta őket, a dolgok élesebben körvonalazódtak, és még biztosabb lett abban, hogy igaza van. Barátai ellenkezése csöppet sem ingatta meg az elgondolása helyességébe vetett hitét, sőt még határozottabban hitt a sorozatgyilkos-elméletben. Éppen ezért úgy érezte, még ha korai is abban az értelemben, hogy nincs a kezében szilárd, cáfolhatatlan bizonyíték, tájékoztatni kell valakit a Manhattan Generalben. Saját korábbi rossz tapasztalatai alapján azzal is tisztában volt azonban, hogy erről nem ő dönt — az ilyen jellegű megkereséseket az igazgatóság kezdeményezi, és a public relations részleg intézi. Felhívta hát Calvin mellékét, és megkérdezte Connie Egant, a titkárnőjét, hogy az igazgatóhelyettesnek lenne-e néhány perce rá.

— Pár perc múlva indulnia kell a felügyelő tanács ebédjére — válaszolta Connie. — Ha nagyon akarsz beszélni vele, azt ajánlom, most azonnal gyere. Különben csak valamikor négy után találod meg, feltéve, hogy visszajön, amire semmi garancia.

— Máris megyek! - mondta Laurie, és a kagylót lerakva felpattant.

— Sok szerencsét! — szólt oda neki Riva, miután jól hallotta az egész beszélgetést.

— Kösz — felelte kevés érzéssel Laurie, és az asztalon heverő, maga készítette táblázatért nyúlt.

— Ne légy nagyon csalódott, ha Calvin még nálam is több kételkedéssel fogadja, amit mondasz! — szólt utána Riva. — Könnyen leszedheti a fejed, ha meghallja, hogy bűncselekményre gyanakszol. Ne felejtsd el, hogy a Manhattan General a gyengéje - egyetemi klinika, ott volt gyakorlaton hallgatóként, és a szigorló orvosi idejét is náluk töltötte!

— Megjegyzem — szólt vissza megenyhülten Laurie. Lelkiismeret-furdalása volt attól, ahogy Rivával viselkedett, de nem tehetett róla, hiába próbált jókedvű lenni, nem sikerült.

Félve, hogy elszalasztja Calvint, sietve a liftekhez indult, és nem egészen öt perccel később már az épület igazgatósági részén volt. Több embert is látott a folyosón, a fal melletti hosszú kanapékon ülve, amint a főnökre vártak. Ha-rold Bingham ajtaja zárva volt, és a titkárnője, Glória Sanford éber Cerberusként vigyázott rá, nehogy bárki hívatlanul bemenjen. Laurie maga is ült ott néhányszor, várva, hogy harsányan leteremtsék valamiért, amit rosszul csinált. Amikor elkezdett dolgozni az OCME-ben, még nagyon határozott volt, semmiben sem akart kompromisszumot kötni, és akkor is foggal-körömmel ragaszkodott az igazához, amikor nem feltétlenül kellett volna.

— Máris bemehetsz! — mondta neki Connie, mihelyt megpillantotta. Calvin ajtaja sarkig tárva volt, és az igazgatóhelyettes a lábát az asztal sarkára rakva éppen telefonált. Észrevette a belépő Laurie-t, és szabad kezével egy székre mutatva jelezte, hogy üljön le. Laurie körbenézett az ismerős helyiségben, amely feleakkora lehetett, mint Binghamé — közvetlenül nem is lehetett átmenni belőle a tanácsterembe —, de még mindig hatalmasnak tűnt ahhoz a kis szobához képest, amelyen ketten osztoztak Rivával. A falakon oklevelek, diplomák és Calvin Washingtont a város vezető politikusaival ábrázoló fényképek sorakoztak.

Az igazgatóhelyettes befejezte a beszélgetést, amely — Laurie-nak az elkapott szavakból legalábbis úgy tetszett — a felügyelőbizottság aznapi ebédjéről szólt. A testületet a polgármester hozta létre csaknem húsz éve, mintegy ütközőpárnaként, hogy az OCME ne legyen közvetlenül kiszolgáltatva a városvezetésnek és a rendvédelmi szerveknek.

Calvin kissé oldalra húzta nehéz lábait, hagyta, hogy saját súlyuk rántsa le őket a padlóra, közben nem régóta viselt keret nélküli, progresszív lencséjű szemüvege fölött Laurie-ra nézett, aki ettől rögtön ideges lett.

— Mit tehetek magáért? — kérdezte. — Sajnos, kénytelenek leszünk rövidre fogni a beszélgetést, mert hamarosan indulnom kell.

— Egy perc az egész - válaszolta Laurie, és átadta Washingtonnak a maga készítette táblázatot, majd gyorsan leírta a négy esetet, hozzáfűzve saját, a halál okáról és módjáról alkotott elképzelését.

Miután befejezte, Calvin tovább tanulmányozta a táblázatot, és csak sokára nézett fel. Hátradőlt, ami ellen a szék hangos nyögéssel tiltakozott, és lassan megcsóválta a fejét. — Azt hiszem, az első, természetesen adódó kérdés az, hogy miért mondta el mindezt most, ebben a korai stádiumban. Még egyik eset sincs lezárva — mondta érezhető tanácstalansággal.

— Azért, mert úgy gondoltam, esetleg el akarja mondani valakinek a Manhattan Generalben, hogy mit gondolunk, és figyelmezteti, hogy nem árt, ha utánanéznek ezeknek a dolgoknak.

— Hadd pontosítsak! — mondta Calvin, és az órájára nézett, ami természetesen nem kerülte el Laurie figyelmét. — Maga gondolja, nem én. Laurie, őszintén szólva, meg vagyok lepődve magán. Inadekvát adatokat sorakoztat fel, és megpróbál igazolni velük egy hajmeresztő következtetést. Azt akarja — az igazgatóhelyettes szabad kezével a papírra csapott —, hogy továbbítsak egy olyan feltételezést, amely — ha illetéktelen tudomására jut — rendkívül káros lehet a Manhattan  General Hospitalre  nézve.  Akár pánikot is okozhat. Mi itt az OCME-ben tényekkel foglalkozunk, nem megalapozatlan feltevésekkel. A fenébe! Akár a hitelünket is elveszíthetjük, ha ilyesmivel állunk elő, és bebizonyosodik, hogy amit mondunk, légből kapott.

— Én viszont nagyon úgy érzem, hogy igaz, amit mondtam - jelentette ki Laurie.

Calvin olyan erővel csapta az asztalra méretes tenyerét, hogy néhány papír leröpült róla. - Én pedig nem bírom elviselni az úgynevezett női megérzést! — mondta. — Mit képzel, hol van? A körzeti nőegyletben? Ez tudományos intézmény, itt a tények számítanak, megérzésnek, megalapozatlan spekulációnak nincs helye!

— De hát négy, lényegében megmagyarázhatatlan, és két hét leforgása alatt bekövetkezett halálesetről beszélünk! — tiltakozott Laurie.

— Igen, de a Manhattan Generalben rengeteg beteg fordul meg. Sok ezer ember évente, és tudom, hogy a halálozási arány nagyon alacsony, jóval alatta marad a háromszázalékos tűréshatárnak. Hogy honnan tudom? Onnan, hogy tagja vagyok az igazgatótanácsnak. Hozzon valamilyen cáfolhatatlan bizonyítékot, mondjuk a toxikológiáról vagy arról, hogy alacsony feszültségű elektrosokktól haltak meg, és akkor meghallgatom, de hagyjon békén az ilyen szabadon garázdálkodó sorozatgyilkosról szóló, semmivel alá nem támasztott mesékkel!

— Elektrosokkról nincs szó — válaszolta Laurie, bár benne is felmerült, hogy a 110 voltos háztartási áram képes szívkamrai fibrillációt okozni. Elvetette azonban az ötletet, mert egyik esetben sem lehetett szó arról, hogy az illető rendszeresen kapcsolatba került valamilyen áramforrással. Előfordulhatott, hogy egyet agyoncsapott egy meghibásodott háztartási gép, de hogy sorban mind a néggyel ez történt volna, azt elképzelhetetlennek tartotta.

— Ne a szavakon lovagoljon, hanem a lényegét értse meg annak, amit mondtam! — szólt emelt hangon Calvin, és olyan lendülettel állt fel, hogy görgős lábú széke nekivágódott a falnak. — Tényeket hozzon! — mondta, és Laurie felé nyújtotta a papírt. — Ostobaságokra nincs időm. Egy megbeszélésre kell mennem, ahol valódi problémák lesznek terítéken.

Laurie zavartan és megbántottan - végül is úgy utasították rendre, mint egy iskolás lányt — hagyta ott az igazgatósági szárnyat. Calvin irodájának az ajtaja végig nyitva volt a beszélgetés alatt, de a Binghamre várók kifejezéstelen arccal nézték, amint sebbel-lobbal távozik. Nem tudta, mit gondolnak arról, amit hallottak, de nagyon örült, hogy talált egy szabad liftet, és nem kellett ott álldogálnia, hanem rögtön távozhatott. Ahogy Rivának is mondta, elég érzékeny volt, és bár normális körülmények között valószínűleg egy vállrándítással elintézi Calvin rendreutasító válaszát, így, ilyen körülmények között az igazgatóhelyettes, Jack és Riva reakciója összességében olyan érzést keltett benne, mintha modern Kasszandra lenne. Alig tudta elhinni, hogy olyan emberek, akiket tisztel, nem veszik észre azt, ami számára a napnál világosabb.

A szobájába visszatérve lezökkent a székre, és az asztalra könyökölve pár pillanatra a tenyerébe hajtotta a homlokát. Tehetetlen volt. További információkra lett volna szüksége, de mozdulatlanságra lett kárhoztatva, meg kellett várnia, amíg a kórlapok a szokásos csatornákon megérkeznek a Manhattan Generálból. Hiába szerette volna, a rendszer működését nem gyorsíthatta fel. Peter gázkromatográffal és tömegspektrométerrel elvégzendő varázslatainak az eredményére is várnia kellett.

— Látom, a megbeszélés Calvinnal nem úgy alakult, ahogyan szeretted volna — jegyezte meg Riva.

Laurie nem válaszolt; összeszorította a száját, mert attól tartott, ha megszólal, valami nagyon csúnyát fog mondani. Ha lehet, még idegesebb volt, mint korábban. Egy idő után nagyot sóhajtott, és úgy döntött, akármilyen nehéz is, muszáj összeszednie magát. Eszébe jutott a BRCA 1 génnel kapcsolatos gond is, és a Jacknek tett ígérete, hogy felhívja régi kollégiumi szobatársát, Sue Passerót, és megvizsgáltatja magát. Amikor ezt megbeszélték, még nem gondolta teljesen komolyan a dolgot, inkább csak azért mondott igent, hogy leszerelje az ötlethez elszántan ragaszkodó Jacket, de most egészen másként látta a dolgot, vonzónak találta a lehetőséget, hogy ha csak néhány órára is, de elszabaduljon az OCME-ből. Az is eszébe jutott, hogy ha szerencséje van, két legyet üthet egy csapásra. Ismerte annyira Sue-t, hogy biztos legyen benne: a vizsgálat során a sorozatgyilkosra vonatkozó ötletéről szót ejtve felébresztheti benne, és rajta keresztül az egész kórházban a gyanakvást anélkül, hogy az OCME-t és magát reflektorfénybe állítaná.

Előkereste Sue munkahelyi számát, és felhívta. Az egyetemen jó barátnők voltak, és mivel egy városban dolgoztak, azóta is rendszeresen találkoztak, havonta legalább egyszer együtt vacsoráztak. Mindig megfogadták, hogy sűríteni fogják a találkozásokat, de ez valahogy sosem sikerült.

Az egyik titkárnő vette fel a kagylót. Laurie-nak az volt a szándéka, hogy csak üzenetet hagy, hogy Sue hívja vissza, de miután az érdeklődésre, hogy ki keresi, megmondta a nevét, a titkármő félrerakta a kagylót, úgyhogy nem maradt ideje megmondani, mit akar. Néhány másodperccel később pedig már a barátnője hangját hallotta.

— Ezt a kellemes meglepetést! - örvendezett Sue. — Mi történt?

— Van egy perced?

— Hogyne! Mi a baj?

Laurie elmondta, hogy csináltatni akar egy BRCA 1 tesztet, és hogy miért, azt majd később elmeséli. Azt is hozzátette, hogy az AmeriCare egészségbiztosítóhoz tartozik, de még nincs állandó, alapellátó orvosa.

— Semmi gond. Jöhetsz bármikor. Majd én megírom a laborbeutalót - válaszolta Sue.

— Mi volna, ha ma mennék?

— Nagyszerű! Ebédeltél már?

— Még nem — mondta Laurie, és elmosolyodott, mert arra gondolt, hogy sikerül nem is két, hanem három legyet ütnie egy csapásra.

— Akkor indulás! - adta ki az utasítást Sue. - A kórházi menzán nem sok dicsérnivaló akad, de a társaság jó lesz.

Laurie sietve elbúcsúzott, lerakta a kagylót, és az ajtó mögött lógó kabátjáért nyúlt.

— Jól teszed, hogy megcsináltatod a tesztet — szólt oda neki Riva.

— Köszönöm — nyugtázta a dicséretet Laurie.

— Remélem, nem haragszol.

— Dehogy! — Rivához lépett, és a nagyobb nyomaték kedvéért egy pillanatra a vállára tette a kezét. — Ahogy mondtam, túl érzékeny vagyok, és mindenből nagyobb ügyet csinálok, mint kellene. Majd túljutok rajta. Tudom, hogy nem vagy a titkárnőm, de megtennéd, hogy ha Mau-reen vagy Peter keres, átveszed az üzenetet? Ha nagy leszek, meghálálom.

— Ne hülyéskedj! Visszajössz még?

— Igen. Gyors ebéd és vérvétel lesz csak, semmi több, bár lehet, hogy utána pár percre beugrom anyámhoz. Addig is, ha bármi van, a mobilomon fel tudsz hívni.

Riva bólintott, és búcsút intve visszafordult az asztalához, hogy folytassa a félbehagyott munkát.

Laurie az OCME Ötödik sugárúti ajtaján kilépve meglepődött, mert napközben az idő erősen lehűlt, sokkal hidegebb volt, mint reggel, amikor munkába ment. A járda szélén taxira várva állig fel kellett húznia kabátján a cipzárat, hogy ne vacogjon.

A Manhattan Generalbe tovább tartott az út, mint előző nap a University Hospitalbe. Mindkét kórház az Upper East Side-on volt, nagyjából azonos távolságra az OCME-től, de a General nyugatabbra, a Central Park mentén ter-peszkedett. Egy normál háztömbnél nagyobb területet foglalt el, és járdák hálózata kötötte össze szanaszét álló épületeit. Körülbelül száz éve készült, szürke kőből, de nem egy ember tervezte, ezért az épületei enyhén különböztek egymástól. A legújabb szárny, amelyet az építését lehetővé tevő bőkezű adományozóról, Sámuel B. Goldblattról neveztek el, a főépületből ágazott le. Ez volt a VIP-részleg, a párja annak, amelyikben Laurie anyja feküdt a University Hospi-talben.

Mivel már többször járt a Manhattan Generalben, nem egy alkalommal éppen Sue-nál, Laurie pontosan tudta, merre menjen, ami jól is jött, mert a kórházban, mint mindig, ezúttal is nagy volt a forgalom, mindenki rohant, és időbe telt volna, amíg talál valakit, aki útbaigazítja. Egyenesen a Kaufman-szárny, a járóbeteg-rendelő felé vette az irányt, ott pedig a belgyógyászatra ment. Amikor az eligazítóban megmondta a nevét, a titkárnő rögtön egy borítékot nyomott a kezébe, amelyben BRCA 1 marker vizsgálatára szóló beutaló és üzenet volt. Az állt benne, hogy a genetikai labort a főépület első emeletén találja, és először fel kell vetetnie magát, hogy új AmeriCare-ellátottként megkapja a kórházi kártyáját. Az utolsó mondatban szerepelt, hogy ha túl van rajta, menjen az étterembe, Sue ott várja.

A kórházi kártya megszerzése nem volt túl egyszerű, eltartott vagy tizenöt percig, de szerencsésen túljutott rajta, és mehetett tovább az emeleti laborba, amelyet Sue pontos útmutatása alapján gond nélkül megtalált. A lengőajtón belépve, a kórház többi részével összehasonlítva meglepően nyugodt, kellemes világba csöppent. A falba épített, rejtett hangszórókból kellemes zene szólt, és Monet-nak a Metropolitan Museumban lévő vízililiomos képéről készült reprodukciók díszítették a falakat. A váróban nem volt más páciens, amikor átadta a recepciósnak Sue beutalóját. Ezen is látszott, hogy az ambuláns rendszerű génvizsgálat még gyerekcipőben jár, de Laurie tudta, hogy ez és vele együtt az egész orvosi gyakorlat hamarosan meg fog változni.

A váróban ülve Laurie kénytelen volt újból szembenézni a lehetőséggel, hogy valahol ott bujkál benne a halál. Felkavaró volt tudni, hogy egy mutáns gén formájában talán magában hordozza pusztulása okozóját. Olyan volt ez, mintha önmegsemmisítő berendezést építettek volna belé, ezért igyekezett minél kevesebbet gondolni rá. Vajon pozitív vagy negatív lesz az eredmény? Sejtelme sem volt róla, és úgy érezte magát, mint a szerencsejátékos. Ha Jack nem ragaszkodik hozzá, valószínűleg a végtelenségig halogatja a tesztet, de miután rászánta magát, szeretett volna mielőbb túlesni rajta, hogy utána elfelejthesse. Ezt a tulajdonságot, a törekvést, hogy szabaduljon mindentől, ami kellemetlen, az anyjától örökölte.

Miután a vérvétel megtörtént, Laurie visszatért a földszintre, és beállt a központi információspult előtti sorba, mivel fogalma sem volt, merre induljon, hol keresse a kórházi éttermet. Amikor rá került a sor, és a pultban álló lány megkérdezte, hogy a nagy éttermet vagy a személyzetit keresi-e, pillanatnyi gondolkodás után az utóbbit választotta.

Az útbaigazítás elég bonyolultan hangzott, de az utolsó mondat, nevezetesen, hogy kövesse a padlóra festett vörös csíkot, mindent egyszerűvé tett, és Laurie öt perc gyaloglással célhoz is ért. Negyed három lévén az étteremben nagy volt a forgalom. A tömeget látva Laurie meglepődött, és egyből arra gondolt, hogy körülbelül akkora esélye van megtalálni Sue-t a rengeteg ember között, mintha szilveszterkor a Times Square-en próbálna meglelni egy ismerőst.

Már épp a pénztárhoz akart indulni, hogy megkérdezze, hol talál egy házi telefont, amikor egy kéz nehezedett a vállára, és megfordulva, nem kis örömére a barátnőjével találta szembe magát, aki lelkesen megölelte. Sue erős felépítésű, kisportolt, színes bőrű nő volt, már az egyetemen is lelkesen és sikerrel űzött mindenféle sportot. Mint mindig, ezúttal is elbűvölően nézett ki. Kolléganői többségével ellentétben csinos, kiváló alakját megmutató selyemruhát viselt hófehér, keményített köpenye alatt. Akárcsak Laurie, ő sem feledkezett meg arról egy pillanatra sem, hogy nemcsak orvos, hanem nő is.

- Remélem, az étvágyadat otthon hagytad - tréfálkozott, miközben a tálalópult előtti sorra mutatott. - Egyébként a viccet félretéve, tényleg nem rossz a kaja.

A pult előtt végigmenve és az ételeket összeválogatva szakmai dolgokról beszélgettek, majd amikor már a pénztárhoz közeledtek, Laurie rákérdezett Sue két gyerekére. Sue rögtön az egyetem elvégzése után férjhez ment, a fia már tizenöt, a lánya pedig tizenkét éves volt, és Laurie őszintén irigyelte.

- A kamaszkor kínjait leszámítva minden rendben - válaszolta Sue. - És te Jackkel hogy állsz. Látszik már a fény az alagút végén? Lépned kellene végre! Tudom, pár nappal vagyok csak fiatalabb nálad, hogy nemsokára negyvenhárom éves leszel.

Laurie elpirult, közben nagyon bántotta, hogy nem képes eltitkolni az érzéseit. Látta, hogy Sue figyelmét nem kerülte el a dolog, és mivel már csaknem huszonhat éve barátnők voltak, és korábban őszintén elmondta neki, menynyire szeretne gyereket, és hogyan alakul a kapcsolata Jackkel, tudta, hogy őszintén kell válaszolnia, semmitmondó általánossággal nem ússza meg.

- Elmúlt, vége - felelte. - Legalábbis ami a kapcsolat intim részét illeti.

-Jaj, ne! Mi a baj a fiúval?

Laurie a homlokát ráncolva vállat vont, mintegy jelezve, hogy fogalma sincs róla. Nem érezte magát képesnek arra, hogy belekezdjen egy hosszú, kimerítő beszélgetésbe.

- Tudod mit? Jobb is, hogy így alakult. Túl sokáig voltál megértő, tűrted, hogy nem képes elszánni magát. Kitüntetést érdemelnél a türelmedért.

Laurie bólintott, de komoly erőfeszítésébe került, hogy ne keljen rögtön Jack védelmére, pedig amit Sue mondott, lényegében igaz volt.

Barátnője hallani sem akart róla, hogy kifizesse az ebédjét, ragaszkodott hozzá, hogy annak az árát is az étteremben vezetett számlájához írják. Az egyik ablakmélyedésben, egy kétszemélyes asztalhoz ültek le, ahonnan a belső udvarra és a télre leállított szökőkútra lehetett látni.

Még egy darabig Jackről beszélgettek, többnyire Sue vitte a szót, fogadkozott, hogy talál új partnert Laurie-nak, majd megkérdezte, miért van szüksége a BRCA 1-tesztre. Laurie elmondta, mi történt az anyjával, és azt is, hogy szokása szerint titkolózott, fogalma sem volt róla, milyen állapotban van, csak akkor tudta meg, amikor már túl volt a műtéten. Sue nem feszegette tovább a dolgot, mindössze annyit mondott, hogy ha a vizsgálat pozitív eredménnyel zárul, összehozza Laurie-t az egyik legkiválóbb onkológussal.

— És hogy állsz alapellátó orvossal? — kérdezte rövid szünet után. — Most, hogy hivatalosan is idetartozol, választanod kellene egyet.

— Elvállalnál? Van még szabad kapacitásod?

— Nagyon szívesen — válaszolta Sue. — De biztos vagy benne, hogy jó, ha én leszek az orvosod?

— Tökéletesen. Nőgyógyászt is váltanom kellene.

— Abban is tudok segíteni. Van néhány egészen remek kolléga, köztük az a nő, akihez én is járok. Gyors, ügyes, és remekül érti a dolgát.

— Jól hangzik. De nem sietős a dolog — mondta Laurie. — Fél éve voltam ellenőrzésen, úgyhogy még van hat hónapom a következőig.

— Azért jó lenne, ha már most bejelentenénk hozzá — figyelmeztette Sue. - Nagyon népszerű, és úgy tudom, hat hónapot is kell várnia annak, aki először megy hozzá. Any-nyira jó.

— Akkor mindenképp!

Pár percig mindketten az evésre koncentráltak, végül Laurie szólalt meg:

- Van még valami, amiről beszélni akartam veled.

- Igen? Miről? - kérdezte, a teáscsészéjét lerakva Sue. -ASADS-ról.

Sue arca teljes értetlenséget tükrözött. - Mi az ördög az a SADS?

- Most találtam ki, egy perccel ezelőtt - válaszolta nevetve Laurie. - A SIDS-ről, a hirtelen csecsemőhalálról már hallottál.

- Persze! Ki ne hallott volna?

- Ez annak a párja - hirtelen felnőtthalál, ami itt fordult elő, a Manhattan Generalben.

- Igen? Elmondanád úgy, hogy értsem is, miről van szó? - kérdezte Sue.

- Mielőtt belekezdek - mondta halkan, előrehajolva Laurie -, hadd kérjelek meg, hogy senkinek, még véledenül se említsd, hogy az információ tőlem származik. Fölvetettem az igazgatóhelyettesünknek, hogy valakit figyelmeztetni kellene nálatok, de majd leszedte a fejem, mondván, hogy amit mondok, merő találgatás, nincs rá semmilyen bizonyíték, és ha híre menne, sokat ártana a kórház jó hírének. -Laurie kis szünetet tartva fölegyenesedett, majd így folytatta: - Való igaz, hogy nincs bizonyítékom arra, amit mondani fogok, mivel még nem fejeztem be a vizsgálódást - az illetők kórlapjait is még csak bekértem, de nem kaptam meg -, úgy érzem azonban, hogy valakinek előbb vagy utóbb tudnia kell a dologról. Ez a taktikázás, a sok oda nem való  szempont figyelembevétele az egyetlen, amit nem szeretek a munkámban.

- Kíváncsivá tettél, úgyhogy ki vele! Halljam, miről van szó! - mondta határozottan Sue.

Laurie újból előrehajolt, és halkan, pontos időrendben beszámolt a négy esetről. McGillinnel kezdte, majd Kevin és George eseteivel folytatta, és az aznap reggelivel fejezte be. Beszámolt a szívkamrai fibrillációról és arról, hogy a boncolás egyik esetben sem tárt fel semmilyen okot, amely miatt a halálnak be kellett következnie. Azt is elmondta, hogy mivel a szövettani vizsgálat sem mutatott ki semmit, az esélye annak, hogy a négy eset véletlenül fordult elő, körülbelül annyi, mint hogy a következő nap nem fog felkelni a nap.

- Tulajdonképpen mit akarsz mondani? - kérdezte kétkedőn Sue.

- Hát... - kezdte bizonytalanul Laurie. Ismerte annyira Sue-t, hogy tudja, amit mondani fog, az arculcsapásként fog hatni rá. - Bár még mindig van rá parányi esély, hogy a halál altatás utáni komplikáció hatására vagy altatószer váratlan mellékhatásaként következett be - folytatta -, őszintén szólva én ebben nem igazán hiszek. És amikor azt mondom, hogy parányi, akkor valóban a legparányibb esélyre gondolok, mivel a toxikológiai vizsgálat nem mutatott ki semmit. Summa summarum, attól tartok, hogy a halál oka mind a négy esetben gyilkosság.

Miután ezt kimondta, pár másodpercig mindketten némák maradtak. Laurie várt, azt akarta, hogy az információ leülepedjen Sue-ban. Tudta, hogy nehezen fogja megemészteni, mivel nagyon fontos neki a Manhattan General. Szigorló orvosként egyből odakerült, és hűségesen kitartott mellette, nem is volt más munkahelye.

Hosszú hallgatás után Sue végül megköszörülte a torkát. Látszott rajta, hogy amit Laurie mondott, mélyen felkavarta. - Hogy egész pontosan értselek - kezdte -, azt akarod mondani, hogy éjszakánként egy gyilkos mászkál nálunk?

- Tulajdonképpen igen. Legalábbis ettől tartok. Mielőtt kijelented, hogy hülyeség, és visszautasítod az ötletet, hadd emlékeztesselek az utóbbi években előfordult, nagy port felvert esetekre, amikor egészségügyi dolgozók rájuk bízott betegeket öltek meg! Emlékszel rájuk?

— Persze hogy emlékszem — válaszolta harapósan Sue. — De ez nem valami eldugott öregek otthona, amire senki nem figyel, hanem hatalmas közkórház, ahol többszintű ellenőrző rendszer működik. És a betegek, akikről beszéltél, ők sem tehetetlen, mozdulni sem tudó, ágyhoz kötött szerencsétlenek voltak.

Laurie vállat vont. — Ezzel együtt nehéz vitatkozni a ténnyel, hogy van négy megmagyarázhatatlan halálesetünk — mondta. — És ha jól emlékszem, néhány azok közül az elhíresült sorozatgyilkosságok közül tekintélyes intézményben történt. Ami különösen nagy baj, az illetők sokáig garázdálkodhattak anélkül, hogy bárki felfigyelt volna a halálesetekre.

Sue mély lélegzetet vett, és a gondolataiba merülve körbenézett.

— Sue, nem azt várom, hogy most te, egy személyben bármit is tégy - mondta Laurie. — És ne érezd úgy, hogy bántani akarom a Manhattan Generált! Tudom, hogy ragyogó kórház, és eszem ágában sincs rontani a tekintélyét. Egyszerűen csak azt szeretném tudni, kinek szóljak, kit kell figyelmeztetnem, hogy ilyen dolgok a jövőben ne történjenek meg. Szívesen elmondom neki ugyanazt, amit neked az előbb, ha titokban marad — legalábbis az OCME főnöksége előtt —, hogy az információ tőlem származik.

Sue merevsége végre megszűnt; elengedte magát, és kurtán, örömtelenül felnevetett. — Ne haragudj! Úgy látszik, minden bírálatot, ami a kórházat éri, túlságosan mellre szívok, és úgy veszem, mintha személyes támadás lenne, ami ostobaság — mondta.

— Ismersz valakit, akinek szólhatnék? Valakit a vezetőségből. Mi lenne, ha a vezető aneszteziológusnak szólnék? Talán vele kellene beszélni.

— Nem, nem, nem! — mondta háromszor egymás után Sue. — Ronald Havermeyernek akkora az önérzete, mint egy tektonikus lemez, a hozzá tartozó vulkánkitörésekkel. Sebésznek kellett volna mennie. Neki aztán végképp nem szabad szólni! Személyes támadásnak venné, és mindent megtenne, hogy megbüntesse a rossz hír hozóját. Tudom, mert sokszor ültem már vele különböző kórházi bizottságokban.

— És a kórház elnöke? Mondd még egyszer a nevét!

— Charles Kelley. Legalább annyira rossz, mint Haver-meyer, de lehet, hogy rosszabb. Még csak nem is orvos, úgy tekint a kórházra, mint vállalatra, üzleti vállalkozásra. Nem értené, mit akarsz, és azonnal bűnbakkeresésbe kezdene. Valaki más kell ide. Talán a halálozási bizottság valamelyik tagja.

— Miért lenne az jobb?

— Ha másért nem, hát azért, mert a kórházi halálesetekkel a bizottság foglalkozik. Hetente tartanak megbeszélést, hogy naprakészek legyenek, tudják, hányadán állunk.

— Ki van benne?

— Egyszer én is a tagja voltam hat hónapig. Az orvos tagok egymást váltják, az állandóak pedig a kockázatkezelési igazgató, a minőség-ellenőrzési főnök, a kórház elnöke, az ápolási igazgató és az orvosi személyzeti főnök. Egy pillanat!

Sue előrehajolt, és olyan erővel ragadta kézen Laurie-t, hogy az megemelkedett a széken, és gyorsan körbenézett, mintha azt keresné, honnan várja a támadást.

— Az orvosi személyzeti főnök! - ismételte meg lelkesen Sue, és Laurie-t elengedve széttárta a kezét. — Hogy is nem jutott az eszembe korábban?! Tökéletes!

— Mitől? — kérdezte a pillanatnyi ijedség után magához térve Laurie.

Most Sue-n volt a sor, hogy előredőljön, és lehalkítsa a hangját. — A negyvenes évei végén jár, egyedülálló és tüneményes. Három-négy hónapja van még csak itt, de már az összes facér ápolónő szerelmes belé, és ha nem lennék boldog, elégedett házas, én is az volnék. Magas, karcsú, és olyan mosolya van, hogy a jég is megolvad tőle. Az orra elég nagy, de azt észre sem veszed, ha nem figyelsz rá külön. Ami pedig a legjobb, az IQ-ja valahol a sztratoszférában lehet, és legalább annyira kedves, mint amilyen intelligens.

Laurie nem tehetett mást, muszáj volt mosolyognia. — Elbűvölően hangzik, de nekem most nem egy kedves ember kell, hanem olyan, aki vezető pozícióban van, és hozzá kellően diszkrét. Ilyen egyszerű.

— Azért ajánlom őt — az egészségügyi személyzet főnöke. Milyen hatalmat akarsz még? Ami pedig a diszkréciót illeti, abból a szempontból is tökéletes. Husánggal sem lehetne kiverni belőle semmilyen személyes jellegű információt. A karácsonyi összejövetelen egy negyedórámba került, hogy megtudjam, az Orvosok Határok Nélkül szervezetnél dolgozott, mielőtt hozzánk került, és bejárta az egész világot. Aztán odajött Glória Perkins, a vezető műtősnő, és elvitte táncolni.

— Többet mondasz, mint szükséges — figyelmeztette Sue-t Laurie. - Nem kell ismernem az egész élettörténetét. Számomra csak az a fontos, hogy végighallgasson, intézkedjen, és mindaddig hagyja ki a nevemet az egészből, amíg az OCME-től hivatalos értesítés nem érkezik hozzátok. Érted?

— Mondtam, hogy maga a megtestesült diszkréció, és ha kíváncsi vagy a véleményemre, remekül ki fogtok jönni egymással. Cserébe csak azt kérem, hogy az elsőszülötteteket rólam nevezzétek el. Ez csak tréfa volt. Ne vedd komolyan! Na nézzük, itt van-e?! — Sue hátratolta a székét, és felállt, hogy körbenézzen az ebédlőben, de Laurie, akit megdöbbentett az előbbi utalása, a köpenyéért nyúlt, és megrántotta. — Hé! Eszedbe ne jusson kerítőnőt játszani! Most éppen nem vagyok olyan passzban, hogy könnyű legyen eladni.

— Csönd! — mondta erélyesen Sue. — Azt mondtad, találjak valakit, és megtettem. Na, hol van már? Mindig egész nőcsapat veszi körül — úgy ráragadnak, mint legyek a légypapírra. Megvan! Nem csoda, hogy nem vettem észre rögtön — egész udvartartás veszi körül.

Pillanatnyi gondolkodás nélkül és Laurie tiltakozásáról tudomást sem véve elindult az étterem legtávolabbi sarka felé. Laurie tehetetlenül figyelte, ahogy az asztalok között elhaladva egy barna hajú férfi mögé lép, és megveregeti a vállát. Az illető azonnal felállt — körülbelül egy fejjel lehetett magasabb Sue-nál, nagyjából akkora, mint Jack —, és váltott vele néhány szót, ami alatt Sue szélesen gesztikulálva többször is feléje mutatott. Laurie ettől zavarba jött, elpirult, és a fejét lehajtva a tányérjára szögezte a tekintetét. Utoljára középiskolában történt meg vele, hogy ilyen módon hívta fel rá valaki a figyelmet, és bár az az eset jól végződött, a zavart, amelyet érzett, azóta sem felejtette el.

Nem is nézett többé feléjük, oldalra fordult, a kórház udvarán lévő, használaton kívüli szökőkutat figyelte, és ösz-szerezzent, amikor a nevét hallotta, és érezte, hogy megveregetik a vállát. Visszafordult, és Sue-val és a mellette álló, élénk tekintetű, markáns arcú, mosolygó férfival találta szembe magát. Az illető annak ellenére, hogy még jócskán benne jártak a télben, egészségesen barna volt, kék öltönyt, hófehér inget, színes nyakkendőt és a Sue-éhoz hasonló, makulátlanul fehér, gondosan keményített köpenyt viselt. Eleganciájával kirítt az étteremben tartózkodó, többnyire slampos orvosok közül, ami pedig az orrát illeti, Laurie úgy találta, hogy tökéletes, se nem kisebb, se nem nagyobb a kelleténél.

— Bemutatom dr. Roger Rousseau-t — mondta, kezét a férfi vállára téve Sue.

Laurie felállt, elfogadta a feléje nyújtott kezet — meleg volt és erős —, és a pillantását fölemelve meglepődött azon, milyen világoskék a férfi szeme. Miközben közölte, hogy örül a találkozásnak, belül összerándult, úgy érezte magát, mint annak idején középiskolás korában, abban a kellemetlen, bemutatkozásos szituációban.

— Kérem, szólítson Rogernek! — mondta kedvesen a férfi.

— Maga pedig Laurie-nak — felelte, nagy nehezen visszanyerve a lélekjelenlétét, és magában megállapította, hogy a barátnőjének tökéletesen igaza volt, amikor lelkesen dicsérte a férfi mosolyát.

— Sue említette, hogy bizalmas információt tud, amit meg akar osztani velem.

— Igen — felelte egyszerűen Laurie. — Gondolom, azt is mondta, hogy szeretnék névtelen maradni. Ha kitudódik, hogy az információ tőlem származik, az könnyen az állásomba kerülhet. Sajnos, vannak ezzel kapcsolatban rossz tapasztalataim.

— Meg tudom érteni. Szavamat adom, hogy nem árulom el senkinek. — Roger körbenézett a zsúfolt étteremben. — Ez nem a legmegfelelőbb hely egy bizalmas beszélgetéshez. Meghívhatom az irodámba? Ott legalább, ha nem kiabálunk nagyon, senki nem hallja, miről beszélünk.

— Rendben — válaszolta Laurie, és Sue-ra nézett, aki egyszerre bólintott, mosolyodott el, és intett búcsút. Amikor a tálcájáért nyúlt, hogy elvigye, rászólt, hogy hagyja csak, majd ő elintézi.

Laurie követte Rogert, de az étterem az érkezésük óta még zsúfoltabbá vált, úgyhogy lemaradt tőle, és a férfinak az ajtó előtt meg kellett állnia, hogy bevárja.

— Egy emelettel vagyok csak följebb, és általában gyalog megyek, kihagyom a liftet. Nem baj?

— Dehogy! — válaszolta Laurie, csodálkozva azon, hogy

ilyet kérdez.

— Sue mesélte, hogy az Orvosok Határok Nélkül szervezetnél dolgozott — jegyezte meg, miután elindultak.

— Igen. Körülbelül húsz évig — válaszolta Roger.

— Az szép! — Laurie tudta, milyen fontos a szervezet önzetlen segítő tevékenysége, amelyet már Nobeldíjjal is elismertek. Nem fordult oldalra, de a szeme sarkából látta, hogy Roger kettesével veszi a lépcsőfokokat. — Hogy került oda?

— Miután a nyolcvanas évek közepén fertőző betegségekből szigorlatoztam, kalandra vágytam. Ráadásul idealista is voltam, szélsőbaloldali liberális, aki meg akarja változtatni a világot, és úgy éreztem, jobbat nem is választhatnék.

— Bevált a számítása? Volt része kalandban?

— De mennyire! És a kórházigazgatásba is elég szépen beletanultam. Az illúzióim jó része viszont elveszett. Megdöbbentő, hogy a világ nagy részén mennyire nincs biztosítva a legalapvetőbb orvosi ellátás sem. De ne akarja, hogy belemelegedjek a mesélésbe, mert utána nem tudom abbahagyni! — mondta figyelmeztetően Roger.

— Merre járt?

— Először a Csendes-óceán déli részén, aztán Ázsiában,

végül Afrikában.

Laurie-nak eszébe jutott a nyugat-afrikai út, amelyen pár évvel korábban Jackkel volt, és azon törte a fejét, milyen lehet ott dolgozni. Mielőtt említést tehetett volna a dologról, Roger előresietett, és kinyitotta a lépcső tetején lévő ajtót. — Miért hagyta ott a szervezetet? — kérdezte Laurie, miközben elindultak a forgalmas, az adminisztratív szárnyba vezető fő folyosón. Meglepődött azon, hogy bár Roger viszonylag új ember volt a kórházban, nagyon sok szembejövő néven szólítva üdvözölte.

— Részben a csalódottság miatt, hogy nem tudom megváltoztatni a világot, részben pedig azért, mert vágytam rá, hogy megállapodjam, és családom legyen. Mindig is szerepelt a terveim között, tudtam, hogy lesz egyszer, de nem Csádban vagy Külső-Mongóliában.

— Romantikus. Tehát a szerelem hozta vissza a vad Afrikából.

— Nem egészen. — Roger szélesre tárta a csöndes, süppedő szőnyeggel borított folyosójú adminisztratív szárnyba vezető ajtót. — Nem várt idehaza senki. Mint a költöző madarakat, engem is az ösztönöm vezérelt haza, és csak reméltem, hogy majd találok valakit — mondta nevetve, és odaintett a titkárnőknek.

— Ezek szerint New York-i — állapította meg Laurie.

— Egész pontosan queensi.

— Hova járt egyetemre?

— A Columbiára.

— Tényleg?! Ezt a véletlent! Én is. Mikor végzett?

— Nyolcvanegyben.

— Én nyolcvanhatban. Ismerte Jack Stapletont? Egy évfolyamra jártak.

— Hogyne. A legjobb kosaras volt a kollégiumban. Ismeri?

— Igen — mondta Laurie anélkül, hogy bővebb magyarázatba bocsátkozott volna. Kényelmetlenül érezte magát, mintha elárulta volna a kapcsolatukat pusztán azzal, hogy megemlítette Jack nevét. - Kollégák vagyunk, ő is az OCME-ben dolgozik.

Roger irodája szerény volt, és mivel az épület belsejébe esett, ablaktalan. A falán a világ különböző részein készült fényképek sorakoztak, amelyek egy része őt ábrázolta helybéliek — betegek vagy az öltözékükből ítélve prominens személyiségek — társaságában. Laurie-nak feltűnt, hogy Roger mindegyiken szélesen mosolyog, miközben a mellette lévők komoly vagy éppen komor arcot vágnak.

— Foglaljon helyet! — Roger egyenes hátú széket húzott az íróasztala elé, majd becsukta az ajtót, és a karját keresztbe fonva maga is leült. — Nos, halljam, mi az a fontos dolog, ami nem hagyja nyugodni!

Laurie ismét figyelmeztette, hogy a nevének titokban kell maradnia, és miután újabb ígéretet kapott rá, hogy úgy lesz, elmondta ugyanazt, amit korábban Sue-nak, de ezúttal már a „sorozatgyilkos" kifejezést használta. Miután befejezte, lerakott az asztalra egy jegyzettömbről letépett lapot, amelyre felírta a négy nevet.

Roger közbeszólás nélkül hallgatta végig, és látszott a tekintetén, hogy egyre nő benne az érdeklődés. — Szinte hihetetlen, hogy ezt mondja! - szólt végül. — Nagyon köszönöm!

— A lelkiismeretem azt diktálja, hogy valakinek tudnia kell róla — válaszolta Laurie. — Lehet persze, hogy ha megkapom a kórlapokat vagy a toxikológia kiderít valami meglepőt, vissza kell vonnom, amit mondtam. Az lenne a legjobb, senki nem örülne jobban, mint én, ha meg kellene tennem. Addig azonban félek, hogy valami nagyon különös dolog folyik maguknál.

— Azért vagyok úgy meglepve — magyarázta Roger —, rnert akárcsak maga, én is kaptam szemrehányást ezek miatt az esetek miatt. Mindegyiket megemlítettem a halálozási bizottság ülésén, és minden alkalommal merev, sőt dühös elutasításban volt részem, főleg az elnök részéről. Igaz, nekem nem álltak rendelkezésemre a boncolási eredmények, mivel még nem kaptuk meg őket.

— Még egyik eset sincs lezárva — felelte Laurie.

— Akárhogyan is, az elsőtől — Moskowitz volt az — kezdve aggasztottak ezek az esetek, de az elnök még azt is megtiltotta, hogy beszéljünk róluk, mert attól fél, hogy valami kiszivárog, a sajtó felkapja, és oda a jó hírünk.

— Volt valamilyen vizsgálat?

— Semmi. Próbáltam ugyan tenni valamit, de meg van kötve a kezem — magyarázta Roger. — Bármilyen furcsa, a gondot épp az okozza, hogy alacsony, két egész két tized százalékos a halálozási arányunk. Az elnök szerint addig nincs ok aggodalomra, és nem kell csinálni semmit, amíg nem éri el azt a bizonyos három százalékot, amelynél meg szokták kongatni a vészharangot. A bizottság többi tagja pedig egyetért vele, különösen a minőség-ellenőrzési felelős, a kockázatkezelési igazgató és a kórház ügyvédje. Tökéletesen meg vannak győződve arról, hogy szerencsétlen, de elkerülhetetlen, az itteni munkával óhatatlanul együtt járó komplikációkról van szó. Szerintem viszont nem. Meggyőződésem, hogy homokba dugják a fejüket.

— Amikor utánanézett ezeknek az eseteknek, talált valami említésre méltót?

— Semmit. A betegek különböző emeleteken voltak, más orvosok és ápolók foglalkoztak velük. De azért nem adtam fel.

— Remek! — mondta Laurie. - Örülök neki, és annak is, hogy meg tudtam nyugtatni a lelkiismeretemet. — Felállt, de abban a pillanatban meg is bánta, csakhogy akkor már késő volt, nem ülhetett vissza, mert félt, hogy akkor még rosz-szabb lesz. Mint általában az utóbbi időben, ezúttal is Jack jelentette a gondot. Élvezte a beszélgetést, de közben éppen Jack miatt lelkiismeret-furdalása támadt. — Köszönöm, hogy meghallgatott — mondta, és kezet nyújtott Rogernek.

- Örülök, hogy megismertem. Ahogy mondtam, elkértem a kórlapokat, és a legjobb toxikológusunkat is rávettem, hogy végezzen el minden lehetséges vizsgálatot. Ha bármit megtudok, azonnal szólok.

— Előre is köszönöm — válaszolta Roger. Kezet fogott vele, és utána nem engedte el. — Megenged néhány kérdést?

— Természetesen.

— Helyet foglalna? - Roger elengedte Laurie kezét, és a székre mutatott. — Jobban szeretném, ha ülne, ne kelljen attól félnem, hogy hirtelen gondol egyet, és elszalad.

Laurie az utolsó megjegyzéstől kissé zavartan visszaült.

— Azért merem rászánni magam, hogy néhány személyes dolgot kérdezzek, mert Sue-tól tudom, hogy egyedülálló, független. Igaz?

Laurie érezte, hogy izzad a tenyere. Valóban független? Nem tudta, mit feleljen.

Roger előrehajolt, és oldalra hajtotta kicsit a fejét, hogy találkozzon a tekintetük, mire még jobban lesütötte a szemét.

— Bocsánatot kérek, ha kellemetlenséget okoztam. Laurie kiegyenesedett, mély lélegzetet vett, és halványan

elmosolyodott. — Nem okozott kellemetlenséget — hazudta. - Egyszerűen csak nem számítottam a kérdésre, különösen nem itt, a Manhattan Generalben, kamikazevállalkozásom közben.

— Megtenné akkor, hogy válaszol?

Laurie újból elmosolyodott, és elsősorban magán. Nevetségesnek tartotta, hogy úgy viselkedik, mint egy tinédzser. — Egyedülálló vagyok, és alapvetően független.

— Alapvetően — érdekes megfogalmazás, de elfogadom. Egyfajta szociális pókhálóban élünk mindannyian. A városban lakik?

Laurie-ban felvillant apró, lepusztult bejáratú lakásának zavaró képe. — Igen, a belvárosban — mondta. — A Gramercy Parktól nem messze — tette hozzá, hogy a valóságos állapotnál kedvezőbb képet fessen a lakásról. —Jól hangzik.

— És maga?

— Alig több mint három hónapja jöttem haza, és mivel nem tudtam, hová érdemes költözni, nem vettem semmit, hanem egy évre kibéreltem egy lakást a felső West Side-on, a 17. utcán. Meg vagyok elégedve vele. Közel van az új Sports L. A. klubhoz, a múzeumhoz, a Lincoln Centerhez, és csak karnyújtásnyira a parktól - mesélte Roger.

-Jól hangzik. - Laurie ismerte a környéket, mivel évek óta oda jártak vacsorázni Jackkel.

— A következő kérdés: van-e kedve velem vacsorázni ma este?

Vigyáz, mit kívánsz mert lehet, hogy teljesül — jutott eszébe Laurie-nak az aforizma, és önkéntelenül elmosolyodott. Az utóbbi néhány évben egyre erőteljesebben érezte, mennyire hiányolja Jackben a határozottságot, ami a jelek szerint Rogerben igencsak megvolt.

— Nem muszáj késő este — mondta Roger, látva a bizonytalankodását. - És döntse el maga, hogy hol! Lehet azon a környéken is, ahol lakik.

— Mit szólna inkább a hétvégéhez? — kérdezte Laurie. — Szabad leszek.

— Legyen az a bonusz arra az esetre, ha ma jól érzi magát! — mondta lelkesen Roger, mivel biztatónak érezte a választ. — Ragaszkodnom kell azonban a ma estéhez, persze csak akkor, ha valóban szabad. Ha nincs hozzá kedve, nyugodtan mondhatja, hogy nem ér rá, de remélem, nem teszi.

Laurie-nak hízelgett Roger elszántsága - különösen Jack határozatlansága után —, és mivel Sue mutatta be a férfit, nem látta okát annak, hogy ne fogadja el a meghívást. Végül is olyasmit keresett, ami eltereli a figyelmét a saját gondjairól, és ennél jobbat nem is kívánhatott volna. — Rendben — mondta ki. — Megállapodtunk.

- Nagyszerű! Hová akar menni? Vagy döntsem el én? -Tudok egy kellemes éttermet a SoHóban, Fiamma a neve. — Laurie távol akart maradni minden olyan helytől, ahová Jackkel járt, bár tudta, kevés az esélye, hogy összefussanak. - Felhívom, és hétre kérek egy asztalt.

- Pompás. Menjek magáért?

- Találkozzunk az étteremben! - ajánlotta Laurie, mert elképzelte, hogy Mrs. Engler véreres szemével kikukucskál a résnyire nyitott ajtón. Nem akarta kitenni ennek Rogert. Egyelőre nem.

Tizenöt perccel később ruganyosan, jókedvűen lépett ki a Manhattan General kapuján. Maga is meglepődött azon, hogy olyan izgalom kerítette hatalmába, amilyet utoljára kilencedikes korában, a Langleyi Lányiskolában érzett. Tapasztalatból tudta, hogy korai ez a lelkesültség, és valószínűleg nem fogja kiállni az idő próbáját, de nem törődött vele. Élvezni akarta, amíg tart, mert úgy érezte, megérdemli.

A járdaszélen megállva Laurie az órájára pillantott. Mivel még bőven maradt ideje, és a University Hospital is közel volt, úgy döntött, hogy mielőtt visszamegy az OCME-be, beugrik az anyjához, megnézi, hogy van.

Nyolcadik

ÖT HÉTTEL KÉSŐBB

Jasmine Rákóczi csaknem teljesen biztosra vette, hogy jobbra, a kiégett, romos épület tetején két mesterlövész rejtőzik. Közvetlenül előtte, öt méternél nem távolabb viszont egy széles rés olyan épületbe kínált bejutást, amely magasabb volt, mint a mesterlövészeké. A terve egyszerű volt: hirtelen nekiiramodva keresztülvág a nyílt terepen, felmegy a tetőre, és végez a két mesterlövésszel, hogy folytassa útját a háborútól meggyötört városban, és elvégezze ¦  küldetését.

Izgatottan összedörzsölte a kezét, közben érezte, hogy a szíve hevesen ver, a légzése gyors és felületes. A katonai kiképzése során szerzett készségét felhasználva nyugalmat erőltetett magára, és amikor légzése már nyugodt és egyenletes volt, nekilendült.

Sajnos, a dolog nem úgy alakult, ahogyan eltervezte. A nyílt terep közepén járhatott, amikor a szeme sarkából valamit észrevéve elbizonytalanodott, és egy pillanatra megtorpant. A következmény előre látható volt: meglőtték, és ezzel egyértelműen elveszett az előléptetés lehetősége.

Néhány, a tengerészgyalogságnál elsajátított válogatott káromkodás kíséretében Jazz hátradőlt, és kezét a klaviatúráról elvéve, erősen megdörzsölte az arcát. A sztálingrádi csata egyik orosz közlegényének irányítójaként már órák óta A „Hív a kötelesség" nevű számítógépes játékra koncentrált. Ragyogóan ment neki minden, egészen az utolsó, kis hibáig, amely azonban azt jelentette, hogy elölről kell kezdenie. A feladat az volt, hogy egyre nehezedő küldetések sorozatát teljesítve előrehaladjon a ranglétrán, és eljusson a tankparancsnoki beosztásig. Erről most már szó sem lehetett, legalábbis ezen az estén nem.

Kezét az ölébe ejtve a képernyő sarkára nézett, hogy lássa, mi keltette fel a figyelmét, mi miatt kellett veszítenie. Egy kis előugró ablak volt, amelyet azért állított be, hogy jelezzen, ha e-mailt kap. Tudva, hogy még dühösebb lesz, ha kiderül, hogy megint valamilyen ostoba spamet, pornóoldal-hirdetést vagy Viagra-reklámot kapott, Jazz rákattintott az értesítésre, és a következő pillanatban örömmel látta, hogy Mr. Bobtól jött levele.

Jazz az izgatottságtól enyhén megborzongott. Több mint egy hónapja nem hallott Mr. Bobról, és már kezdte azt hinni, hogy a Rostáló Hadműveletnek vége, lefújták. Az előző héten annyira rosszkedvű, olyan nyugtalan lett, hogy kis híján felhívta az Mr. Bobtól kapott számot, bár a férfi kristálytisztán megmondta, hogy azt csak rendkívüli esetben használja. Mivel arról nem volt szó, ha nehezen is, de ellenállt a kísértésnek. Ám ahogy múltak a napok, és bizonytalansága fokozódott, úgy gondolt rá újból egyre gyakrabban. Végül is lassan, de egyenletesen közeledett ahhoz, hogy távoznia kelljen a Manhattan General Hospitalból, ahol Mr. Bob kifejezett utasítására helyezkedett el.

Az ok, amely miatt Jazz a távozáson gondolkodott, az volt, hogy a kapcsolata Susan Chapmannel, az éjszakás nővérek főnökével a nevetségességig megromlott, ahogy egyébként a többi éjszakás nővérrel is. Már kezdte azt hinni, hogy az éjszakás műszak egyfajta bunker, ahová a feladatuk elvégzésére alkalmatlan nővéreket elrejtik, ne legyenek annyira a világ szeme előtt. Fogalma sem volt, hogyan nevezhették ki bárminek a főnökévé Susant, arról pedig végképp nem, miként lett éjszakás főnővér a General sebészeti osztályán. Nem elég, hogy hájas tehén volt, állandóan körülötte nyüzsgött, hol ezzel, hol azzal bízta meg, miközben a többi nővér is állandóan rá panaszkodott, főleg akkor, ha néha bemenekült a hátsó öltözőbe, hogy pihenésképpen magasra rakja a lábát, és átlapozzon egy magazint.

Ami ennél is rosszabb, Susan mindig a legnehezebb eseteket bízta rá, mintha minden áldott éjjel fel akarná boszszantani, míg a többiek rendszeresen a könnyebbeket kapták. Még ahhoz is volt pofája, hogy szemrehányást tegyen neki, mert állítólag a nem hozzá tartozók beteglapjait nézegeti, és megkérdezze, miért a szülészeti osztályon kóborol, amikor állítólag „ebédideje" van - milyen hülye kifejezés egy éjszakás nővér esetén. Arra hivatkozott, hogy az ottani főnővér hívta fel, és panaszkodott. Jazz összeszorította a száját, és megállta, hogy ne tegye   ; helyre Susant úgy, ahogy megérdemelte volna, vagy, és ez   lett volna az igazi, kövesse hazáig, és a Glockot elővéve egyszer s mindenkorra megszabaduljon tőle. Ehelyett ostoba magyarázkodásba kezdett arról, hogy úgy érzi, folyamatosan tanulnia kell, fejlődni, újabb és újabb ismereteket szerezni... blablabla! A gond egyszerűen az volt, hogy majd minden este át kellett mennie a nőgyógyászatra és az idegsebészetre, mert csak így tudott lépést tartani az ezeken az   osztályokon folyó munkával. Lezárandó esete ugyan egyiken sem volt, de folyamatosan jelentett a műhibákról, amelyek főleg a szülészeten fordultak elő, ahol azt is hagyták,   hogy nyilvánvalóan erős kábítószeresek kihordják és megszüljék előre láthatóan nyomorék, életképtelen magzataikat.   Sajnos a jelentéskészítés nem volt igazán érdekes munka, igazi kihívást sem jelentett, az érte járó pénz is nevetségesen csekély volt ahhoz képest, amelyet egy-egy eset „lezárásáért" kapott.

Jazz a lélegzetét visszafojtva nyitotta ki Mr. Bob levelét, utána hangosan felkiáltott - Igen! -, összeszorított öklét pedig a magasba lökte, mint a profi biciklis, amikor a Tour de France-on szakaszgyőzelmet arat. Az üzenetben mindössze egy név szerepelt - Stephen Lewis —, de többre nem is volt szükség. Azt, hogy újból munkába kell mennie, már nem is érezte olyan lehangolónak. Tudta, hogy Susan Chapmannel és a többi hülyével nem lesz könnyebb megbirkóznia, de a harc végre értelmet nyert.

Jazz az izgalomtól enyhén remegve gyorsan ellenőrizte tengerentúli, valahol a karibi térségben vezetett bankszámláját, és egy gyönyörteljes pillanatig csak nézte mozdulatlanul a számoszlop végén látható, vastagon szedett egyenleget. Harmincnyolcezer-kilencszázhatvannégy dollár és néhány cent! Ennél már csak annak örült jobban, hogy másnapra ez az összeg ötezer dollárral nagyobb lesz.

Jazz számára az, hogy pénze van a bankban, a hatalom érzését jelentette. Még ha nem is kapcsolódott hozzá konkrét szándék, ha nem akarta elkölteni, akkor is jólesett tudni, hogy megtehetné. A pénz felszabadította, lehetőségeket biztosított neki. Korábban sosem volt bankszámlája, ami pénzt kapott, azt élete sivárságát ellensúlyozandó, rögtön el is költötte arra, amit abban a pillanatban megkívánt. Az általános iskola felső tagozatában és a középiskolában ez a kábítószer volt.

Jazz szegényen, már-már nyomorúságos körülmények között nőtt fel egy apró, egy hálószobás bronxi lakásban. Az apja, Géza Rákóczi - egy 1957-ben az Egyesült Államokba érkezett magyar szabadságharcos egyetlen fia - tizenöt éves volt, amikor nemzette. Az anyja, Mariana ugyanolyan idős, és egy nagy Puerto Ricó-i család gyermeke. Vallási okokból a gyerekeket családjaik arra kényszerítették, hogy hagyják ott az iskolát, és házasodjanak össze. Jasmine 1972-ben született meg.

Az élet kezdettől fogva egyet jelentett számára a harccal. Mindkét szülője mélyen vallásos volt, és mindkettő folyamatosan kapta a szemrehányást egyházától a botlásáért. Mindketten alkoholisták és kábítószeresek lettek, és ha éppen eszüknél voltak, állandóan veszekedtek. Az apja időszaki munkákat vállalt, néha hetekre eltűnt, és különböző okokból, köztük otthoni erőszak miatt, többször is ült börtönben. Az anyja is különböző helyeken próbálkozott, de állandóan kirúgták az alkoholizmusának betudható rendszeres késései és csapnivaló munkája miatt. Kudarcait evéssel próbálta kompenzálni, végül úgy elhájasodott, hogy már azért nem tudott komolyabb munkát vállalni.

Jasmine élete az otthona falain kívül sem volt jobb, mint közöttük. A környékükön és az iskolában is a bandákon és a középiskolát sem kímélő kábítószer-kereskedelmen alapuló erőszak volt az úr. Egyébként még az óvónők is több időt töltöttek a viselkedési problémák kiküszöbölésére tett, teljesen reménytelen kísérletekkel, mint a valódi, iskolára felkészítő nevelőmunkával.

Kiszámíthatatlan és veszedelmes világban élve, ahol semmi sem volt állandó, csak a változás, Jasmine megszokta, hogy a próba szerencse elv alapján igyekezzen boldogulni. Az iskolából hazafelé menet sosem tudta, mire számítson, mi fogadja. Nyolcéves volt, amikor öccse született, akiről azt hitte, hogy megértő társa lesz, ám a kicsit négy hónapos korában elvitte a bölcsőhalál. Akkor sírt utoljára.

Nézve a csaknem negyvenezer dolláros számlaegyenleget, Jazznek eszébe jutott az egyetlen korábbi alkalom, amikor úgy érezte, hogy sok pénze van. Egy évvel a kis János halála után történt, amikor olyan sok hó esett, hogy New Yorkban szokatlan módon meg is maradt. Talált egy régi hólapátot a pincében, azzal elindult, hogy letisztogassa a házak előtt a járdát, és délután ötre egész kis vagyont, tizenhárom dollárt sikerült összegyűjtenie.

Az összegöngyölt egydollárosokkal a markában, büszkén tért haza. Utólag visszagondolva a dologra ez persze botorság volt, de akkor nem gyanakodott, sőt boldoggá tette, hogy bebizonyította, ő is ér valamit. Az eredmény előre látható volt: Géza azonnal elvette tőle a pénzt, mondván, hogy végre van valami haszna, hozzájárul a családi költségvetéshez, és cigarettát vett rajta.

Halvány mosoly jelent meg Jazz szája szögletében, ahogy felidézte magában a bosszút. Az egyetlen lény, akit az apja szeretett, egy patkány méretű, hosszú szőrű kiskutya volt, amelyet egyik átmeneti munkaadójától kapott. Miközben Géza a sörét iszogatva bokszmérkőzést nézett a tévében, Jazz a fürdőszobába vitte a kutyát, ahol mindig nyitva volt az ablak, hogy kevésbé lehessen érezni a törött vécécsészéből áradó bűzt. Mintha csak egy napja történt volna, olyan világosan látta maga előtt a kutya pofáját, ahogy a nyakánál megmarkolva kitartotta az ablakon. Amikor elengedte, halkan nyikkant egyet, aztán a negyedik emeletről pár másodperces zuhanás végén az udvar kövére vágódott.

Később Géza durván felrázta, és követelte, hogy mondja meg, mit tud a kutyát ért balesetről. Jazz hevesen tagadta, hogy bármi köze lenne hozzá, ennek ellenére verést kapott, akárcsak Mariana, aki pedig teljes joggal állította, hogy fogalma sincs róla, hogyan eshetett ki az állat a fürdőszoba ablakán. Úgy érezte azonban, a verés megérte, még ha nagyon félt is. Egyébként mindig félt, ha az apja megütötte, ami rendszeresen előfordult mindaddig, amíg elég nagy nem lett ahhoz, hogy visszaüssön.

Jazz az órájára nézett. Még túl korán volt, hogy munkába induljon, a tornateremre viszont már nem maradt idő, és ahhoz sem volt kedve, hogy újabb játékot kezdjen. Úgy döntött hát, mivel a hűtőszekrénye majdnem kiürült, hogy leugrik a közeli, éjjel-nappal nyitva tartó kis koreai boltba tejért, és valami reggelire valóért, hogy ne éhesen kelljen lefeküdnie, amikor munka után hazaér.

A kabátját felkapva ösztönösen a jobb zsebébe nyúlt, és megmarkolta a Glockot. A csőre szerelt hosszú hangtompító ellenére könnyed mozdulattal húzta elő, célba vette magát az ajtó melletti tükörben. A fekete csőszáj úgy meredt vissza rá, mint az átható pillantású szem. Jazz kuncogva eresztette le a fegyvert, és gyakorlott mozdulattal kipattintotta a tárat, hogy megnézze, tele van-e. Tele volt, és megnyugtató kattanással csúszott vissza a helyére.

Kint kellemes idő volt. A szeszélyes New York-i március ebben az évben sem hazudtolta meg magát, egyik nap langymeleget csinált, hogy a következőn olyan érzést keltsen, mintha visszatért volna a tél.

A bolt az utca felől nyitott volt, azon az oldalán sorakoztak a zöldséggel, gyümölccsel teli ládák és a vágott virágos fémvázák. Odabent hosszú sor állt a pénztár előtt, és Jazz, miután összeszedte, amit akart — kenyeret, tojást, néhány rúd csokoládés nápolyit, egy üveg vizet és tejet —, kiballagott a járdára, mintha a gyümölcsöket akarná megnézni, majd amikor sem a tulaj, sem hátul, a raktár környékén tüsténkedő felesége nem nézett oda, egyszerűen megfordult, és elindult haza. Miután elég messzire ért, és biztos volt benne, senki nem megy utána, és nem kényszeríti idétlen magyarázkodásra, elnevette magát azon, milyen ostobák a boltosék. Olyan könnyű volt észrevétlenül távozni az üzletből, hogy nem is értette, miért fárasztja magát bárki azzal, hogy fizessen. Ő például nem emlékezett rá, hogy mikor szánta rá magát utoljára.

Hazaérve Jazz elpakolta a holmit, majd újból megnézte az időt. Még mindig korán volt, hogy elinduljon a kórházba, de miközben az órájára nézett, a szeme sarkából látta, hogy a számítógépe képernyőjén villog az üzenet érkezését jelző ablak.

Félve, hogy a Stephen Lewis-féle feladatot lefújták — igaz, ilyen még nem fordult elő, de sosem lehetett tudni —, gyorsan rákattintott az ablakra, és még izgatottabb lett, látva, hogy újból Mr. Bobtól kapott üzenetet. Enyhén remegve nyitotta ki az e-mailt, amely újabb nevet tartalmazott: Rowena Sobczyk.

— Igen! — kiáltott fel elragadtatottan Jazz, és a szemét behunyva, széles grimasszal újból a magasba lökte az öklét. Miután több mint egy hónapig egyetlen nevet sem kapott, szinte hihetetlennek tűnt, hogy egy estén kettő is érkezett. Ilyen korábban sosem fordult elő. Már majdnem szédült a levegőhiánytól, amikor rászánta magát, hogy újból levegőt vegyen, és kinyissa a szemét. A név szerencsére még mindig ott volt a képernyőn, tisztán, jól olvashatóan ugrott elő a fehér háttérből. Egy pillanatra elgondolkodott azon, milyen név lehet a Sobczyk, mert a szokatlan „cz" mássalhangzókapcsolat a sajátjára emlékeztette.

Már a kocsiban ült, és a kórház felé tartott, amikor szándékosan nyugalmat erőltetett magára. Jó volt örülni, szabadon lelkesedni egy darabig, miután megkapta az üzenetet, de ideje volt komolyan átgondolni a dolgot. Tudta, hogy két beteget kétszer olyan bonyolult lesz elintézni, mint egyet. Megfordult ugyan a fejében, hogy két egymást követő éjszakán kellene csinálni a dolgot, de rögtön el is vetette az ötletet. Ha Mr. Bob úgy akarta volna, akkor nem közvetlenül egymás után, egy este közli a két nevet. Nyilvánvaló volt, hogy az eseteket egy éjszaka kell lezárni.

A kórházhoz érve Jazz beállt a szokott helyére, és a földszintre, a sürgősségi betegellátóba ment, ahol ezúttal is teljes nagyüzem volt. Ahogy a korábbi megbízások esetében, ezúttal sem okozott gondot neki, hogy megszerezze a két fiola kálium-klorid-oldatot. Fehér köpenye zsebébe rejtette őket, nyugodtan a lifthez ballagott, és fölment az ötödik emeletre.

A sebészet a sürgősségi ellátóval összehasonlítva nyugodtnak tűnt, de tudta, hogy ez csak a látszat, valójában ott is zajlik az élet. Elég volt egy pillantást vetni a kórlaptartó állványra, hogy lássa, az emeleten minden kórterem foglalt, az üres pihenő pedig jelezte, hogy a nővérek és a segédápolók mind el vannak foglalva a betegekkel. Egyedül az osztály ügyeletes titkárnőjét, Jane Attridge-et látta, aki azzal volt éppen elfoglalva, hogy egy köteg laboratóriumi jelentést szétszortírozzon.

Jazz leült egy számítógép elé, beütötte a Stephen Lewis nevet, és elégedetten látta, hogy az illető a 424-es szobában, a Goldblatt-szárnyban van. Bár sosem járt ott, feltételezte, hogy az elegáns VIP-szárnyban kevesebb az ápolónő, mint más helyeken, és így könnyebb dolga lesz. Annak kell csak utánanéznie, hogy a fickónak nincs-e saját ápolónője, amit nem tartott valószínűnek, mivel mindössze harminchárom éves volt, és csak kisebb kézműtét miatt kellett befeküdnie. Mihelyt Stephennek utánanézett, Rowena Sobczyk következett, és alig gépelte be a nevét, Jazz szélesen elmosolyodott. Rowena ugyanis ott volt karnyújtásnyira, kicsit odébb a folyosón, a 617-es szobában. Az lenne csak a vicces, gondolta, ha éppen ő kapná, amire megvolt a lehetőség. Akkor még könnyebb lenne lezárni az ügyet. Akárhogyan is lesz, egyik sem okoz problémát, pofonegyszerű lesz elintézni őket.

— Nagyon korán jött! - hallott váratlanul a háta mögül egy kellemetlen, éles hangot, és megfordulva Susan Chapman kövér, faggyútúltermeléstől fényes arcát pillantotta meg. Susan kifejezése inkább számonkérő volt, mint baráti, ahogy Jazz válla fölött a képernyőre nézett. Jazz már azt is utálta, ahogy a haját hordta, szorosan a koponyájához simítva, és hátul tömör kontyban összefogva. Nem tehetett róla, az egész nő anakronizmus volt a számára, különösen régimódi fűzős, bőrtalpú, széles sarkú cipőjében.

— Megkérdezhetem, mit keres itt?! — kérdezte követelő hangon Susan.

— Próbálok tájékozódni, hogy tudjam, mire számítsak — válaszolta Jazz, és a dühét visszafojtva mosolyt erőltetett az arcára. — Úgy tűnik, tele vagyunk.

Susan idegesítően hosszan nézett rá — ő legalábbis így érezte —, mielőtt válaszolt: — Majdnem. Mi van Rowena Sobczykkal? Ismeri?

— Nem láttam soha életemben. — Jazz mosolya kitartott, sőt természetesebb lett, mivel összeszedte magát, elmúlt az izgalma, amelyet a főnővér váratlan felbukkanása váltott ki. — Csak utána akarok nézni az új betegeknek, hogy nyugodtan kezdjem a munkát.

— A betegek anyagának átnézése az én dolgom — jelentette ki Susan.

— Pompás — mondta Jazz, és a programot becsukva felállt a géptől.

— Ezt egyszer már megbeszéltük — folytatta a főnővér. — Nálunk az a szabály, hogy amennyire csak lehet, igyekszünk tiszteletben tartani a páciensek privát szféráját. Ha még egyszer rajtakapom, hogy az anyagaikban turkál, jelenteni fogom. Világos? Csak akinek feltétlenül ismernie kell őket, az tekinthet beléjük.

— Akit rám bíznak, azt lehetőség szerint minél jobban ismernem kell.

Susan — mint aki el van keseredve — hosszan fújta ki a levegőt, és a sok évtizedes küzdelembe belefáradt középiskolai tanárhoz hasonlóan nézett a kezét kihívóan a csípőjére téve álló, megnevelhetetlennek látszó beosztottjára.

— Furcsa! Azt hittem, maga meg a többi főnök örül annak, ha valaki lelkes — mondta Jazz -, de ha nem, hát nem. Hagyom az egészet a fenébe, ha úgy jobb, és inkább a büfében töltöm az időmet, ami munkakezdésig hátravan, mint hogy itt kutakodjak. — A szemöldökét felvonva várt pár másodpercig, hogy mond-e valamit Susan, és miután az nem válaszolt, újabb hamis mosolyt rávillantva elindult a liftek felé. Menet közben - mintha dárdahegy lett volna — érezte a főnővér szúrós pillantását a hátában, és egészen enyhén, észrevehetetlenül megcsóválta a fejét. A nő iránti ellenszenve kezdett igazi utálattá változni.

A földszintre visszatérve — hátha Susan figyeli a lift kijelzőjét — Jazz végigsietett a folyosón, a Goldblatt-számy előcsarnokába. A harmadikon is kiszállhatott volna, hogy a gyerekgyógyászaton keresztülvágva érjen célhoz, de tartott tőle, hogy Susan gyanúsnak találta a viselkedését, és figyeli.

A Goldblattnak már a földszintje is egészen más volt, mint a kórház többi részéé. A falakat mahagónilapokkal burkolták, és süppedő szőnyeg borította a padlót. A falakon egyenként külön megvilágított olajfestmények — hálás páciensek adományai — lógtak. A liftekből kilépő vagy azokra várakozó látogatók elegánsan voltak öltözve, nem egy nőn gyémántok csillogtak, és odakint sofőr vezette elegáns limuzin várta őket.

Bár az utcai bejáratot gondosan őrizték, Jazztől, mivel a kórházon belülről érkezett, senki nem kérdezte, mit keres ott. Amikor a lifthez ért, már több ápolónő várakozott ott, és feltűnt neki, hogy ugyanolyan régimódian vannak öltözve, mint Susan Chapman, néhányan közülük még fityulát is viselnek.

A harmadik emeleten csak ő szállt ki. A folyosót, akárcsak a földszinten, ott is vastag szőnyeg borította, és a falakon festmények lógtak. A liftnél néhány távozni készülő látogató várakozott, néhányan rámosolyogtak, amit kedvesen viszonzott.

A 424-es szoba ajtaja nyitva volt, és odaérve Jazz mindkét irányban végignézett a folyosón, hogy meggyőződjön róla, senki nem figyeli. Mielőtt belépett, megnézte a szobát. Ahogy remélte, nem volt bent magánápolónő és látogató sem. A páciens izmos, derékig meztelen afroamerikai volt, bekötözött jobb vállal, infúziós csővel a bal karjában. Pár-

nának vetett háttal ült az ágyon, és a mennyezetről lelógó televíziót nézte. Jazz nem látta a képernyőt, de a hangokból megállapította, hogy valamilyen sportközvetítés megy. Stephen elfordult a képernyőtől, és Jazzre nézett.

— Segíthetek valamiben? — kérdezte.

— Csak megnéztem, hogy minden rendben van-e — válaszolta Jazz, ami igaz is volt. Örült, mert úgy látta, egyszerű dolga lesz.

— Sokkal inkább rendben lenne, ha a Knicks összeszedné magát — válaszolta Stephen.

Jazz egyetértőn bólintott, és búcsút intve visszament a lifthez.

A jól sikerült terepszemlével elégedetten visszatért a földszintre, és a büfébe indult. Kifejezetten elégedett volt.

Az éjszakai műszak első fele úgy telt el, ahogyan Jazz várta. Tizenegy beteget osztottak rá, eggyel többet, mint a többi ápolónőre, de nem panaszkodott. A legjobb segédápolót kapta, úgyhogy simán, fennakadás nélkül mentek a dolgok. Sajnos, nem volt a gondjaira bízottak között Rowena Sobczyk, úgyhogy elfoglaltsága miatt csupán az uzsonnaszünetben foglalkozhatott vele, amely éppen megkezdődött.

A műszak első felében két fecskendőt is berakott a zsebében lapuló kálium-kloridos fiolák mellé. Amikor elkezdődött a szünet, a mosdóba ment, és miután meggyőződött róla, hogy egyedül van, bezárkózott az egyik fülkébe, és a fiolák végét letörve mindkét fecskendőt megtöltötte, és műanyag sapkát húzva a tűkre, visszarakta őket a zsebébe.

A fülkéből kilépve Jazz papírtörülközőbe tekerte a kiürült ampullákat, a padlóra téve összetaposta őket, és úgy dobta be a szemétkosárba.

Miután ezzel is megvolt, megnézte magát a tükörben. Szétterpesztett ujjakkal beletúrt rövidre vágott hajába, lesimította a köpenyét, megigazította a nyakában lógó szte-toszkópot, és cselekvésre készen elindult. Kezdte értékelni az ötletet, hogy egy éjszaka két ügyet zárjon le. Hatékony megoldásnak érezte, a futószalagnál végzett munkát juttatta eszébe.

A Goldblatt-szárny előcsarnokát elkerülve — nem akarta felhívni magára a biztonsági őrök figyelmét — a harmadik emeletre ment, amely teljes egészében a gyerekgyógyászaté volt, hogy onnan menjen át a Goldblattba. A hosszú folyosón végigsietve, és a kétoldalt sorakozó szobákban alvó beteg gyerekekre gondolva eszébe jutott szegény kis János. Ő találta meg azon a szörnyű reggelen — hason feküdt a gyűrött lepedőjű kiságyban, már merev volt, és a bőre kékes árnyalatú. Lévén maga is gyerek, Jazz pánikba esett, berohant a szüleihez, hogy a segítségüket kérje, de bármit csinált, nem volt képes felriasztani őket részeg álmukból. Végül neki kellett felhívnia a 911-et, és beengednie a nem sokkal később megérkező mentőket.

A Goldblatt-szárnyat a kórház többi részétől nehéz, tűzbiztos ajtó választotta el, amelyet ritkán használtak, úgyhogy Jazz kénytelen volt a lábát nekifeszíteni, mert kézzel nem tudta kinyitni. Határozott léptekkel indult el a folyosón — tapasztalatból tudta, hogy nem szabad bizonytalankodnia, mert a tétova viselkedés mindig figyelmet kelt. Tudta, hová akar eljutni, és ennek megfelelően cselekedett. A hosszú folyosón egyetlen lelket sem látott, még a végén lévő nővérállomáson sem. Ahogy végighaladt a szobák előtt, néhányból műszerek halk sípolását hallotta, és az egyikben ápolónőt is látott egy pillanatra.

Ahogy a céljához közeledett, Jazzt ugyanaz az izgalom kerítette hatalmába, amely 1991-ben Kuvaitban, harc közben. Olyan érzés volt ez, amelyet csak a háborúzó katonák képesek megérteni. Néha akkor is feltámadt benne, amikor a „Hív a kötelesség"-et játszotta, de akkor sosem volt olyan

erős, mint most. Kicsit hasonlított a Speed hatásához, csak sokkal jobb volt annál, és nem következett utána másnaposság. Jazz jókedvűen elmosolyodott magában. Az, hogy azért, amit kedvvel csinál, fizetséget is kap, még kellemesebbé tette a dolgot. A 424-es szobához érve pillanatig sem tétovázott, hanem határozott léptekkel bement.

Stephen még mindig feltámasztott háttal ült, de mélyen aludt, a tévé pedig ki volt kapcsolva. A szobában így viszonylag sötét lett, csupán az éjszakai lámpa és a fürdőszobai tükör fölött égve hagyott fénycső adott némi világosságot. A fürdőszoba ajtaja résnyire nyitva volt, és a fénysugár keskeny csíkban az ágy végére vetült.

Jazz az órájára nézett — negyed négy volt. Fürgén, de halkan az ágy végéhez ment, és néhány pillanatra erősebbre állította az infúziót, hogy lássa, jól helyezték-e el Stephen karjában a tűt, az erősebb folyadékáramlástól nincs-e daga-dás körülötte, de mindent rendben lévőnek talált, az infúzió egyenletesen áramlott a vénába.

Az ajtóhoz visszamenve Jazz tartott még egy utolsó ellenőrzést, de egyik irányban sem látott senkit. Teljes volt a nyugalom. Újból az ágyhoz lépve feltűrte köpenye ujját, hogy ne akadályozza, elővette az egyik megtöltött fecskendőt, és mivel bal kézzel az infúzió csatlakozóját tartotta, a fogával vette le róla a sapkát. Utána fölegyenesedett, és kis ideig figyelt, de nem hallott semmit.

Határozott mozdulattal benyomta a csatlakozó szabad ágába a tűt, és kiürítette a fecskendőt. Közben az infúziós csőbe épített kis tartályban megemelkedett a folyadékszint, a beáramló kálium-klorid visszanyomta az infúziós oldatot, amire számított. Amire viszont nem gondolt előre, az az volt, hogy Stephen hangosan felnyögött, és a szeme tágra nyílt. Még ennél is váratlanabb volt azonban, hogy a mellén fekvő keze meglendült, és olyan erővel kapta el Jazz karját, hogy az a húsába mélyedő körmök okozta fájdalomtól halkan felsikoltott.

A tűt az ágy mellé ejtve Jazz elkeseredetten próbált szabadulni Stephen szorításából, de nem tudott. Közben Stephen nyögése kiáltássá vékonyodott, úgyhogy a szorítás elleni küzdelmet félbehagyva Jazz a szabad kezét teljes erőből rátapasztotta a szájára, és még rá is dőlt, hogy elhallgattassa.

A küzdelem folytatódott, Stephen ereje azonban gyorsan fogyott, és ahogy a szorítása enyhült, ujjai erősen kar-molva végigcsúsztak Jazz karján.

A harc, amilyen hirtelen kezdődött, ugyanolyan hirtelen véget is ért. Stephen teste elernyedt, állát a mellkasára ejtette.

— Te mocsok! — szitkozódott halkan, a fogai között szűrve a szót Jazz, miután elengedte. Dühösen megnézte a karját, és látta, hogy a karmolások közül több is vérzik. A legszívesebben ököllel teljes erőből a fickó képébe vágott volna, de visszafogta magát, mivel tudta, hogy már halott. Felkapta a fecskendőt, aztán térdre ereszkedett, és az átkozott kupakot kezdte keresni, amelyet a fogával tartott, és felsikoltva kiejtett a szájából. Hamar felhagyott azonban a kutatással, és hogy meg ne szúrja, a tűt 180 fokban visszahajtva zsebre tette a fecskendőt. Alig tudta elhinni azt, ami történt. Amióta páciensek gyilkolásával foglalkozott, először fordult vele elő ilyen.

Visszaállította az infúziót olyan erősségűre, amilyen az érkezése előtt volt, sietve az ajtóhoz ment, és a fejét óvatosan kidugva mindkét irányban végignézett a folyosón. Hála istennek, senki nem hallotta meg Stephen kiáltását, mivel minden csöndes volt, akár a hullaházban. Gyorsan visszahajtotta, lesimította a köpenye ujját, még egyszer Stephenre pillantott, hogy lássa, nem felejtett-e el valamit, és megbizonyosodva róla, hogy nem, kilépett a folyosóra.

Egyenesen a tűzbiztos ajtó felé indult, és miután túljutott rajta, megkönnyebbülten nekivetette a hátát. A váratlan komplikáció felzaklatta, de sikerült hamar rendbe jönnie. Bármilyen gondosan megtervezi is, hogy mit fog csinálni, számítania kell rá, hogy időnként előre nem látott nehézségek adódnak, döntötte el magában. Kihasználva, hogy a folyosón elég erős a fény, alaposan megvizsgálta a karját. A belső oldalán három mély, körülbelül hét centi hosszúságú karmolás látszott, kettő közülük vérzett. Rosszkedvűen megcsóválta miattuk a fejét, és arra gondolt, ha másért nem, hát ezért Stephen bőven megérdemelte a sorsát.

Jazz az órájára nézett — három óra múlt húsz perccel, és még volt egy feladata. Tudta, hogy az idő alkalmas a végrehajtásra, mivel a Rowena mellé beosztott ápolónő is uzsonnaszünetet tart, akárcsak ő, és még tíz percig nem lesz a helyén. Gyorsan kellett azonban cselekednie, úgyhogy visszasietett a lifthez, és fölment a saját emeletére.

A nővérállomáson egy ember volt csak, Charlotte Baker, az egyik segédápoló, aki lázasan jelentést írt éppen.

— Hol van hon szeretett főnökasszonyunk? — kérdezte tőle, és mindkét irányban végignézett a folyosón, de nem látott senkit.

— Azt hiszem, Ms. Chapman a 602-esben van, hogy segítsen egy katéterezésben — válaszolta Charlotte anélkül, hogy egy pillanatra is felnézett volna. — De nem vagyok biztos benne. Negyedórája jöttem csak.

Jazz bólintott, és a 602-es szoba felé nézett, amely épp ellenkező irányban volt, mint a Rowenáé. Érezve, hogy jobb alkalomra hiába vár, otthagyta a nővérállomást, és miután visszanézve megbizonyosodott róla, hogy Charlotte-ot nem érdekli, merre megy, a 617-es felé vette az irányt. A szívverése — mint mindig, ha bevetésre indult — felgyorsult, csak éppen ezúttal a bizsergető izgalomba némi félelem vegyült a Stephen Lewisnál történtek miatt. A karmolásoktól a karjában érzett enyhe fájdalom jelezte, hogy előfordulhat olyan eset, amikor nem képes száz százalékig ura lenni a helyzetnek.

Egy nyitott ajtajú szobában fekvő páciens meglátta, és utánaszólt, de Jazz nem törődött vele. Újból az órájára nézve látta, hogy elvben még legalább hat perc van addig, amíg az uzsonnaszünetet tartók közül bárki - például Rowena ápolónője — visszatér, de tudta, hogy soha senki nem szokott pontos lenni, és legalább fél percet hozzászámolhat a hathoz, amely önmagában bőven elég arra, hogy elvégezze, amit akar.

A szoba hasonlított ahhoz, amelyben Stephen feküdt, csak a szőnyeg, az elegáns függöny, a kárpitozott ülőgarnitúra és a festmények hiányoztak belőle, és egyedül az éjjeli lámpa világította meg. A fürdőszoba ajtaja nyitva volt ugyan, de bent nem égett a villany. Rowena Sobczyknak térdműtétje volt, bekötözött lábbal a hátán feküdt, és enyhén horkolva, mélyen aludt. Jazz egy pillanatra megállt fölötte, és szemügyre vette. Bár huszonhat éves volt, finom vonásai és a fehér párnán szétterülő, dús, sötét haja miatt sokkal fiatalabbnak látszott.

Jazz kinyitotta az infúzió csapját, és lehajolt, hogy megnézze, nincs-e dagadás a bevezetés körül. Mivel nem volt, minden úgy működött, ahogyan kellett, elővette a fecskendőt, és akárcsak Stephennél, a fogával húzta le a tűről a sapkát. Bedugta a tűt az intravénás csatlakozó szabad nyílásába, hüvelykujját a dugattyú végéhez illesztette, és a lélegzetét visszatartva egyenletesen kinyomta a fecskendőből a folyadékot.

Rowena összerándult, de nem ébredt fel teljesen, Jazz pedig visszahúzta a tűt. Közben azonban lépéseket hallott a folyosóról, és az éles hang rögtön Susan széles bőrsarkú cipőjét juttatta eszébe. Gyorsan a félig nyitott ajtóra pillantott, majd újból Rowenára, aki most már az infúzió bevezetését markolta a szabad kezével, és gurgulázó, hörgő hangokat hallatott.

Jazz nagyon megijedve zsebre rakta a fecskendőt és a kupakot, és az ajtó felé hátrált. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy be kellene menekülnie a fürdőszobába, hátha Susan meghallotta a zajt, de rögtön elvetette az ötletet, mert érezte, hogy azzal csak tovább rontana amúgy is rossz helyzetén. Ezért inkább kifelé iramodott, betartva a „legjobb védekezés a támadás" szabályt.

Pár másodperccel később bekövetkezett a legrosszabb, amitől tartott - a küszöböt átlépve szó szerint beleütközött a sebbel-lobbal érkező főnővérbe.

Susan a ténylegesnél nagyobb megdöbbenést színlelve hátrahőkölt, és ugyanazzal a számonkérő, elítélő pillantással nézett Jazzre, amellyel megérkezésekor fogadta. - Charlotte mondta, hogy erre jött - kezdte. - Mi az ördögöt keres itt? Ez June betege.

- Ahogy ideértem, kiszólt - válaszolta Jazz.

Susan kissé oldalra hajolt, hogy belásson a szobába, és megkérdezte: - Mit akart?

- Semmit. Aludt, és nyilván álmodott valamit.

- Most viszont mintha mozogna. És úgy látom, az infúzió szabadon folyik.

- Valóban? - kérdezte Jazz, de már nem tudta megállítani Susant, aki határozott mozdulattal félretolta, és beviharzott a szobába.

Első dolga volt, hogy tekerjen egyet az infúzió csapján, lelassítsa a folyadék áramlását, csak utána hajolt Rowena fölé. - Jézusom! - mondta, és rákiáltott Jazzre: - Villanyt!

Miközben Jazz végrehajtotta az utasítást, ő megnyomta a riasztócsengő gombját, majd szólt Jazznek, hogy eressze le az ágy másik oldalán lévő rácsot is.

— Alig van pulzusa! — mondta Susan, miután Rowena csuklójához ért, és erősen a nyaki ütőerére szorította a mutató- és a középső ujját. Egy-két másodpercig tartotta ott, utána feltérdelt az ágyra, és újból rákiáltott Jazzre: — Újraélesztés! Maga lélegeztesse, én nyomom!

Jazz nem kis erőfeszítéssel ugyan, de leküzdötte undorát, és Rowena orrát erősen befogva a szájához hajolt, és levegőt fújt belé. Nem kellett erőlködnie hozzá, ellenállást alig érzett, ami azt jelentette, hogy a test teljesen ernyedt, gyakorlatilag halott. Ha még nem az, akkor is tudta volna, hogy az újraélesztési kísérletnek semmi értelme, de azért nem hagyta abba, játszotta tovább a szerepét.

Charlotte és Harriet, egy másik nővér viharzott be a ( hordozható EKG-készülékkel, amelyet Harriet a sok gyakorlástól reflexszerűvé vált mozdulatokkal gyorsan fel is helyezett. Susan eközben két kézzel ránehezedve tovább pumpálta a halott mellkasát, Jazz pedig folytatta a mesterséges lélegeztetést.

— Vannak jelek, de kuszák, szakadozottak — jelentette Harriet, a készülék kijelzőjére nézve.

Mielőtt bárki válaszolhatott volna, megérkezett az újraélesztő csapat. Jazzt félretolták, Rowenát az előírásoknak megfelelően intubálták, és tiszta oxigént vezettek a tüdejébe. Gyógyszerezésre vonatkozó utasítások hallatszottak, a gyógyszereket beadták, közben a betegtől vért vettek, valaki elszáguldott vele a laboratóriumba, hogy a bóbiskolásból felriasztott éjjeli ügyeletesek megvizsgálják a vérgázok állapotát. Még úton volt azonban, amikor a Harriet által jelzett kusza EKG-ábra kisimult, egyenes vonallá vált, amitől az újraélesztésre érkezők lelkesedése rögtön alábbhagyott. Még próbálkoztak, de bármit csináltak is, Rowena semmire nem reagált. Még tartott a lázas igyekezet, amikor Jazz fogta magát, és csöndben kisétált a szobából. A nővérállomáshoz ment, pontosabban az onnan nyíló pihenőbe. Leült, és a térdére könyökölve a tenyerébe hajtotta a homlokát. Érezte, szügsége van néhány percre, hogy összeszedje magát. A Stephen Lewisnál történtek önmagukban is elegendők voltak hogy kiborítsák, és ami Rowenánál bekövetkezett, az túl volt a tűréshatáron. Alig hitte el, hogy valóban megtörtént. Korábban sosem történt hasonló, és nem tehetett róla muszáj volt arra gondolnia, hogy a hiba után kap-e újabb megbízást, nem puskázta-e el egyszer s mindenkorra a dolgot.

A szeme sarkából látta, hogy Susan a nővérállomás pultjához lép, és bár nem hallotta, a szájmozgása alapján egyébként is gyanította, hogy felőle érdeklődik az ügyeletesnél. Látta, hogy az ápolónő hüvelykujjával a háta mögé mutat, de nem lepődött meg rajta, egyszerűen tudomásul vette. Eleve úgy ment be a pihenőbe, hogy tudta, még nem lélegezhet fel, a történteknek lesz folytatásuk, további komoly harc vár rá.

Susan beljebb lépett, becsukta maga mögött az ajtót. Nem szólt semmit, még azután sem, hogy leült, csak nézte mereven Jazzt.

— Tart még az újraélesztés? - kérdezte Jazz, kellemetlennek érezve a hosszúra nyúló csöndet. Számított rá, hogy nem ússza meg szóváltás nélkül, és szeretett volna mielőbb túl lenni rajta.

— Igen — mondta  egyszerűen  némi várakozás  után Susan, és mivel Jazz nem kérdezett többet, hanem a kesztyűt felvéve farkasszemet nézett vele, kis idő múlva folytatta: - Újból megkérdezem, mit keresett Sobczyk szobájában. Azt mondta, kiszólt magának. Egész pontosan mit mondott?

— Nem emlékszem rá, hogy bármi értelmeset mondott volna. Csak a hangját hallottam, úgyhogy bementem megnézni — válaszolta Jazz.

— Beszélt vele?

— Nem. Aludt, úgyhogy megfordultam és kijöttem.

— Ezek szerint nem látta, hogy az infúzió csapja teljesen nyitva van.

— Nem. Oda se néztem.

—    Milyennek látta? Rendben volt a beteg?

—    — Természetesen! — jelentette ki Jazz. — Ezért is hagytam ott.

— Mik azok a karmolások a karján?

Jazz az asztalra könyökölt, és köpenyének az ujja felcsúszott, hogy láthatóvá váltak a karján lévő sebek.

— Ezek? - hátradőlt, és megigazította a köpeny ujját. -¦A kocsiban történt. Semmiség.

— Úgy láttam, vérzik.

—    Egy kicsit lehet, de nem probléma. Komolyan.

Újból farkasszemet néztek, amit Jazz kifejezetten nevetségesnek érzett. Mintha kisiskolások lettek volna! Nem is csinálta sokáig, pár másodperc múlva felállt, és Susant megkerülve kinyitotta az ajtót. - Megyek dolgozni.

— Különösnek tartom, hogy ott volt, abban a szobában — mondta feléje fordulva a főnővér.

— Nem tudom, mi történt azzal a nővel, de akármi volt is, nyilván akkor kezdődött, amikor felkiáltott, csak amikor odamentem hozzá, ez még nem volt nyilvánvaló. Lehet, hogy alaposabban meg kellett volna néznem, de úgy látszott, nincs semmi baja. Egyébként én is kérdeznék valamit. Mindenáron azt akarja, hogy még rohadtabbul érezzem magam?

— Nem, dehogy — válaszolta Susan, és félrefordult.

— Ahhoz képest egész jól csinálja — mondta Jazz, és kiment, hogy megkeresse a segédápolóját.

A szóváltás után egy darabig úgy érezte, sikerült kivágnia magát egy veszedelmes helyzetből, de ahogy múlt az idő, úgy nőtt benne az aggodalom. Olyan érzése támadt, mintha Susan állandóan őt figyelné, és attól félt, hogy beszámol az éjszaka történtekről Clarice Hamilton ápolási főnöknek, egy debella afroamerikai nőszemélynek, akit legalább akkora seggfejnek tartott, mint Susant. Biztos volt benne, hogy ha ez bekövetkezik, kitör a botrány, és kénytelen lesz felhívni a Mr. Bobtól végszükség esetére kapott telefonszámot, bár hogy utána Mr. Bob mit fog tenni, arról fogalma sem volt.

Szerencsére ez nem következett be, és a műszak a szokásos módon, nyugodtan ért véget. Látva, hogy Susan befejezve a frissen munkába állni készülő nappali műszakosoknak tartott rövid eligazítást, a kabátjáért nyúl, és a liftek felé indul, Jazz is gyorsan belebújt a magáéba, és két gumikesztyűt kivett az ajtó melletti állványon lévő dobozból.

Tekintettel a váltásra, a lift előtt elég sokan voltak, így nem esett nehezére úgy helyezkedni, hogy ne szúrjon szemet Susannak. A fülkébe beszállva a sarokba húzódott, és hátulról figyelte a főnővér nevetséges kontyát.

Az első emeletre érve aztán előrehúzódott, és nem sokkal Susan után szállt ki, akiről tudta, hogy akárcsak ő, kocsival jár munkába. Az ápolónőcsapat harsányan beszélgetve tódult át az összekötő hídon a garázsba. Jazz ügyelt rá, hogy végig Susan mögött maradjon, és menet közben húzta fel a gumikesztyűt.

A garázsban az előtte haladó csoport szétoszlott, mindenki ment a saját járművéhez, ő pedig megszaporázta a lépteit, és beérte Susant annyira, hogy amikor az a Ford Exploreréhez ért, már ott volt a kocsi másik oldalán, és mihelyt a zár kattanását meghallotta, azonnal becsúszott a jobb első ülésre.

Az időzítés tökéletes volt — Susan a volán mögé beülve elképedve vette észre, azt hitte, hogy korábban jutott be a kocsiba, és ott várt rá. Más körülmények között Jazz élvezte volna a megdöbbenését, csak most az volt a gond, hogy egy csöppet sem tartotta szórakoztatónak a helyzetét.

— Mi az ördögöt keres itt? — kérdezte Susan, úgy-ahogy összeszedve magát.

— Gondoltam, beszélnünk kellene, tisztázni a dolgokat — válaszolta Jazz. Mindkét kezét zsebre dugva, egyenes derékkal ült.

— Nincs semmi beszélnivalóm magával — mondta elutasítóan a főnővér, és beindította a motort. — Legyen szíves és szálljon ki! Haza akarok menni.

— Szerintem bőven van miről beszélnünk. Láttam, hogy egyfolytában engem figyelt, és tudni akarom, miért

— Fura nő maga.

— És ezt épp maga mondja?! — kérdezte csöppet sem vidám nevetéssel Jazz.

— Őszintén szólva sosem bíztam magában. Azt sem értem, miért lett ápolónő. Senkivel nem képes normálisan viselkedni.  Magában  szemernyi együttérzés  sincs.  Mindig ügyelnem kell rá, hogy a legkönnyebb eseteket kapja, olyanokat bízzak magára, akikkel nincs különösebb gond.

— Micsoda? A legszemetebb munkát kapom mindig! — háborgott Jazz, mire a főnővér átható pillantást vetett rá, olyat, amilyet többször is az éjszaka folyamán.

— Nem fogok vitatkozni magával — közölte határozottan. — Ha nem száll ki azonnal, megyek, és szólok a biztonságiaknak.

— Még mindig nem mondta meg, mi baja van velem. ;Tudni akarom, hogy van-e valami köze Rowena Sobczyk-hoz.

— Természetesen. Túl sok maga körül a véletlen. Rowena Sobczyktól jön ki, aki nem is a maga betege, és úgy emlékszem, Sean McGillinnél is járt, aki szintén nem tartozott magához. Persze nem az én dolgom, hogy ezt megbeszéljem magával, hanem az ápolási főnöké. Biztosan sor fog kerülni rá.

— Valóban? Ne legyen olyan biztos benne! - mondta indulatosan Jazz, és gyors mozdulattal előhúzta zsebéből a Glockot.

Susan látta a fegyvert, és még maradt annyi ideje, hogy tiltakozón fölemelje a kezét, mielőtt Jazz kétszer mellbe lőtte, amitől oldalra dőlt, neki az ajtónak.

A pisztoly a hangtompító ellenére nagyobbat durrant a zárt térben, mint amire Jazz számított. Aggódva fordult hátra, de hamar megnyugodott, mert bár több érkező kocsit látott, mindegyik lassítás nélkül haladt el mögöttük, a harmadik szintre vezető rámpa felé, mivel a másodikon már nem volt szabad hely. Amekkora zajt csaptak, biztos volt benne, hogy a Glock két pukkanását senki nem hallotta meg.

Oldalra nyúlt, és a kontyánál fogva visszahúzta Susant, hogy egyenesen üljön, de hagyta, hogy a feje a mellére bukjon. Azt kapta, amit megérdemelt — gondolta, miközben eligazgatta a kezét a volánon, utána a slusszkulcsot elfordítva leállította a motort.

Következő dolga az volt, hogy átkutassa Susan táskáját, kivegye pénztárcájából az összes pénzt és a hitelkártyákat. A tárcát a kocsi padlójára dobta, hogy gyilkosságba torkolló rablás látszatát keltse, majd még egyszer körülnézett, hogy lássa, nem jön-e valaki, kiszállt, és a saját kocsijához ment.

Beszállt, lehúzta és zsebre rakta a gumikesztyűket, és elindult a kijárat felé. Susan kocsija mögött elhaladva oldalra nézett, és elégedetten állapította meg, hogy a felületes szemlélő számára úgy tetszik, mintha a főnővér a nehéz műszak után, elindulás előtt pihenni akarna kicsit.

A parkolóházból kiérve, és a reggeli forgalomba besorolva Jazz végre megengedte magának, hogy fellélegezzen.

Nehéz éjszakája volt, de biztosra vette, hogy sikerült jól befejeznie. Tízezer dollárral gazdagabb lett, és egy veszélyforrást is felszámolt, úgyhogy a Rostáló Hadművelet akadálytalanul folytatódhatott. Szép az élet, gondolta, és vidáman beletaposott a gázba.

Kilencedik

Az öreg, felhúzós ébresztőóra harsányan csörömpölt a hajnali félhomályban, míg Laurie oldalra nyúlva rá nem csapott, hogy elhallgattassa. Ahogy a karját visszahúzta a takaró alá, megborzongott, de nem a hidegtől, hanem a hányingertől, és bár jólesett volna neki félálomban tölteni még néhány percet, kinyitotta a szemét. Egy nappal korábban is hányingerre ébredt, de azt az előző este Rogerrel elfogyasztott kagylónak tulajdonította. Szerette a kagylót, de már korábban is előfordult, hogy másnap nehéz volt tőle a gyomra. Az előző napi hányinger szerencsére nem tartott sokáig - elég volt fölkelnie, és kicsit járkálnia, hogy teljesen megszűnjön.

Laurie felült, és újból megborzongott, de miután ivott néhány kortyot az éjjeliszekrényre készített vízből, valamivel jobban lett. A gondot igazából az okozta, hogy este nem kagylót evett, hanem - épp az előző hányingerre gondolva - sovány, jól átsütött csirkemellet.

Ahogy a takarót magához szorítva felhúzta a térdét, és előrehajolt, újabb kellemetlen tünetet vett észre: a hasa jobb oldalán, lent nyomást érzett, amely nem volt annyira erős, hogy fájdalomnak lehetett volna nevezni. Ujjaival óvatosan megtapogatta a helyet, de csak annyit ért el vele, hogy erős vizelhetnékje támadt.

A takarót lelökve papucsba bújt, köntöst vett, és a fürdőszobába ment. Egy-két lépést tett csak meg, amikor a kellemetlen érzés felerősödött annyira, hogy már enyhe fájdalomnak lehetett nevezni.

Orvosként Laurie a két tünet alapján rögtön arra gondolt, hogy kezdődő vakbélgyulladása van, de hamar elvetette az ötletet azzal, hogy fölösleges hipochondria. Ezt támasztotta alá az is, hogy mire lezuhanyozott, a rossz érzés elmúlt. Bár nem volt éhes, kényszerítette magát, hogy egyen egy pirítóst, és miután azt gond nélkül lenyelte, bekapott pár szem gyümölcsöt is. Biztosra vette, hogy a néhány falat jót fog tenni, és igaza is lett. Mire elérkezett az indulás ideje, már el is felejtette a hányingert.

A folyosón, látva, hogy szokás szerint nyílik az ajtaja, odaintett Mrs. Englernek, a hárpia pedig ezúttal nem vonult vissza sietve, hanem kiszólt, hogy vigyen magával esernyőt, mert esni fog.

Az utcán enyhe márciusi idő fogadta, és bár még nem esett, tényleg erősen be volt borulva. Fürge léptekkel indult el észak felé, közben arra gondolt, nem pszichoszomatikus eredetű volt-e az ébredéskor érzett hányinger. Csöppet sem tartotta lehetetlennek, mivel a magánélete sehogy sem akart rendeződni, sőt úgy érezte, egyre kuszább lesz.

Öthetes kapcsolata Rogerrel viharos gyorsasággal fejlődött, de váratlan törés keletkezett benne. Hetente kétszer-háromszor találkoztak, a hétvégéket is együtt töltötték, és bár Laurie nem tekintette helyrehozhatatlannak a törést, óvatossá vált, és eszébe jutott, hogy a felnőttkori fellángolások sokszor nem állják ki az idő próbáját. Az történt ugyanis, hogy két nappal korábban megtudta, Roger nős. Rengeteg alkalma lett volna rá, hogy elmondja ezt a fontos tényt, de valamilyen érthetetlen oknál fogva nem szánta rá magát, és csak miután Laurie kényszerítette magát, hogy határozottan rákérdezzen, vallotta be. Tíz évvel korábban, amikor Thaiföldön dolgozott, elvett egy ottani nőt, és azóta sem vált el tőle. Ami még jobban megdöbbentette Laurie-t, az volt, hogy több gyerekük is született.

Ahogy Roger tovább mesélte, a történet szerencsére veszített valamelyest elkeserítő voltából. A nő ugyanis gazdag, kivételezett helyzetű családból származott, és a gyerekeket gyakorlatilag ellopva visszatért a szüleihez, amikor Rogert áthelyezték Afrikába. Mégis az, hogy Roger nem mondta el hamarabb a dolgot, rossz ómennek látszott, és Laurie azon morfondírozott, hogy talán nem is az az ember, akinek mutatni akarja magát. Kapcsolatuk viharos fejlődése — beleértve Roger testi együttlétre vonatkozó sürgetését — ugyancsak más megvilágításba került, és mindezek tetejébe ott volt még az a teher, amelyet Jackkel való viszonyának megoldatlansága jelentett.

Bár érezte, hogy Jack szereti, makacs kitartása, amellyel bármilyen kötelezettségvállalást el akart kerülni, meggyőzte arról, hogy a szerelme - ha van egyáltalán — nem ugyanaz, mint amit ő érez. Soha nem tudta meggyőzni arról, hogy a kapcsolatuk számára ugyanolyan fontos, mint neki, és Laurie eljutott odáig, hogy úgy érezze, sosem fog megváltozni.

Most azonban a legutóbbi időben tapasztaltaknak köszönhetően, kezdte másképp gondolni. Kapcsolatuk jellege, hangulata az idő múlásának mértékében rohamosan romlott. Miután elköltözött tőle, Jack egy darabig szarkasztikus megjegyzéseket tett, ha összefutottak, de miután elkezdett rendszeresen randevúzgatni Rogerrel, a kiszólások egyre fullánkosabbak, egyre nehezebben elviselhetők lettek. Egy hónapja, amikor Jack megkérdezte, nem vacsorázna-e vele, és azt felelte, hogy koncertre megy Rogerrel, Jack istenhoz-zádot mondott, és sok szerencsét kívánt neki, mintegy jelezve, hogy még csak a barátja sem akar maradni.

Az ügyeleti szobába érve felakasztotta a kabátját, az esernyőjét, amelyet szerencsére nem kellett kinyitnia, föléje fektette, és a kávéautomatához indult.

—Jack már lent van? — kérdezte az asztal fölé görnyedve az aznapi munka kiszignálásával elfoglalt Chetet, miután Vinnie-t sehol nem látta, és ebből arra következtetett, hogy a veremben van, elkezdték a munkát Jackkel.

- Igen — válaszolta Chet, és csak egy-két másodperccel később, miután tudatosodott benne, hogy kinek a hangját hallotta, kapta fel a fejét. - Laurie! De jó, hogy itt van! A lelkemre kötötték, hogy ha nyolc előtt beér, feltétlenül szóljak magának. Janice akar mondani valamit, de feltétlenül. Már kétszer járt itt.

- Egy Generálból kapott esettel kapcsolatban? - kérdezte izgatottan Laurie. Megkérte Janice-t, hogy ha még egy, a korábbiakhoz hasonló eset érkezik, feltétlenül szóljon.

- Nem, nem egy, a Generálból kapott eset miatt — felelte kaján mosollyal Chet, és miután látta Laurie csalódottságát, sietve tette hozzá: — Kettőről van szó. — Kivett kettőt a könyöke mellett halmozódó dossziék közül, és Laurie-nak nyújtotta, aki izgatottan nyúlt értük.

Rowena Sobczyk és Stephen Lewis — olvasta a két nevet. Gyorsan megnézte a korukat: huszonhat és harminckettő. - Mindkettőt a Manhattan Generálból kaptuk? - kérdezte, hogy egészen biztos legyen a dolgában.

Chet némán bólintott.

- Szeretném megkapni őket.

- Rendben.

Laurie alig bírt a türelmetlenségével. Az előző öt hétben kezdte egyre vacakabbul érezni magát, mert sorozatgyilkosra vonatkozó elmélete nem vált valódi, feltétlenül számba veendő lehetőséggé, és Roger kivételével mindenki elutasította. Jack nemegyszer gúnyolódott rajta, és Sue Passero is  erősen szkeptikussá vált. Szerencsére Calvin nem hozta szóba a dolgot, Riva szintén úgy tett, mintha nem is hallott volna róla.

A kórlapok végre megérkeztek, Laurie a táblázata minden rubrikáját kitöltötte, de azzal sem jutott előbbre. Bármennyire szeretett volna, nem tudott kapcsolatot találni a különböző esetek között. Különböző sebészek végezték a műtéteket, az altatóorvosok is mások voltak, nem pont ugyanazokat a szereket használták, a műtétek előtti és utáni gyógyszerezés tekintetében is komoly eltérések voltak, és a helyszínek, ahol a halálesetek történtek, ugyancsak nagy változatosságot mutattak. Ami ennél is rosszabb volt, a toxikológiai vizsgálatok sem mutattak ki semmit, bár Peter minden lehetséges eszközt bevetett a gázkromatográftól kezdve a tömegspektrométerig. Laurie kedvéért mindent elkövetett, hogy találjon valamilyen anyagot, ami a halált okozhatta, de mivel ez nem sikerült, senki nem akarta elfogadni a sorozatgyilkos-elméletet, amelynek ellentmondott az is, hogy Darlene Morgan óta nem halt meg senki. Mindenki napirendre tért a négy eset fölött, és elkönyvelte magában, mint furcsa, de egy nagy kórházban könnyen előforduló egybeesést.

— Még jókor jött! — fogadta Bárt a halottkémek szobájában Laurie-t, és a hátsó helyiség felé mutatott, ahol Janice éppen belebújt a kabátjába.

— Már azt hittem, nem találkozunk. Meg akartalak várni, de nagyon hív az ágy — mondta a halottkém, és levetve az egyik székre dobta a kabátot.

— Sajnálom, hogy feltartalak — válaszolta Laurie, látva, milyen kimerült.

— Semmi gond. Hamar elintézzük. Lewis és Sobczyk dossziéi? — kérdezte Janice a Laurie hóna alatt lévő mappákra mutatva.

— Mindkettő a korábbi eseteidre hasonlít. Fiatalok voltak, lényegében egészségesek, hirtelen szívleállás miatt haltak meg, nem egészen huszonnégy órával egy kisebb műtét után, és egyik sem reagált az újraélesztésre.

— Ez tényleg nagyon ismerősen hangzik — állapította meg Laurie. — Köszönöm, hogy szóltál. Van valami fontos, ami nem szerepel a jelentésedben, de el akarsz mondani?

— Mindent leírtam, de egy dologra felhívnám a figyelmedet. Rowena Sobczyk még élt, amikor megtalálták, de sajnos, nem sikerült megtartani — mesélte Janice. — Lewis szíve azonban már nem működött, amikor a segédápoló megtalálta.

— Miért gondolod, hogy ez fontos? — kérdezte Laurie.

— Nem tudom, hogy fontos-e vagy sem, de mindenesetre más, mint ami a többieknél történt. A múltkor, Darlene Morgan esetében azt kérdezted, nem tűnt-e fel valami. Nála nem, de most, Sobczyknál az, hogy még élt, valahogy szemet szúrt.

— Köszönöm, hogy szóltál. Más?

— Semmi. Minden egyebet megtalálsz a jelentésekben.

— Szeretném megkapni a kórlapokat is — mondta Laurie.

— Már átkértem őket.

— Nagyszerű! Még egyszer köszönöm. Ha eszedbe jut még valami, feltétlenül szólj!

A szobájába érve Laurie azonnal elővette az első négy esetről készített táblázatot, amelyet széles gumiszalag fogott össze a Morgan- és McGillin-dossziéval. A csomagot szétbontva pár másodpercig nézte a McGillin-dossziét, és erős bűntudatot érzett, mert hiába tett rá ígéretet, nem tudta megmondani dr. McGillinnek, mi okozta a fia halálát. Hetek óta nem is beszélt vele, pedig azt is megígérte, hogy visszahívja. A két dossziét lerakva megfogadta, hogy pótolja a mulasztást, és azt kérdezte magában, vajon mit fog szólni  dr. McGillin, ha megtudja, hogy sorozatgyilkosságra gyanakszik.

Mivel tökéletesen megbízott Janice ítéletében, Lewis és Sobczyk nevét is hozzáírta a táblázathoz, bár még hátravolt a boncolás. Mivel Janice számított rá, hogy érdekelni fogja a két eset, nagyon alapos munkát végzett, úgyhogy egyből fel tudta jegyezni mindkét beteg korát, a halál beálltának időpontját, a műtétet, amelyen keresztülestek, és azt is, hogy a kórház melyik osztályán feküdtek utána. Miközben dolgozott, Riva is megérkezett.

— Nocsak! Történt valamilyen fejlemény? — kérdezte, amikor látta, mit csinál Laurie.

— Van két újabb eset, vagyis most már összesen hat. Még nem volt időm megnézni őket, de annak alapján, amit Janice elmondott, pont olyanok, mint a korábbiak. Akarsz változtatni a véleményeden? Végül is ez ötvenszázalékos gyarapodás.

— Nem hiszem - mondta nevetve Riva -, főleg azért nem, mert a toxikológiai vizsgálat nem hozott semmilyen eredményt, pedig tudom, hogy Peter nagyon igyekezett. Apropó! Hogy van édesanyád?

— Egész jól. Persze nem sokat tudok róla, mert úgy tesz, mintha az egész meg sem történt volna.

— Örülök neki. Ha beszéltek, add át a jókívánságaimat! És a barátod? Vele mi van? Meglepően keveset beszélsz róla — jegyezte meg Riva.

— Minden rendben — felelte Laurie. Rivának igaza volt, keveset beszélt Rogerről, és most sem akart többet mondani, úgyhogy gyorsan a telefonért nyúlt, és a boncterem melletti irodát hívta. Örült, mert Marvin válaszolt. Röviden beszámolt neki a két esetről, és közölte, hogy Sobczykkal akarja kezdeni.

Mire átöltözött, Marvin már túl volt az előkészületeken, és rögtön el is kezdhették volna a munkát, de Jack mellett kellett elmennie, aki egy termetes, leborotvált és betört fejű, idősebb nőt vizsgált éppen.

- Dr. Montgomery! - szólt hangosan, miután a szeme sarkából meglátta Laurie-t, és fölegyenesedve abbahagyta a munkát. — Ez igen! Ilyenkor járnak dolgozni a bankárok is. Hadd találgassak! Fogadjunk, hogy a francia barátoddal rúgtatok ki a hámból!

— Nagyon vicces! — mondta Laurie, és a felháborodásán erőt véve megállt. — Egyébként duplán tévedsz. Este otthon voltam, nem mentem sehova, Roger pedig ugyanolyan amerikai, mint te meg én.

— Érdekes. A Rousseau nekem nagyon franciásan hangzik. Igazam van, Vinnie? - fordult a boncmesteréhez Jack.

— Igen, de engem meg Amendolának hívnak, ami igazi olasz név, mégis amerikai vagyok.

— Tényleg! Úgy látszik, hajlamos vagyok az elsietett következtetésekre! — adta a meglepettet Jack. — Bocsánat!

Laurie-t nagyon zavarta az a vehemencia, amellyel Jack nekitámadt, és aggódott, hogy ezt nem tudja kellőképpen leplezni. Mivel azonban Vinnie és Marvin is ott volt, erőt vett magán, és sietve témát váltott. - Úgy látom, elég nyilvánvaló, mitől halt meg — mondta, és a betört fejű nőre mutatott.

— Igen, csak az a kérdés, hogyan — válaszolta Jack.

— Megmagyaráznád bővebben? — érdeklődött Laurie.

— Valóban kíváncsi vagy rá?

— Ha nem lennék, nem kérdezném.

— Az éjszaka közepén, egy kirándulóhajóról rakták ki sietve. A társaság szerint részegen elesett a lakosztálya fürdőszobájában, és szétcsapta a fejét. Állítják, hogy nem történt semmilyen erőszak, én viszont nem hiszem el, bár lehet, hogy tényleg részeg volt.

— Miért nem?

— Először is, a koponyájának a teteje van betörve, amit elesve elég nehéz beverni, hacsak nem gumiember valaki — magyarázta Jack. - Másodszor, nézd meg ezeket! - mondta, és a nő karjának a belső részén lévő enyhe véraláfutásokra mutatott, amelyeket közelebb hajolva Laurie is tisztán látott.

— Aztán! Látod az ujján és a csuklóján a világos sávokat? Sokat napozhatott a hajón, gyűrűvel és órával a kezén, de a lakosztályban sem gyűrűt, sem karórát nem találtak. Az éjszakás kisdoki hívta fel rá a figyelmemet. A lakosztályt és benne a fürdőszobát is kitakarították, ő pedig már halálosan fáradt volt, amikor behozták a nőt, de a megfelelő kérdéseket tette fel.

— Szóval szerinted gyilkosság?

— Semmi kétség, bár a hajótársaság elszántan tagadja — jelentette ki Jack. — A jelentésben természetesen szigorúan ragaszkodni fogok a tényekhez, de ha valaki megkérdezi, azt mondom, erős ütéssel betörték a koponyáját, de még élt, amikor a karját megragadva végighúzták a lakosztályon, be a fürdőszobába, és ott hagyták meghalni, miközben kirabolták.

— Érdekes  eset.  Akár tanítani is lehetne — mondta Laurie, és továbbment a saját asztalához, amelyen már ott feküdt Rowena Sobczyk holtteste.

— Számít valami szokatlanra? — kérdezte Marvin.

— Nem. Azt hiszem, egyszerű, sima eset — felelte Laurie, miközben alaposan megnézte a holttestet. Első benyomása az volt, hogy a nő jóval fiatalabb, mint az adatlapján feltüntetett huszonhat év. Finom, majdhogynem gyerekes vonásai, göndör, fekete haja és bársonyos, makulátlan bőre volt. Mindkét lábán rajta maradt a műtét utáni kötés, de az is tisztának és száraznak látszott.

Akárcsak McGillinből és Morganből, belőle is kiállt az újraélesztéshez használt endotrachealis cső és az infúziós csatlakozó, amelyeket Laurie gondosan megvizsgált, csak azután távolított el. Utánuk a kötések következtek, amelyek   alatt szépen gyógyultak a sebek — egyik sem volt gyulladt, és csak minimálisan váladékoztak.

A feltárás ugyanolyan eredménnyel járt, mint a külső szemle, nem mutatott ki semmilyen halálokot. A szív és a tüdő teljesen normális volt, Laurie mindössze egy, az újraélesztési kísérlet során eltört bordát talált. Akárcsak a korábbi eseteknél, ezúttal is bőségesen vett mintát, hogy a toxikológiai labor tudjon mivel dolgozni. Még mindig nem adta fel a reményt, hogy Peter valamelyik esetnél csak talál valamit.

— Pihen vagy folytatni akarja? — kérdezte Marvin, miután összevarrták a testet.

— Folytatom — felelte Laurie, és ment vele, hogy segítsen betolni és átemelni az asztalra Stephen Lewist.

Bár számított rá, hogy akárcsak a korábbi eseteknél, Lewisnál sem talál patológiás tünetet, alapos munkát akart végezni, és ennek meg is lett az eredménye. Nagyon kis mennyiségben, de minden kétséget kizáróan alvadt vért talált a jobb kéz mutató- és gyűrűsujjának körme alatt. Ha kevésbé alapos, biztosan elkerülte volna a figyelmét ez a lényeges különbség. Sobczyknál, Morgannél és McGillinnél ugyanis nem talált vérnyomot, George és Kevin eseteinél sem fordult elő, legalábbis nem tettek említést róla.

Lewis kezét a boncasztalra visszatéve, Laurie alaposan megvizsgálta a testet, hogy lássa, nincs-e rajta valamilyen sérülés, amelytől a megszáradt vér származhat. Nem volt. Az infúzió bekötésénél sem talált vérnyomot. Levette a férfi jobb vállát borító kötést, de a seb zárva volt, és nem gyulladt be, bár műtét után szemmel láthatóan vérzett egy kicsit, és nem lehetett kizárni, hogy onnan származik a köröm alatti vér, ami azért elég különösnek tűnt, lévén szó a jobb kézről.

Amikor Marvin visszatért, Laurie steril tampont és két '! mintavételi tartályt kért. A köröm alól és a műtéti seb mellől vérmintát vett, mert DNS-vizsgálatot akart végeztetni, hogy megtudja, a köröm alatti vér valóban a sajátja-e Lewisnak. Mintavétel közben érezte, hogy a köröm alatt kevés szövet is van. Rögtön arra gondolt, hogy ha a sorozatgyilkosra vonatkozó elmélete nem teljesen megalapozatlan, Lewis megsejtette, mit akar tenni az illető, és el tudta kapni, akkor megkarmolta, a vér és a szövetmaradvány így került a körme alá. Nagyon sok volt ebben a gondolatmenetben a bizonytalanság, a feltevés, de Laurie büszke volt arra, hogy kitartó, és amit elkezd, azt módszeresen végig is csinálja.

A boncolás további része már gyorsan ment. Marvinnal összeszokott párost alkotott, és nagyon kevés beszéddel, a másik parányi gesztusait is ismerve remekül tudott együtt dolgozni. Ezúttal sem talált semmilyen patológiás tünetet, semmit, ami megmagyarázhatta volna a férfi hirtelen halálát.

— Van még valami mára? — kérdezte Marvin, miután összevarrták a testet.

— Nincs - felelte Laurie. - Úgy látszik, befejeztük.

— Ezek a maiak nagyon emlékeztetnek arra a másik kettő, körülbelül egy hónappal ezelőtti esetre — mondta a kór-boncnok, elkezdve összeszedni a vizsgálati mintákat tartalmazó üvegeket. — Emlékszik? Egyiknél sem talált semmit, ami megmagyarázta volna a halált. A nevüket már elfelejtettem.

— McGillin és Morgan - válaszolta Laurie. - Hogyhogy emlékszik rájuk, amikor olyan sok eset volt azóta?

— Azért jegyeztem meg őket, mert nagyon elcsodálkozott, hogy nem talált náluk semmit. El akarja vinni a mintákat, vagy küldj em el őket a többivel?

— A toxikológiait és a DNS-t elviszem. A szövettani mehet a többivel. És köszönöm, hogy emlékeztetett. Egyre jobban szeretek magával dolgozni.

— Akkor jó, mert én is — válaszolta Marvin. — Bárcsak minden doki olyan volna, mint maga!

— Unalmas lenne — mondta Laurie, és a két mintatartóért nyúlt.

Nem akart időt vesztegetni, ezért az öltözőben csak a szkafandert vetette le, és műtősruhában indult a lifthez. A két üveget, hogy el ne ejtse, a melléhez szorította, a vizsgálati dossziék pedig a hóna alatt voltak. Ahogy a lift fölfelé haladt a harmadik emeletre, érezte, hogy lüktet a halántéka az izgalomtól. A boncolások megerősítették Janice feltevését — meggyőződése volt, hogy a sorozat hattagúra gyarapodott.

— Jaj, ne! — nyögött fel tréfásan Peter, amikor meglátta a mintatartó üvegekkel.

— Tudom, hogy nem örülsz nekem — válaszolta Laurie —, de mit tegyek, ha te vagy az én emberem! Jobban kellesz, mint eddig bármikor. Két újabb beteget boncoltam, akik tükörképei a korábbiaknak. Most már hatan vannak.

— Nem tudom, miért mondod, hogy én vagyok az embered, amikor semmit nem találtam egyiknél sem.

— Még nem adtam fel a reményt, úgyhogy te se tedd! — Laurie Peter elé tette az üvegeket. - így, hogy hat esetünk van, még gyanúsabb a dolog. Találj valamit, Peter! Biztos, hogy létezik, csak meg kell keresni.

Laurie felkapta a DNS-vizsgálathoz vett mintákat tartalmazó üvegeket, és kifelé indult, de pár lépés után megtorpant.

— Ja! Az egyik eset kicsit eltért a többitől — mondta visszafordulva. — Nézzük csak! — kinyitotta a Sobczyk feliratú dossziét, és megnézte a nyilvántartási számot, hogy ki tudja választani az üvegek közül a megfelelőt. — Ez az! — mondta, és közvetlenül Peter elé rakta. - Ő volt az egyetlen a hat közül, akinek még vert a szíve és lélegzett, amikor megtalálták. Nem tudom, mi jön ki ebből, vagy hogy kijön-e bármi, de jó, ha tudod. Lehet, hogy valamilyen könnyen bomló mérget használtak, és nála kisebb koncentrációban, azért nem végzett vele rögtön.

-Rendben. Majd észben tartom - válaszolta a vállát megvonva Peter.

Laurie elköszönt tőle, és gyalog indult tovább, az ötödik emeletre, de félúton meg kellett állnia, mert a kellemetlen, fájdalomhoz hasonló érzés, amelyet reggel érzett a hasa jobb alsó részén, hirtelen visszatért. Újból megtapogatta a területet, amitől a rossz érzés először erősödött, de aztán amilyen hamar jött, olyan gyorsan el is múlt. Laurie a homlokára tette a kezét, hogy ellenőrizze, nincs-e láza, és meggyőződve róla, hogy nincs, vállat vont és továbbment.

Az ötödik emeleten volt a korszerű, az intézet többi részével ellentétben minden igényt kielégítő DNS-laborató-rium, amely alig több mint öt éve készült el, és a legmodernebb berendezésekkel volt felszerelve. Igazgatója, Ted Lynch valaha a Borostyánliga egyik legismertebb futballistája volt, és ha nem is nőtt akkorára, mint Calvin, nem sokkal maradt el mögötte. A hasonlóság azonban ki is merült a méretekben, ugyanis Ted kiegyensúlyozott, barátságos ember volt. Kedvesen fogadta Laurie-t, aki Lewis szövetmintájával együtt a körme alól kiszedett vérmaradványt is odaadta neki, és megkérte, hogy lehetőség szerint minél előbb nézesse meg őket.

— Természetesen! — mondta nevetve Ted. — Jól összeilletek Jackkel. Ha hoz valamit, ő is azonnal szeretné megkapni az eredményt, és úgy tesz, mintha leszakadna az ég, ha kicsit várnia kell. Miért nem tudtok olyan lusták lenni, mint a többiek? Ők bezzeg azt szeretik, ha nem hallanak felőlem, mert tudják, hogy ha jelentkezem, az újabb melót jelent.

Laurie önkéntelenül elmosolyodott, hogy Jack meg ő akarva-akaratlanul milyen hírhedtté lett az intézetben. Megkérte Tedet, tegyen meg mindent, amit tud, aztán lejjebb ment egy emelettel, és a szobája felé indult. Alig várta, hogy a telefonhoz érjen, és beszámoljon a két újabb esetről Rogernek.

Leült, egyből a számát tárcsázta, és az ujjaival türelmetlenül dobolva várta, hogy a másik készülék kicsöngjön. Biztos volt benne, hogy Rogert, ha még nem tud róluk, nagyon fogja érdekelni a két új eset. Sajnos, nem volt a helyén, csak az üzenetrögzítője válaszolt.

Laurie idegesen végighallgatta a kimenő üzenetet, csak a nevét mondta be, no meg azt, hogy Roger hívja vissza. Nem tehetett róla, csalódást okozott neki, hogy nem érte el, és nem tudott beszélni vele.

Alig tette a helyére a kagylót, a telefon kicsöngött.

— Laurie Montgomeryt keresem — mondta egy kellemes női hang, miután beleszólt a készülékbe.

— Én vagyok az.

— Laura Dicksonnak hívnak, a General szociális munkása vagyok, és szeretnék megbeszélni magával egy találkozót.

— Találkozót? — csodálkozott Laurie. — Megkérdezhetném, milyen ügyben?

— Az esetével kapcsolatban — válaszolta érezhető zavarral Laura.

— Az esetemmel? Azt hiszem, nem egészen értem.

— A genetikai laborban dolgozom, és úgy tudom, valamivel több mint egy hónapja járt itt vizsgálaton. Azért telefonálok, hogy megbeszéljünk egy találkozót.

Nyugtalanító gondolatok cikáztak át Laurie agyán. A BRCA 1 teszt is jó példa volt arra, hogy mennyire igyekszik menekülni a nyugtalanító gondolatoktól — teljesen elfeledkezett róla. A nő hívása derült égből villámcsapásként érte, és visszarángatta a kellemetlen valóságba.

— Halló! Ott van még? - kérdezte Laura.

— Igen — felelte, és lázas sietséggel próbálta összeszedni a gondolatait. — Gondolom, a hívása azt jelenti, hogy a teszt eredménye pozitív lett.

— Azt jelenti, hogy szeretnék személyesen találkozni magával — mondta kitérően Laura. — Minden páciensünknél ezt tesszük. És szeretnék bocsánatot kérni. A dossziéja körülbelül egy hete van nálam, de elkeveredett, nem jó kosárba került. Teljes mértékben az én hibám, de épp a késedelem miatt örülnék, ha minél előbb láthatnám.

Laurie-n ingerültség vett erőt, emlékeztetnie kellett magát, hogy a szociális munkás csak a dolgát végzi, azt teszi, ami a kötelessége. Ezzel együtt jobban szerette volna, ha egyszerűen közlik vele az eredményt, és nem rángatják be a kórházba, hogy valami elképzelt tapintat jegyében köntörfa-lazva, tiszteletköröket leírva hozzák a tudomására.

— Egy órakor van egy üres helyem — folytatta Laura —, és arra gondoltam, hogy esetleg megfelel. Ha nem, akkor mához egy hétre tudok csak időpontot adni.

Laurie behunyta a szemét, és nagy levegőt vett. Nem akart egy teljes hetet kétségek között hányódva, bizonytalanságban tölteni. Bár a hívást úgy értelmezte, hogy a vizsgálati eredmény pozitív, egészen biztos akart lenni a dologban. Az órájára nézett, és látta, hogy még csak háromnegyed tizenkettő. Nem volt semmi oka, ami miatt ne mehetett volna el a Generálba, és még az is felmerült benne, ha már ott van, akkor esetleg együtt ebédel Rogerrel vagy Sue-val. — Az egy óra megfelel — válaszolta hát.

— Nagyszerű! — lelkesedett Laura. - A szobám ott van, ahol vérvételen járt.

Laurie lerakta a kagylót, csukott szemmel az asztalra könyökölt, és az ujjait szétterpesztve beletúrt a hajába. A BRCA 1 gén mutációjának összes következménye átfutott az agyán, és hirtelen szomorúság vett rajta erőt. Különösen az zavarta, hogy tudta, előbb-utóbb visszavonhatatlan döntést kell hoznia, olyat, amely esetleg kizár bizonyos lehetőségeket, például azt, hogy gyereke legyen.

— Kop! Kop! — hallatszott egy hang, és amikor felnézett, a mosolygó Lou Soldano hadnagyot pillantotta meg.

— Szia Laur! — köszönt vidáman, azt a nevet használva, amelyet a fia, Joey adott Laurie-nak, amikor egy darabig randevúzgattak. Joey akkor ötéves volt, azóta viszont már betöltötte a tizenhetet. Kapcsolatuknak — abban a formában — nem összeveszés vetett véget, hanem az, hogy mindketten belátták, nincs komoly jövője. Kölcsönösen tisztelték és nagyon kedvelték egymást, de szenvedély nem alakult ki közöttük. A szerelem helyett szoros barátság lett, amely az évek folyamán csak tovább erősödött.

— Mi a baj? — kérdezte Lou, és bár Laurie válaszolni akart, nem tudott, mert a szeme megtelt könnyel. Hogy összeszedje magát, a homlokára szorította a tenyerét, és a mutató- és a középső ujját kétoldalt rányomta a halántékára. Lou szó nélkül becsukta az ajtót, közelebb húzta Riva székét, leült, csak utána szólalt meg: — Halljam! Mi folyik itt?

Laurie elvette a kezét a homlokáról, és bár a szeme erősen csillogott, sikerült elérnie, hogy egyetlen csepp könny se csorduljon ki belőle. — Sajnálom — mondta.

— Sajnálod? Miről beszélsz? Nem kell sajnálnod semmit, csak elmondani, hogy mi bánt. Illetve nem is! Azt hiszem, tudom.

— Tudod? — kérdezte Laurie. Kinyitotta az egyik fiókot, és papír zsebkendőt vett elő, hogy megtörölje a szemét. — Miből gondolod, hogy tudod?

— Az évek során kiismertelek, de nemcsak téged, hanem Jacket is. Azt is tudom, hogy összerúgtátok a port.

Laurie megpróbált tiltakozni, de a rendőr a kezét feltartva belefojtotta a szót. — Tudom, hogy semmi közöm hozzá — mondta —, ugyanakkor mégis! A barátaim vagytok, és muszáj törődnöm a dolgaitokkal. Azt is tudom, hogy egy másik orvossal jársz, de szerintem rendbe kellene hoznotok a dolgot. Ti egymásnak vagytok teremtve.

Laurie önkéntelenül elmosolyodott, és nagy szeretettel nézett Lou-ra. Tüneményes ember volt, és imádta. Amikor a kapcsolatuk Jackkel komolyra fordult, kicsit aggódott, hogy féltékeny lesz, de ehelyett hármas barátság alakult ki, és Lou tiszta szívből drukkolt azért, hogy ne legyen gond közöttük.

— Köszönöm, hogy ezt mondod — felelte őszintén, és úgy döntött, meghagyja Lou-t abban a hitében, hogy a viszonyuk megromlása csalt könnyeket a szemébe.

— Tudom, hogy Jack megőrül, mert azzal a másik pasassal jársz — mondta Lou.

— Igen? Szerintem legyint rá. Csöppet sem érdekli.

— Hogy gondolhatsz ilyet! — emelte fel a hangját hitetlenkedve a nyomozó. — Elfelejtetted, hogyan viselkedett, amikor kis híján eljegyezted magad azzal a fegyverkereskedővel, Sutherlanddel? Jack magánkívül volt.

— Azt hittem, azért, mert úgy gondoltátok, Paul nem illik hozzám, amiben végül igazatok is lett. Nem feltételeztem, hogy féltékeny.

— Pedig az volt. Nekem elhiheted.

— Na jó, majd meglátjuk, mit tehetünk ellene. Szeretnék beszélni vele, ha megengedi.

— Megengedi? Letépem a fülét, ha nem viselkedik tisztességesen.

— Nem hiszem, hogy az sokat használ — mondta mosolyogva Laurie. — Most pedig elárulnád, minek köszönhetem a látogatást? Biztos vagyok ugyanis benne, hogy nem Jack miatt jöttél.

— Hát nem - vallotta be Lou. - Gondban vagyok, és segítséget szeretnék kérni.

— Hallgatlak.

— Ma korán kezdtem, kint voltam Jerseyben a kapitányommal, Michael O'Rourke-kal. A felesége testvérét ma hajnalban megölték itt, a városban, és a férjéhez mentünk, hogy elmondjuk neki. Nyilván sejted, hogy jó nagy nyomás nehezedik rám, azt akarják, hogy gyorsan mondjam meg, ki tette, vagy legalább mutassak rá egy gyanúsítottra. A holttest már itt van nálatok, a hűtőkamrában. Azért jöttem, mert reméltem, hogy valamelyikőtök felvállalja. Eredményre van szükségem, és ti mindig előálltok valami szokatlannal.

—Jézusom! Sajnálom, Lou! Most nem megy. Ha tudsz várni délutánig, akkor természetesen megcsinálom - válaszolta Laurie.

— Nagyjából mikor?

— Nem  tudom.  Muszáj  bemennem  a  Manhattan Generalbe.

— Tényleg?! — A nyomozó halványan elmosolyodott. — Ott ölték meg Michael sógornőjét. A kórház garázsában.

— Szörnyű. Ott dolgozott?

: — Igen, már évek óta. Éjszakás főnővér volt. Lejárt a műszakja, haza akart menni, és ott halt meg, a kocsijában. Borzalmas. Egy tíz- és egy tizenegy éves gyerek maradt utána.

— Kirabolták, megerőszakolták vagy mindkettő?

— Úgy néz ki, hogy az első. A hitelkártyáit nem vitték el, azok ott voltak szétszórva a kocsiban. A férje szerint ötven dolcsi lehetett nála készpénzben, úgyhogy annyiért kellett meghalnia.

— Sajnálom.

—Annyira nem, mint amennyire én fogom sajnálni, ha nem sikerül előrébb lépnem. Mi van Jackkel? Eljöttem a szobája előtt, de nem láttam.

— Lent van a veremben, vagy legalábbis félórája, amikor eljöttem, még ott volt — válaszolta Laurie.

Lou felállt, visszatolta a helyére Ríva székét, és indulni akart.

— Várj! — tartotta vissza Laurie. — Ha már itt vagy, el akarok mondani valamit.

— Igen? Mit?

Laurie röviden beszámolt a hadnagynak a hat halálesetről. Csak a lényeget mondta, de az is elég volt, hogy Lou elvegye Riva székét, és újból leüljön.

— Komolyan úgy gondolod, hogy mind a hatot meggyilkolták? — kérdezte, miután Laurie befejezte.

— Tulajdonképpen nem vagyok biztos benne.

— De hát az előbb mondtad!

— Igen, csak az a gond, hogy magam sem tudom, menynyire higgyek benne. Várj, megmagyarázom! Ma önvizsgála-tos reggelem volt, és oda jutottam, hogy sok dolgot alaposan át kell gondolnom. Az elmúlt hónapban feszült voltam, részben Jack, részben anyám, részben pedig egyéb dolgok miatt, és önkéntelenül kerestem, mivel köthetném le a figyelmemet, hogy ne kelljen rájuk gondolnom. Ez volt az egyik dolog, amibe belekapaszkodtam — válaszolta őszintén Laurie.

— Szóval attól tartasz, hogy bolhából elefántot csinálsz — mondta megértőn a nyomozó.

Laurie erre már nem szólt, csak vállat vont.

— Elmondtad itt valakinek az elméletedet?

— Mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni, beleértve Calvint.

— És?

— Mindenki  szerint  elhamarkodott  a  következtetés, ugyanis a toxikológia nem talált semmit, ami akár kicsit is gyanús lehet, mint például az inzulin vagy a digitálisz, amit korábban több, egészségügyi intézményben elkövetett sorozatgyilkosságnál is használtak. Na jó, nem teljesen igaz, hogy senki nem vett komolyan. Az orvos, akit az előbb említettél, akivel találkozgatom - egyébként Rogernek hívják és a Generalben dolgozik —, igazat ad nekem, de épp ma reggel jutottam odáig, hogy megkérdőjelezzem a motívumait. Mindegy, az másik történet!

—Jacknek is említetted a sorozatgyilkosságot? — Igen, és azt felelte, hogy elment az eszem. Lou felállt, és újból a helyére rakta Riva székét. — Tudod mit? Ha bármi eszedbe jut, vagy bármit találsz, szólj, hogy hadd legyek képben. Azóta, hogy jó tíz évvel ezelőtt rájöttél arra a kokainos machinációra, valószínűleg nálad is jobban bízom a megérzéseidben — mondta.

- Nem tíz, hanem tizenkét éve - pontosított Laurie.

— Ez is azt mutatja, hogy nagyon gyorsan múlik az idő, ha az ember jól érzi magát.

Tizedik

— Na, milyen? — kérdezte Jack, és hátralépett, hogy jobban szemügyre vehesse az eredményt.

— Azt hiszem, rendben van — válaszolta Lou.

Jack segített a nyomozónak felölteni a szkafandert, az akkumulátort is ráadta, és tisztán hallotta a lélegeztető egyenletes suttogását. — Érzed a szellőt?

— Még hogy szellő! — emelte fel a hangját Lou. — Fogalmam sincs, hogy tudtok minden áldott nap ebben az ocs-mány szerelésben dolgozni. Valahányszor belebújok, az nekem egy hónapra elég.

— Nekem sem a kedvenc ruhám — vallotta be Jack, és hozzálátott az öltözködéshez. — Néha, amikor hétvégén be vagyok osztva, visszatérek a jó öreg maszkhoz és kesztyűhöz, de ha Calvin megtudja, utána mindig nagy letolást kapok.

Kesztyűt húztak, és beléptek a boncterembe, ahol a nyolc asztal közül ötnél már folyt a munka. Az ötödiken Susan Chapman feküdt, Vinnie épp a mintatartó üvegeket rendezgette mellette.

— Emlékszik Soldano nyomozóra? — kérdezte tőle Jack, és Lou-ra mutatott.

— Hogyne! Isten hozta, hadnagy! — mondta a boncmester.

— Kösz, Vinnie — válaszolta Lou, és úgy két méterre az asztaltól megállt.

—Jól vagy? — kérdezte Jack. Lou viszonylag gyakran megfordult a boncteremben, így attól, hogy elájul, mint néhány látogatóval megtörtént, nem kellett tartani. Épp ezért nem értette, miért állt meg olyan messze, de látta, hogy a maszkja kezd bepárásodni, ami arra utalt, hogy mélyen veszi a levegőt.

— Igen. Csak nehéz így, kiterítve látni egy ismerőst — morogta a nyomozó.

— Nem mondtad, hogy ismered.

— Na jó! Enyhe túlzás, hogy ismerem, de néhányszor találkoztam vele O'Rourke kapitánynál.

— Nyugodtan gyere közelebb! Semmi olyat nem fogsz látni, amit korábban nem láttál volna.

Lou óvatosan néhány lépést tett az asztal felé.

— Úgy látom, nagyon szerette a Crispy Cremest — állapította meg a testet szemügyre véve Jack. — Mennyi volt a súlya, Vinnie?

— Nyolcvanhárom kiló.

Jack füttyentése tompán hallatszott a maszk alól. — Az elég sok egy ránézésre. százhatvan centi magas embernek.

— Százhatvanhárom — pontosított Vinnie, és a falnál álló szekrényhez ment, hogy elővegyen néhány fecskendőt.

— Halljam, Lou! Mit lehet tudni róla — fordult a nyomozóhoz Jack. — Annyira sürgettél, hogy jöjjek, kezdjük már, hogy nem volt időm elolvasni a halottkémi jelentést. Hol találták meg?

— A terepjárója volánja mögött. Úgy nézett ki, mintha elaludt volna — a feje a mellére bukott. Ezért nem fedezték fel rögtön, hogy halott. Többen látták, de azt hitték, el-szundított.

— Mit tudsz még mondani róla?

— Nem sokat. A jobb mellén érte a lövés.

— És úgy gondolod, rablás történt? — kérdezte Jack.

— Nagyon úgy nézett ki. A készpénzét elvették, a tárcája és a hitelkártyái a kocsi padlóján hevertek, a ruhája pedig ép volt, apró szakadást sem találtak rajta.

— Hol volt a keze?

— A kormányon.

— Igen? Ez furcsa.

— Miért?

— Úgy hangzik, mintha valaki odatette volna.

Lou vállat vont. — Lehet. Ha igen, következik belőle valami?

— Még nem tudom, de az biztos, hogy rablásnál ritkán fordul elő ilyesmi. — Jack fölemelte a nő jobb kezét, és rögtön láthatóvá vált, hogy a hüvelykujjpárna egy része hiányzik. A mélyedésből kilátszott a kézközépcsont és ami az ujjból maradt, illetve a tenyér tele volt apró, pontszerű sérülésekkel. — Szerintem védekezni próbált, és a fegyver felé nyújtotta a kezét.

Lou — még mindig teljes lépés választotta el az asztaltól — egyetértőn bólintott.

Jack fölemelte a bal kart, és megnézte a hónaljban a két apró, piros, golyó ütötte lyukat. Közben Vinnie visszajött, lerakta a fecskendőket, és a falon lévő, röntgenfelvételek nézésére használt, belülről világító üvegdobozokra mutatott. — Elfelejtettem mondani, hogy felraktam a felvételeket. Két mellkasi képet csináltam, mivel két bemeneti nyílás van.

Jack a felvételekhez lépett, Lou is követte, és a válla fölött ugyancsak megnézte a képeket. A két golyó drámai hatást keltve, élesen vált ki a szürke háttérből. — Szerintem az egyik a bal tüdőben van, a másik pedig a szívben — mondta Jack.

— A szám egyezik — két kilenc milliméteres hüvelyt találtak a kocsiban — tette hozzá Lou.

— Nézzük, mit találunk még! — szólt Jack, és visszatért az asztalhoz, hogy elvégezze a külső, szemrevételezéses vizsgálatot. Nagyon alapos volt, szó szerint a nő feje búbján  kezdte, és egészen a talpáig haladt. Közben rábökött a bemeneti nyílások körül látható apró, torkolati fűztől származó pontokra.

— Mit jelentenek? — kérdezte Lou, aki végre elég közel lépett, hogy lássa, mit akar mutatni Jack.

— Mivel ruha volt rajta, azt, hogy a fegyver közel volt, ha nem is annyira, mint a kézhez. Talán harminc centire.

— És az fontos?

— Majd te eldöntöd — mondta Jack. — Mindenesetre felveti annak a lehetőségét, hogy a támadó a kocsiban ült, amikor elsütötte a fegyvert, és nem egyszerűen benyújtotta a kezét.

— Vagyis?

— Ha a kocsiban ült, akkor a következő kérdés az, hogy ismerte-e az áldozat.

— Igaz — értett egyet a felvetéssel Lou.

A boncolás közben Jack az áldozattól jobbra, Vinnie balra állt, Lou pedig a fejénél, és onnan figyelte, mit mutat Jack. A munka rutinjellegűnek bizonyult. Mindkét golyó bordába ütközött, ettől annyira lelassult, hogy nem tudott távozni a testből. Az egyik a bal tüdőbe fúródott, a másik pedig áthaladt a szív jobb oldalán, és a bal szívkamra falában állt meg. Jack mindkettőt kivette — nagyon óvatosan bánt velük, nehogy megsértse a felszínüket —, és a Vinnie által gondosan előkészített, bizonyítéktárolásra használt nejlontasakba ejtette őket.

— Attól tartok, ez minden, amivel szolgálhatok — mondta Lou-nak. - Talán a ballisztikai szakértőitek többet is ki tudnak sütni, ha megvizsgálják őket.

— Remélem. Ujjlenyomatot ugyanis nem találtunk, még a jobb oldali ajtón sem. Az éjszakás őrök pedig nem láttak senkit, aki gyanús lett volna.

— Úgy látszik, nehéz ügy lesz.

— Az, a fene egye meg!

Otthagyva a takarítani kezdő Vinnie-t, Jack és Lou visz-szament a boncterem melletti raktárba, hogy levesse a kényelmetlen szkafandert, onnan pedig tovább az öltözőbe, ahol utcai ruhára cserélték a műtősöltözéket.

— Egy orvos mindig orvos, úgyhogy hadd hívjam fel a figyelmedet erre a kis úszógumira — mondta Jack, amikor már alsónadrágban és trikóban voltak, és Lou hasára mutatott.

— Csúnya, ugye? — kérdezte odanézve a nyomozó.

— Csúnya és egészségtelen. Ártasz vele magadnak, pláne úgy, hogy képtelen vagy abbahagyni a dohányzást.

— Miről beszélsz?! Már százszor abbahagytam. Utoljára két nappal ezelőtt.

— És meddig tartott?

— Körülbelül egy órát — mondta nevetve Lou. — Tudom, szánalmas vagyok, de nem tehetek róla. Azért cipelem a súlyfölösleget, mert ebben a tündéri városban annyi a gyilkosság, hogy egyszerűen nincs időm ledolgozni.

— Ha nem változtatsz az életmódodon, fel fogod dobni a talpad! — figyelmeztette Jack, ám erre már nem válaszolt.

A tükör elé állva áthúzta a fején a nyakkendőjét — nem bogozta ki, hogy ne kelljen újból bajlódnia a megkötéssel —, eligazgatta, csak aztán jegyezte meg: — Mielőtt lejöttem ide, beszéltem Laurie-val.

— Igen? — Már Jack is a nyakkendőjét igazította, és közben a tükör segítségével Lou szemébe nézett.

— Kis híján elbőgte magát, amikor szóba került a. kapcsolatotok.

— Ez érdekes, ugyanis vad, szenvedélyes viszonya van valamilyen seggfejjel a Manhattan Generálból.

- Rogernek hívják.

- Mindegy. Egyébként nem seggfej, és ettől csak még nagyobb a baj. Ha minden igaz, amit mondanak róla, akkor ő Mr. Tökéletes.

-Megnyugodhatsz. Nem úgy tűnt, mintha vadul szerelmes lenne a fickóba - válaszolta a nyomozó. - Még azt is mondta, hogy megpróbál beszélni veled, hátha rendbe tudjátok hozni azt, amit elrontottatok.

- Na persze! - mordult fel Jack, és úgy tett, mintha minden figyelmét a nyakkendőcsomózásra összpontosítaná.

Némi lelkiismeret-furdalással, mivel olyasmit adott Laurie szájába, amit nem mondott, Lou gyorsan hátat fordított a tükörnek, és az öltözőszekrényhez lépett, hogy fölvegye a zakóját. Helytelennek tartotta, amit tett, de azzal indokolta magának, hogy csak segíteni próbált, ahogyan az igaz baráttól elvárható.

Jack addig követte a tekintetével, amíg megérezte, visz-szanézett rá, és akkor azt mondta: - Nehéz elhinni, hogy rendbe akarja hozni a dolgot, amikor hetek óta a munkán, az itteni dolgokon kívül semmiről nem hajlandó beszélni. ; Többször megpróbáltam valamilyen programot összehozni, de mindig elküldött, mert hol hangversenyre, hol múzeumba, hol meg balettelőadásra kellett mennie. Sosem ért rá, viszont eszébe sem jutott, hogy másik időpontot javasoljon.

- Talán újból meg kellene próbálnod - vetette fel Lou, érezve, hogy nagyon óvatosan, szőrmentén kell kezelnie a dolgot, ha nem akar csúfos kudarcot vallani. - Ahogy neki is mondtam, ti egymásnak vagytok teremtve.

- Majd gondolkodom rajta - válaszolta kitérően Jack. -Mostanában valahogy nincs túl nagy kedvem az önmarcangoláshoz.

— Azt is említette, hogy sok furcsa haláleset történt mostanában a Manhattan Generalben. Az egész úgy hangzott, mintha meg akarná győzni magát arról, hogy gyilkosságsorozat történt. Állítólag neked is említette őket. Mi a véleményed? Állítólag azt felelted, hogy elment az esze.

— Nem, ez így erős! Csak annyit mondtam, hogy elhamarkodja a dolgot. Négy eset még...

— Hat - vágott Jack szavába Lou. - Ma kapott még kettőt.

— Komolyan?

- Legalábbis ezt mondta. Meg azt, hogy a sorozatgyilkosság ötletét figyelemelterelésre használta, azért kellett neki, hogy ne gondoljon másra.

— Komolyan ezt mondta?

— Kiscserkész becsületszavamra! — felelte a nyomozó, és összeszorított mutató- és középső ujját is feltartotta.

A genetikai labor várójában ugyanolyan nyugalom honolt, mint amikor Laurie először járt ott. Ugyanaz a halk, klasszikus zene hallatszott a rejtett hangszórókból, és ugyanazok az impresszionista képekről készült reprodukciók díszítették a falakat. Egyedül az ő idegállapota változott. Előző alkalommal inkább kíváncsi volt, mint ideges, most viszont fordítva.

— Segíthetek? - kérdezte a rózsaszín köpenyes recepciós.

— Laurie Montgomery vagyok, és Laura Dicksonhoz jöttem. Egy órára beszéltük meg - válaszolta Laurie.

- Máris szólok neki.

Laurie leült, fölvett egyet a kerevet előtti kisasztalra kikészített magazinok közül, és idegesen belelapozott. Közben az órájára nézett, és látva, hogy pontosan egy óra, azon gondolkodott, vajon Ms. Dickson meddig akarja váratni.

Az idő lassan vánszorgott. Laurie oda sem figyelve a magazint lapozgatta, közben azt vette észre, hogy egyre idegesebb lesz, egyre jobban aggódik. Egy idő után becsukta a lapot, visszatette a többihez, és ahelyett, hogy az olvasással próbálkozott volna, hátradőlt, és behunyta a szemét. Minden akaratát összeszedve arra gondolt, hogy homokos tengerparton fekszik, sütteti magát a nappal, kis híján még a hullámok csobbanását is hallotta - sikerült megnyugtatnia magát.

— Ms. Montgomery? - hallotta váratlanul a nevét, és felnézve egy mosolygó nőt látott, aki feleannyi idős lehetett, mint ő. Egyszerű, sima fehér pulóvert viselt, és minden feltűnéstől mentes egysoros igazgyöngy láncot. A pulóver fölé makulátlanul fehér köpenyt vett, bal kezében pedig csiptetős irattartó lapot tartott. - Laura Dickson vagyok — mondta, és a kezét nyújtotta.

Laurie felállt, kezet fogott a nővel, aztán követte, át egy oldalajtón, majd végig egy rövid folyosón. Kicsi, ablaktalan szobába mentek be, amelyben kerevet, két kényelmes fotel, dohányzóasztal és irattartó szekrény volt. A dohányzóasztal közepére gondos kezek egy doboz papír zsebkendőt raktak.

Laura — hellyel kínálva Laurie-t — a kerevetre mutatott, becsukta az ajtót, és a papír zsebkendős doboz másik oldalán leült az egyik fotelbe. Rápillantott az irattartójához csíp-tetett lapra, csak utána nézett Laurie-ra, aki a külseje alapján inkább mondta volna gyakorlaton lévő egyetemistának, mint legalább kisdoktori képesítésű, és a diploma megszerzése után genetikai továbbképzésben részesült komoly szakembernek. Egyenes szálú, közepes hosszúságú, barna haját a fejtetőn kétfelé választva hordta, ami arra kényszerítette, hogy gyakran hozzányúljon, és a. füle mögé igazítsa, hogy aztán néhány pillanattal később újból elszabaduljon. A rúzsa és a körömlakkja sötét vörösesbarna volt.

— Örülök, hogy el tudott jönni — mondta enyhe, lágy orrhangon. — Még egyszer elnézését kérem a dossziéja elkeveréséért.

Laurie elmosolyodott, de közben érezte, hogy egyre nő benne a türelmetlenség.

— Szeretném röviden elmondani, mit is csinálunk itt, a genetikai vizsgálatokra létrehozott laboratóriumban — folytatta Laura, és a lábát keresztbe téve a combjára fektette az irattartót. Laurie közvetlenül a bokája fölött, a lába belső oldalán kígyót ábrázoló tetoválást vett észre. — És arra is kitérnék, miért velem beszél most, és nem valamelyik orvosunkkal. Nagyon egyszerű a magyarázat: az idő. Nekem sok van belőle, nekik viszont kevés. Ez azt is jelenti, hogy addig maradunk itt, ameddig óhajtja, és igyekszem minden kérdésére válaszolni. Ha valamelyikre nem tudok, akkor azonnal segítséget kérek, megkérdezem azokat, akik értenek hozzá.

Laurie nem szólt semmit, és az arckifejezése sem változott, miközben magában rádörrent Laurára, hagyja már az ostoba blablát, és közölje, mi lett a vizsgálat eredménye.

— Nos! — folytatta Laura, miután újból rápillantott a jegyzettartóra, megerősítve ezzel Laurie-ban a hitet, hogy betanult, és már ki tudja, hányszor előadott szöveget hall. — Ahhoz, hogy minden világos legyen, el kell mondanom néhány dolgot a genetikáról és arról, hogy milyen hatalmas változást okozott minden területen az emberi genom, vagyis a hárommilliárd-kétszázmillió nukleotid bázispár feltérképezése. Mielőtt azonban belekezdenék, hadd figyelmeztessem, hogy ha valamit nem ért, ha valami nem teljesen világos, azonnal szakítson félbe, és kérdezzen rá! Csak úgy van ugyanis értelme ennek a beszélgetésnek, ha utána pontosan érti, és képes a helyén kezelni a problémát.

Laurie türelmetlenül bólintott, közben akaratlanul azt kérdezte magában, mennyit tudhat valójában Laura az oly könnyedén emlegetett nukleotid bázispárokról, amelyek a DNS-molekula kettős spirálját alkotják, és sorrendjük felelős a genetikai információk továbbításáért.

Laura a tizenkilencedik században élt tudós szerzetes, Grigorij Mendel domináns és recesszív jegyekre vonatkozó genetikai törvényeível folytatta, amelyeket a közönséges kerti borsóval folytatott nemesítési kísérletei során fedezett fel. Laurie el sem tudta képzelni, hová akar kilyukadni, de nem szakította félbe, és nem is figyelmeztette arra, hogy orvossal beszél, aki tanulmányai során meglehetősen sokat hallott Mendelről.

Hagyta, hadd mondja a magáét, csak akkor kezdett jobban odafigyelni rá, amikor a nukleotid polimorfizmusról kezdett beszélni, amelyet egy idő után már csak a rövid nevén, SNP-ként említett. Ez volt az a területe a genetikának, amelyet Laurie nem nagyon ismert, és csak nemrég kezdett alaposabban tanulmányozni.

— Az SNP-k rendkívül fontossá váltak — mondta Laura. — Ezek azok a területei az emberi genomnak, ahol a nukleotid bázispár mutáció, kitörlés vagy ami ritkább, közbeiktatás folytán megváltozik. Nagyjából ezer nukleotid bázisra jut belőle egy.

— Miért váltak olyan fontossá? — hallotta saját kérdését Laurie.

— Azért, mert a teljes emberi genomban milliószámra fordulnak elő, és jó mutatói, markerei az abnormális géneknek. Sokkal könnyebb a mutatót felfedezni, mint izolálni az illető gént, bár mi általában mindkettőt megtesszük, hogy száz százalékig biztosak lehessünk a dolgunkban, és a valóságnak megfelelően tájékoztassuk pácienseinket.

— Remek — mondta némi ingerültséggel Laurie. Laurának az abnormális génekre vonatkozó megjegyzése durván visszarángatta a valóságba, és emlékezetébe idézte, hogy piiért is van ott.

Laura szemmel láthatólag nem vette észre a hangulatváltozását, és a jegyzettartójára pillantva folytatta az előadást, amelyből Laurie-nak hirtelen nagyon elege lett. Feltartotta a kezét, arra kényszerítve ezzel Laurát, hogy meglepődve félbehagyja a megkezdett mondatot.

— Ha nem haragszik — mondta —, van itt valami, amiről vagy nem szerzett tudomást, vagy elfelejtette. Orvos vagyok. Nagyra értékelem alapos tájékoztatóját, de igazából azért vagyok itt, hogy megtudjam a vizsgálat eredményét, úgyhogy legyen olyan jó, és közölje.

Laura enyhén elpirulva újból a jegyzetlapjára nézett, majd kissé megváltozott, kevésbé magabiztos hangon válaszolt: — Nem tudtam, hogy orvos. Láttam, hogy doktor, de azt hittem, másféle.

— Semmi baj. Pozitív az eredmény? — tette föl egyenesen a kérdést Laurie.

— Még nem beszéltünk a következményekről...

— Tisztában vagyok velük, és ha bármilyen kérdésem lesz, azt az onkológusomnak teszem fel.

— Értem. — Laura a jegyzettartójára nézett, mintha a kétségtelenül kényelmetlen szituációban attól várt volna segítséget. — A BRCA 1 mutatójának vizsgálata valóban pozitív eredményt hozott. Sajnálom — mondta végül.

Laurie az ajkába harapva félrefordult, és a semmibe bámult. Bár felkészült a válaszra, érezte, hogy már gyülekeznek, és hamarosan ki is akarnak buggyanni a könnyei. Elvi kérdésként kezelve a dolgot — elhatározta, hogy nem nyúl az asztal közepére helyezett, alig karnyújtásnyira lévő papír zsebkendőért -, megpróbált küzdeni ellene. - Értem — hallotta a saját hangját, rögtön utána Lauráét is, de arra, hogy mit mond, nem figyelt. Bár általában vigyázott, hogy ne bántsa meg mások érzékenységét, ezúttal kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy ezt megpróbálja elkerülni. Tudta, hogy a rossz hír hozóját bünteti azért, amiről nem tehet, de nem érdekelte.

Felállt, köszönésképpen halványan rámosolygott Laurára, és az ajtó felé indult. Mivel az izzadságtól csuromvíz volt a tenyere, meg sem próbált kezet fogni Laurával, aki döbbenten utánaszólt, ám arra sem reagált.

Határozott léptekkel kijött a génvizsgálati laborból, lement a földszintre, és csak az információspult előtti üres padot meglátva állt meg, hogy némi bizonytalankodás után leüljön. Mélyeket lélegzett, hogy megnyugodjon, és igyekezett eldönteni, hogyan tovább. Megígérte Sue-nak, hogy ha bekövetkezik az, amitől tart, azonnal jelentkezik nála, és ő összehozza egy onkológussal, de most úgy érezte, személyesebb meghallgatásra van szüksége. Roger jutott eszébe, és anélkül, hogy tovább gondolkodott volna, rögtön el is indult hozzá.

— Itt van — mondta semmit nem kérdezve az igazgatósági szárny recepcióján ülő titkárnő, mihelyt meglátta.

Laurie bólintással köszönte meg az útbaigazítást, és a nyitott ajtóhoz ment. Roger az asztalánál ült, írt valamit, és a kopogásra azonnal felkapta a fejét.

— De jó, hogy jöttél! — mondta lelkesen, és fürgén felállt, megpillantva Laurie-t. — Épp most hagytam üzenetet a rögzítődön. — Az asztal mögül kilépve bezárta az ajtót, majd magához ölelte, és homlokon csókolta Laurie-t, aki nem viszonozta az ölelést, ernyedten lelógatta a karját, de ez nem tűnt fel neki. — Úgy örülök, hogy itt vagy! Sok mindent akarok mondani. — Szembefordította egymással az íróasztal előtt álló két széket, mintegy kínálásképpen rámutatott az egyikre, és miután Laurie helyet foglalt, ő is leült.

— Nem hiszed el, milyen reggelem volt! — mondta izgatottan. — Az éjjel meghalt két újabb, frissen operált beteg. Ugyanolyanok voltak, mint az előző négy, fiatalok és alapvetően egészségesek.

— Tudom — válaszolta Laurie. — Mind a kettőt én boncoltam. Ezért is kerestelek korábban.

— És mit találtál?

— Semmit. Semmilyen patológiás, a halálukat megmagyarázó tünetet. Ugyanaz történt velük, ami az előző néggyel.

— Tudtam! Tudtam! — mondta emelt hangon Roger, öklével a levegőbe bokszolt, majd felpattant, és izgatottan fel-alá kezdte róni a kis szobát. - Annak ellenére, hogy utoljára két nappal ezelőtt találkoztunk, sürgősen összehívtam a halálozási bizottságot, és azzal számoltam be a két esetről, hogy a bekövetkezésük előtti öt hét csak átmeneti szünet lehetett. Kértem, könyörögtem, hogy tegyünk valamit, de mintha a falnak beszéltem volna. Nem, mondta mindenki, mert előfordulhat, hogy a sajtó szimatot fog! Eszembe jutott, hogy mi lenne, ha névtelenül felhívnám valamelyik lapot, és elmondanám a dolgot, hogy tovább ne kelljen ezzel foglalkozni, de természetesen nem tettem. Az ülés után még az elnökhöz is bementem, hogy rávegyem, változtasson az álláspontján, de mintha a falnak beszéltem volna. Annyit értem csak el, hogy dühös lett, és elkezdett szidni az állítólagos makacsságomért.

Laurie egy pillanatra sem vette le a szemét Rogerről, de hiába próbálta elkapni a pillantását, nem sikerült. Pillanatnyilag nem érdekelték a Manhattan Generalben történt gyanús halálesetek, de nem volt ereje közbevágni, hogy magára irányítsa Roger figyelmét.

— Aztán, hogy a helyzet még rosszabb legyen — folytatta Roger —, kora reggel gyilkosság történt a parkolónkban. Lassan eljutok odáig, hogy magamat okoljam a történtekért — azután kezdődtek ezek a megmagyarázhatatlan halálesetek, hogy idekerültem.

Végre megállt, Laurie-ra nézett, és bár látszott rajta, hogy együttérzésre vár, a tekintete egy szempillantás alatt megváltozott. - Mitől vagy ilyen szomorú? - kérdezte. Közelebb hajolt, hogy jobban lássa, és rögtön le is ült.

— Ne haragudj! — mondta. — Dühöngök, csapkodok, és észre sem veszem, milyen zaklatott vagy. Mi a baj?

Laurie nem válaszolt, csak erősen behunyta a szemét, és félrefordult.

— Mi történt, Laurie? Mi a baj?

Az újabb kérdések hallatán először csak a fejét rázta, mert félt, hogy ha megszólal, nem lesz képes visszatartani a könnyeit, márpedig az érzelgősségnél kevés dolgot utált jobban. Végül, ha nehezen is, de sikerült erőt vennie magán.

— Ne haragudj! — mondta a koncentrálástól feszes hangon.

— Nem kell bocsánatot kérned! Önzőn, érzéketlenül viselkedtem. Mi történt? — kérdezte őszinte aggodalommal Roger.

Laurie megköszörülte a torkát, elkezdte mesélni a BRCA 1-gyel kapcsolatos történetet, és furcsa módon, ahogy előrehaladt, úgy csökkent a felindultsága, mintha az orvos a maga racionális szemléletével fölébe kerekedett volna benne az érzelmeit kordában tartani nehezen tudó magánembernek. Mesélt az anyjáról, a nemrég elvégzett műtétről és arról, hogy nála is megtalálták a mutáns gént. Elmondta, hogy az apja tanácsára ment el a vizsgálatra, és Jacket kihagyva a történetből, felidézte, hogyan találkoztak aznap. Utána beszámolt arról, hogy jószerivel már el is felejtette a dolgot, és csak Laura Dickson telefonja juttatta eszébe. Azzal fejezte be a történetet, hogy a szociális munkástól jön, aki közölte, hogy a BRCA 1 mutatójának tesztje pozitív lett, és megtalálták a mutáns gént is, úgyhogy a laboratóriumi tévedés esélye teljes egészében ki van zárva. Bevallotta, hogy csúnyán viselkedett szegény lánnyal, és bár nem akarta, mégis a küldöncre haragudott a rossz hír miatt, még azt sem hagyta, hogy feltegye neki az ilyen esetekben szokásos sztereotip kérdést, nevezetesen azt, hogy érzi magát. Mire idáig ért, annyira felszabadult, hogy még kuncogott is, amin Roger őszintén meglepődött.

— Fantasztikus, hogy még mulatni is tudsz azon, amit mondtál!

— Most, hogy beszéltem veled, sokkal jobban érzem magam — válaszolta Laurie.

— Nagyon sajnálom — mondta Roger olyan hangon, amelyből érződött, hogy valóban úgy is van. — Mit akarsz csinálni? Mi a következő lépés?

— Sue Passeróhoz megyek. Felajánlotta, hogy hamar összehoz egy onkológussal.

Laurie bátorítóan megveregette Roger combját, és fel akart állni, de a férfi a vállára tette a kezét, és visszatartotta.

— Várj! Ne siess annyira! Ha már a szociális munkásnak nem hagytad, legalább én hadd kérdezzem meg, hogy érzed magad.

Roger világoskék szemébe nézett Laurie, és megpróbálta eldönteni, vajon közeli barátként vagy orvosként kérdezi? És ha az előző minőségben, akkor vajon őszinte-e az érdeklődése? Azok után, hogy tudomást szerzett a feleségéről és a gyerekeiről, úgy érezte, nem lehet biztos semmiben.

— Még nem volt időm alaposan elgondolkodni a dolgon — mondta pár másodperc szünet után. Nem akart belekezdeni abba, hogy elmondja az érzéseit, mert túl hosszú lett volna, és minél előbb beszélni akart Sue-val. Tudta, hogy hosszú távon az onkológus segíthet csak rajta, és úgy érezte, annál jobb, minél hamarabb találkozik vele.

— Azért mondj valamit! — nógatta Roger. — Ilyen nyugtalanító dolog fölött nem lehet csak úgy simán napirendre térni. Biztosan van valami, amitől különösen tartasz.

— Igaz - ismerte el vonakodva Laurie. - Számomra a megelőzés, illetve annak a mellékhatásai a legijesztőbbek. Az például, hogy kiveszik a méhemet és terméketlenné...

Nem fejezte be a mondatot, mert a gondolat, amely hirtelen eszébe jutott, letaglózó erejű volt. A szíve vadul kalapált, és olyan izgatott lett, hogy az ujjai végében is enyhe bizsergést érzett. Egy pillanatra szédülés fogta el, és meg kellett markolnia a széket, hogy le ne essen róla.

Szerencsére a szédülés amilyen gyorsan jött, ugyanolyan gyorsan el is múlt. Látta, hogy Roger beszél hozzá, de hogy mit, azt nem tudta, mivel a gondolat, amely váratlanul felötlött benne, teljesen kitöltötte, és nem engedte, hogy bármi egyéb eljusson a tudatáig. Vigyázz, mit kívánsz, mert lehet, hogy teljesül — jutott eszébe újból a régi szólás, és Rogert, akinek a keze változatlanul a vállán volt, szó szerint magával rántva felpattant. Hirtelen leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy egyedül maradjon, és mindent nyugodtan átgondoljon.

— Laurie! Mi a baj? Nem fejezted be a mondatot - szólt aggódva Roger.

— Sajnálom — Laurie meglepődött, mert a hangja sokkal nyugodtabb volt, mint amilyenre számított.

— Nem engedhetlek el ilyen állapotban.

— Nincs semmi baj, Roger! Muszáj mennem, de majd felhívlak.

Laurie újból indulni akart, de Roger megfogta a karját, és visszatartotta. — Biztos akarok lenni abban, hogy nem csinálsz semmi butaságot — mondta határozottan.

Laurie megértette, mire gondol, és megrázta a fejét. — Légy nyugodt! Nem teszek kárt magamban. Egyszerűen magam akarok lenni egy kicsit - felelte, és lefejtette a karjáról Roger ujjait.

— Feltétlenül hívj fel!

— Úgy lesz. És ne aggódj! — mondta már az ajtóból Laurie.

— Látlak este?

Laurie egy-két másodpercig bizonytalanul hallgatott, csak utána válaszolt: — Ma nem fog menni. De majd hívlak.

Elindult, és bár érezte a hátában Roger pillantását, nem fordult meg. Átment az igazgatósági szárnyat a kórház többi részétől elválasztó lengőajtón, és beleolvadt a tömegbe. Jólesett neki, hogy a körülötte lévők nem ismerték, senki sem figyelt rá. Ahelyett hogy eredeti szándéka szerint kirohant volna az épületből, visszament a recepció előtti padhoz, leült, és a következő negyedórát azzal töltötte, hogy alaposan átgondolja azt, ami Rogemél váratlanul eszébe jutott.

Tizenegyedik

Az Igazságügyi Orvostani Intézetben csütörtök délutánonként tartott munkamegbeszélést Harold Bingham intézetvezető rendelte el, és mindenki számára kötelező volt. Bár ő maga — halaszthatatlan hivatali teendőkre hivatkozva — gyakran távol maradt, a helyettese, Calvin Washington egyet sem mulasztott el, és nagyon nyomós ok — ágyban fekvéssel járó betegség, vagy valami hasonló — kellett ahhoz, hogy bárkinek a hiányzását elnézze. Az intézet brooklyni, queensi és Staten Island-i kihelyezett részlegeiben dolgozó kórboncnokoknak hetente el kellett zarándokolniuk a közvetlenül Manhattant és Bronxot kiszolgáló intézetbe, míg az ottani kollégák megúszták annyival, hogy liften le kellett menniük a negyedik emeletről a földszintre.

Laurie általában szórakoztatónak tartotta ezeket a szakmai értekezleteket, és főleg a kezdés előtti laza beszélgetéseket, amikor a kollégák beszámoltak egymásnak az előző hét érdekes eseteiről. Ő ritkán állt elő saját történettel, a többiekét viszont élvezettel hallgatta. Sajnos, ezen a csütörtökön nem ez történt. Miután megtudta, hogy pozitív lett a BRCA 1 mutatójával kapcsolatos vizsgálat eredménye, és eljött Rogertől, nem volt csevegős hangulatban. A szobába belépve nem csatlakozott a kávéstermosz körül csoportosulókhoz, hanem leült az ajtóhoz közel, remélve, hogy a megbeszélés közben módja lesz feltűnés nélkül távozni.

Laurie-val ellentétben Jack ki nem állhatta a csütörtöki értekezleteket. Egy alkalommal egyik kosárlabdapartnerének a nővére miatt összerúgta a port az egyik brooklyni kórboncnokkal, és azóta köszönni sem volt kedve neki és a főnökének sem, miután az harcosan kiállt a beosztottja mellett. Bár mindig határozottan tagadta, hogy szándékosan tenné, rendszeresen késve érkezett a megbeszélésekre, alaposan felhergelve ezzel Calvint.

Az igazgatóhelyettes ezúttal is már a széksorokkal szemben, a helyiség elején elhelyezett pulpitus mögött állt, és bevezető gyanánt az előző hét statisztikáját ismertette, amikor Jack megjelent.

— Végtelenül örülök, hogy megtisztel bennünket a jelenlétével, dr. Stapleton — mondta gúnyosan Calvin.

— A világ minden kincséért sem hagynék ki ilyen remek programot — válaszolta Jack olyan tenyérbe mászó szemte-lenséggel, hogy Laurie önkéntelenül összerándult tőle. A tekintéllyel szembeni örök félelme miatt felfoghatatlan volt számára, hogy képes olyan kihívóan viselkedni Jack az igazgatóhelyettessel, és jobb híján egyfajta önsorsrontó mazo-chizmusnak fogta fel a dolgot.

Miután Jack leült — közvetlenül Laurie elé —, Calvin befejezte a statisztika ismertetését, és áttért az adminisztratív ügyekre, amelyek között rendszeresen szerepeltek a költségvetésüket érintő újabb, a városházán elhatározott megszorítások. Laurie-t ezek csöppet sem érdekelték, nem is figyelt rájuk, inkább Jacket figyelte, akinek pár perccel azután, hogy megérkezett, már kezdett lekókadni a feje, biztos jeleként annak, hogy az álom és az ébrenlét határán térdepel, és a kettő közül valószínűleg az első lesz a győztes. Aggódott, hogy Calvin előbb-utóbb észreveszi, és dühösen kifakad, ám az igazgatóhelyettes vagy nem figyelt Jackre, vagy elhatározta, hogy nem csinál jelenetet, mert a mondanivalója végére érve átadta a pódiumot Jim Bennettnek, a brooklyni kórbonctani intézet vezetőjének.

Bennett után a többi körzeti intézetvezető is beszámolt, és amikor Dick Katzenburg, a queensi főnök állt a pulpitus mögé, Laurie-nak eszébe jutott a tizenkét évvel korábbi ko-kainos eset. Egy csütörtök délutáni megbeszélésen vetette fel a túladagolással kapcsolatos elképzelését, és nem utolsósorban Dicknek köszönhetően a kibontakozó eszmecsere igen hasznosnak, bátorítónak bizonyult. Miért ne vethetné fel a Manhattan Generalben történt eseteket is, kérdezte magában, és el is határozta, hogy megteszi, de hamar meggondolta a dolgot. Túlságosan kimerültnek érezte magát ahhoz, hogy nagy létszámú hallgatóság elé kiállva értelmesen el tudja mondani. Végül azonban — mivel úgy látta, Calvin kivételesen jó hangulatban van - elhatározta, hogy megpróbálja, hátha sikerül.

Miután Margaret Hauptman befejezte a Staten Island-i statisztikák ismertetését, Calvin visszament a pulpitushoz, és megkérdezte, akar-e valaki, bármilyen ügyben, szót kérni. A kérdés formális volt, elvétve fordult elő, hogy bárki élt volna a felkínált lehetőséggel, mivel mindenki alig várta, hogy mehessen, ám ezúttal erre még várni kellett, mert Laurie pár másodperces vívódás után bátortalanul feltartotta a kezét. Még akkor is bízott benne, hogy talán visszakozhat, ám minden reményét szertefoszlatta Calvin felszólítása, hogy fáradjon ki a mikrofonhoz. Mielőtt elindult volna, Jack hátrafordult, és elkeseredetten nézett rá, mintha azt akarná kérdezni, hogy miért akarja meghosszabbítani a jelenlévők szenvedését?

Laurie bizonytalan léptekkel ment ki a pódiumhoz. Izgatott volt, szorongás vett erőt rajta, mint mindig, ha több ember előtt kellett beszélnie. Miközben a mikrofont megigazította, szidta magát a kellemetlen szituációért.

— Először is elnézésüket kérem — kezdte. — Nem készültem felszólalásra, de eszembe jutott, hogy érdekelne, mi a véleményük egy esetsorról, amellyel az utóbbi időszakban találkoztam.

Beszéd közben Calvinra nézett, és látta, hogy az igazgatóhelyettes szeme összeszűkül. Érezni lehetett rajta, hogy tudja, mi fog következni, és nem helyesli a kérdés felvetését. Ezért inkább Jacket kereste meg a tekintetével, ő pedig, mihelyt találkozott a pillantásuk, ujjait pisztolycsőt utánozva a halántékához érintette, és úgy tett, mintha főbe lőné magát.

Ezek a negatív reakciók még bizonytalanabbá tették Laurie-t, ezért egy darabig a pulpitus összekarcolt lapjára bámult, majd mereven előrenézett, és úgy számolt be a SADS-ről, a hirtelen felnőtthalálról, bevallva, hogy az elnevezést ő maga találta ki öt héttel korábban, amikor egy kollégával néhány teljesen váratlan kórházi szívleállásról beszélgetett, amelyeken semmilyen újraélesztési kísérlet sem tudott segíteni. Elmondta, hogy az esetek száma azóta kettővel gyarapodott, hat hét leforgása alatt hatra nőtt, és hogy minden esetben fiatal, nem egészen huszonnégy órája nem életmentő műtéten átesett ember halt meg. A boncolás és a szövettani vizsgálat semmilyen okot nem tudott megállapítani, bár az utolsó két páciens esetében a szövettani eredményre még várni kell, mivel azokat aznap boncolta. Azzal fejezte be, hogy bár a toxikológiai vizsgálat sem mutatott ki semmilyen szívaritmiát okozó szert, gyanítja, hogy a halál egyik esetben sem természetes módon vagy véletlenül következett be.

Kiszáradt szájjal fejezte be a kiselőadást, és látta a jelenlévőkön, hogy bár nem mondta ki, mindenki számára világos, hogy mire gondol. Miután elhallgatott, pár másodpercig teljes csönd volt a teremben, majd egy kéz emelkedett a magasba.

— Mi a helyzet az elektrolitokkal? — kérdezte az illető. — Nátriumra, káliumra és főleg kalciumra gondolok.

— A laboratórium tökéletesen normális szintet állapított meg mindegyiknél — válaszolta Laurie, majd újabb jelentkezőt szólított fel, hogy mondja el a kérdését.

— Van bármilyen egyéb közös tulajdonságuk az illetőknek azonkívül, hogy fiatalok, egészségesek, és nem egészen egy nappal korábban operálták őket?

— Nem tudok róla. Igyekeztem mindent kideríteni róluk, hogy lássam, nincs-e valamilyen kapocs, ami összefogja őket, de az említetteken kívül nem találtam semmit. Különböző orvosok különböző módszerekkel műtötték őket, más altatószereket használtak, és más-más gyógyszereket, még a műtét utáni fájdalom enyhítésére is.

— Hol történtek a halálesetek?

— Mind a hat ugyanabban a kórházban: a Manhattan Generalben.

— Amelyben példamutatóan alacsony a halálozási arány! — szólt közbe élesen Calvin. A következő pillanatban felállt, a mikrofonhoz lépett, és a termetéből adódó előnyt kihasználva arrébb tolta Lauríe-t. — Sorozatnak nevezni ezeket a különálló eseteket a jelenlegi stádiumban félrevezető és előítéletes fogalmazás, mert mint dr. Montgomery is elismerte, nem állapítható meg köztük semmilyen kapcsolat — mondta. — Figyelmeztettem erre dr. Montgomeryt már korábban, most újból megteszem, a jelenlévők figyelmét pedig felhívom arra, hogy ez belső munkamegbeszélés, és ami elhangzik, az nem kerülhet ki innen. Az OCME-nek nem áll szándékában bizonyítatlan feltételezésekből kiindulva rontani a város vezető egészségügyi centrumának a tekintélyét és jó hírét.

— Hat eset már elég sok ahhoz, hogy a véletlennek lehessen tulajdonítani — szólalt meg Jack, aki feléledt, miközben Laurie beszélt. Annak ellenére azonban, hogy már nem

bóbiskolt, mélyen lecsúszott a székén, keresztbe vetett lába pedig fent volt az előtte lévő szék támláján.

— Volna szíves némi tiszteletet tanúsítani a hely és a kollégák iránt, dr. Stapleton?! — mordult rá indulatosan Calvin.

Jack levette a szék támlájáról a lábát, és kiegyenesedett. — A négy még határeset, de a hat, főleg úgy, hogy ugyanabban a kórházban történik, már túl sok - ismételte meg korábbi kijelentését. — Ezzel együtt én a véletlenre szavazok. Valami miatt leállt az illetők szívműködését vezérlő rendszer.

Dick Katzenburg emelte fel a kezét, mire Calvin bólin-tással jelezte, hogy övé a szó.

— A kollégám most emlékeztetett rá, hogy nekünk is voltak hasonló eseteink, és úgy emlékszünk, hogy ugyancsak viszonylag fiatal, elvben egészséges emberek. Az utolsó pár hónappal ezelőtt, és azóta nem történt hasonló — mondta a queensi kórbonctani intézet vezetője.

— Összesen hány? — kérdezte Laurie.

Dick a helyetteséhez, Bob Novakhoz hajolt, gyorsan váltottak néhány szót, majd közölte: — Ha az emlékezetünk nem csal, akkor hat. Több hónapos időszak alatt fordultak elő azonban, és más-más kollégához kerültek. Miután felfigyeltünk rájuk, abbamaradtak, és idővel el is felejtettük őket. A végén mindegyik esetet azzal zártuk le, hogy természetes okból következett be a halál, bár patológiás tünetet egyiknél sem találtunk. Abban egészen biztos vagyok, hogy a toxikológiai vizsgálat valamennyinél negatív eredménnyel járt, mert ha másképp történik, arra egész biztosan felfigyelek.

— Műtét után voltak ők is? — kérdezte izgatottan Laurie.

— Azt hiszem, igen - válaszolta Dick. - Sajnálom, hogy nem tudok teljesen határozott választ adni.

— Értem. És hol történtek a halálesetek?

— A Saint Francis Hospitalben.

— Aha! Kezd érdekessé válni a dolog — szólt közbe Jack.

— Jól tudom, hogy a Saint Francis is az AmeriCare-hez tartozik?

— Dr. Stapleton! — emelte fel a hangját Calvin. — Legyen szíves, és mérsékelje magát! Ha szólni akar, előbb méltóz-tasson jelentkezni!

— Igen. Az  AmeriCare-é — válaszolta hátrafordulva, Calvinról tudomást sem véve Dick.

— Mikor kaphatnám meg az illetők nevét és nyilvántartási számát? — kérdezte Laurie.

— Mihelyt visszaérek az irodámba, elküldöm e-mailben

— felelte Dick. — Sőt! Akár most rögtön felhívhatjuk a titkárnőmet. Szerintem megtalálja a listát.

—Jó volna minél előbb megkapni őket. A beteglapjukra is szükségem lenne.

— Rajtam nem múlik — mondta segítőkészen Dick.

— Van még valami? — kérdezte Calvin, és mivel nem látott több jelentkezőt, berekesztette az értekezletet. — Mindenkinek jó munkát. Találkozunk jövő csütörtökön.

Kifelé menet megállt Laurie mellett, aki éppen papírt tartott a füléhez mobiltelefont szorító Dick elé, hogy az le tudja írni a titkárnője által diktált neveket és nyilvántartási számokat.

— Dr. Montgomery! Válthatnánk néhány szót? — kérdezte, és a hangszíne nem hagyott kétséget afelől, hogy csak igenlő választ fogad el.

Laurie elbúcsúzott a queensi intézet vezetőjétől, és az igazgatóhelyetteshez fordult. — Ha Dick eseteiről kiderül, hogy hasonlítanak a maga által vizsgáltakhoz, akkor legyen szíves, és értesítsen! Addig is az utasítás, hogy az intézeten kívül senkinek nem beszélhet a dologról, érvényben marad. Világos? Előfordult már, hogy nem egyformán vélekedtünk a médiának szóló kiszivárogtatásról, és nem szeretném, ha újból megtörténne.

— Értem — válaszolta idegesen Laurie. — Ne aggódjon! Tanultam az esetből, nem fogom riasztani a sajtót. Be kell azonban vallanom, hogy említettem a dolgot a Manhattan General egészségügyi személyzeti főnökének, aki jó ismerősöm.

— Hogy hívják?

— Dr. Roger Rousseau-nak.

— Mivel a kórház személyzetéhez tartozik, feltételezem, hogy tisztában van vele, mennyire kényes az ügy — mondta Calvin.

— Tökéletesen.

— És nyilván ő sem törekszik arra, hogy minél előbb a sajtó tudomására jusson.

— Aligha — felelte Laurie, és lassan kezdett megnyugodni. Calvin kétségtelenül barátságos kedvében volt. — Dr. Rousseau azonban érthető módon aggódik, és ha Dick esetei valóban hasonlóak az enyémekhez, nyilván tudni szeretne róluk. Akkor legalább lesz lehetősége beszélni a Saint Francis személyzeti főnökével, és közölni vele, hogy nem ő az egyetlen, akinek ezzel a különös problémával szembe kell néznie.

— Nem hiszem, hogy ártana, ha tájékoztatja, feltéve, hogy azt is közli, az OCME egyelőre hivatalosan nem ért egyet a halál módjára vonatkozó elméletével, hanem a queensi esetek lezárásaként született megállapítást támogatja.

— Természetesen. És köszönöm — zárta le megköny-nyebbülten a beszélgetést Laurie.

A szobájába visszatérve Laurie belépett a számítógépébe, és félóra alatt letöltötte a hat queensi esetről készült feljegyzéseket. Bár minőségüket tekintve a halottkémi jelentések meg sem közelítették a Janice által készítetteket, tartalmaztak annyi információt, amennyi annak megállapításához kellett, hogy az esetek valóban hasonlítanak azokra, amelyeket ő vizsgált. A halál mindegyiknél a hajnali órákban, kettő és négy között következett be, az illetők kora huszonhat és negyvenkét év között váltakozott, egyiknél sem állapítottak meg semmilyen szívproblémát, és valamennyi huszonnégy óránál korábban esett át műtéten.

Miután átnézte az anyagot, Laurie a telefonért nyúlt, és Roger számát tárcsázta. Megígérte neki, hogy felhívja, és úgy érezte, most jött el az ideje, ugyanis a viselkedésével kapcsolatos magyarázkodáson kívül végre mást is tudott mondani. Miközben a vonal túlsó végén lévő készülék ki-csöngött, rajtakapta magát, hogy azt szeretné, ha az üzenetrögzítő válaszolna, és nem neki kellene kitérnie egy olyan beszélgetés elől, amelybe nem akart belemenni. Sajnos, Roger a második csöngetés után fölvette, és szokásos vidám hangján szólt bele a kagylóba, de mihelyt rájött, hogy kivel beszél, azonnal aggodalmassá vált.

—Jól vagy? — kérdezte.

— Próbálom tartani magam — válaszolta őszintén Laurie, mivel nem akart hazudni. — Alig várom, hogy hazamehessek pihenni. Nem volt igazán fényes ez a nap. Megtudtam azonban valamit, ami valószínűleg érdekelni fog. A szokásos heti megbeszélésünkön kiderült, hogy volt másik hat, a Manhattan Generalben történtekhez hasonló eset. Queens-ben, a Saint Francis Hospitalben.

— Komolyan?! - Roger hangja egyszerre volt meglepett és érdeklődő.

-Letöltöttem a halotti bizonyítványaikat, a halottkémi jelentéseket, és már szóltam, hogy szerezzék be a kórlapjaikat. Beletelik kis időbe, hogy átküldjék őket, de addig is átküldőm, amim van. Feltételezem, beszélni akarsz a Saint Francis-beli kollégáddal.

— Természetesen, ha másért nem, hát azért, hogy kifejezzem neki a részvétemet - mondta Roger, és utána rögtön témát váltott: — Most azonban beszéljünk rólad! Komolyan mondom, halálra izgultam magam azóta, hogy olyan kur-tán-furcsán félbehagytad azt a mondatot, és utána gyakorlatilag elrohantál. Mi jutott eszedbe?

Laurie a telefonzsinórral játszadozva próbált valami elfogadható magyarázatot kitalálni. Nem akarta nyugtalanítani, még kevésbé idegessé tenni Rogert, viszont azt sem akarta megtárgyalni vele, ami foglalkoztatta, főleg úgy nem, hogy még maga sem tudta biztosan, mennyire megalapozott az aggodalma.

— Ott vagy még? — kérdezte Roger.

— Természetesen — felelte Laurie. — Hidd el, nincs semmi baj! ígérem, mihelyt eljutok odáig, hogy nyugodtan tudjak beszélni arról, ami foglalkoztat, azonnal elmondom neked. El tudod ezt így fogadni?

— Van más lehetőségem? - kérdezett vissza csöppet sem lelkesen Roger. — A BRCA 1 mutatójával kapcsolatos a dolog?

— Közvetve, és csak bizonyos mértékig. De kérlek, ne kérdezz többet!

— Biztos, hogy este nem akarsz találkozni velem?

— Ma nem — jelentette ki határozottan Laurie. — Reggel felhívlak. ígérem.

— Rendben. Várom. Ha pedig mégis meggondolnád magad, otthon leszek.

Laurie lerakta, de egy darabig még utána is fogta a kagylót. Lelkiismeret-furdalása volt, mert felzaklatta Rogert, de egyszerűen nem tudta rászánni magát arra, hogy megbeszélje vele azt, ami benne motoszkált.

Karján a kabátjával, másik kezében az esernyőjével, pár perccel később leoltotta a villanyt, és bezárta az irodát. Ahogy megnyomta a lift gombját, elmosolyodott, mert elképzelte, milyen csodálatos lesz belemerülni egy kád meleg, fürdősótól illatos vízbe.

Tizenkettedik

Az edzésről érkező Jazz körülbelül három méterre lehetett a kocsijától, amikor megnyomta a távirányító gombját, és rögtön hallotta az erős kattanást, ahogy a zárak kinyíltak. Odaérve megnézte magát a színezett, erősen tükröző ablakban, beletúrt a hajába, és ajtónyitás után a sporttáskáját a jobb első ülésre dobva, beszállt a volán mögé. Ahogy a slusszkulcsot a zárba dugta — arra nem is maradt | ideje, hogy elfordítsa —, egy kéz nehezedett a vállára.

Az érintés olyan váratlanul érte, hogy a lélegzete is elállt tőle. Villámgyorsan megpördült — közben fájdalmasan beütötte a csípőjét a kormánykerékbe — és hátranézett. A homályos kocsibelsőben mindössze két férfi sziluettjét látta, a vonásaikat azonban nem tudta kivenni. Miközben lázas sietséggel kutatott kabátja zsebében a Glock után, az egyik nyugodt, komoly hangon ráköszönt: — Üdv, JR doki!

—Jézusom! Mr. Bob! — fakadt fel a megkönnyebbült kiáltás Jazzből, és visszahúzta a kezét, mert már nem érezte szükségét annak, hogy megtalálja a pisztolyt. — A szívbajt hozták rám.

— Nem állt szándékunkban — válaszolta tárgyilagosan, a mentegetőzés legcsekélyebb jele nélkül Mr. Bob. — Egyszerűen csak diszkrétek akartunk lenni. — A jobb hátsó ülésen ült, kissé előrehajolva, míg a társa feszesen kihúzta a derekát, és karjátkeresztbe fonta a mellén.

— Hogy az ördögbe jutottak be? - kérdezte Jazz, és pislogva megpróbálta szemügyre venni a másik férfit. Közben a bal kezével a csípőjét masszírozta, amely erősen sajgott a kormánykeréktől.

— Nagyon egyszerűen. Amikor átadtuk magának a kocsit, egy garnitúra kulcsot megtartottunk. Bemutatom a kollégámat, Mr. Dave-et — mondta Mr. Bob.

— Egyiküket sem látom. Felgyújtom a lámpát.

— Nem szükséges, és jobban is szeretném, ha nem tenné.

— Mit keresnek itt?

— Szeretnénk, ha megnyugtatna bennünket.

— Mivel kapcsolatban?

— Először is biztosak akarunk lenni abban, hogy lezárta annak a két páciensnek az ügyét, akinek a nevét tegnap megkapta.

— Az éjjel mindkettőt elintéztem — felelte Jazz, és gyorsabban kezdett verni a szíve, mert az érdeklődésből arra következtetett, hogy Bob valamilyen módon értesült az éjszakai problémákról.

— Itt van aztán annak az ápolónőnek a szerencsétlen esete, akit a Manhattan General parkolójában lelőttek minden jel szerint rongyos ötven dollárért. Tud valamit róla?

— Nem. Semmit sem hallottam. Mikor történt? — Jazznek annyira kiszáradt belül a szája, hogy kénytelen volt körbenyalni, de hála a katonaságnál kapott kiképzésnek, volt annyira fegyelmezett, hogy nem fordult félre, hanem ránézésre nyugodt maradt.

— Ma reggel hét és nyolc között. Susan Chapmannek hívták. Ismerte?

— Susan Chapman! Hát persze hogy ismertem. Undorító némber! Egy műszakban dolgoztunk, ő volt az emeleti főnővér.

— Mi is így tudjuk, és őszintén szólva emiatt aggódtunk

— mondta Mr. Bob. — Meg akartunk bizonyosodni róla, hogy nincs köze a dologhoz, amit ugye nem lehetett eleve kizárni. Igaz, JR doki? Tudom, hogy az a San Diegó-i tiszt magának kereste a bajt, de hát attól még tény marad, hogy golyót eresztett belé. Biztos benne, hogy Susan Chapman nem tett semmi olyat, amivel kiboríthatta? Tekintettel a maga előéletére, különös véletlennek tartjuk, hogy lelőtték, és éppen ott, a kórházban, ahol a fölöttese volt.

— Hát erről van szó?! — kérdezte felháborodást mímelve Jazz. — Azt hiszi, én lőttem le Susan Chapmant? Szó sincs róla! Voltak ugyan nézeteltéréseink, de csak jelentéktelenek. Nem tetszett — szerintem joggal —, hogy mindig én kaptam a legelesettebb betegeket, és ha két percre leültem, azonnal rám szólt, hogy kapjam össze magam, és melózzak.

— Biztosnak kell lennünk afelől, hogy a viselkedése minden kritikát kiáll. Ezt már akkor világossá tettem, amikor beszerveztem a programba. Nem akarunk semmilyen gondot, a legminimálisabbat sem. Feltéve persze, hogy részese kíván maradni a Rostáló Hadműveletnek.

— Persze hogy akarok! — válaszolta teljes meggyőződéssel Jazz.

' — Feltételezem, elégedett a honoráriumával, és ebben a kocsiban is örömét leli.

— Hogyne! Nagyon elégedett vagyok vele.

— Akkor jó. Megígéri, hogy ha bármilyen gond adódik akár a kórházon belüli helyzetével, akár a kollégáival, vagy netán a nekünk végzett munkával kapcsolatban, azonnal felhív a számon, amelyet kifejezetten ebből a célból adtam? Remélem, még megvan.

— Azt hittem, az végszükség esetére való.

— Amit az előbb említettem - válaszolta Mr. Bob -, az nálam a végszükség kategóriájába tartozik. Azonnal hívjon fel, ha bármikor kísértést érez rá, hogy valami rendkívülit

tegyen, különös tekintettel az olyan erőszakos dolgokra, amelyek nyomozást indíthatnak el, mint például ennek az előbb említett főnővérnek a halála. Remélem, még emlékszik rá, hogy már a kezdet kezdetén megmondtam: számunkra a biztonság rendkívül fontos, mivel a legkisebb indiszkréció, információk kiszivárgása veszélybe sodorja az egész vállalkozást. Remélem, nem akarja, hogy ez bekövetkezzen.

— Persze hogy nem! - tiltakozott Jazz.

— Bármilyen vizsgálatot aggasztónak tartanánk, különösen akkor, ha magát is érintené.

— Én is.

— Ezek szerint egyetértünk.

— A legteljesebb mértékben.

Mr. Bob a társához fordult: - Akar kérdezni vagy mondani valamit JR dokinak?

— Hetente hány alkalommal jár ebbe a sportklubba? — kérdezte Mr. Dave, és addig a mellén keresztbe téve tartott karját leeresztve enyhén előrehajolt.

— Nem is tudom. öt vagy hat alkalommal. De előfordul, hogy a hét összes napján itt vagyok - válaszolta bizonytalanul Jazz. - Miért?

— Vagyis a lakása és a kórház után ez a harmadik hely, ahol a legtöbb időt tölti?

— Azt hiszem, igen.

— Van barátja, netán közeli barátnői?

— Nincs. — Bár az arcát nem látta, a hangja alapján Jazz úgy ítélte meg, hogy Mr. Dave fiatalabb Mr. Bobnál. - Mire jó ez a kérdezősködés?!

— Úgy érezzük, jó, ha ismerjük az ügynökeinket — válaszolta Mr. Bob —, és minél több tényt tudunk róluk, annál átfogóbbak az ismereteink.

— Csakhogy az előbb a magánéletemben vájkáltak!

— Ez ilyen művelet — mondta széles mosollyal Mr. Bob. ; Ahogy kinyitotta a száját, fogai vakító fehéren villantak fel a homályban. — Akar valamit kérdezni?

— Igen. Mi a valódi nevük? — Jazz idegesen fölnevetett.

— Sajnálom, de nem mondhatom meg.

— Akkor nincs több kérdésem.

— Rendben — mondta Mr. Bob. — Hoztunk magának valamit: egy újabb nevet. Remélem, megy ma dolgozni.

— Természetesen. Ma és a következő három napban is. Csak utána jön a szabadnapom. Hogy hívják az illetőt?

— Clark Mulhausen.

Jazz elismételte a nevet. Az újabb megbízatás jótékonyan hatott rá, segített összeszednie magát azok után, hogy Susan Chapman nevének említése oly váratlanul érte, és ; mélységesen megdöbbentette. Most viszont már egész jó kedvű volt, visszatalált önmagához.

— Szóval el tudja intézni ma éjjel Clarkot? Vegye úgy, hogy megtörtént! — válaszolta magabiztos mosollyal Jazz.

Mr. Bob kinyitotta az ajtót, kiszállt, és Mr. Dave is követte a példáját. — Jegyezze meg! Nem akarunk semmilyen problémát! — mondta Mr. Bob, mielőtt becsukta volna a Hummer ajtaját.

— Nyugodt lehet — szólt hátra a válla fölött Jazz, de nem volt biztos benne, hogy a két férfi közül bármelyik is hallotta a választ, mivel a két ajtó egyszerre csapódott be. A visszapillantó tükörben figyelte, ahogy a kocsik között egy kívülről az övével tökéletesen megegyező Hummerhez ballagtak.

— A francba! — morogta, miközben beindította a kocsit, hogy elinduljon az utcára vezető rámpa felé. Bár örült, hogy új nevet kapott, és a Rostáló Hadművelet folytatódik, felbőszítette az, ahogyan bántak vele. Ki nem állhatta, ha bárki a fölényét éreztette vele, és lekezelően beszélt, ahogyan

Mr. Bob és Mr. Dave tette. Már az is milyen hülyeség, hogy csak a keresztnevüket használják, gondolta, és felötlött benne, vajon mennyit kaphatnak egy-egy eset lezárásáért, ha neki ötezer dollár jut. A fenébe!Hiszen ő csinál mindent!

— Szóval? Mi a véleménye? — kérdezte David Rosenkrantz. Robert Hawthorne a volán mögött ült, és egyenletesen dobolt a keréken. Megcsóválta a fejét, majd a beosztottjához fordult. Magas, atletikus termetű férfi volt, meglehetősen durva vonásokkal, amelyek éles ellentétben álltak elegáns olasz öltönyével. A divatos ruha újfajta szenvedély volt nála, mivel élete nagy részét katonai gyakorlóruhában töltötte, miközben a világot járta, mint a hadsereg különleges alakulatainak tagja. — Ez az egész vállalkozás tipikus 22-es csapdája — mondta. — Nagy erőfeszítéssel felkutatjuk a legérzéketlenebb, legantiszociálisabb vadbarmokat, akik gondolkodás nélkül végrehajtják a feladatot, és közben számos bajt okoznak az őrültségükkel. Ez a Rákóczi tipikus eset. Gondoljon bele! Tökön lőtte azt a tisztet csak azért, mert az a megszokottnál kissé rámenősebb volt.

— Hát igen. Viszont jól végzi a dolgát — felelte Dave. A húszas évei közepén járt, nagyjából feleannyi idős volt, mint Bob, és valamivel vékonyabb, bár ugyancsak izmos, kisportolt. Bob a börtönben szervezte be, ahol mindketten a büntetésüket töltötték. Bob azért, mert kis híján megölt egy meleget, aki elkövette azt az óriási hibát, hogy közeledni próbált hozzá egy bárban, Dave pedig nagy értékre elkövetett lopásért.

— A legjobb emberünk. Ezért is vagyok gondban — mondta Bob. — Az biztos, hogy nála minden gyorsan megy. Megkap egy nevet, és még aznap éjjel elintézi az illetőt. Egyszer sem tétovázott, nem keresett kifogást, mint a többiek. Csak épp attól félek, hogy bedurran az agya, és elkövet valami marhaságot.

— Gondolja, hogy ő ölte meg az ápolónőt?

— Őszintén szólva nem tudom, de csöppet sem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy igen. Ugyanakkor biztos vagyok benne, hogy ötven dollárért nem követne el gyilkosságot, úgyhogy elképzelhető, fölöslegesen aggódom. Azt reméltem, ha meglepjük, közelebb jutunk az igazsághoz.

— Amikor a főnővér nevét említette, gyakorlatilag nem reagált, de utána mintha bedühödött volna.

— Én is úgy láttam, csak éppen azt nem tudom, hogyan értelmezzem a dolgot. A legtöbb megbízottunkhoz hasonlóan neki is állandó konfliktusai vannak a feletteseivel, ezért könnyen lehet, hogy a hír egyszerűen csak örömet okozott neki, mert arra gondolt, hogy ezután nem kell elviselnie Chapman jelenlétét. - Bob beindította a motort, és hátrafordult, hogy kitolasson a sorból.

— Azt hiszem, egyelőre nem tehetünk mást, mint hogy szemmel tartjuk — mondta, miután egyenesbe hozta a kocsit, és az utcára vezető rámpa felé indult. - Ha újabb hasonló, véletlen haláleset történik, kénytelenek leszünk a leg-rosszabbat feltételezni és megválni tőle. Magának kell majd elintézni.

— Tudom — válaszolta rezignáltan Dave. — Ezért is érdeklődtem a szokásai felől.

— Gondoltam. De ne vegye készpénznek, amit mondott! Az olyanok, mint Rákóczi, olyan könnyedén hazudnak, ahogyan más a cipőjét megtörli.

Dave bólintással nyugtázta a figyelmeztetést, de egy csöppet sem aggódott. Úgy érezte, ha odáig fajulnak a dolgok, könnyen el tudja intézni a magányt kedvelő, család és barátok nélküli Rákóczit.

Tizenharmadik

Laurie a kis műanyag sapkát ráhúzva, a mosdókagylóra tette az eszközt. Esze ágában sem volt ülni, és kivárni a megszabott időt. Ehelyett inkább a zuhany alá állt, tusfürdővel bekente magát, habosra dörzsölte a fején a sampont, és mozdulatlanul hagyta, hadd zuhogjon rá a meleg víz. A zuhany nem gyakorolt rá olyan gyógyító hatást, mint az, ha belemerülhetett egy kád illatos, dús habbal fedett meleg vízbe, de nyugtatóként többé-kevésbé megtette.

Rossz éjszakája volt, bármennyire szerette volna, az agya nem kapcsolt ki, és amikor nagy nehezen elaludt, akkor is rémálmok gyötörték, újból a bátyját látta elsüllyedni a mocsárban. Amikor az ébresztőóra csörögni kezdett, örült, hogy vége a kínlódásnak. Csöppet sem pihent, ám ennek ellenére jólesett neki felkelni. A takarója és a lepedője olyan gyűrött, zilált volt, mintha birkózómérkőzés zajlott volna az ágyában.

Akárcsak az előző két reggel, közvetlenül a felkelés után enyhe hányingert érzett, és még most is, amikor elzárta a zuhanyt, volt belőle valami, de remélte, hogy ha eszik, elmúlik.

Kilépett a fürdőszobaszőnyegre, megtörülközött, és törülközőt tekert a fejére. Csak utána szánta rá magát, hogy ránézzen a mosdókagyló szélén lévő ártatlan műanyag darabra. A megdöbbenéstől egy pillanatra a lélegzete is elállt. Reszkető ujjakkal nyúlt a kis eszközért, és emelte közelebb a szeméhez, mintha azt remélte volna, hogy mást fog látni, mint először. De nem! A műanyag tok kis ablakában két élénkpiros vonal volt. Laurie pár másodpercre behunyta a szemét, és amikor kinyitotta, még mindig azokat látta. Nem képzelődött tehát, és mivel gondosan elolvasta a doboz oldalán lévő használati utasítást, tudta, hogy a tesztnek pozitív eredménye lett. Terhes!

Remegő lábakkal vánszorgott a vécéhez, és a fedelét lehajtva ráült. Pár pillanatig szinte azt sem tudta, hol van. Rövid idő alatt annyi felkavaró hatás érte, hogy minden összezavarodott benne. Kezdődött az egész a Jackkel tisztességesen meg sem tárgyalt, félig-meddig elintézett szakítással, amelyet az anyja betegsége, a BRCA 1 mutánsával kapcsolatos gond és Rogerrel kialakult, viharos gyorsasággal fejlődő kapcsolata követett. Most pedig újabb gond, nehezen kezelhető probléma szakadt a nyakába. Élete nagy részében arról álmodozott, hogy milyen is lesz, ha egyszer teherbe esik, de most, miután bekövetkezett, nem tudta, mit érezzen, mit gondoljon felőle.

Nem sokáig kellett törnie a fejét, hogy rájöjjön, mikor történt a dolog. Azon az éjjelen valamiért egyikük sem tudott elaludni, és bár mindketten gondosan ügyeltek rá, hogy ne zavarják a másikat, egy idő után rájöttek, hogy mindketten ébren vannak, és beszélgetni kezdtek. A beszélgetéshez később simogatás társult, és a simogatásnak szenvedélyes ölelés lett a vége. A legironikusabbnak azt érezte, hogy bár mindig nagyon gondos volt, a dolog — a legalkalmatlanabb időpontban — mégis megtörtént. Azt is tudta, hogyan. Mindig gondosan számolt, vigyázott rá, hogy fogamzásképes időszakokban ne szeretkezzenek, de az az együttlét éjjel kettőkor következett be, gyakorlatilag egy nappal a határidő után. Előző nap, a tizediken még lehetett volna, az viszont már a tizenegyedik volt, még ha egybe is mosódott az előzővel.

— Jézusom! — nyögött fel elkeseredve Laurie, ráébredve a helyzet súlyosságára. Az, hogy beszéljen Jackkel, kívánságból szempillantás alatt szükségszerűséggé vált, bár egyelőre fogalma sem volt arról, hogyan szerez hozzá elég erőt. Túl sok gond szakadt rá hirtelen, nem utolsósorban az, hogy a BRCA 1 mutatójának vizsgálata pozitív eredményt hozott. Hogyan viszonyul ez a terhességhez? — kérdezte magában. Fogalma sem volt róla, és azonnal az abortusz gondolata merült fel benne, de egész más színben látta, mint addig. Annak ellenére ugyanis, hogy orvos volt, korábban elsősorban politikai kérdésnek tartotta, a nők jogainak érvényesülésével kapcsolta össze, és eszébe sem jutott, hogy személyes problémájává válhat. Ennek azonban most egyszer s mindenkorra vége szakadt, és újból alaposan át kellett gondolnia mindent.

Szedd össze magad! — mondta a tükörképének sokkal határozottabban, mint amilyen valójában volt. A hajszárítóért nyúlt, bekapcsolta, és jobb ötlete nem lévén, szakmai énjéhez fordult, arra gondolt, hogy akármi történt is, várják a feladatok, dolgoznia kell.

Negyed nyolc volt, amikor megérkezett az OCME-be, de így sem igazán bízott abban, hogy Jacket az ügyeleti szobában találja, ugyanis az utóbbi időben úgy tűnt, mintha sportot csinált volna abból, hogy egyre korábban kezdje a munkát. Aggodalmát csak erősítette, hogy Vinnie-t sem látta, szokásos helye üres volt, az újságja pedig — a sportoldalon kinyitva — az asztalon hevert. Chet lázasan dolgozott éppen, az éjszaka érkezett esetek dossziéit szortírozta. Utolsó ügyeleti napját töltötte, a következő héten Laurie volt soron, rá várt a feladat, hogy eldöntse, milyen esetekben van szükség boncolásra, és hol elegendő egy ügy lezárásához az, amit a halottkém megállapít.

— Jack már lent van? - kérdezte Laurie, miután belekortyolt a kávéjába; ahogy átlépte a küszöböt, első dolga volt, hogy töltsön magának egy csészével, és remélte, hogy megváltozott állapotában a gyomra el fogja viselni, mert úgy érezte, nagy szüksége van rá a jórészt hánykolódással eltöltött éjszaka után.

— Tudod, milyen — válaszolta az iratokból felnézve Chet. — Még be sem ér, már elkezd válogatni a dossziék között, és alig várja, hogy dolgozhasson.

— Mit kapott? — A forró kávétól Laurie-nak egy pillanatra összerándult a gyomra.

— Érdekes, hogy ezt kérdezed. Hajszálpontosan olyan esetet, mint amilyen neked a tegnapi kettő volt.

Laurie úgy meglepődött, hogy a száját is eltátotta, és lejjebb eresztette a csészét. — Úgy érted, hogy olyan, amilyeneket a Manhattan Generálból kaptunk? - kérdezte.

— Igen. Viszonylag fiatal fickó, sima sérvműtéttel, teljesen váratlanul meghalt.

— Miért adtad oda Jacknek? Tudod, mennyire érdekelnek az ilyen esetek.

— Szívességből vállalta.

— Ne hülyéskedj, Chet! - mondta ingerülten Laurie. -Hogyhogy szívességből?

— Úgy tűnik, Calvin meghagyta Janice-nek, hogy ha még egy ilyen eset befut, értesítse, és ő meg is tette, mert a főnök nagyjából egyszerre futott be Jackkel, és magához vette a dossziét. Amikor megjöttem, külön a lelkemre kötötte, hogy ne neked adjam. Sőt hozzátette, hogy akár szabadságolhatlak is mára. Biztosan van elég papírmunkád, mondta, amit el kellene intézni.

— Miért nem akarta, hogy én csináljam? — kérdezte megdöbbenve Laurie. Szándékos mélyütésként fogta fel a dolgot, annál is inkább, mivel nagyon számított rá, hogy lesz valami, amivel lekötheti magát, és nem lesz kénytelen az egyre szaporodó problémáival foglalkozni.

— Nem mondta. Ismered Calvint - nem kért, nem tanácsolt, hanem ellentmondást nem tűrően utasított. Azt is hozzátette, hogy ha megjössz, azonnal küldjelek hozzá. Vedd úgy, hogy megtettem!  Sok szerencsét! - mondta együtt érző hangon Chet.

— Furcsa. Dühös volt?

— Nem jobban, mint máskor. Sajnálom. Ez minden, amit tudok.

Laurie bólintott, mintha értené, pedig valójában nem tudta mire vélni a dolgot. A kabátját az egyik székre dobva úgy indult el az igazgatósági szárnyba, mintha a vérpadra menne. Azok után, amik az előző néhány hétben történtek vele, csöppet sem lepődött volna meg azon, ha kiderül, hogy veszélyben az állása, bár elképzelni sem tudta, mivel bőszíthette fel Calvint azonkívül, amit előző nap, a munkamegbeszélésen, egy hirtelen jött ötletnek engedve előadott. Alig kezdett bele, érezte, hogy a főnöknek csöppet sincs kedvére, amit hall, de utána, amikor váltottak néhány szót, egészen normálisan viselkedett.

Calvin éppen iratokat írt alá, amikor belépett hozzá - az íróasztala sarkán lévő kosárból szedegette ki őket —, és nem hagyta abba, amíg nem végzett az utolsóval is. Akkor hátradőlt, és állát kis híján a mellére ejtve szúrósan Laurie-ra nézett keret nélküli szemüvegének pereme fölött. - Ha még nem tudná, az újabb, potenciális pácienst Clark Mulhausen-nek hívják, és nyilván érdekli, miért ragaszkodtam hozzá, hogy ne maga kapja — mondta.

— Valóban örülnék, ha megmondaná - felelte Laurie. Megkönnyebbült, mivel Calvin hanghordozásából arra következtetett, hogy viszonylag békés hangulatú beszélgetésnek néz elébe, és nem kell számítania sem sarokba állításra, sem kukoricára térdepeltetésre.

— Mindössze arról van szó, hogy már több mint egy hónapja le kellett volna zárnia a korábbi eseteit. Mivel pillanatnyilag semmilyen más munkája nincs, jól tenné, ha hozzálátna. Hogy egészen őszinte legyek, a főnököt — a jóisten tudja, miért — elkezdték piszkálni miattuk a polgármesteri hivatalból, és szeretne mielőbb túl lenni a dolgon. Feltehetően a hozzátartozók panaszkodtak — szeretnék végre megkapni a pénzüket a biztosítótól. Persze az is lehet, hogy más okból szóltak rá. Egy a lényeg: zárja le ezeket az ügyeket. Kap rá egy teljes napot, ami alatt mással nem is kell foglalkoznia. Tisztességes így az ajánlat?

— Azért nem zártam még le őket — válaszolta Laurie —, mert jó lelkiismerettel nem tudtam eldönteni, hogy mi okozta a halálukat. Ráadásul tudom, hogy nem szeretné, ha gyilkosságnak tulajdonítanám, mert akkor rögtön felmerülne a sorozatgyilkosság lehetősége, amire viszont nincs bizonyíték. .. egyelőre.

— Laurie! Ne nehezítse meg a dolgom! — mondta megváltozott hangon Calvin, és két hatalmas kezét az asztalra téve, fenyegetően előredőlt. — Próbálok nyugodt maradni, és nem megtiltani, hogy ok szerinti kapcsolatot keressen az esetei között, de eljutottunk odáig, hogy döntenie kell: természetes módon vagy véletlenül bekövetkező okból haltak meg.  Én a természetes módra szavaznék, ahogy Dick Katzenburg is, mivel a véletlenül bekövetkezett halál mellett sem szól több érv, mint amennyi a gyilkosságra vonatkozó állítása mögött áll. A halotti bizonyítványok mindig megváltoztathatók, ha és amikor új információ merül fel. Nem húzhatjuk-halaszthatjuk tovább a dolgot, balesetre vagy gyilkosságra pedig nem hivatkozhat, mert nincs rá elég bizonyítéka. Viselkedjen értelmesen!

— Rendben. Úgy lesz — mondta Laurie, és nagyot sóhajtott, amit akár a vereség beismerésének is fel lehetett fogni.

— Köszönöm. De a szentségit! — emelte fel a hangját Calvin. — Úgy tesz, mintha lehetetlent vagy ami még rosz-szabb, valami tisztességtelen dolgot kérnék! És ha már itt tartunk, elárulná, mire jutott a queensi esetekkel? Illeszkednek a sémájába?

— Ami a főbb jellemzőket illeti, igen - válaszolta fáradt hangon Laurie, és a térdére támaszkodva, leszegett fejjel, fáradtan előredőlt. — Legalábbis a halottkémi jelentésekből ez derül ki. Még várom a kórlapokat. Azokból többet meg lehet tudni.

— Próbáljon meg képben tartani! Most pedig menjen, és zárja le azokat a Manhattan General-es eseteket! — mordult rá az igazgatóhelyettes.

Laurie engedelmesen bólintott, halványan elmosolyodott, és az ajtó felé indult, de mielőtt elérte volna, Calvin határozottan utánaszólt.

— Laurie! Nem tetszik nekem, hogy ilyen békés. Mi történt? Ennyire könnyen nem szokta feladni.

Laurie-t teljesen váratlanul érte, és igencsak megdöbbentette az, amit Calvin mondott. Nem feltételezte róla, hogy figyel a beosztottai hangulatára, azt pedig még kevésbé, hogy törődik azzal, akiről úgy látja, hogy baja van.

— Mostanában sok minden összejött — felelte, és nagyon ügyelt rá, hogy ne találkozzon a tekintetük.

— El akarja mondani? — kérdezte a szokásosnál jóval szelídebb hangon Calvin.

— Most inkább nem — válaszolta halvány, szomorkás

mosollyal Laurie.

— Rendben. De ne felejtse el, hogy az ajtóm mindig nyitva van — mondta az igazgatóhelyettes.

— Köszönöm — nyögte ki nagy nehezen Laurie, és az irodából kilépve zavarosan kavargó érzésekkel indult el az igazgatósági szárny folyosóján. Egyrészt nevetségesnek tartotta, hogy kis híján elbőgte magát, mert a főnöke némi együttérzést tanúsított iránta, másrészt örült, hogy korábban sosem látott oldaláról ismerhette meg Calvint.

A halottkémek irodájához érve bekukkantott, és megkérdezte Bart Arnoldtól, ott van-e még Janice. Clark Mul-hausen felől akart érdeklődni, mert biztosra vette, hogy beleillik az őt foglalkoztató sorozatba.

— Tíz perce ment el — válaszolta Bart. — Tudok segíteni valamiben?

— Igazából nem — válaszolta Laurie. — És Cheryl?

— Ma nincs szerencséje. Ki kellett mennie egy esethez. Ha visszajön, mondjam neki, hogy hívja fel?

— Elég, ha átad neki egy üzenetet. Tegnap megkértem, hogy szerezzen be néhány kórlapot a Saint Francis Hospi-talből, Queensből. Szeretném, ha még egyszer rájuk szólna, és megmondaná, hogy nagyon sürgősen kellenek, küldjék át őket, amilyen gyorsan csak tudják.

— Semmi gond — felelte Bart, és felírta a kérést egy jegyzetlapra. — Az asztalára- teszem. Vegye úgy, hogy a dolog el van intézve!

Laurie az ügyeleti szoba felé indult a kabátjáért, de pár lépés után eszébe jutott, hogy Jack a veremben Clark Mulhausent vizsgálja éppen, és nála van Janice jelentése is, amelyből minden fontos dolog kiderül. Ezért megfordult, és a hátsó lifthez ment. Arra gondolt, két legyet üthet egy csapásra. Nemcsak azt tudja, meg, hogy Mulhausen valóban beilleszthető-e a többi eset alkotta sorba, hanem Jackkel is lesz alkalma beszélni. Szigorúan szakmai kérdésekről persze, és majd közben veti fel, hogy munka után esetleg elmehetnének valahova, szót váltani néhány személyes dologról is. Ahogy ezt végiggondolta, rögtön feszültté vált, mert nem tudta, mit fog szólni Jack akár a külön beszélgetésre vonatkozó ajánlathoz, akár ahhoz, amit mondani akar neki. Lou azt állította, hogy szeretné tisztázni vele a dolgokat, azonban csöppet sem volt biztos abban, hogy ez sikerülni fog.

Valamikor régen köpeny, sapka és maszk is elegendő volt ahhoz, hogy valaki belépjen a boncterembe, szót váltani valakivel az ott lévők közül, ám azok az idők visszahoz-hatatlanul elmúltak. Laurie kénytelen volt fölvenni a teljes védőöltözéket, ugyanúgy, mintha boncolást akart volna végezni. Az új szabályt Calvin vezette be, és mintha kőbe vésték volna.

—Jaj! — nyögött fel Laurie, miközben beakasztotta a blúzát az öltözőszekrénybe. A hasa alján, ugyanott, ahol korábban a nehezen meghatározható, de kellemetlen érzés volt, most éleset nyilallt a mozdulattól. Gyorsan visszahúzta a kezét, és nagyon óvatosan a nyilallás helyére tette. Szerencsére a fájdalom ugyanolyan hirtelen el is múlt, ahogy jött. Óvatosan megtapogatta a hasát, de az sehol nem volt érzékeny, és amikor újból előrenyújtotta a karját, akkor sem érzett semmi kellemetlent. Értetlenül megcsóválta a fejét — nem tudta eldönteni, hogy a nyilallásnak van-e bármi köze a terhességéhez —, és elhatározta, hogy az első adandó alkalommal megkérdezi Sue-tól, tapasztalt-e hasonlót.

— Magasságos ég! - emelte fel a hangját Jack, amikor belépett a boncterembe. —Jól látok? Valóban dr. Montgomery az, teljes felszerelésben, ráadásul nyolc óra előtt? Minek köszönhetjük ezt a nagy megtiszteltetést?

— Csak azt szeretném tudni, hogy ez az eset valóban illik-e a sorozatomba — válaszolta a tőle telhető legkönnye-debb hangon Laurie, és igyekezett felkészülni Jack további gúnyos megjegyzéseire. Az asztal végéhez lépett úgy, hogy Jack balra, Vinnie pedig jobbra került. — Folytassátok csak nyugodtan! A világért sem akarok zavarni.

— Nem szeretném, ha azt hinnéd, hogy elhappoltam előled ezt az esetet. Tudod, miért én csinálom? - kérdezte Jack. — Igen. Chet elmondta.

— Találkoztál már Calvinnal? Beszéltem vele, de nem tudtam eligazodni rajta. Furcsán viselkedett. Rendben van köztetek minden?

— Igen. Féltem, mert Chet szólt, hogy Calvin egész napos papírmunkára osztott be, de előtte beszélni is szeretne velem — mesélte Laurie. — Kiderült, hogy csak azt akarja, zárjam le a sorozat korábbi eseteit. Szerinte mindegyiknél természetes okból bekövetkezett halált kell megállapítani.

— És? Azt teszed, amit mond? Szerintem egyik esetben sem természetes okból állt be a halál.

— Nincs sok választásom - mondta Laurie. — Egyértelművé tette, hogy kívülről ezt várják, komoly nyomás nehezedik Haroldra, és rajta keresztül őrá is azért, hogy lezáruljanak ezek az ügyek. Mi a helyzet Mulhausennel? Illeszkedik a sorba?

Jack az előtte heverő test nyitott mellkasára nézett. A tüdőket már eltávolította, és épp a főerek felnyitásához akart hozzákezdeni, amikor félbehagyta a munkát. — Egyelőre azt mondanám, hogy igen. A kor stimmel, és még nem találtam semmilyen patológiás tünetet. Félórán belül, ,,: ha végeztem a szívvel, biztosan tudni fogom, de őszintén ! szólva, meglepődnék, ha rábukkannék valamire.

— Nem bánod, ha belenézek a halottkémi jelentésbe?

— Bánni? Miért bánnám? De meg tudom spórolni neked a fáradságot azzal, hogy elmondom a lényeget. Egészséges, harminchat éves tőzsdeügynökről van szó, akin tegnap délelőtt  közönséges,  mindenfajta  komplikációtól  mentes sérvműtétet hajtottak végre, és úgy látszott, hogy a későbbiekben sem lesz vele gond. Ezek után ma, hajnali fél ötkor holtan találták. Az ápolónői jelentés szerint gyakorlatilag már szoba-hőmérsékletű volt, amikor rábukkantak, de azért megpróbálták újraéleszteni, ami természetesen nem sikerült. Úgyhogy szerintem beleillik a sorozatodba. Sőt kezdem azt is elfogadni, hogy igaz az elméleted. Eleinte nem hittem benne, de most, hogy már hét esetünk van, igen.

Laurie szerette volna látni Jack arcát, miközben beszélt, de a védőöltözék sisakjának plasztikeleje megakadályozta ebben. Amit hallott, az azonban így is bátorítóan hatott rá. Calvinhoz hasonlóan Jack is sokkal kedvesebb volt, mint várta, és ez derűlátással töltötte el a továbbiakat illetően.

— Mi van azokkal az esetekkel, amelyeket Dick Katzen-burg említett tegnap? — kérdezte Jack.

— Egyelőre úgy néz ki, hogy beletartoznak a sorba, de még meg kell néznem a kórlapokat, hogy teljesen biztos lehessek benne.

— Érdekes volt a tegnapi értekezlet. Amikor kimentél a mikrofonhoz, eleinte dühös voltam, hogy meghosszabbítod a csütörtök délutáni kötelező kínszenvedést, de most már azt mondom, igazad volt, hogy szót kértél. Ha Dickék esetei valóban illeszkednek a tieidhez, akkor a sorozat a duplájára nő, ami elég rossz fényt vet az AmeriCare-re.

— Nem tudom, hogyan érinti ez az AmeriCare-t - felelte Laurie. Meglepte, és bátorítóan hatott rá, hogy Jack szokatlanul beszédes kedvében van.

— Hát, ahogy mondani szokták, valami bűzlik Dániában. Tizenhárom eset már jóval túl van azon, hogy véletlen egybeesésre lehessen hivatkozni. Nincs azonban semmilyen kézzelfogható bizonyíték, ezért is utasítottam el kezdetben a sorozatgyilkosságra vonatkozó elméletedet, amiben kezdek egyre erősebben hinni. Mondd, van az esetek közül olyan, amely az intenzív vagy az altatás utáni őrzőben történt?

— Az enyémek között nincs. Hogy Dickéknél akadt-e ilyen, azt nem tudom — válaszolta Laurie. — Akik hozzám kerültek, azok mind közönséges kórházi szobában haltak meg. Miért kérdezed? Mulhausennel talán ez a helyzet?

— Nem. Ő is normális betegszobában volt. Egyébként magam sem tudom biztosan, miért érdekel. Talán azért, mert mindkét részlegben más, az átlagostól eltérő szabályok szerint bánnak a gyógyszerekkel. Próbálok valamilyen rendszeren belüli hibát találni, mondjuk azt, hogy olyan szert kaptak, amilyet nem kellett volna. Ennek is érdemes lenne utánanézni.

— Kösz a tanácsot — mondta különösebb meggyőződés nélkül Laurie. - Észben fogom tartani.

— Arra is gondoltam, hogy tovább kellene forszíroznod a toxikológiai vizsgálatot. Valamiért úgy érzem, a végén az fog fényt deríteni rá, hogy mi is történt — jelentette ki Jack.

— Könnyű ezt mondani, nekem azonban  fogalmam sincs arról, hogy mi egyebet tehetnék. Peter Letterman tényleg mindent elkövetett, és olyan dolgokat is megvizsgált, amilyeneket sosem szoktak.

— Tudod, mi jut erről eszembe? — kérdezte Jack. — Ha patadobogást hallasz, lóra gondolj, ne zebrára! — már nem tudom, ki mondta, de szerintem találó. Ezeknél az embereknél valami leállította a szívműködést, és nem tehetek róla, sehogy sem tudok szabadulni a gondolattól, hogy valami egészen közönséges, arit-miát előidéző szer van a háttérben. Hogy hogyan jutott a szervezetükbe, az természetesen más kérdés.

— Ha arról lenne szó, akkor a toxikológiai vizsgálatnak ki kellett volna mutatnia.

— Igaz — fogadta el Laurie érvét Jack. — És ha az infúziójukba került be valami, aminek nem kellett volna? Valamennyien kaptak infúziót, ugye?

Laurie pár másodpercre elgondolkodott. — Igen. Látod, erre eddig nem is gondoltam. Persze semmi szokatlan nincs benne — műtét után a legtöbben még huszonnégy órán keresztül infúzióra vannak kötve. Ami a szennyezést illeti, nekem is megfordult a fejemben, de nagyon valószínűtlennek tartom. Akkor ugyanis több esetünk lenne, és nem csak viszonylag fiatal és alapvetően egészséges emberek haltak volna meg.

— Én azt mondom, semmilyen lehetőséget se zárj ki, amíg nem jártad körül teljesen. Erről jut eszembe! Mi van az elektrolitokkal, amelyekről tegnap a Staten Island-i fickó kérdezett? Azt mondtad, hogy mindegyik esetnél normális volt a szintjük. Ez igaz?

— Igen. Külön megkértem Petert, hogy vizsgálja meg őket, és azt mondta, nem talált semmi rendkívülit — válaszolta Laurie.

— Hát, tényleg úgy néz ki, mindenre gondoltál, nem hagytál ki semmit — állapította meg Jack. — Befejezem Mulhausent, hogy biztos legyek benne, nem volt se embó-liája, se valamilyen szívbaja — mondta, és a szikét megmarkolva előrehajolt.

— Igen,  próbáltam  mindenre  gondolni  —  válaszolta Laurie, és pár másodpercig tartó bizonytalankodás után megkérdezte: — Jack, beszélhetnénk személyes dolgokról?

— Ó, az isten szerelmére! — vágott közbe teljesen váratlanul Vinnie. A beszélgetés kezdete óta türelmetlen volt, és hol az egyik, hol a másik lábára helyezve a testsúlyát, idegesen toporgott. — Nem fejezhetnénk be ezt az átkozott boncolást?

Jack nem vett tudomást a kifakadásról. Laurie-hoz fordult, és megkérdezte: — Miről akarsz beszélni?

Laurie először Vinnie-re nézett. Kényelmetlenül érezte magát a jelenlétében, különösen azok után, hogy olyan türelmetlenül reagált.

— Vinnie-vel ne törődj! — mondta Jack, elkapva a futó pillantást. — Amennyi hasznot hajt munka közben, nyugodtan veheted úgy, hogy itt sincs. Mindent nekem kell csinálnom.

— Ha-ha! Nagyon vicces. Csak azt nem értem, hogy nem tudok nevetni rajta — válaszolta a boncmester.

— Nem muszáj most, rögtön — visszakozott Laurie. — Az is jó, ha megbeszélünk egy időpontot. Van néhány dolog, amit nem ártana megtárgyalnunk.

Jack nem válaszolt rögtön, hanem hosszú, átható pillantást vetett Laurie-ra a maszk mögül. - Hadd találgassak! — mondta aztán. — Férjhez akarsz menni, és azt szeretnéd, ha én lennék a vőfélyed.

Vinnie a megjegyzésen akkorát nevetett, hogy félő volt, meg fog fulladni.

— Hé! Ennyire azért nem volt vicces! — tiltakozott Jack, de közben együtt nevetett vele.

—Jack! — szólt rá a nyugalmát némi nehézség árán megőrizve Laurie. — Komolyan beszélek.

— Én is — jelentette ki Jack. — És mivel a lényeget illetően egy szóval sem tiltakoztál, úgy veszem, hogy a feltételezésem igaz, és fájdalommal bár, de visszautasítom a felkérést. Van még valami ezenkívül?

— Jack! Nem készülök férjhez menni, viszont beszélnem kell veled valamiről, ami mindkettőnket érint.

— Oké. Csupa fül vagyok.

— Nem itt akarom elmondani.

Jack széles mozdulatot tett a karjával. — Miért, mi a baj? Egészen otthon érzem itt magam.

—Jack! Megpróbálnál legalább egy-két percig komolyan viselkedni?! Mondtam, hogy fontos dologról van szó.

— Rendben. Mit javasolsz? Mi az a hely, amelyik jobban megfelel? Ha fél órát adsz, találkozhatunk fent, az ügyeleti szobában, és Vinnie remek kávéja mellett nyugodtan elbeszélgethetünk. Az egyetlen gond, hogy nem leszünk egyedül, mivel lassan a többiek is befutnak. Mehetünk aztán az első emeleti ebédlőbe is, hogy válasszunk valamilyen finomságot az egyik automatából, csak ott meg a takarítószemélyzetet kell elviselnünk. Mit választasz? Melyik tetszik jobban?

Laurie — amennyire a fényvisszaverő maszk engedte — megpróbálta alaposan szemügyre venni Jacket. A dühös gúny, amellyel a felvetésére válaszolt, alapjaiban rendítette meg korábbi optimizmusát, ám ennek ellenére tovább próbálkozott: — Arra gondoltam, hogy esetleg együtt vacsorázhatnánk, mondjuk az Eliosban, ha sikerül asztalt foglalnunk. — Az Elios olyan étterem volt, amelynek komoly szerep jutott kettőjük hosszú kapcsolatában.

Jack újabb hosszúra nyúló pillanatig némán nézett Laurie-ra. Bár előző nap nem igazán hitt abban, amit Lou mondott, most fölmerült benne a gondolat, hogy talán mégis volt benne némi igazság. Ugyanakkor az is eszébe jutott, kell-e neki egy újabb megaláztatás, éppen ezért megkérdezte: — Mi van a Rómeóddal? Csak nem beteg?

Vinnie újból elnevette magát, de látva Laurie szeme villanását, gyorsan megpróbált komoly arcot vágni.

— Nem is tudom — folytatta Jack. — Elég későn szóltál, mert már elígérkeztem tizenhét kimenős apácának.

Vinnie nem bírta tovább. Otthagyta az asztalt, és gyorsan keresett magának valamilyen halaszthatatlan tennivalót a mosogatónál.

— Nem könnyítem meg a dolgodat, ugye? — kérdezte lezseren Jack. — Márpedig ez van. Hónapokig próbáltam ösz-szehozni veled egy estét, de mindig volt valamilyen halaszthatatlan kulturális programod.

— Hónapokról szó sincs, csak egy hónapról, és azalatt kétszer kérdeztél meg, de akkor már mindkét alkalommal programom volt. Beszélnünk kell, Jack! Hajlandó vagy találkozni velem ma este, vagy nem?! — tette fel határozottan a kérdést Laurie.

— A hangodból úgy tetszik, hogy nagyon elszántad rá magad.

— Igen.

— Oké, akkor ma este. Mikor?

— Az Elios megfelel?

Jack lazán vállat vont. - Tökéletesen.

— Felhívom, megpróbálok asztalt foglalni, és szólok, hogy sikerült-e. Péntek van, úgyhogy valószínűleg korán kell mennünk.

— Rendben. Várom az üzenetet.

Laurie kurtán bólintott, és hátat fordítva, határozott léptekkel otthagyta a bonctermet. Örült, hogy végül sikerült rávennie Jacket a találkozóra, de a viselkedése nem sok reménnyel töltötte el, és már csöppet sem volt derűlátó a várható reakciójával kapcsolatban.

Miután átöltözött, fölment a harmadik emeletre. Úgy tervezte, hogy benéz Peterhez, és vált vele néhány szót, egyrészt hogy lelkesítse, másrészt pedig azért, hogy megtudja, nem talált-e valamit Sobczyknál vagy Lewisnál. Annyira lekötötték a magánjellegű problémái, hogy a laboratórium vezetőjével, John DeVriesszel való találkozás lehetősége sem merült föl benne. Sajnos, ott találta azonban Peter szobájában, mégpedig igencsak felpaprikázva. A kezét dühösen a derekára tette, Peter pedig megfélemlítve, gyászos arccal nézett rá.

— Nocsak! — szólt emelt hangon John, mihelyt meglátta. — Ezt nevezem időzítésnek. Megjött a csábító is.

— Tessék?! — kérdezte a szexista megjegyzéstől hirtelen feltámadó indulattal Laurie.

—Jól hallotta. Rávette Petert, hogy rabszolgaként teljesítse az utasításait — folytatta acsarogva John. — Azt hittem, ezt már megbeszéltük egyszer, dr. Montgomery! Amíg a mostanihoz hasonló nyomorúságos költségvetésből vagyunk kénytelenek gazdálkodni, addig senki nem kap különleges elbánást ebben a laborban, és ez azt jelenti, hogy mindenkinek türelmesen ki kell várnia a sorát. Elég világosan fejeztem ki magam, vagy nyújtsam be írásban, hogy megértse? Biztos lehet benne, hogy dr. Bingham és dr. Washington rövid időn belül értesül a nemkívánatos helyzetről, amelyet nálunk teremtett. Ám addig is legyen szíves, és távozzon! — hogy a szavainak nagyobb nyomatékot adjon, John határozott mozdulattal az ajtóra mutatott.

Laurie tekintete pár másodpercig ide-oda ugrált, hol rá, hol Peterre nézett. A világ minden kincséért sem akart azonban rosszat Peternek, ezért inkább visszafogta magát, és nem mondta meg Johnnak, hogy mit gondol felőle. Hátat fordított neki, és egyetlen szó nélkül otthagyta a laboratóriumot.

A szobájába visszaérve becsukta maga mögött az ajtót, és felakasztotta a kabátját. Közben észrevette, hogy Riváé már ott lóg, ami azt jelentette, hogy Riva vagy az ügyeletesszobában, vagy odalent, a boncteremben van. Laurie leült, és a telefonon gondolkodott, amelyet el kellett intéznie. Azóta rettegett tőle, hogy a terhességi tesztje pozitív lett. Úgy érezte, mintha a terhessége azzal válna véglegessé és megmásíthatatlanná, hogy telefonál. Próbálta tagadni, elhitetni magával, hogy nem igaz, mivel óriási hibának érezte, hogy bekövetkezett. Rettenetesen vágyott ugyan gyerekre, de az időpont tökéletesen alkalmatlan volt, hogy szüljön.

Végül csak elszánta magát, és a telefonért nyúlva felhívta a Manhattan Generált. Miközben várta, hogy a vonal másik végén is felvegyék a kagylót, a queensi esetekre vonatkozó anyagot nézegette, amelyeket még be kellett illesztenie a táblázatába, Clark Mulhausennel együtt.

Amikor a telefonközpontos jelentkezett, Laurie megkérte, hogy kapcsolja neki dr. Laura Rileyt, és hálával gondolt Sue-ra, aki beajánlotta a szülést is vállaló nőgyógyászhoz.

Mivel az orvos helyett a beosztását kezelő titkárnő jelentkezett, Laurie elmagyarázta neki a helyzetet, és azon vette észre magát, hogy zavarba jön, dadog, miközben elmondja, hogy elvégezte a terhességi tesztet, és az pozitív lett.

- Ebben az esetben nem várhatunk szeptemberig - felelte élénken a titkárnő. - Dr. Riley már nyolc-tíz héttel az utolsó menstruációjuk után látni szereti a szülni készülő pácienseit. Ön most hol tart?

- Nagyjából a hetedik hétnél - mondta Laurie.

- Akkor a jövő héten vagy az utána következőn be kellene jönnie - a titkárnő kis szünetet tartott, közben Laurie észrevette, hogy a kagylót tartó keze erősen remeg. - Mit szólna a következő péntekhez? Mához pontosan egy hétre, fél kettőkor.

- Tökéletesen megfelel — válaszolta Laurie. — Köszönöm, hogy talált időpontot.

- Nagyon szívesen. Szabad a nevét?

- Bocsásson meg! Észre sem vettem, hogy nem mutatkoztam be. Dr. Laurie Montgomery vagyok.

- Dr. Montgomery! Emlékszem önre. Tegnap beszéltünk — mondta élénken a titkárnő.

Laurie összerezzent, mert arra gondolt, hogy a titka kvázi nyilvánosságra került. Bár személyesen nem ismerték egymást, a titkárnőnek tudomására jutott egy szigorúan bizalmas információ, és életének egy olyan összetevőjére nyílt rálátása, amelyről még nem döntötte el, hogyan kezelje. Bonyolult, nehéz döntések előtt állt, és egyelőre nem tudta, hová fog kilyukadni a végén.

- Gratulálok! - folytatta a titkárnő. - Kérem, tartsa a vonalat! Biztos vagyok benne, hogy dr. Riley örül, ha megtudja, mi történt, és pár szót mindenképpen akar váltani önnel.

Laurie-nak tiltakozásra sem maradt ideje, már fel is csendült a hívástartással együtt járó zene. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy lerakja a kagylót, de aztán úgy döntött, hogy nem teheti, mert az nagy udvariatlanság lenne. Hogy kordában tartsa a gondolatait, fölemelte a legfelsőt a kupacban előtte heverő, Queensből kapott halottkémi

jelentések és halotti bizonyítványok közül. Az illetőt Kristin Svensennek hívták, huszonhárom éves volt, és aranyérrel operálták a Saint Francis Hospitalben. Laurie szomorúan megcsóválta a fejét - úgy érezte, minden problémája eltörpül amellett, hogy egy egészséges fiatal nő bemegy egy egyszerű kis aranyérműtétre a kórházba, és pár órával a sikeres beavatkozás után meghal.

— Dr. Montgomery! - köszönt rá váratlanul a nőgyógyász a telefonból. - Az előbb hallottam a jó hírt. Gratulálok.

— Szólítson nyugodtan Laurie-nak.

— Rendben, kolléganő! Ön pedig engem Laurának!

— Nem vagyok biztos abban, hogy van ok a gratulációra. Hogy őszinte legyek, nagyon váratlanul, a legalkalmatla-nabb időpontban jött ez a terhesség, és nem tudom biztosan, mit gondoljak felőle.

— Értem — válaszolta a lelkesedéséből visszavéve Laura, és tapasztalat szülte érzékenységgel hozzátette: — Arról azért jó volna minél előbb megbizonyosodni, hogy egészségesek-e a magzattal. Érzett valamilyen problémát?

— A reggeli enyhe hányingereken kívül eddig semmi bajom, és azok is nagyon hamar elmúlnak. — Laurie kényelmetlennek érezte, hogy a terhességéről meséljen, és szerette volna minél hamarabb befejezni a beszélgetést.

— Ha erősebbé válik a hányinger, feltétlenül szóljon! A terhességgel foglalkozó sok ezer könyvben rengeteg javaslatot talál a leküzdésére. Ha elfogad egy tanácsot, kerülje el a legkonzervatívabbakat, mert képesek megőrjíteni az embert. Olyan érzést keltenek szegény várandós nőkben, hogy minden veszélyes, semmit sem szabad, még egy jó meleg fürdőt venni sem. Azt hiszem, ennyi most elég is. Még egyszer gratulálok, és várom jövő pénteken.

Laurie elköszönt, és lerakta a kagylót. Megkönnyebbült, hogy túl van a telefonon. A queensi esetekről szóló, kinyomtatott e-mailekért nyúlt, és összefogva az asztalhoz ütötte őket, hogy rendezett csomagot kapjon, és a mozdulattól enyhe fájdalom nyilallt belé ugyanott, ahol az öltözőben, amikor beakasztotta a szekrénybe a blúzát. Rögtön azt kérdezte magában, nem kellett volna-e megemlíteni a dolgot Laura Rileynek, és igennel válaszolt, de annyira nem tartotta fontosnak a dolgot, hogy ismét felhívja miatta. Majd egy hét múlva beszámol róla, feltéve, hogy nem válik túl erőssé vagy gyakorivá a nyilallás, gondolta. Felmerült benne, hogy talán a BRCA 1 markerről is említést kellett volna tennie, de akárcsak a fájdalommal kapcsolatban, úgy döntött, hogy bőven ráér megbeszélni a dolgot az első vizit idején.

Egyik kezében a papírokkal Laurie újból a telefonért nyúlt, de miután fölvette a kagylót, elbizonytalanodott. Rogert akarta felhívni több okból is, nem utolsósorban azért, mert bűntudata volt amiatt, hogy olyan kurtánfurcsán ott hagyta az irodájában, és azóta sem szolgált magyarázattal a viselkedésére. Nem tudta ugyanakkor, hogy mit is mondhatna. Egyelőre nem akarta elárulni neki, hogy terhes, ugyanakkor érezte, hogy valamit mégis mondania kell. Végül úgy döntött, hogy a BRCA 1 ürügyén beszél vele.

Laurie mély lélegzetet vett, és Roger közvetlen számát tárcsázta. Igazából azért akarta mindenáron felhívni, hogy megmutassa neki a queensi anyagot, és megbeszéljék a dolgot. Bármennyire súlyosak is voltak a magánéleti gondjai, a Queensben történt halálesetekkel kapcsolatban fölmerült benne egy ötlet, amelyről úgy érezte, hogy talán segít megfejteni a SADS rejtélyét.

Tizennegyedik

Mihelyt megérkezett a Manhattan Generalbe, a titkárnő azonnal beengedte Rogerhez, aki már türelmetlenül várta. Az első dolga volt, hogy becsukja az ajtót, utána szótlanul, erősen magához szorította. Laurie viszonozta ugyan az ölelést, de távolról sem olyan erővel, ahogyan kapta. Azon túl, hogy Roger csak jókora késéssel számolt be neki a házasságáról, ő sem volt őszinte, nem mondta el neki, milyen helyzetbe jutott, és ettől lelkiismeret-furdalása támadt. Roger, ha észre is vette ezt, egy szóval sem említette. Az ölelés után, akárcsak előző nap, szembe állította egymással az íróasztala előtti két, egyenes támlájú széket, és miután Laurie-t hellyel kínálta, ő is leült.

- Örülök, hogy itt vagy - mondta. - Nagyon hiányoztál az este. — A kezét összekulcsolva, könyökével a térdére támaszkodva előrehajolt, olyan közel, hogy Laurie jól érezte borotválkozó arcvizének az illatát, és látta frissen mosott ingén a mosodai hajtogatás okozta ráncokat.

- Én is örülök, hogy látlak - mondta, és odanyújtotta neki a hat queensi eset papírjait. Nem volt ideje másolatot csinálni róluk, de nem bánta, mivel bármikor újból letölt-hette, és a számítógépről kinyomtathatta őket. Azért sietett annyira a dokumentumok átadásával, hogy legalább egy időre elfeledkezhessen a személyes problémáiról, ráadásul alig várta, hogy elmondhassa az ötletét.

— A mindenit! — szólt csodálkozva Roger, miután belenézett a papírokba. — Úgy látszik, hasonlítanak a mi eseteinkre; annyira, hogy ők is hajnalban, és nagyjából ugyanabban az időszakban haltak meg.

— Ha megkapom a kórlapokat, okosabb leszek, de induljunk ki abból, hogy ugyanolyan esetekről van szó, mint amilyenekkel korábban dolgunk volt. Ad ez valamilyen ötletet?

Roger újból a papírokra nézett, lapozgatta őket egy darabig, majd vállat vont. — Az esetek száma megduplázódott, tizenkettő van hat helyett. Illetve nem is! Tizenhárom a ma éjjel meghalttal. Gondolom, már tudsz Clark Mulhausenről. Te fogod boncolni?

— Nem. Jack csinálja. - Laurie a kapcsolatuk öt hete alatt mesélt Rogernek ezt-azt Jackről, és többek között azt is elmondta, hogy a szeretője volt. Roger nyugodtan vette tudomásul a hallottakat, Laurie pedig úgy fogta ezt fel, mint érettsége és nyugodt önbizalma bizonyítékát, a téma azóta nem is merült fel közöttük.

— Nézd meg a dátumokat! — ajánlotta, és Roger rögtön engedelmeskedett.

— Tavaly késő ősszel történt mind — mondta, miután átlapozta a papírokat. - Az utolsó november legvégén.

— Pontosan! Viszonylag rövid idő alatt, a heti egy esetnél valamivel nagyobb gyakorisággal. Aztán végük szakadt. Mond ez valamit?

— Lehet, de úgy látom, neked már van konkrét ötleted. Miért nem mondod el inkább?

— Rendben, de előbb nézzük nagy általánosságban a dolgot! Csak mi ketten feltételezzük, hogy sorozatgyilkossággal állunk szemben, és valahányszor megpróbáljuk ezt előadni, falakba ütközünk. Én képtelen vagyok rávenni az OCME főnökeit, hogy elfogadják a feltételezésemet, és te sem tudod elérni, hogy a kórház vezetői akár csak elismer-

jék a probléma létezését. Az intézményi tehetetlenség megbénít bennünket. Amíg valami rá nem kényszeríti őket, hogy foglalkozzanak vele, addig mindkét bürokrácia igyekszik a szőnyeg alá söpörni az ügyet.

— Ez sajnos igaz — ismerte el Roger.

— Lehetetlenné teszi a továbblépést egyrészt az, hogy nálatok nagyon jó a halálozási arány, annyira, hogy ha picit növekszik, az sem kelt visszhangot, másrészt pedig nálunk a toxikológiai vizsgálatok teljesen eredménytelenek.

— Még mindig nem találtak semmit, ami kicsit is gyanús lehet?

Laurie megrázta a fejét. — És az esélye annak, hogy találnak, most lett majdnem nulla — mondta. — A laborvezető ma rájött, hogy a háta mögött megpróbálom kiharcolni a vizsgálatok folytatását, és ahogy ismerem, mindent meg fog tenni azért, hogy a lehető legkésőbb kerüljön sor a minket érdeklő vizsgálatokra. És ha hozzájuk látnak, akkor is csak azt végzik el, amit feltétlenül muszáj, azon kívül semmit.

— Vagyis?

— Vagyis nem számíthatunk senkire, magunknak kell megtalálnunk a feltételezett sorozatgyilkost, és jó lesz minél előbb cselekednünk, ha elejét akarjuk venni annak, hogy újabb emberek haljanak meg értelmetlenül.

— Ezzel gyakorlatilag az első pillanattól kezdve tisztában vagyunk — mondta Roger.

— Igen, de mostanáig megpróbáltunk az intézményeinken belül, a munkakörünk megszabta keretek között cselekedni. Azt hiszem, ezen most már túl kell lépni, és a cjueensi esetek ezt lehetővé is teszik. Ha valóban gyilkosságokról van szó, akkor azokat szerintem egy sorozatgyilkos követte el, és nem kettő vagy még több.

— Én is így gondolom.

— Mivel a Saint Francis is az AmeriCare kórháza, minden további nélkül hozzá tudsz férni a személyzeti adatbázisbaa Laurie. — Ha valaki, hát te nyugodtan érdeklődhetsz az ottani személyzet iránt. Meg kellene tudni, hogy a portástól az aneszteziológusig kik dolgoztak ősszel a Saint Francisban éjszakás, tizenegytől hétig tartó műszakban, és ugyanezt a Manhattan Generáliéi kapcsolatban is, csak itt már a téli időszak az érdekes. Ha megvan a lista, utánuknézhetünk. Ettől kezdve kicsit zavaros a dolog, magam sem tudom, pontosan hogyan kellene továbblépni, de ha sikerül találni néhány olyan embert, akik okkal gyanúsíthatok, akkor talán rá tudjuk venni a kórház vagy az OCME főnökeit a határozottabb állásfoglalásra.

Halvány mosoly futott át Roger arcán, miközben bólintott. — Elegáns ötlet. Örülök, hogy nekem is megfordult a fejemben — mondta, és fölnevetve játékosan Laurie combjára csapott. — Úgy tudod előadni, mintha a világ legegyszerűbb dolga lenne. De nem baj, próbáljuk meg! Azt hiszem, be tudom szerezni az információt, és tényleg érdekes lesz megnézni, hogy találunk-e valamit. Kíváncsi vagyok, létezik-e egyáltalán olyan lista, amilyenre gondolsz. Azt tudom, hogy hatásköri nyilvántartás, amelyben fel van sorolva, ki mire jogosult, mindkét intézményben van. Szakmai személyzeti főnökként bármikor hozzáférhetek.

— Az még jobb lenne — mondta Laurie. — Ha megkérdeznék, kiről tudom elképzelni, hogy ilyet tesz, azt mondanám, hogy orvosról. Arra gondolok, ha valóban gyilkosságokról van szó, akkor olyan ember követte el őket, akinek meglehetősen kiterjedt fiziológiai, gyógyszertani, sőt kórbonctani ismeretei vannak. Ha ugyanis nem így lenne, akkor már rég rájöttünk volna, hogyan csinálta a dolgot.

— És mindketten tudjuk, kik azok az orvosok, akik mindhárom területen jártasak.

— Na kik?

— Az aneszteziológusok.

Laurie bólintott. Ő is úgy gondolta, hogy az aneszteziológusok tudnak a legkönnyebben végezni egy beteggel, mégis, orvosként nehezére esett elképzelni, hogy egy hip-pokratészi esküt tett ember ölésre szánja el magát.

— Mi volna, ha rögtön munkához is látnánk? — kérdezte.

— Tudom, péntek van, és ilyenkor már mindenki a víkendre készül, utálja, ha feladatot kap, de gyorsan kell cselekednünk, és nem csak azért, hogy megelőzzük az esetleges újabb haláleseteket. Feltételezett sorozatgyilkosunk lehet annyira okos, hogy úgy érezze, jobb, ha néhány eset után továbbáll, és új kórházat keres. Ha ugyanis igaz a feltételezésünk, akkor hat eset után otthagyta a Saint Francist, itt pedig már hét volt, úgyhogy épp ideje neki váltani. Ha megteszi, akkor másik kórházban, az sem kizárt, hogy másik városban, a kollégáinknak nulláról kell indulniuk. Pontosan ez történt a legutóbbi kórházi sorozatgyilkosnál is — ezért garázdálkodhatott olyan hosszú ideig büntetlenül.

— Várj csak! Lehet, hogy nem is a Saint Francis volt az első kórház, ahol gyilkolt — vetette fel Roger.

— Eddig nem gondoltam rá, de most, hogy mondod, könnyen el tudom képzelni — válaszolta megborzongva Laurie.

— Máris hozzálátok, és lekérem a listákat - ígérte meg Roger.

— A hétvégén ügyeletes vagyok, és valószínűleg végig bent leszek az intézetben, úgyhogy ott hívj! — figyelmeztette Laurie. — Szívesen segítek bármiben. Tudom, hogy könnyebb volt elmondani az ötletet, mint megvalósítani.

— Majd meglátjuk. Lehet, hogy találok egy számítógépest, aki hajlandó segíteni, és hipp-hopp elővarázsolja őket.

— Roger kis szünetet tartva belelapozott a Laurie-tól kapott papírokba. — Van azonban valami, amit feltétlenül el akartam mondani. Találtam egy furcsa közös vonást az eseteink között.

— Igen?! — kérdezte élénken Laurie. — Éspedig?

— Nem tudom, mennyire fontos, de mind a hét esetre igaz, még Mulhausenre is. Valamennyien csak nemrég, egy évnél rövidebb ideje kerültek az AmeriCare-hez. Tulajdonképpen véletlenül jöttem rá, amikor megnéztem a nyilvántartási számaikat.

Laurie pár másodpercig szótlanul meredt Rogerre. Megpróbálta helyére rakni az új tényt, és átgondolni a vonzatait, de nem jutott eszébe semmi, csak Jack előző napi, a munkamegbeszélésen elhangzott megjegyzése, miszerint a Saint Francis is az AmeriCare kórháza, és a reggeli kijelentése arról, hogy az újabb esetek rossz fényt vetnek az AmeriCare-re. Tudta, hogy Jack zsigeri utálattal viseltetik a nagy, sok szempontból mindenható ellátásszervező iránt, és ez óhatatlanul befolyásolja a véleményét, mégis, a Rogertől hallottak után nagyon szerette volna minél előbb megkérni, hogy fejtse ki részletesebben, amit mondott.

— Igazából nem tudom, van-e ennek jelentősége — ismételte meg a korábbi kijelentését Roger. — Mindenesetre érdekes.

— Valamit biztosan számít - válaszolta kissé tétován Laurie. — Valamennyien fiatalok és egészségesek voltak, pontosan ahhoz a réteghez tartoztak, ahonnan az AmeriCare nagy előszeretettel toborozza az ügyfeleit. Az, hogy meghaltak, számára is komoly veszteség.

— Tudom. Alapjában véve az egésznek semmi értelme, de gondoltam, nem árt, ha ezt is elmondom.

— Örülök, hogy szóltál — mondta Laurie, és felállt. — Mennem kell. Azért nem én boncoltam Mulhausent, mert rám parancsoltak, hogy zárjam le McGillin és Morgan ügyét, és írjam azt a zárójelentésben, hogy természetes okból haltak meg.

— Várj egy kicsit! — szólt Roger, és a karját elkapva visz-szatartotta Laurie-t. — Ilyen könnyen nem engedlek el. Először is, ki kényszerít rá, hogy természetes okot állapíts meg?

— Az igazgatóhelyettes, Calvin Washington. Arra hivatkozik, hogy a főnököt, Hatold Binghamet a polgármesteri hivatalból szorongatják, és már nem tud ellenállni a nyomásnak.

Roger undorodó arcot vágott, és megrázta a fejét. — Csöppet sem lep meg azok után, amiket a kórházigazgató mondott tegnap. Szerinte lehetne annyi eszem, hogy magamtól is tudjam, az AmeriCare nem akarja, hogy ebből az ügyből bármilyen probléma legyen.

— Hát igen! Sokat ártana az imázsának. De hogy jön ide a polgármesteri hivatal? Miért azon keresztül gyakorolnak nyomást? — kérdezte Laurie.

— Még nagyon új fiú vagyok idehaza, de úgy vettem észre, az AmeriCare komoly hangsúlyt fektet arra, hogy jók legyenek a politikai kapcsolatai. Ez látszik abból is, hogy ellátási szerződést kötött a várossal. Gondolom, nem kell mondanom, mekkora üzlet az egészségbiztosítás, és hogy ezzel kapcsolatban állandóan teljes gőzzel folyik a lobbizás.

Laurie bólintott, mintha értené, pedig valójában nem tudta, mire céloz Roger. — Akárhogyan is — mondta —, kénytelen leszek azt írni, hogy természetes okból haltak meg, de nagyon remélem, hogy a segítségeddel hamarosan meg tudom változtatni a zárójelentést.

— Na jó! Itt fejezzük be a munkát! — zárta le a témát Roger. — Inkább arról beszélj, hogy vagy! Őszintén mondom, nagyon aggódtam, és erővel kellett visszatartanom magam, hogy felhívjalak.

— Sajnálom, hogy gondot okoztam — válaszolta Laurie, és lázasan próbálta kitalálni, hogyan nyugtathatná meg Rogert úgy, hogy ne hazudjon, de az igazságot se kelljen elmondania. — De ahogy tegnap is mondtam, sok minden

összejött, és igazából magammal sem vagyok kibékülve. Ilyenkor az a legjobb, ha egyedül marad az ember, és megpróbál rendet tenni magában.

— Megértelek. Próbáltam elképzelni, mit éreznék, ha hirtelen megtudnám, hogy megtalálták bennem egy, a rák kifejlődéséért felelős gén mutatóját. Bármilyen gyorsan fejlődik is, az orvosi genetika egyelőre adós azzal, hogy ezt a jelenleginél elfogadhatóbb módon hozzák a páciensek tudomására, és rögtön szót ejtsenek a lehetséges megoldásról, gyógymódokról is.

— Mint közvetlenül érintett, csak egyet tudok érteni, bár el kell ismerni, a szociális munkás tett rá kísérletet, hogy megnyugtasson — válaszolta Laurie. — Csak éppen rosszul fogott hozzá, és ettől eleve kudarcra volt ítélve. Egyébként az amerikai orvostudomány mindig ilyen volt, a technológia jelentette a hajtóerőt, a betegekkel való törődés messze lemaradva utána kullogott, és kullog még ma is.

— Bárcsak tudnám, hogyan segítsek!

— Attól tartok, egyelőre nem tehetsz semmit. Magamnak kell megoldanom ezt a gondot, ami persze nem azt jelenti, hogy nem vagyok hálás a segítő szándékért.

— Találkozunk este?

Laurie Roger szemébe nézett, és nem válaszolt. 'Zavarta., hogy nem volt nyílt, egyenes hozzá, de nem tudta rászánni magát, hogy megmondja, terhes, és Jackkel fog vacsorázni, mert a gyerek, aki a méhében növekszik, tőle van. Nem azért, mert úgy érezte, nem lesz képes megbirkózni a szituációval — biztos volt abban, hogy képes rá —, hanem mert senkinek nem akarta elmondani, amíg Jack nem tudja.

— Vacsorázhatnánk korán — sürgette tovább Roger. — A BRCA-ról nem is kellene beszélnünk, ha nem akarsz. Az is lehet, hogy addigra megkapom a kért adatokat, vagy legalább egy részüket a Saint Francisből.

— Roger, azok után, amik az utóbbi időben történtek velem, szükségem van kis időre, hogy el tudjam rendezni magamban őket. El tudod ezt fogadni?

— Igen, még ha nem is szívesen.

— Nagyra értékelem a megértésedet. Köszönöm — mondta Laurie, és felállt.

— Felhívhatlak legalább? — kérdezte Roger, miután követte a példáját.

— Igen, bár nem tudom, mennyire lesz kedvem beszélgetni. Talán jobb, ha én hívlak.

Roger bólintott, Laurie is, majd rövid, zavart szünet következett, amely után Roger újból megölelte Laurie-t, és ő ugyanolyan visszafogottan viszonozta, mint érkezésekor.

— Engedj meg még egy kérdést! — mondta Roger, és az indulni készülő Laurie és az ajtó közé lépett. — A nehéz időszaknak, amelyről beszéltél, van valami köze ahhoz, hogy még mindig nős vagyok?

— Hogy őszinte legyek, van egy kevés — vallotta be Laurie.

— Nagyon sajnálom, hogy nem mondtam el. Tudom, korábban kellett volna szólnom, de úgy éreztem, merészség lenne feltételezni, hogy érdekel. Arra gondolok, magam sem törődtem vele, mintha nem is létezne. Aztán, ahogy jobban megismertük egymást, és beléd szerettem, már tudtam, hogy érdekelne, de akkor meg már azért nem szóltam, mert úgy éreztem, késő.

— Köszönöm a mentegetőzést és a magyarázatot. Biztos vagyok benne, hogy segít elfelejteni a dolgot.

— Nagyon remélem - mondta Roger, és miután enyhén megszorította Laurie vállát, kinyitotta az ajtót. — Majd beszélünk.

— Persze! — válaszolta Laurie, és kiment az irodából.

Ahogy belépett az OCME ajtaján, Laurie az órájára nézett. Dühös volt, mert hihetetlenül hosszú idő, másfél óra alatt ért át taxival a Manhattan General Hospitalből az intézetbe. A sofőr szerint valamilyen külföldi méltóság látogatott a városba — hogy ki, azt nem tudta —, és az okozta az óriási dugót, hogy több utcát le kellett zárni miatta a forgalom elől.

A negyedik emeletre érve a szobájuk ajtaját nyitva találta, Riva éppen telefonált. Laurie felakasztotta a kabátját, leült, és az asztalán, gondosan oszlopba állítva, több post-ites lapot is talált Riva írásával. Három kis lapon az állt, hogy „Jack keresett", kettőn az, hogy „Calvin keresett", utána jó sok felkiáltójel, az utolsón pedig figyelmeztetés, hogy hívja fel Cheryl Meyerst, az egyik halottkémet.

Laurie gyorsan benyúlt a fiókjába, elővette McGillin és Morgan dossziéját, kiemelte belőlük a lezáratlan halotti bizonyítványt, és a tollért nyúlt. Először McGillinét húzta maga elé, és odatette a tollat a rubrikához, amelybe a halál módját kellett beírni, de hirtelen elbizonytalanodott, a főnöke utasításának végrehajtását diktáló kötelességtudat birokra kelt benne a szakmai etikával. Úgy érezte magát, mint a katona, aki parancsot kap valamire, amiről tudja, hogy helytelen, és ami miatt később őt vonhatják felelősségre. Az egyetlen könnyebbséget az jelentette, hogy amit tőle vártak, az nem volt megmásíthatatlan. Ezért aztán sóhajtott egy nagyot, és kitöltötte mind a két papírt.

Éppen eltolta őket maga elől, amikor Riva befejezte a telefonálást, és feléje fordult. — Hol voltál? Vagy tucatszor próbáltalak mobilon felhívni.

— A Manhattan Generalben — válaszolta Laurie, és elővette a táskájából a telefonját. — Hát igen! így nehéz is lett volna utolérni. Elfelejtettem bekapcsolni ezt a vacakot. Ne haragudj!

— Calvin kétszer is keresett, és mind a kétszer felírtam, hogy tudd, miről van szó, ha esetleg olyankor jössz meg, amikor nem vagyok itt. Enyhén szólva nem volt boldog attól, hogy nem talált a helyeden.

— Tudom, mit akart — mondta Laurie, és feltartotta a két halotti bizonyítványt. — Ezekért jött, úgyhogy minden rendben lesz, ha megkapja őket.

— Remélem.

— Látom, Jack is benézett.

— Benézett?! — kérdezte a hangját fölemelve Riva. — Legalább hússzor volt itt. Na jó, ez enyhe túlzás. De az nem, hogy a vége felé, mivel még mindig nem talált itt, eléggé szarkasztikus megjegyzéseket tett.

Laurie gondolatban felnyögött. Azok után, hogy nagy nehezen rávette Jacket a közös vacsorára, csak remélni tudta, hogy a távolléte nem dühítette fel túlságosan, és nem mondja le a találkozót. — Elárulta, mit akar?

— Nem. Csak annyit mondott, hogy beszélni akar veled. Ami Cherylt illeti, ő azzal szólt ide, hogy hívd fel, ha lesz rá időd, de nem sürgős.

Laurie a két halotti bizonyítványt magához véve felállt. - Köszönöm a titkárnősködést. Nagyon rendes volt tőled.

— Semmi gond — válaszolta Riva. — De hadd legyek any-nyira kíváncsi, hogy megkérdezzem, mit csináltál ilyen sokáig a Manhattan Generalben?

— Több időt töltöttem a taxiban, mint a kórházban. Egyébként azért mentem, mert eszembe jutott valami, ami segíthet megoldani ezeknek a feltételezett gyilkosságoknak a rejtélyét.

— Éspedig?

— Majd később elmondom — válaszolta Laurie. — Most megyek, leszállítom az oly hőn várt halotti bizonyítványokat Calvinnak, hogy elmúljon a vihar.

— Mit mondjak Jacknek, ha újból keres?

- Azt, hogy ha végeztem Calvinnál, megkeresem — mondta Laurie, és kiment.

Calvin előszobájában várnia kellett — a titkárnő szerint egy rendőrtiszt volt bent éppen -, de hamarosan nyílt az ajtó, és miután a vendégétől elbúcsúzott, az igazgatóhelyettes szúrós pillantást vetett rá. - Éppen ideje! - mondta. - Hol az ördögben volt? Azért mentettem fel egész napra a boncolás alól, hogy behozza a lemaradását, és nem azért, hogy lófráljon.

-A Manhattan Generalben voltam, és azt hittem, hamar végzek. Sajnos, borzalmas nagy volt a forgalom, és tovább tartott, mint terveztem.

- És mit keresett ott, ha szabad kérdeznem? - kérdezte az igazgatóhelyettes, miután gyanakvón végigmérte Lau-rie-t.

- Azzal az emberrel beszéltem, akit a múltkor említettem — a gyógyító személyzet személyzeti főnökével.

-Remélem, nem tesz semmit, ami gondot, bármilyen problémát okoz.

- Isten őrizz! - tiltakozott Laurie. - A queensi esetekről tájékoztattam. Innentől kezdve tőle függ, tesz-e valamit.

- Nem akarom, hogy még egyszer túllépjen a hatáskörén, ahogyan korábban tette.

- Mint tegnap is mondtam, okultam a leckéből - mondta nem teljesen őszintén Laurie.

- Nagyon remélem. Most pedig menjen, és gyorsan zárja le az eseteit, különben hamarosan más foglalkozás után kell néznie!

Laurie tiszteletteljes bólintással elköszönt, és kiment Calvin irodájából. Nagyon megkönnyebbült, mivel a leg-rosszabbra számított, ám ezzel szemben a beszélgetésük meglepően szelíden zajlott.

Ha már a földszinten volt, gondolta, benéz a halottkémek irodájába, hogy megspóroljon magának egy telefont.

Szerencséje volt, Cherylt ott találta, úgyhogy megkérdezhette, miért kereste.

— Csak azt akartam, hogy tudd, felhívtam a Saint Fran-cist, és sürgősre módosítottam a kórlapokra vonatkozó kérést — felelte a kórboncnok.

— Amikor megláttam az üzenetet, azt reméltem, hogy már nálad is vannak.

— Egyik napról a másikra?! Kész csoda lenne, ha egyszer megtörténne. Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, ha pár hét alatt ideérnek — tekintettel a sürgős kérésre.

Laurie visszament a lifthez, és miközben várt, azon törte a fejét, vajon számítana-e, ha Roger közbeavatkozna, és megsürgetné a kórlapokat. Anélkül hogy konkrétan megfogalmazta volna magának, arra gondolt, hogy akár a Saint Francis, akár a Manhattan General kórlapjaiban ott van elrejtve az az információ, amelynek ismeretében megfejthe-tővé válik a rejtély.

A negyedik emeletre érve pillanatra elbizonytalanodott, de aztán összeszedte a bátorságát. Be akart nézni Jackhez, hogy beszéljen vele, de azok után, amiket Riva mondott, aggódott, milyen fogadtatásban lesz része. Bár elfogadta, hogy feszült viszonyuk jórészt az ő hibája, és Rogerhez fűződő, viharos gyorsasággal szárba szökkenő kapcsolatának a következménye, ettől még nem lett könnyebb a helyzete. Ráadásul mentegetőzni sem volt kedve.

Laurie mély lélegzetet véve elindult a folyosón, és ezúttal, ellentétben az előző nappal, nem tétovázott, hagyta, hogy a lendület bevigye a szobába, ahol Jack és Chet is egy-egy mikroszkóp fölé görnyedt az asztalánál. Bár nem állt szándékában, halkan lépett be, úgyhogy egyikük sem vette észre.

— Fogadjunk öt dollárba, hogy igazam van! - mondta éppen Jack.

— Rendben — egyezett bele Chet.

— Elnézést! — szólalt meg némi várakozás után Laurie, hogy felhívja magára a figyelmet.

— Nahát! Az ördög űz tréfát velünk! — kiáltott fel Jack. — A nyomtalanul eltűnt dr. Montgomery szelleme jelent meg körünkben.

— Csoda történt! — mondta Chet, és hátrahajolt, mintha meg lenne rémülve.

— Ne hülyéskedjetek! Nem vagyok tréfás kedvemben — figyelmeztette őket Laurie.

— Hála istennek, ez mégsem a szelleme, hanem ő maga — mondta megkönnyebbülést tettetve Jack. Ájulást utánzó gesztussal a homlokához szorította a kézfejét, Chet pedig mindkét kezét a mellére tette, mintegy azt játszva el, hogy hevesen ver a szíve.

— Azt hittük, örökre eltűntél. Hirtelen dematerializáció-ról lehetett hallani — mondta. — Mint beosztáskészítőnek tudnom kellett volna, hol vagy, de fogalmam sem volt róla. Marlene, a recepciós sem látott elmenni.

— Éppen nem volt a helyén, amikor elindultam — válaszolta Laurie. Nyilvánvaló volt számára, hogy távolléte találgatás tárgya lett, amit rossz jelnek tekintett.

— Érdekelne bennünket, merre jártál, ugyanis Calvin szerint irodai munkát kellett volna végezned.

— Mi ez? A spanyol inkvizíció? — kérdezte Laurie, azt remélve, hogy el tudja viccelni a dolgot. — Riva említette, hogy kerestél. Volt valami konkrét oka, vagy csak arra jártál és benéztél?

— A Mulhausen-esetről akartam beszámolni — válaszolta Jack. — Előbb azonban tényleg érdekelne, mi volt ez a rejtélyes eltűnés. Felvilágosítanál bennünket? Már csak azért is, mivel sok pénzünk múlik rajta.

Laurie egyik férfiról a másikra nézett, és azok várakozásteljes pillantással néztek vissza rá. A Jack által nekiszögezett kérdés volt az, amelytől előre félt, és most lázas siet-

séggel próbált kitalálni egy olyan választ, amely nem tartalmazza ugyan az igazságot, de mégsem hazugság. Hiába erőlködött azonban, nem jutott eszébe semmi.

— A Manhattan Generalbe mentem... — mondta, amikor úgy érezte, tovább nem húzhatja az időt, és Jack abban a pillanatban közbevágott.

— Bingó! — mondta, és úgy szögezte rá a mutatóujját Chetre, mintha pisztoly lenne. — Jössz nekem öt dollárral, nagyokos!

Chet csalódottan az égnek emelte a tekintetét, oldalra dőlve elővette farzsebéből a pénztárcáját, és Jack kezébe nyomott egy ötdollárost.

Laurie érezte, hogy feltámad benne az indulat, de próbált uralkodni magán. Nem tetszett neki, hogy az ő kárára tréfálkoznak. — Azért mentem, mert eszembe jutott valami, ami talán segít megoldani a sorozatgyilkosság rejtélyét.

— Persze! Ha már ott voltál, összekötötted a kellemeset a hasznossal, és megkerested a barátodat is — mondta Jack.

— Azt hiszem, megyek, és iszom egy kávét — jelentette be Chet, és sietve kifelé indult.

— Miattam nem kell elmenned — figyelmeztette Laurie.

— Nem miattad... Egyébként is, ebédidő van — védekezett Chet, és gyorsan behúzta maga mögött az ajtót.

Miután kettesben maradt, Laurie és Jack pár másodpercig vasvillaszemekkel méregette egymást.

— Fogalmazzunk így: sértőnek találtam, hogy miután nem kis erőfeszítéssel rávettél, hogy vacsorázzunk együtt, azonnal eltűnsz, és négy órát töltesz az új barátoddal! — törte meg végül a csendet Jack.

— Megértem, és sajnálom, hogy így alakult. Nem gondoltam, hogy így fog hatni rád.

—Jaj, ne! Képzeld magad a helyembe!

— Hidd el, csak azért mentem, amit az előbb mondtam! — kérte Laurie. — A queensi esetek alapján támadt egy ötletem arra vonatkozóan, hogyan lehet megszerezni a potenciális gyanúsítottak listáját. Úgyhogy komolyan kérlek, ne ócsárolj!

Jack válasz nélkül az asztalra dobta a Chettől kapott öt-dollárost, és a szemét lesütve megdörzsölte a homlokát.

- Higgy nekem! A te AmeriCare-re vonatkozó megjegyzésed indította el bennem a dolgot, és meg akartalak kérni, mondd el, mire gondoltál konkrétan, amikor azt mondtad, hogy a történtek nem vetnek rá jó fényt.

- Nem hiszem, hogy bármire is gondoltam volna konkrétan — válaszolta Jack anélkül, hogy a kezét elvette volna a homlokától. - Egyszerűen csak arról van szó, hogy tizenhárom eset két, az AmeriCare-hez tartozó kórházban óhatatlanul elgondolkodtatja az embert.

-Azt hittem, az ellátásszervezéssel kapcsolatban jutott eszedbe valami. Ha valóban gyilkosságok történtek, akkor meggyőződésem, hogy nem véletlenszerűen. Az illetők nagyjából egykorúak, és ma azt is megtudtam, hogy legalábbis a Manhattan General-beliek nemrég kerültek az AmeriCare-hez. Hogy ez mit jelent, következik-e belőle valami, arról fogalmam sincs.

Jack végre elvette a homlokától a kezét, és Laurie-ra nézett. — Szóval úgy gondolod, valamilyen összeesküvés van a háttérben? — kérdezte.

Laurie bólintott. — Azt hittem, arra akarsz célozni a megjegyzéseddel.

- Igazából nem, és ami a kórházak anyagi helyzetét, ellátását illeti, nincs is értelme, úgyhogy nem lehet köze az irányított betegellátáshoz, mint olyanhoz. Másrészt viszont az egészségügy hatalmas üzletté vált, és az AmeriCare óriási szervezet. Ez azt jelenti, hogy a vezetői közül sokan annyira eltávolodtak a betegektől, hogy már azt is elfelejtették, milyen célból jött létre a szervezet. Mindent kizárólag a számok tükrében látnak, és azok alapján ítélnek meg.

— Lehetséges, de a szervezethez nemrég csatlakozott, egészséges tagoktól megszabadulni minden szempontból előnytelen — mondta Laurie.

— Mi így látjuk, de épp azt magyarázom, hogy ennek a hatalmas konglomerátumnak a vezető posztjain lehetnek olyanok, akik ezt nem értik. Elképzelhető, hogy valami olyan összeesküvés bújik meg a háttérben, amelynek a logikája nem látható át rögtön, első ránézésre — érvelt Jack.

— Lehet - felelte kitérően Laurie. Csalódott volt, mert azt hitte, Jack valamilyen konkrét elképzeléssel áll elő.

Pár másodpercig némán nézték egymást, végül Jack törte meg a csendet: - Hadd kérdezzek meg nyíltan valamit, amire már odalent, a veremben is utaltam! Ez a mai vacsora arra kell, hogy megfelelő körítés mellett jelentsd be, hogy férjhez akarsz menni?

Laurie nem válaszolt rögtön, mert arra gondolt, menynyire kuszává, bonyolulttá vált az élete, és milyen nehéz mindenki esetében megtalálni a megfelelő bánásmódot.

— Nem túl biztató ez a hallgatás - jegyezte meg egy idő után Jack.

— Szó sincs arról, hogy férjhez menjek! — mondta hirtelen hevességgel Laurie, és vádlón rászögezte az ujját. — Egyértelműen megmondtam ezt már odalent, és azt is, hogy olyasmiről akarok beszélni veled, ami kettőnket érint, és rajtunk kívül senki mást.

— Nem emlékszem, hogy ezt - mármint hogy senki mást — mondtad volna.

— Hát most mondom!

— Jól van, jól van — váltott szelídebb hangra Jack. — Nyugodj meg! Nekem kéne felháborodottnak lennem, és nem neked.

— A helyemben te is így viselkednél.

— Ahhoz, hogy erről véleményt mondjak, tájékozot-tabbnak kellene lennem. De tudod, nagyon nem szeretem,

hogy így egymásnak esünk. Olyanok vagyunk, mint két, sötétben egymást püfölni akaró vak.

— Látod, ezzel tökéletesen egyetértek.

— Akkor miért nem mondod el, amit kell, hogy utána elfelejtsük az egészet, és továbblépjünk? — kérdezte Jack.

— Itt, ebben a környezetben nem akarok beszélni róla. Távol akarok lenni az OCME-től, mivel semmi köze a munkához. Háromnegyed hatra foglaltam asztalt az Eliosba — közölte Laurie.

— Ajaj! Vacsora lesz vagy késői ebéd?

— Nagyon vicces! Figyelmeztettelek, hogy esetleg korán kell mennünk. Péntek van, és estére már nem volt szabad helyük. Szerencse, hogy egyáltalán tudtak adni egy asztalt. Ott leszel vagy sem?

— Ott leszek, de lásd be, hogy ez komoly áldozat részemről. Warren rettentő csalódott lesz, ha a nagy péntek esti körmérkőzésen nem jelenek meg — válaszolta Jack. — Na jó, ez hazugság. Azóta, hogy elmentél, annyira vacakul játszom, hogy nem is hajlandó bevenni a csapatába. Majdhogynem persona non grata lettem a saját kosárlabdapályámon.

— Találkozunk az Eliosban, feltéve, hogy méltóztatsz eljönni — zárta le a beszélgetést Laurie, és a választ meg sem várva kiment a szobából.

Jack felpattant, és az ajtón kihajolva bámult utána. Laurie már messze járt, határozott léptekkel tartott a szobája felé. — Hé! Azt, hogy komoly áldozat találkozni veled, viccnek szántam — kiáltotta, de Laurie nem lassított, meg sem fordult, és pillanatokkal később eltűnt a szeme elől.

Jack a száját összeszorítva visszaült a székre, és azon gondolkodott, nem ment-e túl messzire, nem lőtt-e túl a célon. Eldönteni nem tudta, de a vége az lett, hogy vállat vont - ismerte magát annyira, hogy tudja, nagyon össze kellett volna szednie magát ahhoz, hogy másképp viselkedjen, és akkor sem biztos, hogy sikerül.

Amikor Chet visszajött, ragaszkodott hozzá, hogy visz-szavegye az ötdollárost, mondván, hogy a fogadás nem volt tisztességes, ugyanis száz százalékig biztos volt abban, hogy neki lesz igaza. Egy idő után Chet újból kiment valamiért, ő pedig ismét belevetette magát a munkába.

— Nem tartanál kis szünetet?! - szólt rá váratlanul egy hang — maga sem tudta, mennyi idő telt el addig —, miközben egy halálos lövést kapott ember májában talált érdekes parazitát vizsgált éppen. Meglepődve kapta fel a fejét, és Lou Soldanót látta az ajtókeretben. — Öt perce figyellek, és azóta meg sem moccansz, csak bámulsz bele a mikroszkópba.

Jack egyik kezével intett a nyomozónak, hogy lépjen beljebb, a másikkal pedig maga felé fordította Chet székét.

Lou leereszkedett rá, és nagyot fújva Chet asztalára dobta a kalapját. Kialvatlannak látszott, mint általában, és erősen össze kellett húznia a homlokát, hogy nyitva tudja tartani a szemét.

— Az előbb hallottam a jó hírt — mondta. — Gratulálok.

— Miről beszélsz?

— Benéztem Laurie-hoz; mesélte, hogy az Eliosban vacsoráztok, és hogy tőle származik az ötlet. Na, mit mondtam? Rendbe akarja hozni a dolgot.

— Ezt is mondta?

— így, szó szerint nem, de hát mi másról lehetne szó? Hiszen megkért, hogy vacsorázz vele!

— Azért, mert mondani akar valamit, csak éppen lehet, hogy olyan dolgot, amit nem szeretnék hallani.

— Jóságos ég! De pesszimista vagy! Majdnem annyira, mint én. Hidd már el végre, hogy szeret!

— Ez új. Egyébként hogyhogy beszámolt neked az esti programról?

— Úgy, hogy megkérdeztem — mondta a nyomozó. — Sosem titkoltam, hogy nagyon szeretném, ha rendben lennének köztetek a dolgok.

— Majd meglátjuk — zárta le a témát Jack. — Egyébként mi újság? Mi szél hozott erre?

— Az átkozott Chapman-ügy miatt jöttem — válaszolta nagyot sóhajtva Lou. — Gyakorlatilag mindenkit kikérdeztünk a kórházban, de senki nem látott semmi gyanúsat. Úgyhogy egy lépéssel sem jutottunk előbbre, és abban reménykedtem, hogy majd ti segítetek. Tudom, hogy a kapitányom itt járt, és beszélt Calvin Washingtonnal.

— Furcsa. Calvin semmit nem tud az esetről, nekem pedig egy szóval sem említette, hogy érdeklődtek nála.

A hadnagy vállat vont. — Tulajdonképpen lényegtelen. Azt mondd meg inkább, tudsz-e segíteni!

— Még nincs meg minden vizsgálati eredmény, de tartok tőle, hogy nem sok hasznát vesszük. Annál több, mint amennyit most tudunk, nem fog kiderülni. Sikerült kezdeni valamit az áldozat helyzetével, és azzal, hogy akárki lőtte is le, ott kellett lennie vele a kocsiban? Utánanéztetek a lehetőségnek, hogy ismerték egymást?

— Mindent  megvizsgáltunk,  és  komolyan  mondtam, hogy mindenkivel beszéltünk, akinek bejárása van a garázsba. A gond az, hogy hiába kerestük, egyetlen ujjlenyomatot sem találtunk. A töltényhüvelyeken kívül semmilyen tárgyi bizonyítékunk nincs!

— Sajnálom, hogy nem tudok segíteni — mondta őszintén Jack. — Más! Mondott valamit Laurie a gyanús halálesetekről, amelyeket tegnap említettem?

— Semmit.

— Őszintén szólva meglep. Most már ugyanis — azzal együtt, amelyik ma került hozzám — hét esetnél tartunk, és mind a Manhattan Generalben történt. Ráadásul van még hat, egy queensi kórházban.

— Érdekes!

— Szerintem több annál. Igazság szerint kezdem elhinni, hogy Laurie-nak kezdettől fogva igaza van, és tényleg sorozatgyilkos garázdálkodásának az eredményébe botlottunk.

— Ezt most komolyan mondod?! - kérdezte élénken a nyomozó.

— A legkomolyabban. Akár kezdhetsz is barátkozni a gondolattal, hogy hamarosan eljut hozzátok az ügy.

— Hivatalosan hol tartunk? Calvin és Bingham is azt mondja, amit ti?

— Szó sincs róla! Laurie az első eseteknél kénytelen volt természetes  okból bekövetkezett halált megállapítani — Calvin parancsolt rá, mert Bingham így akarta, hála a polgármesteri hivatalból, nem tudom, kitől érkezett nyomásnak.

— Vagyis a dolog politikai üggyé vált, ami azt jelenti, hogy meg van kötve a kezünk.

— Hát igen. De legalább figyelmeztettelek — mondta Jack.

Tizenötödik

Jack alaposan beletaposott a pedálba amitől a kerékpár,  rögtön nekilódult. Elhagyta az ENSZ székházát, és az Első sugárúton észak felé tartott. Bár fél hat után öt perccel a forgalom meglehetősen nagy volt, igyekezett nem összeütközésbe kerülni a gépkocsikat vezetőkkel. Azután fogta vissza az agresszivitását, hogy nem sokkal a munka befejezése előtt volt alkalma látni a város sok biciklis küldöncének egyikét, akit akkor vittek be a hullaházba. A szerencsétlen fickó nem értett egyet egy szemétszállító autó sofőrjével, és ezért igen súlyos árat fizetett. Amikor Jack találkozott vele, a feje olyan átmérőjű volt, mint egy strandröplabda, viszont legfeljebb negyed olyan vastag.

Jack, miután kikapcsolta a mikroszkópja lámpáját, és rendbe tette az asztalát, átballagott Laurie-hoz, hogy megbeszéljék, hogyan mennek az étterembe, ám mint aznap már többször, nem találta a helyén. Rivától megtudta, hogy hazament átöltözni, és erre nagyon ostoba képet vághatott, mert magyarázatképpen azt kapta hozzá, hogy ez női dolog, ami persze csak még jobban összezavarta. Laurie mindig elegánsan, nőiesen öltözködött, és az OCME-be is úgy ment be, hogy az tökéletesen megfelelt volna az étterembe.

A Queensboro híd után nagyon sűrű lett a forgalom, az FDR Drive-ra feljutni akaró gépkocsik tömött sorokban, csigalassúsággal araszoltak csupán, úgyhogy kénytelen volt ide-oda cikázni a járművek között. A 63. utcától szerencsére ismét normális ütemben tudott haladni, és amikor a 82. utca sarkán lepattant a nyeregből, hogy a biciklit egy közlekedési tábla oszlopához láncolva bemenjen az Eliosba, még mindig csak háromperces késésben volt.

A tulajdonos, magas, elegáns nő, lépett eléje, és miután közölte vele, hogy Montgomery névre foglaltak asztalt, azonnal odavezette Laurie-hoz, aki éppen komoly tárgyalásban volt egy göndör, fekete hajú, tömött bajszú pincérrel. Ahogy közeledett hozzá, Jack meglepődve látta, hogy csak egy üveg olasz ásványvíz van előtte, bor nem. Tudta, mennyire szereti a bort, és korábban, ha vacsorázni mentek, és ő valamiért késett, Laurie nem csinált belőle gondot, hanem mindig rendelt egy üveggel még azelőtt, hogy megérkezett. Nem értette, hogy ezúttal miért nem tette.

Hozzáhajolt, és még mielőtt fölmerült volna benne a kérdés, hogy csinálja-e vagy sem, futólag arcon csókolta. Alig ült le, a pincér megkérdezte, kér-e bort.

— Igen, azt hiszem — válaszolta Jack, és Laurie-ra nézett.

— Igyál csak nyugodtan! Én beérem ezzel — mondta Laurie, és a vizespoharára mutatott.

Jack elbizonytalanodott, és némi gondolkodás után egy üveg sört kért a pincértől, mondván, hogy ha Laurie nem iszik bort, akkor ő sem. Úgy érezte, ez elvi kérdés, bár hogy pontosan milyen elvhez igazodik a borról való lemondással, azt maga sem tudta.

— Örülök, hogy épségben ideértél — mondta Laurie, miután kettesben maradtak. — Miután behozták azt a szerencsétlen futárt, arra gondoltam, most talán rászánod magad, és lemondasz arról, hogy a kocsik között száguldozva naponta életveszélynek tedd ki magad.

Jack bólintott, de nem ment bele a biciklizés veszélyeinek a megtárgyalásába. Ehelyett, amíg a pincért várták, korábbi, az Eliosban tett látogatásaikról beszélgettek, és Laurie felidézte azt az esetet, amikor egyszer váratlanul Paul  Sutherlanddel állított be a Jackkel és Lou-val megbeszélt találkozóra. Ez akkor volt, amikor rövid ideig úgy gondolta, feleségül megy hozzá.

— Hát igen. Nem az volt a legjobb, itt töltött estém — mondta Jack.

— Nekem sem - értett egyet Laurie. - Azért jutott eszembe, mert Lou éppen tegnap említette , hogy mind a ketten féltékenyek voltatok.

— Valóban? Honnan szedi ezt Lou?

— Nem tudom.  Én mindenesetre sosem gondoltam, hogy féltékeny vagy.

A pincér tért vissza Jack sörével és egy kosár kenyérrel. — Hozzam máris az étlapot, vagy majd később? — érdeklődött.

— Azt hiszem, még várunk kicsit — felelte Laurie.

— Csak kiáltsanak, ha megéheztek, és máris jövök! — mondta kedvesen a pincér, és visszament a konyhába.

— Sajnálom, hogy délután áldozatnak neveztem, hogy együtt vacsorázunk - mondta Jack, miután újból egymásra néztek. — Nem akartalak megbántani. Tréfának szántam.

— Normális  körülmények között másképp reagáltam volna, de az utóbbi időben valahogy nem vagyok fogékony semmilyen humorra — válaszolta békülékenyen Laurie.

—Jó. Akkor ezt a dolgot le is zártuk. Még nem volt alkalmam elmondani, hogy mint eleve feltételezted, Mulhau-sennél semmit nem találtam. Semmilyen patológiás tünetet. És ha már Lou-t említetted, jó, ha tudod, elmondtam neki a sorozatgyilkosra vonatkozó feltevésedet.

— Igen? És mit felelt?

— Tudni akarta, mi az OCME hivatalos álláspontja, úgyhogy elmondtam.

— És?

— Azt mondta, mivel sem az OCME, sem a kórház nem tett hivatalos bejelentést, viszont a jelek szerint a polgármesteri hivatal is érintett az ügyben, meg van kötve a keze.

— Igyekszem változtatni a dolgon, mégpedig úgy, hogy összeállítom a gyanúsítottak névsorát.

— Ha sikerül, az  tényleg megváltoztatja a helyzetet. Egyébként támadt ezzel kapcsolatban egy ötletem.

— Hallgatom.

— Bár a sorozatgyilkosság, ha valóban arról van szó, sok szempontból ellene hat az ellátásszervezői érdekeknek — mondta Jack —, sok szempontból mégis kapcsolódhat hozzá.

— Mondd tovább!

— Az ellátásszervezés lényegéhez tartozik, hogy agresz-szív. Egyéni orvosi praxisokat és egész kórházakat szippant magába. A sorozatgyilkosod esetleg azok közül való, akik úgy haragszanak az AmeriCare-re, mint én. Be kell vallanom, bennem is elég gyilkos indulat tombolt, amikor megszűnt a praxisom. Ha nincs az AmeriCare, én még mindig szemészként dolgozom valahol a Közép-Nyugaton, nagy kockás tweedzakóban járok, és az a legfőbb gondom, hogyan fizessem ki a lányaim egyetemi tandíját.

— Akármennyit beszélsz a korábbi életedről, nem tudlak olyannak elképzelni, amilyennek most lefestetted magad — felelte Laurie. — Ha olyannak látnálak, meg se ismernélek.

— Én se magamat.

— Ezzel együtt értem, mire gondolsz. Van konkrétabb elképzelésed?

— Az ellátásszervezők közti konkurenciaharcra gondolok. Arra, hogy a két nagy óriás, a National Health és az AmeriCare a múltban is csinált már elképesztő dolgokat, amelyekre csak később derült fény — magyarázta Jack. — Tudom, hogy a National Health gyakorlatilag átengedte az AtneriCare-nek New Yorkot, de lehetséges, hogy valakik utóbb meggondolták magukat. Ha az AmeriCare tekintélyén súlyos csorba esik — márpedig a sorozatgyilkosságnak, ha kiderül, az lesz a következménye —, abból a National Health sokat profitálhat. Ha nekem ilyesmi eszembe jut, akkor még inkább eszébe juthat bármilyen egyénnek vagy csoportnak, amelyik azt szeretné, ha az AmeriCare részvényei, merthogy tőzsdei cég, ezt ne feledd, mélyrepülésbe kezdjenek.

— Érdekes szempont, és hihetően is hangzik — ismerte el Laurie. — Én erre nem gondoltam, de kösz, hogy felhívtad rá a figyelmemet.

— Nagyon szívesen!

Jack a söréért nyúlt, és anélkül, hogy pohárba töltötte volna, az üvegből ivott néhány kortyot.

— Mikor mondod el, mi az a fontos dolog, amely csak kettőnkre tartozik, és senki másra? Előételhez, főételhez vagy desszerthez illő a téma? — kérdezte aztán.

Laurie komoly pillantást vetett rá, várt egy kicsit, majd azt mondta: - Ha nem esik nehezedre, nagyon kérlek, hogy tényleg nehéz helyzetben vagyok, és szeretném, ha legalább kis megértést tanúsítanál.

Jack mély lélegzetet vett. Amit Laurie kért, azt nem volt olyan könnyű teljesíteni, hiszen azt akarta, hogy mondjon le a legerőteljesebb védekezési eszközéről olyan szituációban, amikor úgy érezte, nagy szüksége lesz rá. — Megpróbálom — mondta nagy nehezen némi szünet után. — De változatlanul nem tudom, miről van szó, csak szeretném kitalálni.

— Hadd kezdjem azzal, hogy tegnap közölték velem: pozitív a BRCA 1 mutatójára elvégeztetett tesztem.

A hír hallatán Jack némán meredt Laurie-ra, és közben gondolatok miriádja száguldott keresztül az agyán. Az együttérzés és a sajnálat után a megkönnyebbülés sokkal kevésbé nemes érzése volt az, ami áthatotta. Önző módon arra gondolt ugyanis, hogy személy szerint könnyebben meg tud birkózni a BRCA 1 problémájával, mint azzal, ha Laurie közli, hogy férjhez megy.

— Nem akarsz mondani semmit? — kérdezte meglehetősen hosszú hallgatás után Laurie.

— Ne haragudj! Nagyon váratlanul ért a hír. Őszintén sajnálom, hogy megtalálták a markert, ugyanakkor tény, hogy jobb ezzel tisztában lenni, semmint együtt élni vele anélkül, hogy tudnál róla.

— Pillanatnyilag nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez tényleg igaz.

— Én igen - jelentette ki Jack. — Egyszerűen arról van szó, hogy jobban oda kell figyelned magadra, és legalább évente el kell menned mellrákszűrésre. Ne felejtsd el, hogy bár a mutató jelenléte azt jelenti, hogy az átlagnál nagyobb esélyed van a rákra nyolcvanéves korod előtt, édesanyádnál, akinek a mutáns génjét örökölted, csak a nyolcvanas éveiben jelentkezett a betegség!

— Ez igaz — fogadta el az érvet Laurie, és észrevehetően vidámabb lett az arca. — Az anyai nagymamám is igaz, hogy mellrákban halt meg, de csak jóval az után, hogy betöltötte a nyolcvanat. A nagynénéimnél — mindegyik elmúlt már hetvenéves — egyelőre semmi nyoma, hála istennek.

— Na látod! — mondta élénken, a derűlátást tovább táplálandó, Jack. — Eléggé egyértelmű, hogy ez a családi mutánsotok nyolcvan után kezdi csak kifejteni a hatását.

— Lehet. Olyan vizsgálat persze nincs, amely igazolhatná ezt, és számolni kell azzal is, hogy a mutáns gén megnöveli a méhrák kockázatát.

— Akadt olyan a családotokban — bármelyik ágon —, akinek méhrákja volt?

— Nem tudok róla.

— Szerintem ez enyhén szólva is biztató.

— Remélem — mondta Laurie, és a fejét lehajtva szóra-kozottan piszkálni kezdte maga előtt az evőeszközt.

Jack újabb kortyot ivott a kellemesen hideg sörből. Melege volt, és attól tartott, hogy ez látszik is az arcán. Rettenetesen szerette volna kigombolni az inge nyakát és levenni a nyakkendőjét, de Laurie olyan csinos, elegáns volt, hogy nem merte megtenni. A legjobban az zavarta, ahogy a BRCA 1 mutatójáról tudomást szerzett. A „hadd kezdjem azzal" felvezetés komoly aggodalommal töltötte el, mert azt jelezte, hogy lesz folytatás, mégpedig nagy valószínűséggel igen kellemetlen.

— Van más is, ami miatt beszélni akartál velem? — kérdezte, véget vetve a hosszúra nyúló szünetnek.

— Igen — válaszolta Laurie, lerakva a villát, éppen a ráksalátát piszkálta, amit a pincér egy-két perccel korábban eléje rakott. — Meg akartam mondani, hogy terhes vagyok.

— És ki az apa? — csúszott ki Jack száján a meggondolatlan kérdés, mire Laurie arca elsötétedett, és olyan hevesen ugrott fel, hogy hátralökte a széket. A csattanás meglepte a körülöttük ülőket — mindenki elhallgatott, és feléjük nézett. Laurie-t ez nem érdekelte, a salátástálra hajította a szalvétáját, és indulni akart, de Jack, akit a hirtelen indulatkitörés ugyancsak meglepett, összeszedte magát, utánanyúlt, és megragadta a karját. Laurie le akarta rázni magáról a kezét, de erősen fogta, nem engedte.

— Sajnálom - mondta, és gyorsan hozzátette: - Ne menj el! Meg kell beszélnünk a dolgot, és elismerem, az első kérdésem nem volt igazán diplomatikus.

Laurie erős rántással, amely azért nem volt olyan heves, mint az első, végre kiszabadította magát.

— Kérlek, ülj le! — mondta Jack olyan nyugodt hangon, amennyire csak tellett tőle, és miután Laurie engedelmeskedett, megkérdezte: — Mióta tudod?

— Már tegnap gyanítottam, de csak ma reggel lettem biztos benne.

— Felzaklatott?

— Persze hogy felzaklatott. Miért, téged talán nem? Jack bólintott, és kis szünetet tartva elgondolkodott

azon, hogyan is folytassa. — Mit akarsz tenni? — kérdezte, mivel jobb nem jutott az eszébe.

— Úgy érted, meg akarom-e tartani? Ezt próbáltad kérdezni?

— Laurie! Beszélgetünk. Ne légy azonnal dühös, ha kérdezek valamit!

— Az első kérdésed, ahogy magad is elismerted, nem volt igazán sikeres.

— Igaz, de mivel legalábbis a külső szemlélő számára igen szenvedélyes kapcsolatod van, mégsem érzem annyira megalapozatlannak — mondta Jack.

— Nem feküdtem le Roger Rousseau-val, ha netán arra gondolsz - jelentette ki Laurie.

— Honnan tudtam volna? Az utóbbi néhány hétben többször próbáltalak este felhívni. Egyik alkalommal egész későig próbálkoztam hiába, amiből arra következtettem, hogy nem vagy otthon.

— Párszor elmentem hozzá — ismerte el Laurie. — De szexről nem volt szó.

— Ez elég hihetetlenül hangzik, de rendben van, menjünk tovább!

A pincér újból megjelent, friss szalvétát és salátát tett Laurie elé, utána gyorsan és diszkréten elment.

— Mennyi idős terhes vagy?

— Hathetes. Egész biztos, hogy az utolsó közös éjszakánkon történt. Elég nevetséges, nem? — kérdezte Laurie.

— Én inkább meglepőnek mondanám. Hogyan történhetett?

— Remélem, nem akarsz vádolni azért, mert megtörtént. Ha még emlékszel, előző nap megkérdezted, hol tart a ciklusom, mire azt mondtam, egyelőre nincs gond, de már közel járunk a határhoz. Amikor szeretkeztünk, az valójában már a következő nap volt, és ezek szerint nem kellett volna.

— Miért nem szóltál, hogy ne csináljuk?

— Kezdesz feldühíteni — mondta néhány másodperces szünet után Laurie. — Úgy beszélsz, mintha én lennék a hibás, csakhogy mindketten akartuk a szeretkezést, nem csupán én, úgyhogy egyformán benne vagyunk a dologban.

— Nyugodj meg! — kérte békülékeny hangra váltva Jack. — Nem akarlak vádolni. Dehogy! Csak próbálom megérteni, mi és hogyan történt. Az, hogy terhes vagy, teljesen váratlanul ért. Sokáig el tudtuk kerülni, hogy bekövetkezzen. Hol romlott el mégis a dolog?

Laurie tekintete észrevehetően szelídebbé vált. Mélyen beszívta, majd hosszan kifújta a levegőt, és csak utána válaszolt: — Azt hiszem, elérkeztünk ahhoz a ponthoz, amikor jó, ha teljesen őszinték vagyunk egymáshoz. Akkor éjjel, amikor éreztem, hogy szeretkezés lesz a dologból, megfordult bennem, hogy kockázatot vállalunk, és biztos voltam benne, hogy te is tudod. Nem volt túl nagy esélye annak, hogy teherbe esem, mivel még csak a tizedik napnál tartottam, de a lehetősége kétségtelenül fennállt. Mivel mindkettőnk érdekében nagyon vágytam rá, hogy családunk legyen, elfogadtam a kockázatot, és úgy éreztem, valahol a lelked mélyén te is ezt teszed, arra gondolsz, hogy ha gyerekünk lesz, akkor túl tudsz lépni a múlton, és végre képes leszel új életet kezdeni. Lehet, hogy a saját vágyaimat vetítettem beléd, nem tudom, de az biztos, hogy én így éreztem.

Jack nem válaszolt. Amit hallott, túl váratlanul érte, és megijesztette. Félt, hogy ha világra jön, túlságosan megszereti újabb gyerekét, és ettől ismét sebezhető lesz, mint régen. A családja elvesztése élete legnagyobb tragédiája volt, és nem hitte, hogy még egyszer el tudna viselni hasonlót. És ez csak az egyik részét jelentette a gondjának. Az előző öt hétben ha mást nem is, azt megtudta, hogy jobban szereti Laurie-t, mint korábban beismerte. Hogy miként fog ez hatni a továbbiakban, arról fogalma sem volt, mint ahogy azt sem tudta, mennyire erős az az érzés, amely Laurie-t a barátjához fűzi.

— Zavar a hallgatásod - szólt rá elég hosszú idő után Laurie. - Muszáj visszajelzést kapnom, még ha negatívat is. | Tudnom kell, hogyan érzel. Döntést kell hoznunk, de ha nem akarsz részt venni benne, mondd meg minél előbb. Akkor egyedül leszek kénytelen dönteni.

Jack komolyan bólintott. - Természetesen benne akarok lenni, de így ez az egész kicsit igazságtalan. Egyszerre rám ömlesztesz mindent, és még magamhoz sem térek, máris azt várod, hogy értelmesen reagáljak — mondta. — Jobb lett volna, ha rögtön szólsz, mihelyt megtudtad a dolgot, hogy együtt törhessük a fejünket. Akkor most nyugodtan megbeszélhetnénk, mire jutottunk.

- Igazad van - ismerte el Laurie. - Nem akartalak kényelmetlen helyzetbe hozni, bár őszintén szólva örülnék, ha úgy reagálnál, ahogyan szeretném.

- Éspedig? - kérdezte Jack, mire Laurie előrehajolt, és az asztalon átnyúlva a karjára tette a kezét.

-Nem fogok szavakat a szádba adni, csak remélem, hogy ami történt, az jó hatással lesz rád, és végre felhagysz azzal, hogy a végtelenségig gyászolj — mondta. — Attól, hogy van egy gyereked, még nem kell elfelejtened a családodat. De most menj haza, és gondold át egyedül a dolgot! A hétvégén ügyelek, úgyhogy ha otthon nem találsz, akkor bent leszek az intézetben. Várom a hívásodat.

- Rendben. Ez így elég tisztességesen hangzik - felelte fáradt hangon Jack.

-Hé! Nehogy elkezdj szomorkodni! - figyelmeztette Laurie, és elmosolyodott.

- Nem szomorkodom, viszont az is igaz, hogy nem vagyok éhes.

- Én sem. Tudod mit? Menjünk! Mindketten elég fáradtak vagyunk - mondta Laurie, és fölemelte a kezét, mire a pincér pillanatok alatt mellettük termett.

Tizenhatodik

Roger Rousseau hátradőlt a széken, és hatalmasat nyúj-< tózkodott. A Saint Francis Hospital személyzeti osztályán egy nagy asztal fölött görnyedve eltöltött sok óra után teljesen el volt gémberedve. Az asztalon több halomban számítógépről kinyomtatott papírok sorakoztak, mellettük frissen megírt CD. Szemben az osztály vezetője, Rosalyn Leonard foglalt helyet. A komoly arcú, magas, koromfekete hajú és porcelánfehér bőrű, nagyon szép nő kezdetben megijesztette Rogert, mert úgy látta, hogy a vonzereje sze-mernyit sem hat rá, és ezt személyes sértésnek vette. Nagyon fontos volt a számára, hogy az általa vonzónak tartott nők vonzónak tartsák, és úgy tűnt, ez most nem fog bekövetkezni. A kitartása azonban meghozta a gyümölcsét, és ha lassan is, de Rosalyn kezdett fölengedni, az utolsó órában pedig már kifejezetten olyan érzése volt, hogy viszonozza a közeledést, és flörtöl vele. Roger figyelmét nem kerülte el, hogy nincs jegygyűrűje, és ahogy a nappalból fokozatosan este lett, óvatosan, taktikusan sikerült kiderítenie, hogy egyedülálló, és pillanatnyilag komoly kapcsolata sincs. Még az is megfordult a fejében, hogy mivel Laurie-val nem úgy alakultak a dolgok, ahogyan szerette volna, meg kellene kérdeznie tőle, nincs-e kedve vele vacsorázni.

Amikor közvetlenül ebéd után Manhattanből átment Queensbe, olyan érzése támadt, mintha hazaérkezett volna, ugyanis a kórház a Rego Park keleti oldalán volt, az pedig  mindössze kőhajításnyira a Forest Hillsnek attól a részétől, ahol felnőtt. Bár mindkét szülője meghalt, számos nagynénje és nagybátyja volt, akik még mindig gyermekkori otthona közelében laktak. Ahogy a Queens Boulevard-on végigmenet kinézett a taxi ablakán, eljátszott a gondolattal, hogy mi lenne, ha munkája végeztével szétnézne az ismerős környéken.

A nap folyamán Roger komoly előrelépést könyvelhetett el. A találkozója Bruce Martinnal, a Manhattan General humán erőforrásokért felelős igazgatójával egészen gyümölcsözőnek bizonyult, bár kezdetben nem ígérkezett annak. Amikor ugyanis közölte vele, hogy az alkalmazottak személyi anyagára kíváncsi, Bruce azzal válaszolt, hogy szövetségi szintű törvények egész sora korlátozza az azokhoz való hozzáférést. Rogernek tehát némi találékonyságra volt szüksége: arra hivatkozott, hogy a gyógyító személyzet személyzeti főnökeként az orvosok és kisegítőik közötti viszonyt vizsgálja, azon igyekszik javítani, így végül ígéretet kapott, hogy rendelkezésére bocsátják a Manhattan General összes alkalmazottjának névsorát, külön azokét, akik november közepe után léptek be, és harmadik névsort azokról, akik rendszeresen éjszaka, tizenegytől reggel hétig szoktak dolgozni.

Bruce azt is megtette, hogy felhívta Rosalyn Leonardot, a Saint Francis Hospital humán erőforrásokért felelős igazgatóját, megmondta neki, hogy Roger beszélni szeretne vele, és azt is, hogy miről. Roger akkor még nem is volt tisztában azzal, hogy ez milyen nagy segítség — ha minden előzetes bejelentés nélkül állít oda és adja elő a kérését, semmire sem ment volna Rosalynnal. Pár óra ismeretség után viszont már egészen biztos volt benne, hogy elutasítóan, minimális segítőkészség nélkül fogadta volna. Hála azonban Bruce telefonjának, mire megérkezett, Rosalyn már munkához látott. Mint kiderült, a Roger által kért listákat több forrásból lehetett csak összeállítani. Rogert magát is meglepte, hogy az AmeriCare kórházainak a különböző részlegei többé-kevésbé önálló területekként működnek a központilag diktált költségvetésük keretei között.

— Tessék! — mondta Rosalyn, és Roger elé tolt egy kis halom papírt. — A Saint Francis alkalmazottainak november közepi teljes listája, különös tekintettel az éjszakai műszakban dolgozókra, a november közepe és január közepe között elbocsátottakra és a teljes munkaidőben dolgozókra. Ez minden, amit akar? Mi a helyzet a november közepe után belépett új dolgozókkal?

— Az ő névsorukra nem lesz szükség. Azt hiszem, ahhoz, amit elterveztem, ez is bőven elég - mondta Roger, és miután belelapozott a kötegbe, csodálkozva megcsóválta a fejét. — Nem hittem volna, hogy ennyi ember kell egy amerikai kórház működtetéséhez. - Másfelé akarta terelni a beszélgetést,  mert  attól  tartott,  hogy  amilyen  éles  eszű, Rosalyn előbb-utóbb kitalálja, mi a valódi célja a listákkal.

— Pedig mint minden ellátásszervező, az AmeriCare is azonnal létszámleépítést csinál, ha átvesz egy intézményt. Sajnos, tudom, mivel az én feladatom végrehajtani.

— És úgy látom, különösen az ápolónők körében nagy a mozgás.

— Igen. Súlyos hiánnyal küszködünk, és folyamatosan toborozzuk őket, miközben más kórházak a mieinket próbálják meg elcsábítani. Már ott tartunk, hogy külföldről is veszünk fel ápolónőt — mesélte Rosalyn.

— Valóban? - Roger tisztában volt vele, hogy az Egyesült Államok sok orvost csábít magához a fejlődő országokból - ezek általában továbbképzésre jelentkeznek, és miután befejezik, nem térnek vissza a hazájukba —, ám azt nem tudta, hogy a nővérekkel is hasonló a helyzet. Ezt, tekintettel a fejlődő országokban uralkodó helyzetre, a legjobb esetben is etikailag súlyosan megkérdőjelezhető gyakorlatnak tartotta. — A listában nem szerepel, hogy a távozók hová mentek.

— Az nincs benne a központi adatbankban, de az illető egyéni anyagában szerepelhet, ha ajánlást kért egy másik intézményhez, vagy az érdeklődött utána. De mint tudja, nagyon óvatosan kell bánnunk az ilyen jellegű adatokkal. Ha az érintett felhatalmazása nélkül bocsátjuk a rendelkezésére valakinek, akkor mindig felmerül a feljelentés és a bírósági eljárás veszélye — mesélte Rosalyn.

Roger bólintott, szeretett volna gyorsan témát váltani, de előtte még — a torkát idegesen megköszörülve — föltette a számára legfontosabb kérdést: — Meg lehet állapítani, hogy a Saint Francisből eltávozottak közül ki maradt meg az AmeriCare alkalmazásában, és került át mondjuk a Manhattan Generalbe?

— Erről nincs tudomásom. Mint tudja, az AmeriCare önálló egységekként működteti a kórházait. Ha tehát egy alkalmazott a Saint Francist itt hagyva a Manhattan Generalbe kerül, az számunkra ugyanolyan, mintha teljesen idegen, az AmeriCare szervezetén kívüli intézménybe menne.

Roger bólintott, és kezdett megbarátkozni a gondolattal, hogy az irodájába visszatérve komoly munka vár rá. Egyre kevesebb esélyt látott arra, hogy képes lesz valamilyen komolyabb eredményt elérni, és ezzel ürügyet teremteni arra, hogy még az este folyamán elmenjen Laurie-hoz. Az órájára nézett — háromnegyed hét volt. Kint is teljesen besötétedett.

— Elnézést, hogy ilyen sokáig feltartottam! — mondta meleg, kedves mosollyal. — Nagyon hálás vagyok a segítségéért, de egyben gyötör is a bűntudat, mivel péntek este van, és biztos, hogy valami sokkal szórakoztatóbb és kellemesebb időtöltéstől szakítottam el.

— Örülök, hogy segíthettem, dr. Rousseau - válaszolta Rosalyn. — Bruce olyan szépeket mondott magáról, amikor felhívott, hogy mást nem is tehettem. Jól értettem, hogy az Orvosok Határok Nélkül szervezetnél dolgozott?

— Igen. De kérem, szólítson Rogernek!

— Köszönöm, doktor... - Rosalyn befejezetlenül hagyta a mondatot, és elnevette magát. — Köszönöm, Roger!

— Ne köszönje! Nekem kell hálásnak lennem a segítségéért.

— Sokat olvastam arról, milyen munkát végez világszerte az Orvosok Határok Nélkül, és meg kell mondjam, valósággal lenyűgözött.

— Sok olyan zuga van sajnos a Földnek, ahol a legalapvetőbb orvosi ellátás is hiányzik — mondta Roger, és őszintén örült annak, hogy a beszélgetés személyes témákra terelődött.

— Biztos vagyok benne. És merre járt, ha szabad kérdeznem?

— A Csendes-óceán déli részén, a Távol-Keleten, végül Afrikában, ahol áthatolhatatlan dzsungel és terméketlen, kopár sivatag váltotta egymást. — Roger elmosolyodott — sokszor elmondta, közben folyamatosan csiszolta a történetet, és úgy látta, hogy akárcsak Laurie esetében, ezúttal is megvan a hatása.

— Úgy hangzik, mint egy filmforgatókönyv — állapította meg Rosalyn. — Mi vette rá, hogy otthagyja a szervezetet, és New Yorkba jöjjön?

Roger mosolya szélesebbé vált. — Annak a szomorú ténynek a felismerése, hogy nem tudom megváltoztatni a világot - felelte. - Próbáltam, de hiába, be kellett látnom, hogy az erőfeszítésem eleve kudarcra van ítélve. Aztán, mint a költöző madarakban, bennem is feltámadt az ösztön, hogy hazatérjek a szülői fészekbe, és saját családom legyen Tudja, Brooklynban születtem, és a szomszédos Forest Hillsben nőttem fel.

— Milyen romantikus. És megtalálta a szerencsés hölgyet?

— Még nem. Eddig minden erőmet lekötötte az újbóli beilleszkedés, az, hogy megtaláljam a helyem a civilizált világban.

— Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog — jelentette ki Rosalyn, és összerendezte az asztalon heverő papírokat. — Biztosan nagyon sok érdekes története van az előző életéből.

— De mennyi! - válaszolta lelkesen Roger. Örült, mert végre biztos volt benne, hogy sikerült felkeltenie a nő érdeklődését. — És a kevésbé elborzasztóak közül el is mondanék párat, ha elfogadná a meghívásomat, és együtt vacsoráznánk. Ez a legkevesebb, amit tehetek azok után, hogy ilyen sok időt pazarolt rám. Persze csak akkor, ha szabad, és nincs egyéb programja? Tehát: megtisztel a társaságával?

— Igen — válaszolta pár másodperces szünet után, kissé zavartan Rosalyn.

— Nagyszerű! — Roger felállt, és megfeszítette a hosszú üléstől enyhén elgémberedett lábát. — Van itt nem messze, a Rego Parkban egy olasz étterem, amelybe a helyi maffiózók jártak valaha. Amikor utoljára, évmilliókkal ezelőtt ott jártam, remek volt a konyha, és tisztességes a borkészlet. Van kedve ellenőrizni, hogy létezik-e még?

— Érdekesen hangzik, de előre megmondom, hogy nem maradhatok túl sokáig — felelte Rosalyn.

— Rendben. Még nekem is vissza kell mennem ma az irodámba.

Jasmine Rákóczi! — mondta egy hang, mire Jazz rögtön abbahagyta egyik kedvenc gyakorlatát. A hasán feküdt, a combját és a fenekét erősítette, és amikor oldalra fordította a fejét, látta, hogy valaki áll a gép mellett. Meglepő módon a lábfej és a lábszár nőre vallott, nem férfira. Kivette a füléből a fülhallgatót, és megfordult, hogy az arcát is megnézze, de nem sokat látott belőle, mert a feje fölött lévő lámpa vakító fénykört vont a feje köré, és az arca sötétben maradt.

— Elnézést a zavarásért! — mondta a kivehetetlen arc gazdája.

Jazzt felháborította, hogy valaki az edzés közepén háborgatja, és arra kényszeríti, hogy a gépbe beakasztott lábát kiszabadítva, felüljön. Miután ezt megtette, ismerte csak fel a nőben a klub egyik recepciósát, akivel nem sokkal korábban, érkezésekor már találkozott.

— Mi történt?! - kérdezte ingerülten, és megtörölte izzadságtól gyöngyöző homlokát.

— Két úr várja az előcsarnokban — felelte a nő. — Azt mondták, azonnal beszélniük kell magával, de Mr. Horner nem engedte be őket.

Enyhe, nagyon kellemetlen borzongás futott végig Jazz gerince mentén. Mr. Bob és Mr. Dave előző esti váratlan látogatása jutott eszébe. Valaminek történnie kellett! Mr. Bobnak nem volt szokása, hogy nyilvános helyen keresse meg.

— Mindjárt megyek — mondta, és a távozó recepcióst figyelve ivott egy korty vizet az üvegéből. Az első gondolata az volt, hogy a Glockja az öltözőszekrényben, a kabátja zsebében van, és ha bármi baj adódik, szüksége lesz rá. De miért lenne bármilyen gond? Mulhausennel simán, a legcsekélyebb gond nélkül végezni tudott. Az egyetlen lehetőség, amely hirtelen eszébe jutott, az volt, hogy a Chapman-gyilkosság nyomozása során történt valami. Mint mindenkit a tizenegy és reggel hét óra közötti műszakból, őt is kihallgatták, de rendben ment a dolog. Mindenki arról beszélt, hogy sima, közönséges rablógyilkosság történt, és a kórházi biztonsági szolgálat főnöke ígéretet is tett arra, hogy megfogják erősíteni az őrséget, különösen műszakváltás idején.

Jazz gyorsan az ajtóhoz ért, közben annyira lekötötték a gondolatai, hogy a mozdulatait követő sóvár férfipillantásokról sem vett tudomást. A folyosón kivett a hűtőből egy üveg Colát, és az öltözőben sietve benyúlt a szekrényébe, hogy magára kapja a kabátját Egyik kezében a Colával, a másikkal a zsebébe rejtett Glockot markolva ment ki aztán az előcsarnokba, ahol a recepcióspult mögött tágas pihenőszoba volt, azon túl pedig étterem, bár és kis sportszerbolt.

Mivel sem Mr. Bobot, sem Mr. Dave-et nem látta, Jazz odament a recepcióspulthoz, és megkérdezte, hol van az a két férfi, aki kereste. Az ügyeletes két újság mögé temetkezett alakra mutatott, akik öltözéküknek az újság alól kilátszó részéből ítélve leginkább koszlott csavargóknak tűntek.

- Biztos, hogy engem keresnek? - kérdezte Jazz, mert felmerült benne a gondolat, hogy álruhás nyomozók, akiket azért küldtek rá, mert gyanítják, hogy ő ölte meg Chap-mant, és addig akarják zaklatni, amíg olyan ideges nem lesz, hogy elárulja magát.

Nem látván kiutat a kényelmetlen szituációból, erősen megmarkolta a Glockot, és odament a két férfihoz. - Hello! — köszönt rájuk kedvesnek egyáltalán nem nevezhető hangon. — Úgy hallom, engem keresnek.

A férfiak leeresztették az újságjaikat, és ahogy megpillantotta őket, Jazznek piros lett az arca, a halántéka vadul lüktetni kezdett, és komoly erőfeszítésébe került, hogy ne rántsa elő a revolverét. Az egyik férfi ugyanis az apja, Géza Rákoczi volt. Neki is és a társának is legalább kétnapos borosta borította az arcát.

—Jasmine, drágám, hogy vagy? — kérdezte Géza. Jazzt egy újságokkal teli dohányzóasztal választotta el tőle, de még így is érezte rajta az alkohol szagát. Anélkül hogy válaszolt volna, a másik férfira nézett, akit még sose látott.

— Ő Carlos — mondta Géza, észrevéve a pillantást.

Jazz visszanézett az apjára. Évek óta nem látta, és már abban reménykedett, hogy halálra itta magát. — Hogy találtál meg? - kérdezte.

— Carlosnak van egy haverja, aki ért a számítógéphez. Ő mondta, hogy az interneten mindenkit meg lehet találni, úgyhogy megkértem, keressen meg téged, és sikerült is neki. Azt mondja, gyakran játszol a számítógépen, és beszélgetni is szoktál. Még azt is kiderítette, hogy tagja vagy ennek a klubnak. — Géza kis szünetet tartva körbepillantott. — Flancos hely. Úgy látom, jól megy a sorod, te lány!

— Miért jöttél? — kérdezte változatlanul ellenséges, elutasító hangon Jazz.

— Hát, hogy őszinte legyek, egy kis pénzre volna szükségem, és mivel tudom, hogy ápolónő vagy, úgy gondoltam, hogy kérek. Tudod, anyád meghalt, isten nyugosztalja, és ha nem szerzek pénzt, akkor valami szigeten temetik el közönséges deszkakoporsóban - magyarázta az apja.

Jazznek hirtelen a tizenhárom dollár jutott eszébe, amelyet hólapátolással keresett, és felidézve magában, mi történt vele, még dühösebb lett. A feltámadó indulattól olyan erővel szorította meg a Glockot, hogy csak áldani tudta az eszét, mert még időben elvette az ujját a ravaszról.

— Takarodj innen! — mondta, és sarkon fordult, hogy visszamenjen az öltözőbe. Mielőtt azonban elindulhatott volna, Géza rákiáltott, és a vállát megmarkolva visszafordította.

Jazz — szerencsére üresen, fegyver nélkül — kirántotta a kezét a zsebéből. Később többször elgondolkodott rajta, hogyan is történt a dolog, mivel az ösztönei a fegyverhasználatra biztatták. — Ne merj még egyszer hozzám érni! — mondta vészjóslóan, apja arca elé tartva kimerevített mutatóujját. — És a közelembe se gyere! Megértetted? Ha mégis, megöllek. Ilyen egyszerű!

Újból megfordult, és az öltözőbe indult. Menet közben hallotta, hogyan méltatlankodik Géza, aki azonban ezúttal már nem mert hozzányúlni.

Jazz visszarakta a szekrénybe a kabátját, és a terembe visszatérve úgy döntött, bár már majdnem a végénél tartott, amikor megzavarták, elölről kezdi a gyakorlatsort. Szüksége volt az erőkifejtésre, hogy le tudja gyűrni az indulatát. Mire befejezte, megnyugodott, és úgy indult a zuhanyozóba. Még szinte viccesnek is találta, hogy olyan szerencsétlen, szánalmas alak lett az apja. Az is érdekelte volna, hogyan halt  ! meg az anyja, bár belegondolva abba, hogy milyen kövér volt, csodának tűnt az is, hogy addig élt.

Mivel a gyakorlatsor megismétlésével némi időhátrányba került, sietve zuhanyozott, és gyorsan kapkodta magára a ruhát. Az öltözőből kilépve odanézett, ahol korán apja ült, és elégedetten állapította meg, hogy értett a szóból, és a barátjával együtt elszelelt.

Ahogy a kocsijához közeledett, Jazznek eszébe jutott az előző este, és miután kinyitotta az ajtót, első dolga volt,   ; hogy benézzen a hátsó ülésre. Nagyon nem örült annak, hogy előző este Mr. Bob és Mr. Dave úgy meg tudta lepni. Nem szerette, ha bárki kémkedik utána, azt még kevésbé, ha észrevétlenül behatol a területére. Óvatosnak és körültekintőnek tartotta magát, és ami ennek ellene szólt, az kifejezetten nyugtalanítóan hatott rá.

Nem sokkal azután, hogy kihajtott a garázsból, piros lámpát kapott, és hogy kihasználja a kényszerű várakozást, elővette a palmtopját. Mivel az előző két éjszakára három nevet is kapott, nem számított újabbra, de biztos akart lenni a dolgában, úgyhogy inkább megnézte. Legnagyobb örömére üzenete volt Mr. Bobtól. Izgatottan nyitotta ki, és egy pillanattal később felkiáltott. - Igen! -Az e-mail mindössze egy nevet tartalmazott: Patrícia Pruit.

Széles mosoly jelent meg Jazz arcán. Elégedett volt, mert remekül alakultak a dolgok, és arra gondolt, hogy következő este már több mint hatvanezer dollár lesz a bankszámláján.

A Rosalynnal elköltött vacsora egyértelműen sikeres volt, és a nő kezdeti tartózkodását bőven ellensúlyozta az a kedves közvetlenség, amelyet az este folyamán, főleg néhány pohár bor elfogyasztása után mutatott. Az étteremből kijőve Roger megpróbált elbúcsúzni tőle és beültetni egy taxiba, de nem hagyta, ragaszkodott hozzá, hogy együtt menjenek, a Kew Gardensben lévő lakása előtt pedig kedvesen meghívta egy italra.

Roger nehezen, de a járdán váltott hosszú és szenvedélyes csók után is ellen tudott állni a kísértésnek, és miután megígérte, hogy feltétlenül jelentkezik, visszaszállt a taxiba. Rosalyn a ház előtt állt, és addig integetett utána, amíg a kocsi be nem kanyarodott a sarkon. Roger nagyon elégedett volt, úgy érezte, a queensi kiruccanás minden szempontból teljes sikert hozott. Nemcsak a kívánt információt szerezte meg, hanem egy nagyon vonzó, kívánatos nővel is összeakadt, úgy érezte, még igen sok kellemes élménnyel fogja megaj ándékozni.

Mire visszaért a Manhattan Generalbe, már majdnem tizenegy óra volt. Első útja az italautomatához vezetett. Egy pohár gőzölgő kávéval a kezében fölment az irodájába, lelkesen munkához látott, és hajnali kettőre már sok adatot sikerült kigyűjtenie. Laurie ötlete, párosulva az ő információszerzésre vonatkozó elképzelésével nagyon gyümölcsözőnek, sőt túl gyümölcsözőnek is bizonyult. Amikor munkához látott, még nem volt biztos benne, hogy talál-e gyanúsítottat, néhány óra alatt azonban olyan sok gyűlt össze, hogy az kezdte zavarni.

A leginkább gyanúsíthatok közé — mint azt Laurie-val megbeszélték — tartoztak az aneszteziológusok, és hamar talált köztük kettőt, akiről érezte, hogy érdemes jobban odafigyelni. Mindkettő kizárólag éjszaka dolgozott, és úgy látszott, maga választotta ezt a beosztást. Az egyiket dr. Jóse Cabreónak hívták, és több műhibaper állt már mögötte. A másik, dr. Motilal Najah nemrég érkezett a Saint Francis-ből, őt még elébe is helyezte Cabreónak, mivel pontosan a Saint Francisben bekövetkezett gyanús halálesetek után, és a Manhattan General-i sorozat előtt helyezték át.

Ott voltak aztán a Saint Francist november közepe után elhagyó, illetve a Manhattan Generalbe abban az időszakban belépő egyéb kórházi alkalmazottak, akikből húsznál is több akadt. A szám megdöbbentette Rogert, és érezve, hogy amatőr detektívként nem sok sikerre számíthat, ha ennyi embernek próbál utánanézni, elkezdte szűkíteni a listát. Laurie tanácsát megfogadva azokra koncentrált, akik a Saint  Francisben  éjszaka  dolgoztak,  és  a  Manhattan Generalbe átkerülve is ezt folytatták, és egy darabig erősen kételkedett benne, hogy talál ilyeneket. Végül hét gyűlt ösz-sze: Herman Epstein a gyógyszertárból, David Jefferson a biztonságiaktól,  Jasmine  Rákóczi  ápolónő,  Kathleen Chaudhry és Joe Linton a laboratóriumból, Brenda Ho takarítónő és Warren Williams karbantartó.

Roger fölvette a hét nevet tartalmazó papírt. Bár még mindig jóval több neve volt, mint amennyire számított, úgy érezte, hogy héttel meg tud birkózni. Újból átolvasta őket, közben arra gondolt, hogy a vezetéknevek milyen pontosan tükrözik Amerika lakosságának etnikai sokszínűségét. Mindegyikük esetében nagy valószínűséggel meg tudta mondani, honnan valók az ősei, kivéve Rákóczit, bár ha nagyon megszorongatják, nála is megkockáztatta volna a találgatást, hogy Kelet-Európából. Végignézte a munkahelyeket, és arra a megállapításra jutott, hogy valamilyen módon mindegyiknek az alkalmazottai hozzá tudnak férni a betegekhez, különösen az éjszakai órákban, amikor lanyhul a kórházon belül a figyelem, és aki bent van, az gyakorlatilag azt csinál, amit akar.

A lapot az aneszteziológusok neveit tartalmazó mellé lerakva Roger az órájára nézett, és látva, hogy már negyed kettő, hitetlenkedve megcsóválta a fejét. Nem emlékezett rá, mikor dolgozott ilyen sokáig, de gyanította, hogy nagyon régen, szigorló orvos korában. A koffeinnek hála, csöppet sem volt álmos, és jobban szerette volna, ha még csak este tíz van. Akkor - tekintettel arra, hogy sikerült majdnem két tucat gyanúsítottat összeszednie — felhívhatta volna Lau-rie-t, esetleg el is ugorhatott volna hozzá annak ürügyén, hogy nem ártana megbeszélni a dolgot. Sajnos, erről már szó sem lehetett.

A késői időponton gondolkodva Roger rádöbbent, hogy amióta a Manhattan Generalben dolgozik, először van bent éjszaka, amikor a Laurie-t és őt annyira érdeklő összes, megkérdőjelezhető haláleset történt. Mivel koffeintől felpörgetve alvásra nem is gondolhatott, eszébe jutott, hogy körül kellene néznie a sebészeti szinten, ahol a szóban forgó halálesetek több mint fele történt, és ahol a gyanúsítotti listán szereplők közül nem egy dolgozott.

Már épp indulni akart, amikor hirtelen eszébe jutott, hogy amilyen feszült, az éjszaka további részét is nagy valószínűséggel ébren fogja tölteni, és valószínűleg csak késő délelőtt megy be. Ezért gyorsan felhívta Laurie munkahelyi számát.

— Itt Roger — mutatkozott be, miután végighallgatta a hangpostafiók kimenő üzenetét. — Hajnali kettő múlt, és csak azt akarom mondani, hogy a Saint Francisszel kapcsolatos ötleted jónak bizonyult. Sok potenciális gyanúsítottat találtam, jóval többet, mint amennyire számítottam, úgyhogy minden elismerésem a tied. Alig várom, hogy megbeszéljük a dolgot. Mit szólnál hozzá, ha holnap együtt vacsoráznánk? Most elindulok, hogy körbeszimatoljak, például a sebészeti szinten, és találkozzam néhánnyal a listáimon szereplők közül. Csalétekként hadd említsem meg az egyik állandó éjszakás aneszteziológust, Motilal Najaht. Én beszélgettem el vele, miután állásért jelentkezett, de azt teljesen elfelejtettem, hogy közvetlenül a hálaadásnapi ünnep után, november közepe táján érkezett a Saint Francisből. Ugye, milyen érdekes egybeesés? És ez csak a jéghegy csúcsa. Még néhány órát biztosan itt leszek, úgyhogy holnap délnél vagy kora délutánnál előbb nem hiszem, hogy bejövök. Mihelyt beérek, azonnal hívlak. Csaó!

Roger lerakta a kagylót, és a hét nevet tartalmazó listát kézbe véve azon gondolkodott, ne továbbítsa-e a névsort Laurie-nak. Nagyon szerette volna minél jobban felkelteni az érdeklődését, hogy meg tudjon beszélni vele egy újabb találkozót, de végül úgy döntött, hogy csaléteknek elég lesz az, amit az altatóorvosról mondott, és nem olvassa rá a teljes listát az üzenetrögzítőre.

Fehér köpenybe bújt tehát, és elindult, hogy keresztülvágjon a sötét, kihalt adminisztratív szárnyon. Többször előfordult már, hogy este is ott volt, de éjfél után még sosem, olyannak tűnt számára az egész, mint egy mauzóleum. A lengőajtón túl üresen találta a kórház fő folyosóját, csak valahol a végén látott egy padlótisztító gépet toló éjszakás takarítót. Lifttel fölment a második emeletre, ahol szintén kihalt folyosó fogadta. Jobbra, boltíves átjáró mögül televízió hangját hallotta, és remélve, hogy talál ott valakit, arra kanyarodott.

A helyiség ablakai ugyanarra az udvarra néztek, ahová a kórházi étteremé. Berendezése szürke műbőr huzatú kanapékból, ugyanolyan székekből és többségükben kicsi asztalokból állt. Közepén, nagyobb asztalon rendetlenül szanaszét szórva újságok, magazinok régi példányai hevertek, köztük egy nyitott pizzásdoboz. A sarokban álló tévé a CNN-re volt állítva, de senki nem nézte, szemben vele, a másik sarokban kis hűtőszekrény állt, tetején kávéstermosszal.

Tízen voltak a szobában, valamennyien műtős öltözékben, amely egyformának mutatta őket, de Roger tudta, hogy ez csak a látszat. A sebészeti osztálynál hierarchikusabb szervezetet, amelyben mindenkinek megvan a maga pontosan meghatározott helye, nehezen tudott elképzelni.

Senki nem pillantott feléje, amikor benézett, de miközben körbejártatta a tekintetét, a pillantása találkozott egy nőével, aki elmosolyodott, úgyhogy odament hozzá, és bemutatkozott.

— Tudom, ki maga - válaszolta a nő. — Találkoztunk a karácsonyi összejövetelen. Cindy Delgadának hívnak, ápolónő vagyok. Nem sok látogató jár errefelé az igazgatóságról. Mi hozta ide az éjszaka kellős közepén?

— Sokáig dolgoztam, és gondoltam, körülnézek, hátha megismerek néhány új embert.

— Itt nem sok érdekeset talál - mondta halvány mosoly-lyal a szája szögletében Cindy. — Ha izgalomra vágyik, azt ajánlom,  menjen  a  sürgősségi betegellátóba.  Hogy úgy mondjam, itt mindenkinek van valami baja, különben nem dolgoznánk ilyen embertelen időpontban. Szerintem mindnyájunkban van több-kevesebb mizantróp hajlam. Én például azért szeretem az éjszakai műszakot, mert olyankor kevesebb a főnök, és kevesebb bürokratikus marhaságra kell odafigyelni.

— Köszönöm, hogy szóba állt velem — válaszolta őszintén Roger, és körbenézett a helyiségben. - A többiek nem túl barátságosak.

— Ahogy mondtam, mindenkinek megvan a maga problémája, de ha gyakrabban felkeres bennünket, és megszokják, hogy itt van, rájön majd, hogy itt is akadnak kedves emberek — mondta biztatóan az ápolónő.

Roger a karját meglendítve, mosolyogva elbúcsúzott, és a lifthez ment. A gombért nyúlt, de mielőtt hozzáért volna, a keze megállt a levegőben, mert rájött, valójában még el sem döntötte, merre menjen tovább, hol folytassa az ismerkedést az éjszakás műszakban dolgozókkal. Három lehetőség közül választhatott. Maradhatott a második emeleten, és felkereshette a  gyógyszertárat,  hogy  beszéljen  Herman Epsteinnel, aki a Saint Francis éjszakás műszakját otthagyva éjszakásnak szegődött el a Manhattan Generalbe. Mehetett az első emeletre, a laboratóriumba, hogy találkozzon a listáján szereplő két laboránssal. Végezetül visszamehetett a földszintre, hogy a biztonságiakkal váltson szót, vagy az alagsorba, ahol a takarítók és a karbantartók raktárai és pihenői voltak, és ahol szintén akadt két, a Saint Francisből érkezett alkalmazott. Egy belső hang ugyanakkor azt ismételgette kitartóan, hogy hiába erőlködik, nyomozói ismeretek nélkül, dilettánsként nem fog megtudni semmit. Végül is mit kérdezhetett volna bárkitől azonkívül, hogy nem éjszaka portyára induló sorozatgyilkos-e véletlenül? Laurie elmélete nagyon jó volt, de az alkalmazása megfeneklett azon, hogy túl sok volt a gyanúsított. A Saint Francisből áthelyezettek mindegyike — beosztásánál fogva — szabadon mozoghatott, és a kórház bármelyik részébe eljuthatott anélkül, hogy bárkiben gyanút ébresztett volna.

A gondolat, hogy mindenkinek nyíltan feltegye a kérdést, miszerint nem sorozatgyilkos-e véletlenül, mosolyt csalt Roger arcára. Nem volt nehéz elképzelni, mekkora visszhangja lenne, és hogyan hatna a tekintélyére, ha rászánná magát. Roger nagyot sóhajtva az órájára nézett. Már  , hajnali három is elmúlt, és a kávé hatása még mindig tartott, frissnek és tettre késznek érezte magát, biztos volt abban, hiába menne haza, úgysem tudna elaludni.

Roger hirtelen támadt ötlettel megnyomta a lift hívógombját. Úgy döntött, hogy az általános sebészetre megy, amelynek a főnővérét kirabolták és megölték, és ahol a hét váratlan haláleset közül négy bekövetkezett. A negyedik emeletre is be akart nézni, ahol az ortopéd- és idegsebészeti páciensek voltak, és ahol szintén történt két haláleset. Arra gondolt, hogy éjszaka még sosem járt a kórházban, és a környezet, a hely hangulata talán segít neki a további gondolkodásban.

Bár többé-kevésbé számított rá, meglepte, hogy menynyire más a hangulata a sebészetnek éjjel, mint nappal. Az ellenőrzött káosz és látszólagos fejetlenség helyett csalóka nyugalom fogadta. A világítás is más volt, tompa, halvány. A lifttől a nővérállomás felé menet Roger egy lelket sem látott — mintha tűzvédelmi gyakorlatot tartottak volna, és mindenkinek el kellett volna hagynia az osztályt.

A nővérállomáshoz érve végignézett a betegek EKG-ját és szívműködését jelző monitorokon. A korszerű drót nélküli technológiának köszönhetően a telemetrikus adatszolgáltatás már az átlagos kórházi osztályon is szokványossá vált. A gondot csupán az jelentette, hogy hiába jelentek meg a képernyőkön az adatok, senki nem figyelte őket.

Roger mindkét irányban végignézett a hosszú folyosón, közben éles, teljesen nyilvánvalóan egy megviselt széktől származó reccsenést hallott. Kíváncsian, honnan érkezhetett a hang, bement a nővérállomás pultja mögé, és tovább, a mögötte lévő pihenőbe, ahol iratszekrények, falra szerelt beépített asztalok, székek voltak, és a sarokban egy hűtőszekrény. Az egyik asztalnál — lábát kinyújtva az asztallapra téve — megejtően szép nővér ült. Enyhén ázsiai jellegű vonásai voltak, amelyeket Roger a Távol-Keleten eltöltött évek alatt megtanult csodálni. Fekete szem és ugyancsak koromfekete, rövidre vágott haj társult hozzájuk, a kétrészes nővérruha alól pedig formás, izmos test sejlett elő.

—Jó estét! — köszönt Roger, majd bemutatkozott. Közben észrevette, hogy a nővér lőfegyverekkel foglalkozó magazint olvas, amit elég szokatlannak talált.

— Mi van? — kérdezte az ápolónő anélkül, hogy a lábát levette volna az asztal pereméről.

Roger elmosolyodott magában. Arra gondolt, hogy nem is olyan régen a nővérek - még az Egyesült Államokban is — annyira tisztelték az orvosokat, hogy megilletődtek, ha valamelyik hozzájuk szólt. Ez a nő teljesen nyilvánvalóan nem tartozott közéjük.

— Csak körbejárok, és ellenőrzöm, hogy mennek a dolgok — válaszolta. — Tudom, hogy tegnap hajnalban tragikus módon elveszítették a főnővérüket. Nagyon sajnálom.

— Nem gond. Őszintén szólva, nem volt valami jó fő-nővér.

— Tényleg? — kérdezte csodálkozva Roger. Meglepőnek találta a halottal kapcsolatos, minden együttérzés nélküli megjegyzést. Azt sem tartotta normálisnak, hogy akár igaz a dolog, akár nem, valaki ilyen nyers őszinteséggel nyilatkozzon egy idegen előtt. Elolvasta a nő kitűzőjén lévő nevet: Jasmine Rákóczi. Ő is szerepelt a Saint Francisből áthelyezettek listáján.

— Komolyan mondom. Fura nő volt. Nem nagyon szerette senki.

— Sajnálattal hallom, Ms. Rákóczi — mondta Roger, és a karját keresztbe fonva lazán nekitámaszkodott a pultnak. — Clarice Hamilton gondoskodott már új főnővérről?

— Még nem. Én vettem kezembe a dolgokat, és osztottam szét a betegeket. Valakinek meg kellett csinálnia, a többiek meg csak ültek tehetetlenül, a kezüket tördelték és sá-pítoztak. Nincs gond, lényegében rendben mennek a dolgok. — Ennek örülök. Ms. Rákóczi, szeretnék kérdezni valamit!

— Szólítson Jazznek! Ha azt hallom, hogy Ms. Rákóczi, oda sem figyelek.

— Biztosan tud arról a négy viszonylag fiatal, lényegében egészséges, betervezett műtéten átesett emberről, aki itt halt meg, ezen az emeleten, nagyjából az elmúlt öt hétben. Az utóbbi épp tegnap éjjel.

— Hát persze! Nehéz lenne nem tudni róluk.

— Igen. Zavarta, ami történt?

— Ezt hogy érti?

Roger vállat vont, a kérdés annyira magától értetődő volt, nem értette, hogy nem lehet érteni. — Felzaklatták, el-szomorították a halálesetek?

— Igazából nem. Ez nagy, forgalmas kórház. Egyszer mindenki meghal, és ha az ember itt nagyon átéli, ami körülötte történik, akkor előbb-utóbb belebolondul, és annak a többi beteg issza meg a levét. Maguk, főnökök csak ülnek az elegáns irodáikban, és már fogalmuk sincs arról, milyen itt, a fronton, a lövészárokban, ha érti, mire gondolok.

— Azt hiszem, igen — válaszolta Roger, nyugtázva magában a nővér viselkedésében beállt változást. Rákóczi kezdetben könnyed volt, fesztelen, de ez elmúlt, és feszültté, majdhogynem dühössé vált.

— Azért kérdezte, mert az én emeletemen történtek a

halálesetek?

— Igen.

— Máshol is voltak hasonlók.

— Tudom.

— Ma este, fél órával ezelőtt is, a nőgyógyászaton. Miért

nem az ottaniakat piszkálja?

Rogeren kellemetlen feszültség lett úrrá, amit a koffeinnek tulajdonított. Az éjszaka első felében érzett lelkesültsé-ge elmúlt, de továbbra is felajzott volt, és attól, hogy miközben gyanúsítottakra vadászott, újabb haláleset történt, bűntudata támadt, mintha módjában állt volna megakadályozni a tragédiát, csak éppen elmulasztotta. — Ugyanolyan korú, mint a korábbiak? - kérdezte, remélve, hogy nemleges lesz a válasz.

— Nagyjából igen — válaszolta Jazz. — Harmincas éveiben járó nő, akinek a méhét kellett eltávolítani. Miért nem megy fel, és kérdezi meg a nővérektől, hogy zavarja-e őket?

Roger pár pillanatig csodálkozva nézte az egzotikus megjelenésű nőt, akit kezdetben vonzónak, sőt kifejezetten szexisnek talált, most viszont inkább az egzaltált jelző illett hozzá. Cindy megjegyzése jutott eszébe arról, hogy az éjszakai műszakban dolgozók mindegyikének megvan a maga problémája, és elhatározta, mégiscsak megpróbálja meggyőzni Rosalynt, adja oda neki a Saint Francisből áthelyezettek személyi anyagát, hadd ismerkedjen meg velük alaposan.

— Mi az?! Versenyzünk, mint a gyerekek, hogy melyikünk állja tovább a másik pillantását? — kérdezte egy idő után Jazz.

— Elnézést! — kért sietve bocsánatot Roger, és elvette róla a tekintetét. - Csak megdöbbentett a hír, hogy újabb haláleset történt. Szomorú, és egyben riasztó is. Meglep hogy maga első ránézésre ilyen könnyen napirendre tud térni fölötte.

— Ezt hívják szakmai távolságtartásnak — mondta Jazz. — Aki emberekkel bánik, annak feltétlenül meg kell tanulnia, hogyan csinálja. — Az asztalról leemelve hangosan a földhöz csapta a lábát, félredobta az újságot, és felállt. — Megyek, megnézem a betegeket. Érezze jól magát odafent, a szülészet-nőgyógyászaton!

— Egy pillanat! - szólt Roger, és a karját elkapva visszatartotta. Meglepődött, mert a nőnek szokatlanul erős, kemény karizma volt. — Lenne még néhány kérdésem.

Jazz szótlanul a karját szorító kézre nézett, és bár érezni lehetett, hogy hajszál választja csak el a dühös kifakadástól, uralkodott magán. Rogerre emelte a tekintetét, és vészjóslóan azt mondta: — Vegye le rólam a kezét, különben nagyon megbánja! Hallotta, amit mondtam?!

Roger elengedte, és keresztbe tette a mellén a karját, hogy teljesen ártalmatlan legyen, és a leghalványabb támadó szándékot se lehessen feltételezni róla. Semmilyen ürügyet nem akart szolgáltatni a nőnek a fizikai erőszakra, amelyre minden további nélkül képesnek gondolta. Igazság szerint meg is ijedt tőle kicsit. — Úgy tudom, nemrég került ide a Saint Francis Hospitalból. Elmondaná, miért? — kérdezte.

Ezúttal Jazzen volt a sor, hogy szó nélkül, elgondolkodva nézzen rá. — Mi ez? Vallatás? — kérdezte jó néhány másodperces késéssel.

— Ahogy már mondtam, a gyógyító személyzet személyzeti főnöke vagyok, és az egyik orvosnak némi panasza volt a viselkedésére, aminek szeretnék utánanézni. Az az igazság, hogy eddig minden panasza megalapozottnak bizonyult. — Roger hazudott, de úgy érezte, muszáj valamilyen elfogadhatónak tűnő magyarázatot adni arra, hogy mit keres ott, és miért kérdezősködik. Az ápolónők ugyanis nem tartoztak a fennhatósága alá.

— Hogy hívják azt a hülye dokit?!

— Nem áll módomban felfedni az illető személyazonosságát.

Jazz elkapta a tekintetét Rogerről, és idegesen körbepillantott. Roger látta, hogy az orrlyuka kitágul, és mélyen, zi-hálva lélegzik, ami nem a fáradtság, hanem a nem titkolt düh jele volt.

— Hadd magyarázzam meg a dolgot! — mondta. — Azért érdeklődöm, hogy megtudjam, nem hasonló ok miatt hagyta-e ott a Saint Francist. Akadt problémája bárkivel az ottani orvosok közül? Ezt muszáj tudnunk.

- Dehogy! - tiltakozott Jazz. - Lehet, hogy a főnővérrel néha összekaptam, de orvossal soha. Egy kezemen is meg tudom számolni, hányszor találkoztam ott orvossal az éjszakai műszak idején. Mind otthon volt, és biztosan a feleségét dugta, miközben mi a betegekkel törődtünk.

- Értem - mondta Roger, és már majdnem megjegyzést tett Jazz második, csöppet sem helyénvaló kijelentésére, de meggondolta magát, és inkább az elsőt választotta: - Tehát úgy érezte, hogy a Saint Francisban a főnővér nem ért úgy a dolgához, ahogyan azt maga elvárta?

Jazz arcán gúnyos mosoly jelent meg. — Eltalálta. De nincs ebben semmi meglepő: az éjszakai műszak vonzza a fura szerzeteket.

Roger bólintott, mivel addigi tapasztalatai alapján csak egyetérteni tudott a kijelentéssel. - Pusztán kíváncsiságból hadd kérdezzem meg, vajon gondolt-e arra, hogy részben maga is hibás lehet, mert nem jött ki egyik főnővérrel sem?

Ha maradt is némi nyoma a mosolynak Jazz arcán, a kérdés hallatán az is eltűnt róla. — Persze! — mondta hevesen. — Az én hibám, hogy az a két hájas némber olyan ostoba volt. Hagyjon engem békén!

— Akkor miért jött át a Saint Francisből?

— Változást akartam, és beljebb kerülni a városba.

— Miért ragaszkodott úgy az éjszakai műszakhoz?

— Azért, mert ilyenkor sokkal kevesebb hülyeséggel találkozik az ember — felelte Jazz. — Előfordulnak marhaságok, hogyne, de jóval kevesebb, mint nappal vagy este. Amikor a hadseregben voltam egészségügyis, a tengerészgyalogságnál egyedül, önállóan dolgoztam, és továbbra is azt szeretem.

— Szóval a hadseregben szolgált.

— Igen. A tengerészgyalogságnál csináltam végig az első öbölháborút.

— Érdekes — mondta elgondolkodva Roger. — Árulja el, milyen név ez a Rákóczi?

— Magyar. A nagyapám szabadságharcos volt.

— Lenne még egy kérdésem, ha nem haragszik — mondta Roger, és megpróbált könnyed, oldott lenni. — Amikor a Saint Francisben dolgozott, tudta, hogy több, az itteniekhez hasonló haláleset történt ott is, még novemberben?

— Igen. Nehéz lett volna tudomást nem venni róluk — válaszolta gondolkodás nélkül Jazz.

— Köszönöm, hogy rám szánta az idejét — mondta Roger, és ellökte magát az asztaltól. — Azt hiszem, megfogadom a tanácsát, és felmegyek a szülészetre, de lehet, hogy lesz még néhány kérdésem. Nem haragszik, ha visszajövök?

— Ahogy gondolja — válaszolta közömbösen Jazz.

Roger megpróbált kedvesen mosolyogni rá, mielőtt otthagyta a pihenőt, hogy elinduljon a liftek felé. Menet közben alig észrevehetően csóválta a fejét — még csak két emberrel beszélt, és az egyiket máris nyugodt szívvel elég őrültnek tudta volna nyilvánítani ahhoz, hogy gondolkodás nélkül olyan szörnyűségeket kövessen el, amelyektől egy normális, kiegyensúlyozott lelkületű ember elszörnyedve visszaretten.

Jazz csak annyira dugta ki a fejét a pihenőből, hogy lássa Rogert, amint a liftek felé megy. Alig tudta elhinni, hogy ami történt vele, az igaz. Az esetek lezárása egészen Lewisig fennakadás és a legcsekélyebb probléma nélkül zajlott, attól kezdve azonban egyik nehézség követte a másikat, és alig küszöbölt ki egy veszélyforrást, azonnal megjelent a következő. — A rohadék! — szitkozódott, a fogai között szűrve a szót. Az öltözékéből és abból, ahogyan beszélt, egyértelmű volt, hogy azok közé a Borostyánligából kikerült fickók közé tartozik, akiket annyira utált.

Miután a liftekhez érve megnyomta a gombot, Roger hátranézett, a nővérállomás felé,           Jazz pedig rögtön visszahúzta a fejét.  Nem akarta, hogy lássa, amint figyeli, és rájöjjön, hogy gondja van vele. Dühösen megrázta a fejét, és tenyerével akkorát csapott az asztalra, hogy néhány papír lerepült tőle a földre.

— Mi a francot csináljak?! — kérdezte magától súgva, és újból megrázta a fejét. Eszébe jutott, hogy talán fel kellene hívnia Mr. Bobot, de gyorsan elvetette az ötletet. Úgy érezte, ha bármi miatt panaszkodna, nem kapna több nevet, kikerülne a Rostáló Hadműveletből.

Semmilyen értelmes ötlet nem jutott az eszébe, és bár nagyon aggódott, nem tudta eldönteni, mit tegyen. Ugyanakkor tisztában volt azzal, hogy nagyon óvatosnak kell lennie, mert a hülye hivatalnoknak látszó fickó még igen sok gondot okozhat, ha hagyja.

Roger a hatodik emeleten szállt ki a liftből. A szülészeti és nőgyógyászati osztály jobbra volt tőle, és egyenesen arra indult. A sebészettel ellentétben ott sok embert látott, és nemcsak a nővérállomáson, hanem a folyosón is. Lepedővel letakart kerekes kocsit tolt az egyik betegszállító a lift felé, és mivel a lepel alatt jól ki lehetett venni egy ember körvonalait, gyanította, hogy épp az a beteg az, aki miatt fölment az osztályra.

A nővérállomáshoz érve Roger megállt, és egy darabig csak figyelt. Gyanította, hogy a pult mögött az újraélesztéssel foglalkozó csapat tagjai tömörülnek, és néhány emeleti ügyeletre beosztott nővér. Az újraélesztéshez használt eszközökkel, köztük a defibrillátorral megpakolt kerekes kocsi ott állt nem messze, a fal mellé tolva, miközben ők kisebb csoportokban nyilván a meghiúsult élesztési kísérletről beszélgettek.

— Bocsánat! — fordult némi idő elteltével Roger a közvetlenül előtte álló nőhöz, aki egy kórlapra írt be éppen valamit, de félbehagyta a munkát, és ránézett. Akárcsak odalent Jazz, ő is kétrészes kórházi öltözéket viselt, ám tőle eltérően kedvesség áradt belőle. A további különbséget az jelentette, hogy molett volt, és az orrnyergét sűrű szeplők borították. — Megmondaná, ki most az ügyeletes főnővér?

— Én. Meryl Lanigan. Miben segíthetek? - érdeklődött , kedvesen a nő.

Roger bemutatkozott, és közölte, hogy a nemrég történt halálesetről szeretne érdeklődni.

— Patricia Pruitnak hívták szegényt — mondta Meryl. — Ez épp az ő kórlapja. Akarja látni?

— Hogyne! Köszönöm. - Roger elvette a kórlapot, és gyorsan átfutotta. Az adatok épp olyanok voltak, amilyeneket nem akart látni, és amelyektől félt. Patricia Pruit egészséges, harminchét éves, háromgyermekes anya volt, előző nap esett át egy rostdaganat miatti, mindenfajta komplikációtól mentes, rutinműtétnek számító méheltávolításon. Az operáció után is minden jól alakult, már engedélyezték, hogy szájon át folyadékot vegyen magához, és akkor hirtelen bekövetkezett a tragédia.

Roger visszaadta Merylnek a kórlapot. - Szörnyű! -mondta. — Teljesen váratlanul következett be, ahogy látom.

— Szívszaggató! - értett egyet a főnővér, és az ápolónők megjegyzéseinek fenntartott részhez lapozott.

— Az utóbbi egy-másfél hónapban több hasonló eset is volt, igaz, nem itt, hanem más osztályokon.

— Hallottam. Szerencsére nálunk ez az első. Csak minket talán jobban megráz, ha valaki meghal, mint a többieket, mert megszoktuk, hogy hozzánk boldogan jönnek, és még boldogabban távoznak a páciensek.

— Szeretnék feltenni néhány kérdést, ha nincs ellene kifogása. Látták ma éjjel az emeleten dr. Najaht?

— Igen, mint általában minden éjjel — válaszolta Meryl.

— És dr. Cabreót?

— Őt is, de csak azután, hogy a riasztás megtörtént.

— Mi a helyzet Jasmine Rákóczi nővérrel, aki Jazznek szólíttatja magát?

— Furcsa, hogy épp őt kérdezi.

— Miért?

— Azért, mert minden éjjel a kelleténél többet látjuk. Szóltam is Susan Chapmannek, az ügyeletes főnővérének, hogy tartsa vissza, mert nem akarom, hogy annyit lófráljon itt — mesélte Meryl. — Most, hogy Susan már nincs, keresnem kell majd valakit a fölöttesei közül, akivel meg tudom beszélni a dolgot.

— Miért jár ide Ms. Rákóczi?

— A segédápolókkal barátkozik, és a kórlapokat nézegeti, pedig azokhoz aztán végképp semmi köze nincs.

— Ma éjjel is itt volt?

— Igen. Pontosan emlékszem, mert megkérdeztem, mi járatban van.

— És mit mondott!

— Azt, hogy most ő látja el odalent a főnővéri feladatokat, és szüksége van különböző dolgokra. Hogy mire, arra már nem emlékszem. Megengedtem neki, hogy bemenjen a raktárunkba, és összeszedje, ami kell, de megkértem, hogy utána legyen szíves, és távozzon. Azt is a lelkére kötöttem, hogy később adja vissza, amit elvisz, és meg is ígérte.

— És bement a raktárukba?

— Igen-

— Utána mi történt?

— Azt hiszem, összeszedte, amire szüksége volt, és visz-szatért a földszintre. Igazából nem tudom — mondta kissé elbizonytalanodva Meryl —, mert az egyik beteghez kellett mennem. Nem sokkal később pedig megtörtént a riasztás.

— Melyik szobában volt Patrícia Pruit?

— A 703-asban. Miért kérdezi?

— Szeretném megnézni.

— Parancsoljon — szólt készségesen a főnővér, és rögtön mutatta, merre kell menni.

Gondolatok miriádja örvénylett Rogerben, miközben a betegszoba felé tartott. Egyre rejtélyesebbnek tetszett neki Jasmine Rákóczi. Nem értette, miért jár fel rendszeresen a szülészet-nőgyógyászatra a segédápolókkal barátkozni, amikor kifejezetten tüskés modorú, magának való nőnek látszik, és miért nézegeti az ottani betegek kórlapjait. Úgy érezte, az egésznek semmi értelme.

Patricia szobájában óriási volt a felfordulás, a padlót beborította az újraélesztési kísérlethez használt anyagok eldobált csomagolása. A teljesen vízszintesre állított ágyról hiányzott a takaró, a gyűrött lepedőn pedig néhány beszédes, hozzáértő tekintetnek sokat eláruló vércsepp látszott.

Sajnos, amit Roger keresett, azt nem találta. Az infúzió-állvány a szokásos helyén, az ágy fejénél volt, de az oldattal teli üveg vagy műanyag zacskó hiányzott róla. Arra azonban jó volt a gyors látogatás, hogy eszébe jusson: ellenőrizni kellene az infúziós oldatokat. Ha már a toxikológiai vizsgálat nem volt képes kimutatni semmit, talán azok alaposabb vizsgálata hoz valamilyen eredményt.

Roger vetett még egy pillantást a szobára, majd megfordult, visszament a nővérállomáshoz, és megkérdezte Meryltől, hol lehet az infúziót tartalmazó, hiányzó üveg.

— Fogalmam sincs — válaszolta a főnővér, és megfordulva harsányan továbbadta a kérdést az élesztési kísérletet irányító szigorló orvosnak, de az is csak a fejét rázta.

— Nyilván elvitték a beteggel együtt — mondta Meryl. — Ha valaki meghal, az infúziót és a többi csövet általában a helyén hagyjuk.

— Lehet, hogy most ostobaságot fogok kérdezni, de nézze el nekem! Még nem vagyok itt annyi ideje, hogy tudjam. Hová kerül, aki meghal? - kérdezte Roger.

— A hullakamrába, pontosabban a régi alagsori boncterembe, amit most hullakamraként használunk.

— Köszönöm.

— Nagyon szívesen — felelte kedvesen Meryl, és elmosolyodott

Roger visszament a liftekhez, megnyomta a hívógombot, de rögtön utána észrevette a lépcsőt jelző kivilágított táblát. Hirtelen eszébe jutott, hogy meg kellene kérdeznie Ms. Rákóczit, miért jár olyan gyakran a szülészet-nőgyógyászatra, és főleg mi keresnivalója van ott éjszaka. Mivel a lift még messze volt — legalábbis az ajtó fölött lévő panel ezt jelezte —, meggondolta magát, és a lépcsőt választotta. Ahogy haladt lefelé, érezte, hogy a koffein hatása kezd elmúlni, és egyre nehezebben mozdulnak a tagjai. Elhatározta, hogy miután beszélt Ms. Rákóczival, gyorsan utánanéz az infúziós üvegnek, aztán rögtön indul haza.

A sebészet emeletén ugyanolyan csend fogadta, mint amikor először ott járt — a nővérek valószínűleg mind a betegek mellett voltak. Néhányat látott közülük, elhaladva pár betegszoba nyitott ajtaja előtt. Mivel nem akart háborgatni senkit, úgy gondolta, a nővérállomáson várja meg, hogy Ms. Rákóczi felbukkanjon, de nem kis meglepődésére ugyanott találta, ahol korábban, és ugyanolyan helyzetben, ugyanazt a magazint olvasva.

— Mintha azt mondta volna, hogy dolga van, várják a betegek — mondta köszönés helyett Roger. Tudta, hogy lobbanékony természetű ember számára erősen provokáló a viselkedése, de nem tudta visszafogni magát. Teljesen egyértelmű volt, hogy a nő lóg, elhanyagolja a kötelességét.

— Megnéztem őket, és most itt ügyelek. Van ellene valamilyen kifogása?

— Mindkettőnk szerencséjére nem az én feladatom eldönteni, megfelelően végzi-e a munkáját vagy sem — válaszolta Roger. — Van azonban egy kérdésem. A tanácsát megfogadva fölmentem a szülészet-nőgyógyászatra, és beszéltem Meryl Lanigannel, aki szerint maga gyakran megfordul náluk. Ma éjjel is ott volt. Tudni szeretném, hogy miért.

— Azért, hogy tanuljak. Érdekel a szülészet és a nőgyógyászat, de a tengerészgyalogságnál — gondolom, ez érthető — nem igazán volt lehetőségem továbbképezni magam ezen a szakterületen. Ezért aztán, ha az időm engedi, gyakran feljárok az osztályra. Úgy érzem, már tudok annyit, hogy továbbképzésre jelentkezzem, és szakápolói képesítést szerezzek.

— Szóval a tanulásvágy vitte fel az osztályra ma is?

— Olyan nehéz ezt elhinni? - kérdezte megütközve Jazz.

- Ahelyett hogy az uzsonnaszünetben a többiekkel együtt lementem volna a kantinba, hogy egyek valamit és hülyeségekről fecsegjek, a szülészetet választottam. Nem értem, mi folyik itt! Valahányszor pluszt akarok nyújtani, olyasmit teszek, ami nincs benne a szűk munkaköri leírásomban, csak szemrehányást kapok.

— Nem akartam növelni a nehézségeit — mondta Roger, és nagyon kellett vigyáznia, hogy a hangja ne legyen gúnyos.

- Van azonban itt némi ellentmondás. Ms. Lanigan szerint azért ment, hogy kölcsönkérjen tőlük valamit.

— Azt is megmondta, hogy mit? - kérdezte szomorúan felnevetve Jazz. - Igaza van, valóban kölcsön kellett kérnem néhány infúziós csövet, hála a központi ellátónak, amely - hiába könyörgünk - mindig csak egy részét küldi annak, amire szükségünk van. Egyébként ez már később volt - az egész azzal kezdődött, hogy amit lehetett, elolvastam a nővérek feljegyzéseiből, mert azokból mindig lehet tanulni. Nyilván azért nem beszélt erről, mert féltékeny, valamiért a fejébe vette, hogy ki akarom túrni az állásából.

— Nekem nem úgy tetszett, de ettől függetlenül biztosan igaza van — válaszolta Roger. — Köszönöm, Ms. Rákóczi! Ha ne adj isten, lennének még kérdéseim, azonnal jelentkezem.

Kiment a pihenőből, és a keskeny átjárót megcélozva otthagyta a nővérállomást. Most már tényleg nagyon fáradt volt, a koffein hatása teljesen elmúlt, amit természetesnek is vett, mivel már majdnem hajnali négy volt.

Egyet biztosan tudott: pár óra alvás után visszatérve az első dolga lesz felhívni Rosalynt, és elkérni Jasmine Rákóczinak a Saint Francis Hospital irattárában maradt személyi anyagát. Már nem érdekelték a következmények, a feltehetően nem igazán kedvező reakció, amelyet a kérése ki fog váltani. Sokkal fontosabb volt számára az a körülmény, hogy egyszerűen nem értette, miként alkalmazhatták — ápolónőhiány ide vagy oda — bárhol is a nőt. A viselkedéséből levont következtetés, hogy ő a sorozatgyilkos, túl kézenfekvőnek tűnt, ezért nem is tudta elképzelni. De azt sem, hogy valaki, aki annyira embergyűlölő, mint Rákóczi, ápolónőként dolgozhat, és elhatározta, hogy tesz is ellene.

Roger megnyomta a lift gombját, utána rögtön hátrakapta a fejét, gyors pillantást vetett a nővérállomásra. A másodperc töredékéig tartott, de látta, hogy Jazz a pihenőből kikukucskálva őt nézi. A fáradtsága miatt nem volt teljesen biztos benne, lehetségesnek tartotta, hogy csak képzelődött, de egy dolgot határozottan tudott: a nő szorongást keltett benne, és nagyon nem szerette volna, ha betegként ki lenne szolgáltatva neki.

Beszállt a végre megérkező liftbe, és mielőtt az ajtó be-csukódott volna, még egyszer visszapillantott a nővérállomásból nyíló pihenő ajtajára. Nem tudta eldönteni, hogy a képzelete vagy fáradt szeme űzött vele tréfát, de ezúttal is mintha Jasmine Rákóczit látta volna.

Roger az alagsor gombját nyomta meg. Még sosem járt odalent, a hatalmas kórházi komplexum legalsó bugyrában. Az épület többi részével ellentétben minden, ami lent volt, a legszigorúbban a hasznosságot szolgálta. A betonfalakról hiányzott a vakolat, és a mennyezeten rengeteg — részben szigetelt, részben szigetelés nélküli — cső, megállapíthatatlan rendeltetésű vezeték futott végig. A villanykörték egyszerű porcelánaljzatba voltak betekerve, és bura helyett sűrű drótháló fogta körül őket. Közvetlenül a lift mellett erősen megkopott vörös nyíl látszott a falon, alatta ott volt az időtől hasonlóan megviselt felirat is: BONCTEREM.

Az alagsor kusza labirintusnak tűnt — a főfolyosóról sok oldaljárat ágazott le —, de a vörös nyilakat követve Roger hamar eljutott egy bőrpárnás dupla ajtóig, amelyen szemmagasságban két ovális ablak volt. Mindkettőt vastagon belepte a por, és bár annyit meg tudott állapítani, hogy odabent ég a villany, nem látott semmi egyebet.

Az ajtót belökve régimódi, félkör alakú, oktatásra is használt boncteremben találta magát, amelynek két emelet magasságig érő padsorai amfiteátrumot formáztak. Első ránézésre legalább hatvan évvel korábban készülhetett, amikor még az anatómia és a patológia volt a két legfontosabb tantárgy az egyetemi orvosképzésben. A félkör alakú amfiteátrum alján a mennyezetről lelógó, nagy teljesítményű lámpa által megvilágított fém boncasztal állt, mögötte, a betonfal mentén boncolásnál használatos, de igen régimódinak tűnő eszközökkel teli szekrények sorakoztak. Végigpillantva rajtuk, Roger önkéntelenül azt kérdezte magában, vajon mikor használták őket utoljára. Legjobb tudomása szerint hosszú évek óta a boncolások túlnyomó többségét az Igazságügyi Orvostani Intézetben végezték, és a közkórházakban, amilyen a Manhattan General is volt, csak elvétve; fordultak elő.

A boncasztal körül több kerekes betegszállító kocsit látott, és mindegyiken volt egy-egy lepedővel letakart holttest. Nem tudván, melyik Patrícia Pruit, Roger a legkézenfekvőbb megoldást választotta, és sorra vette őket, de az elsőnek a leplét felhajtva rögtön azt kérdezte magában, hogy olyan élettel teli, hallatlanul vonzó nő, mint Laurie, hogyan választhatta a kórboncnoki szakmát.

Önkéntelenül elfintorodott, mert a jelekből ítélve szörnyű baleset áldozatát pillantotta meg. Az illető feje borzalmasan össze volt törve, annyira, hogy az egyik szeme kitü-remkedett a koponyából. Roger gyorsan visszahajtotta rá a lepedőt, és pillanatra megmarkolta a betegszállító kocsit, hogy el ne essen. Már orvostanhallgatóként sem szerette a patológiát, a kórbonctant pedig különösen nem, és a halott látványa nagy erővel juttatta eszébe ezt a kellemetlen tényt.

Vett néhány mély lélegzetet, mielőtt a következő betegszállító kocsihoz lépett, még várt néhány másodpercet, csak aztán nyúlt a holttestre borított lepedő széléért. Nem érte azonban el, mert a keze megállt a levegőben, és a háta közepét érő, gyors egymásutánban következő, fájdalmas ütésektől előrebukott. Tisztában volt vele, hogy tehetetlenül zuhan, és reflexszerűen előrenyújtotta a kezét, de mielőtt hozzáért volna a csempézett padlóhoz, újabb fájdalmas ütések érték a hátát.

Roger feje a padsorokat az amfiteátrum porondjától elválasztó, legfeljebb derékmagasságig érő falhoz koppant. Még élt, amikor ez megtörtént, érezte az ütést, és próbált mozogni, de hirtelen mintha nehéz, koromfekete, a lélegzetét is elállító takarót dobtak volna rá.

Tizenhetedik

Amikor az ébresztőóra szombaton kora reggel széttörte a lágy burokként köré fonódott, mennyei csöndet, Laurie pár pillanatig úgy érezte magát, mint egy nappal korábban, péntek reggel. Ezúttal is rosszul aludt, és szörnyűségeket álmodott.

Felkelés után első dolga volt, hogy az éjjeliszekrényre kikészített újabb csomaggal megismételje az előző napi terhességi tesztet, mivel orvosként nagyon jól tudta, hogy a tévedés lehetőségének kizárása érdekében sosem fölösleges megismételni a vizsgálatot. A fürdőszobából már úgy tért vissza, hogy igazából maga sem tudta, milyen eredményt szeretne, és nyugodtan vette tudomásul, hogy a teszt újból pozitív lett. Ha maradt benne némi kétség afelől, hogy terhes, akkor is csak elenyészően csekély.

A teszteredményhez társult ugyanis a reggeli hányinger, amely erősebb volt, mint előző nap, de miután evett néhány kanál száraz, mazsolás korpát, rögtön abbamaradt. A kellemetlen alhasi érzés azonban nem múlt el. Szerencsére nem volt olyan erős, mint előző este, amikor a Jackkel elfogyasztott fél — vagy harmad, hiszen csak az előételen jutottak túl — vacsora után hazafelé tartott. Akkor valódi fájdalom volt, olyan erős, hogy összerándult tőle. Váratlanul kezdődött, a taxiban, és pár másodpercig azon gondolkodott, ne hívja-e fel Laura Rileyt, de végül hála istennek, amilyen hamar jött, olyan hirtelen el is múlt. Az ereje alapján arra gondolt, hogy emésztőrendszeri oka lehet. Sokkal élesebb volt, mint a menstruációs görcs, ezért hitte azt, hogy semmi köze a terhességéhez. Egyedül az okozott neki fejtörést, hogy reggel a hányingerrel együtt jött, ami viszont épp azt jelezte, hogy igenis összefügg vele.

Örülve annak, hogy az érzés hamar elmúlt, Laurie felöltözködött. Ügyeletes volt a hétvégén, ami azt jelentette, hogy be kellett mennie az OCME-be megnézni, milyen esetek érkeztek az éjszaka folyamán. Tudta, hogy néhány boncolást is fog végezni, ha nem lehet mindet elhalasztani hétfőre, ami emlékezete szerint még egyszer sem fordult elő. Arra az esetre, ha netán elárasztanák az intézetet a sürgős esetek, második személy is készenlétben állt, de arra sem emlékezett, hogy a tartalékot valaha be kellett volna hívni.

Az OCME-hoz érve több televíziós kocsit látott, ami azt jelezte, hogy valami hírbe kívánkozó esemény történt az éjszaka, és ettől rögtön óvatossá vált. A médiával való foglalkozás nem tartozott Laurie kedvenc időtöltései közé. Pályafutása során több kellemetlen kalandja akadt újságírókkal, előfordult, hogy miattuk az állása is veszélybe került.

Egy pillanatra elbizonytalanodott, és arra gondolt, nem lenne-e jobb, ha megkerülné az épületet, és a 30. utcai kapun menne be. A közvetítőkocsikra nézett — három volt ott, egyiknek sem bontották még ki az antennáit, ami azt jelentette, hogy a tévések nem számítanak váratlan, azonnal adásba kívánkozó eseményre. Érezve, hogy bármi vonzotta őket az OCME-hez, nem első oldalas szenzáció, Laurie úgy döntött, mégis a főbejáratot használja. Az előcsarnokban vagy tucatnyi újságírót és három operatőrt talált.

A pár órát szombat délelőttönként is bent töltő Marlene-nek odaintve Laurie megpróbált keresztülvágni az előcsarnokon, de egy újságíró állta el az útját, és mikrofont tartott eléje. Az operatőrök vállukra kapták kameráikat, és felgyújtották a rájuk szerelt lámpát, fényárba borítva ezzel az előcsarnok recepcióspult előtti részét.

— Doktor, mondana néhány szót a balesetről? — kérdezte az újságíró, akit közben a kollégái a mikrofonjaikat előrenyújtva körülvettek. — Véleménye szerint kettős öngyilkosság történt, vagy a két fiút odalökték?

Laurie félretolta a mikrofont. — Fogalmam sincs, miről beszél, ráadásul ahhoz, hogy az itt dolgozók közül bárki információval szolgáljon, az igazgató, az igazgatóhelyettes vagy a PR-vezető engedélye kell. Ezt maguk is nagyon jól tudják — mondta, és a rázúduló további kérdésekről tudomást sem véve továbbment.

Szerencsére Robert az ajtó üvegén keresztül látta, hogy jön, és az elektromos zár gombját megnyomva beengedte az ügyeleti részbe.

— Köszönöm, Robert! — mondta, a kabátját levetve Laurie.

— Nagyon szívesen - válaszolta a biztonsági őr, és állá-val a kint rekedt újságírók felé bökve hozzátette: — Micsoda fegyelmezetlen társaság!

— Mi történt?

— Két tizenhárom éves fiút az éjszaka közepén elgázolt egy metrószerelvény.

Laurie összerezzent. Tudta, hogy érzelmileg nehéz feladat előtt áll, csak azon csodálkozott, hogy nem riasztották éjszaka, amikor a holttesteket bevitték. Szerencsére az ügyeletesek — szigorlat előtt álló kórboncnok gyakornokok, akik pluszmunkával igyekeztek feljavítani eléggé szánalmas fizetésüket — ragyogóan értették a dolgukat, és csak ritkán, a legkritikusabb esetekben kértek segítséget.

— Megvolt az azonosítás?

— Igen. Rögtön azután, hogy behozták őket - mondta Robert.

Laurie örült, hogy így történt, mert az azonosítás mindig megviselte, különösen gyerekek esetében, mert akkor mindig találkozni kellett a szülőkkel.

Az ügyelet belső helyiségébe továbbmenet azt is örömmel nyugtázta, hogy Marvinnal lesz együtt. A boncmester már megfőzte a kávét, előkészítette a beérkezett esetek dossziéit, és épp az egyiket olvasta.

— Úgy látom, nem fogunk unatkozni — mondta a vaskos irathalmazra pillantva Laurie.

— Én is attól félek — válaszolta Marvin, és megkopogtatta az előtte lévő dossziét. — Van egy újabb, a korábbiakhoz hasonló esetünk a Generálból.

— Komolyan mondja?

— Janice írt vele kapcsolatban pár sort.

Laurie gyorsan elolvasta az üzenetet, amely nagy vonalakban összefoglalta, amit Patrícia Pruitról tudni kellett, és megválaszolta az állandó, minden esetnél felmerülő kérdéseket. Miután végzett, mély lélegzetet vett, és arra gondolt, hogy ha nem talál szívbetegségre utaló nyomot, akkor a sorozata tizennégy tagúra nő, és ebből nyolc eset lesz a Manhattan Generálé.

— Kezdjük Pruittal! — mondta Marvinnak.

— Csak utána jöjjön a két fiú? — kérdezte csodálkozva a boncmester. — Látta, mennyi újságíró várakozik az előcsarnokban?

— Igen. Ha eddig kibírták, még tudnak várni kicsit — jelentette ki Laurie. Minél előbb meg akart győződni arról, hogy Pruit beletartozik-e a sorozatba, és tájékoztatni az eredményről Rogert. Úgy érezte, valamit tenniük kell, tovább nem nézhetik tétlenül, hogy sorra haljanak meg egészséges emberek.

— Rendben. Megyek, és előkészítem a terepet.

— Köszönöm. Egyéb?

— A többi eset átlagosnak látszik, szerintem a nagyobbik részét el fogja tenni hétfőre. Ha találgathatok, azt mondom, négyet fogunk megcsinálni — felelte Marvin.

Miután a boncmester elment, Laurie átnézte a dossziékat, és igazat adott Marvinnak. Négy feltétlenül elintézendő esetet talált ő is. Miután átfutotta a rájuk vonatkozó dokumentumokat, elindult, hogy felvigye a kabátját a szobájába. Örült, hogy eszébe jutott, mert egy halom kórlapot talált az íróasztalán. Nem kis csodálkozására Janice-nek valahogy sikerült elintéznie, hogy a Manhattan Generálból átküldjék Lewis és Sobczyk anyagát, és a Saint Francis is a szokásosnál hamarabb rendelkezésükre bocsássa az ott meghalt hat betegét.

Rowena Sobczyk mappája feküdt a halom tetején, úgyhogy azt lapozta át sietve. Akárcsak McGillin és Morgan esetében, nem talált benne semmi rendkívülit, és már épp félre akarta tenni, amikor szokatlan rajzolatú EKG-lelet bomlott ki belőle. A hatvan centi hosszú papírcsíknak csak az első tíz-tizenöt centiméterét ragasztották be a dossziéba, a maradékot pedig harmonikaszerűen összehajtották. A rajzolat elnyújtott, gyenge szívdobbanásokat — ha egyáltalán szívdobbanások voltak — jelző szakaszokból állt, amelyek egyre jobban torzultak, majd végül egyenes vonal lett belőlük. A kísérő szöveg szerint az újraélesztési kísérlet végén készült a felvétel, utána már semmilyen elektromos tevékenységet nem sikerült rögzíteni.

Laurie-nak sosem volt erőssége az EKG-leletek olvasása. Ez sem mondott neki semmit, mégsem volt képes szabadulni a gondolattól, hogy fontos lehet, már csak azért is, mivel se McGillin, se Morgan elektrokardiogramja nem jelzett semmilyen elektromos tevékenységet. Ezért arra gondolt, nem ártana megmutatni valakinek, aki jobban ért hozzá. Fel is írta magának, és éppen végzett, amikor Marvin rátelefonált, hogy közölje, odalent minden készen áll, kezdhetik a munkát.

Már lerakta a kagylót, amikor észrevette, hogy a készülék szélén ég az üzenetrögzítő jelzőfénye. Elcsodálkozott, nem tudta, ki hagyhatott neki üzenetet éjszaka, úgyhogy ismét a kagylóért nyúlt, és elindította a felvételt. Meglepődött Roger hangján és a hívás késői időpontján is, de jólesett neki, hogy komolyan vette a javaslatát, és még éjjel kettőkor is dolgozott. Még nagyobb hatással volt rá, hogy számos potenciális gyanúsítottat talált, köztük egy aneszteziológust, Najahot, aki nemrég került át a Saint Francisből a Manhattan Generalbe. Ahogy tovább hallgatta az üzenetet, egyre erősebb vágyat érzett arra, hogy a részleteket is megtudja de hogy erre mikor kerülhet sor, arról egyelőre fogalma sem  volt.

Ahogy arra Laurie számított, Patricia Pruit boncolása  ugyanúgy nem tárt fel semmilyen elfogadható halálokot, ahogyan a korábban váratlanul elhunytaké sem. Az operáció helye szépen gyógyult, fertőzés nem történt, az erekben semmilyen szűkület, vérrög nem volt. A szív, a tüdő és az agy is tökéletesen normálisnak látszott.

— Melyik gyerekkel akarja kezdeni? — kérdezte Marvin, miután átemelték az összevarrt holttestet a tolókocsira.

— Mindegy — válaszolta Laurie, és elvette a fal melletti asztalról a két dossziét. Beléjük lapozott, és hirtelen támadt ötlettől vezérelve megkérdezte: — Miért ne csinálhatnánk egyszerre a kettőt?

— Én benne vagyok — mondta Marvin, és kitolta Pruit holttestét, hogy behozza a másik kettőt.

Pár évvel korában Laurie még fogta volna a dossziékat, és két boncolás között fölment volna velük az ebédlőbe, de most rajta volt a szkafander, és túl bonyolult lett volna megszabadulni tőle — hogy nem sokkal később újból felvegye —, ezért inkább ott helyben olvasta el a jelentéseket.

Egy-két perc kellett csak, hogy megértse, miért olyan izgatottak az újságírók. Az eset egyszerre volt szörnyű és érdekes, tehát pontosan olyan, amilyet a bulvárlapok és a kereskedelmi televíziók szeretnek. A baleset hajnali háromkor, az 59. utcai metróállomáson történt — a begördülő szerelvény elgázolta a két gyereket.

Az egymásnak ellentmondó beszámolók jelentették a fő problémát. A szerelvény vezetője azt állította, hogy a fiúk az utolsó pillanatig vártak, és akkor ugrottak, úgyhogy semmit nem tehetett a tragédia elkerülésére. Amennyiben valóban így történt, az kettős öngyilkosságot jelentett, csakhogy a vezető elbukott az alkoholszondás vizsgálaton, ettől súlyos kétségek merültek fel a szavahihetőségével szemben. A másik történet a kalauztól származott, aki azt mondta, hogy az egyes és a kettes kocsi között volt, és az állomást figyelte, amikor a szerelvény befutott. Nem látott semmilyen gyereket a peronon, és nála az alkoholszonda nem mutatott ki semmit. A harmadik beszámoló a jegykezelőé volt, aki szerint a fiúk után egy gyanús kinézetű férfi ment át a forgókerekes kapun, és később eltűnt.

Nyílt az ajtó, és Marvin betolt egy újabb kerekes kocsit. — Nem szép! — mondta figyelmeztetően.

— El tudom képzelni — válaszolta Laurie, és tovább olvasta a halottkém jelentését. Búcsúlevelet sem az áldozatoknál, sem a peronon nem találtak, a szülőkkel folytatott beszélgetés során pedig depressziónak a lehetősége sem merült fel. Ahogy egyikük megfogalmazta, „a srácok vadak voltak, tele élettel, de egyiknek sem jutott volna eszébe soha, hogy megölje magát".

— Hozom a másikat — mondta Marvin, mire Laurie kézfelemeléssel jelezte, hogy rendben. Mint már nemegyszer, ezúttal is elámult azon, milyen tökéletes munkát végzett Janice. Elképzelni sem tudta, hogyan képes annyi mindent belesűríteni egy éjszakába. Miután végzett az olvasással, Laurie az első holttesthez lépett, addigra Marvin is megérkezett a másodikkal.

—Jóságos isten! — mormogta Laurie, meglátva az első fiú maradványait. Ha tinédzsereket kellett boncolnia, az kevésbé rázta meg, mintha kisebb gyerekek kerültek elé, de még így is eléggé megszenvedte a dolgot.

A balesetek közül pedig a vonatbalesetek voltak a legkeményebbek. Ennek a fiúnak vállból le volt vágva a karja, és ott feküdt mellette a hordágyon. A feje véres, alaktalan masszává változott, nem lehetett úgy rendbe hozni, hogy megmutatható legyen a szülőknek.

Laurie a nagyon is szembetűnő külsérelmi nyomok számbavételével kezdte. Nyilvánvaló volt, hogy a szerelvény, mielőtt sikerült megállítani, egy darabon tolta maga előtt a testet.

— Meghoztam a másikat is - mondta Marvin, miközben félretolta a megürült kerekes kocsit.

Laurie köszönetképpen intett neki, de nem fordult meg. Valami váratlant fedezett fel ugyanis a fiú péniszén, ami arra ösztönözte, hogy azonnal szemügyre vegye a bokáját.

— Nekem is feltűnt — mondta Marvin, miután közelebb lépett, és látta, mit csinál. — Mire következtet belőle? — A zúzott sebeken kívül némi égésnyom is látszott a testen.

— Hol vannak a cipők? — kérdezte Laurie.

— Műanyag zsákban a raktárban — felelte a boncmester.

— Legyen szíves, hozza be őket — szólt Laurie, és az első gyereket ott hagyva, a másikhoz lépett.

Amikor nem sokkal később Marvin visszaért, már úgy érezte, pusztán a külső szemrevételezéses vizsgálattal sikerült megoldania a rejtélyt.

— Eléggé egyértelműnek látszik, mi történt — mondta.

— Igen? Nekem is elárulja? — kérdezte Marvin.

Ebben a pillanatban mindkettőjüket megijesztve kivágódott az ajtó. Sal D'Ambrosio, egy másik boncmester lé-

pett be, felajzott volt, ami nála meglehetősen ritkán fordult elő.

— Egy fej és kéz nélküli holttestet kaptunk, és jött vele néhány rendőr is — mondta. — Mit csináljak vele?

— Megröntgenezte, megmérte és lefényképezte, ahogy kell? — kérdezte Laurie. Az irányításra csak elvétve szoruló Marvinnal ellentétben az apátiára erősen hajlamos Sal néha nagyon ki tudta hozni a béketűrésből. Megvolt a pontos előírás, hogy mit kell tenni minden, az OCME-be érkező holttesttel, de Sallal néha megesett, hogy elfelejtett valamit.

— Minden megvolt — válaszolta gyorsan, Laurie idegességét megérezve Sal. — Csak azért szóltam, mert arra gondoltam, hogy amikor ennyi zsaru állít be hozzánk, akkor talán másra is szükség lehet — tette még hozzá, és sietve visz-szavonult.

— Felcsigázta az érdeklődésemet — mondta Marvin, miután a kollégája eltűnt. — Mi történt a srácokkal?

Laurie levegőt vett, és bele akart fogni a magyarázatba, de mielőtt megtehette volna, az ajtó újból kivágódott, és köpenyt, sapkát és maszkot viselő alak lépett be, az ő és Marvin nem kis megdöbbenésére. Mindenki tisztában volt azzal, aki bejárhatott oda, hogy a boncteremben kötelező a szkafander viselése.

— Sajnálom, de idegenek nem léphetnek be ide!  — mondta élénken Laurie, és tiltóan feltartotta a kezét. Az első, ami eszébe jutott, az volt, hogy egy kalandvágyó újságíró találta meg a módját annak, hogy túljusson a biztonsági őrökön. — Veszélyes, és különben is, kötelező a teljes védőfelszerelés.

— Hagyd már, Laur! — válaszolta a férfi. — Jacktől tudom, hogy hétvégén nem olyan szigorúak a szabályok, ő is így szokott bejönni.

— Lou? - kérdezte csodálkozva Laurie.

— Igen. Ki más? Remélem, nem akarod rám erőltetni valamelyik szörnyű göncötöket! Megőrülök tőlük.

— Ha Calvin véletlenül benéz, és meglát, örökre ki leszel tiltva innen.

— Mondd meg őszintén: mekkora esély van rá?

— Semennyi.

— Na látod! — A hadnagy közelebb lépett, ránézett a két fiúra, és rögtön elkapta róluk a tekintetét. — Jézusom! Hogy bírod ezt csinálni?

— Hát igen! Vannak kellemetlen részei a munkánknak — értett egyet vele Laurie. — Mi szél hozott erre szombat kora reggel?

— A fej nélküli fickóval jöttem. Nagy felfordulást okozott a Manhattan Generalben.

— Mi volna, ha tisztességesen elmondanád, mi történt?

— Hajnalban riasztottak - kezdett bele a történetbe Lou. — A hullaházi ügyeletes, amikor a szokásos időben bement dolgozni, egy holttesttel többet talált a kelleténél. - Kis szünetet tartott, és elnevette magát. - Elég hülyén hangzik, de tény, hogy volt egy fölösleges hulla a hullaházban. Olyat már hallottam, hogy elkeveredett egy, kevesebb volt, mint kellett volna, de hogy többlet legyen, olyat még nem.

— Téged miért hívtak? Miért nem a körzeti őrszobának jelentették az esetet?

— A kapitányom azóta, hogy tegnap hajnalban megölték a sógornőjét, állandó kapcsolatban van a kórházzal, és neki mondták, mire rögtön ideküldött. Az a baj, hogy az ügyében nem sikerült előrelépni, ezért most dühös, és mindenért ugráltat. Ráadásul ezen a holttesten is két lyuk van, mint a sógornőjén.

— Van elképzelésetek róla, ki lehet?

— Semmi. És a kórházból senki nem hiányzik, se a betegek közül, se a személyzetből.

— A fej és a kéz? - kérdezte tömören Laurie.

— Eltűntek. Hiába keresték, egyiket sem találták.

— A kapitányod pedig úgy gondolja, hogy ez a holttest valamilyen módon kapcsolatba hozható a sógornőjével.

— Nem ilyen bőven, de lényegében ezt mondta. Furcsa. A hulla tökéletesen tiszta volt, amikor az a fickó megtalálta a régi anatómiai előadó hűtőszekrényében. Se friss vér, se alvadt, egyáltalán semmi, mintha pár másodperccel korábban lépett volna ki a zuhany alól. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, az egész dolog úgy, ahogy van, nagyon furcsa. És ezt azzal együtt mondom, hogy láttam már néhány szokatlan dolgot.

— Hogyan vágták le a fejét és a kezét?

— Ezt hogy érted?

— Tiszta vágás volt, vagy mészárosmunka? — pontosította a kérdést Laurie.

— Tiszta. Nagyon tiszta.

— Mondjuk olyan, amilyet orvos csinálna?

— Azt hiszem — mondta kissé bizonytalanul Lou. — így, ebben a formában nem gondoltam át a dolgot, de igen, nyugodtan lehet rá mondani azt is.

— Érdekes esetnek ígérkezik.

— Máris hozzákezdesz? A kapitány a lelkemre kötötte, hogy amilyen hamar csak lehet, tájékoztassam.

— Szívesen megcsinálom, de csak azután, hogy végeztem ezekkel a srácokkal.

Lou újabb gyors pillantást vetett a két összeroncsolt holttestre. — Mi történt velük?

— Elgázolta őket egy metrószerelvény.

— Ezért van itt annyi újságíró? — kérdezte kis fintor kíséretében a hadnagy.

— Igen — válaszolta sokatmondó hangsúllyal Laurie. — Önmagában az, hogy a metró ütötte el őket, elég érdekes a bulvársajtónak, de hogy végképp ellenállhatatlan legyen, felmerül a kérdés, nem történt-e kettős öngyilkosság.

-Bizony! - szólt közbe Marvin. - És épp ott tartottunk, hogy megtudom a választ, amikor bejött.

— Komolyan? — kérdezte Lou, és a viszolygását legyűrve közelebb lépett az asztalhoz. — Úgy néznek ki szerencsétlenek, mintha ledarálták volna őket. Öngyilkosság volt vagy gyilkosság?

— Egyik sem — válaszolta Laurie. - Baleset.

Lou és Marvin a meglepődéstől tágra nyílt szemmel nézett rá.

— Mitől vagy benne ilyen biztos? — kérdezte a hadnagy.

— Meggyőződésem, hogy mire végzek a boncolással, cáfolhatatlan bizonyítékom lesz arról, hogy már mindketten halottak voltak, amikor a szerelvény elgázolta őket. Látod az égést a lábukon? — kérdezte Laurie, és sorban mindkét gyerek lábát fölemelve megmutatta az elfeketedett részt. — És ugyanez van a péniszükön is.

— Jaj! — kiáltott fel elszörnyedve Lou.

— Szerintem ezek a kölykök elkövették azt a végzetes hibát, hogy a peron szélén állva párban levizelték a harmadik, az áramvezető sínt. Az áram a vizeletükön keresztül beléjük csapott, és végzett mindkettőjükkel.

— Jóságos isten! Majd figyelmeztess, hogy véletlenül se jusson eszembe! — mondta Lou.

Lou végigvárta a két fiú boncolását, ami gyorsan lezajlott. Ahogyan Laurie arra eleve számított, minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy a fiúk szörnyű sérülései akkor keletkeztek, amikor a szívük már nem működött. Miközben dolgozott, Laurie beszámolt Lou-nak az aznapi első esetről, Patrícia Pruitról, hozzátéve, hogy a rejtélyes, megmagyarázhatatlan és váratlan, egymást sorozatban követő halálesetek száma ezzel nyolcra emelkedett a Manhattan Generalben.

— Te jó ég! - sóhajtott fel Lou. — Jack tegnap mondta, hogy már hétnél tartasz, és kezdi elfogadni a sorozatgyilkosságra vonatkozó elméletedet, de a főnökség hallani sem akar róla. Most mit mond Calvin? Hajlandó az OCME a nyilvánosság elé állni, és bejelenteni, mi történt?

— Calvin még nem tud a mai esetről - válaszolta Laurie. - Fogalmam sincs, hogyan fog reagálni, de csöppet sem vagyok optimista. Attól tartok, komoly sokkhatás kell ahhoz, hogy elfogadja, amit mondok. Ha a Manhattan Generálról van szó, vaknak tetteti magát. Számára a kórház még mindig az a régi, nagy tekintélyű oktatóintézmény, amelyben végzett. El sem tudja képzelni, hogy akár csak kicsit is ártson a tekintélyének.

— Ha továbbra is egészséges emberek halnak meg ott sorozatban,  akkor  a  kórház  tekintélyén  mindenképpen csorba fog esni. Azért ha úgy látod, hogy jobb belátásra tér, és  elfogadja,  amit mondasz,  feltétlenül értesíts. Ahogy Jacknek is mondtam, én egyelőre semmit nem tehetek, teljes erővel a Chapman-ügyön kell dolgoznom. Ha nem állok elő záros határidőn belül gyanúsítottal, akár ki is rúghatnak.

— Dr. Roger Rousseau-val épp azon dolgozunk, hogy gyanúsítottakat találjunk. Az éjjel felhívott, és azt az üzenetet hagyta, hogy sikerült előbbre lépnie — mondta Laurie.

— Hallani is utálom, biztosan tudod, miért, hogy együtt dolgozol azzal a fickóval, de ha mondtok néhány nevet, akkor talán, még ha nem hivatalosan is, tudok tenni valamit.

— Rendben. — Laurie a második fiú összevarrásával is végzett, és ami még hátravolt, azt rábízta Marvinra. — Intézzük el a fej nélkülit, mielőtt hozzálátunk a turistához! -mondta. A turista — feltehetően egy egyetemista — az aznapra szánt negyedik eset volt. A Central Parkban talált rá egy hajnali kocogó, és az első gyors vizsgálat alapján úgy tetszett, hogy akut alkoholmérgezésben halt meg.

Miközben Marvin kiment Salért, hogy az segítsen elvinni a két fiút, Laurie a feltételezett sorozatgyilkosságról beszélt Lou-nak. Elmondta, hogy föltevése szerint a gyilkos a Saint Francis Hospitalból került át a Manhattan Generalbe. Roger éppen az áthelyezetteket ellenőrzi, talán már beszélt is néhánnyal.

- Állj! — szólt közbe hirtelen Lou, és a nagyobb nyomaték kedvéért a kezét is feltartotta. - Azt akarod mondani, hogy a barátod maga akar beszélni az általatok gyanúsítottakkal?!

- Igen - válaszolta Laurie. Meglepte a kérdés hevessége, és az, hogy mennyire elutasítóan viselkedik Lou.

- Ez marhaság! — mondta a nyomozó. — Tudod, mi a véleményem az amatőr nyomozókról. Egy dolog karosszékben ülve találgatni, előállni néhány névvel, és egészen más konkrétan odaállni valaki elé.

- Miért? Valahogy le kell szűkíteni a kört azokra, akiket komolyan lehet gyanúsítani. Másképpen csak alaptalan feltételezésről van szó.

-Jézusom! Rossz hallani, amit mondasz. Tételezzük fel, hogy valóban sorozatgyilkos műve az összes haláleset, amiről beszélsz! Ha az illető nem teljesen agyalágyult - márpedig nem az, ha ilyen gyilkosságsorozatot képes végrehajtani -, akkor rettentő veszélyes lehet. A legkisebb provokáció hatására is gyilkolhat.

Marvin és Sal érkezett meg, és miközben elvitték a két tinédzser holttestét, Laurie és Lou csöndben állt. Miután a boncmesterek mögött becsukódott az ajtó, Lou megköszörülte a torkát.

- Ne haragudj! Nem akartam így neked esni - mondta Laurie-nak. - Egyszerűen arról van szó, hogy feldühít, ha azt látom, hogy kopót játszik az amatőr. Nem tapasztalatlan újoncoknak való ujjat húzni pszichopatákkal.

- Értem, és elfogadom - válaszolta komolyan Laurie.

- Remek! Akkor, hogy kellemesebb dolgokról is beszéljünk, gyorsan mondd el, hogy sikerült a vacsorátok Jackkel! Elástátok a csatabárdot? - kérdezte Lou.

Laurie nem válaszolt rögtön, és amikor végre megtette, akkor is csak annyit mondott, hogy az együtt maradás kérdése még nem dőlt el. Lou-t ez a válasz szemmel láthatóan nem elégítette ki, de az ösztöne azt súgta, jobb, ha nem feszegeti tovább a kérdést.

Marvin és Sal tért vissza, ezúttal egyetlen kerekes kocsival, amelyet Marvin húzott, Sal pedig tolt. Miután Marvin lerakta a hóna alatt szorongatott röntgenfelvételt, gyors, szakértő mozdulattal átemelték a boncasztalra a fej és kéz nélküli férfiholttestet.

— Igaza volt - fordult Marvinhoz Laurie. — Meglepően tiszta. — A két szétroncsolt gyerekhullával ellentétben ezen a holttesten nem voltak vérfoltok, még az elvágott nyakon és csuklón sem, amelyeket olyan élesen, egyenes vonalban metszettek el, mintha illusztrációnak szánták volna egy anatómiai szakkönyvbe.

Miközben Sal kivitte a hordágyat, Marvin a világító táblára tette a magával hozott röntgenfelvételt. A két golyó fehér foltként vált ki a szürkésfekete háttérből. Az egyik szétlapult, míg a másik megtartotta az alakját.

— Ez nyilván a gerincet érte — Laurie az első lövedékre, majd az egyik csigolyán látható sérülésre mutatott -, utána kötött ki a májban. A másik a mediastinumba, a mellkas középső részébe hatolt. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy főütőeret ért. A két lövés közül ez volt a halálos.

— Kilenc milliméteresnek látszik - állapította meg szakértő szemmel Lou.

— Hamarosan kiderül, mekkora - válaszolta Laurie, és visszament a boncasztalhoz, hogy elkezdje a szemrevételezéses vizsgálatot.

A holttest jobb oldalára állva megkérte a szemben lévő Marvint, hogy fordítsa feléje, az oldalára a hullát, hadd lássa tisztán a lövések bemeneti nyílásait. Miután azonban a boncmester eleget tett a kérésnek, megpillantott a gerincoszlop alján egy apró, polipot ábrázoló tetoválást, és ettől hátrahőkölt, sőt egy pillanatra a lélegzete is elakadt. Hogy el ne essen, kénytelen volt megkapaszkodni az asztal szélébe, és csak bámulta tágra nyílt, üveges szemmel a tetoválást.

— Dr. Montgomery! Valami baj van? — kérdezte aggódva Marvin.

Laurie nem válaszolt, és nem is mozdult. Bár megingott, és néhány másodpercig úgy tűnt, hogy el fog esni, most olyan volt, mintha megdermedt volna.

— Laurie! Mi történt? - kérdezte Lou, és előrehajolt, remélve, hogy átlát a szkafander műanyag maszkján.

Laurie, hogy bénultságát legyőzze, hevesen megrázta a fejét, és ellépett az asztaltól. - Szünetet tartunk! - mondta magas, természetellenes hangon. — Ez a boncolás vár egy kicsit! — Sarkon fordult, és kifelé indult.

Marvin és Lou értetlenül nézett utána. A nyomozó szólította is, de nem válaszolt, vissza sem fordult. Miután az ajtó becsukódott mögötte, a hadnagy értetlenül Marvinhoz fordult. - Mi lelte?

— Elképzelni sem tudom — válaszolta a kórboncnok, és visszaengedte eredeti helyzetébe a holttestet. — Ilyen még sosem fordult elő. Lehet, hogy beteg.

— Megyek, megnézem - szólt Lou, és kiviharzott a teremből.

Mivel arra számított, hogy Laurie-t a folyosón találja, meglepődött, amikor egy lelket sem látott. Onnan, ahol állt, végig tudott pillantani az egész folyosón, egészen a biztonságiak szobájáig, amely szintén üresnek látszott. Nem értve, mi történt, Lou lassan elindult a folyosón, végig a boncolásra váró holttesteket tartalmazó hűtőrekeszek előtt. Amikor a sor végére ért, ahol balra nagy hűtőkamra volt, a szeme sarkából be tudott pillantani a jobbra lévő raktárba, és látta Laurie-t, amint épp kibújik a szkafanderéből. Az ajtóhoz ment, és a küszöbön megállva bedugta a fejét.

- Mi történt? - kérdezte Laurie-t, aki épp a töltőre rakta fel az akkumulátorát. — Jól vagy? Nem akarod befejezni, amit elkezdtél?

A lány könnyes, csillogó szemmel nézett vissza rá, és nem válaszolt.

— Hé! — kiáltott fel megütközve a nyomozó. — Mi ez? — Gyorsan ledobta magáról a köpenyt és a maszkot, hozzá lépett, és szorosan magához ölelte, ami ellen Laurie nem tiltakozott.

Pár perccel később hátrahajolt, és anélkül, hogy az öleléséből eleresztette volna, szelíden megkérdezte: — Hajlandó vagy elmondani, mi történt?

Laurie némán bólintott, mély lélegzetet vett, de mielőtt beszélni kezdett volna, elakadt a szava, és meg kellett dör-gölnie a szemét, hogy a könnyei ne csorogjanak végig az arcán.

- Nyugalom! Ne siess! - figyelmeztette Lou.

- Azt hiszem...  tudom...  ki az,  akit vizsgálunk -mondta végül el-elakadó hangon Laurie. — Roger Rousseau, a Manhattan Generalben dolgozó barátom.

-Jóságos isten! - szakadt fel a félig együttérzést, félig megdöbbenést kifejező kiáltás Lou-ból. - Most már tudod, miért mondtam, hogy az amatőr rendőrködés veszélyes!

— Nincs szükségem kioktatásra! — válaszolta Laurie, és az ölelésből kiszabadulva, ellökte magát Lou-tól.

- Ne haragudj! Tudom, hogy nincs, de nem tudtam megállni, hogy ezt ki ne mondjam.

— Ez az ember fontos volt nekem — mondta feldúltan Laurie —, én vettem rá arra, hogy olyat csináljon, ami az életébe került. Édes istenem! Ezt a szörnyűséget! - jajdult fel, és mindkét kezét a halántékára szorította.

— Elnézést, dr. Montgomery, de nem erről van szó! — válaszolta határozottan Lou. — Te csak annyit mondtál, hogy nevek kellenének, és ha nem tévedek, nem te akartad,

hogy körbejárjon, és különböző emberekkel beszéljen. Az már az ő ötlete volt.

— Ez pillanatnyilag eléggé szőrszálhasogató különbségtételnek tűnik — mondta Laurie,  és  ernyedten leejtette mindkét kezét.

— Elvégzed a boncolást? — érdeklődött a hadnagy.

— Nem. Szó sem lehet róla!

—Jól van! Jól van! Ne légy ilyen dühös rám! Ha nem tudnád, én melletted állok.

— Elnézést! — kért bocsánatot Laurie, és a száját összeszorítva megrázta a fejét.

Egy pillanattal később Robert Harper, a biztonságiak főnöke dugta be a fejét az ajtón. — Elnézést, de az újságírók kezdenek nagyon türelmetlenek lenni — mondta. — Hallottak a fej nélküli holttestről, és most már az is érdekli őket. Ugyanúgy tájékoztatást követelnek róla, mint a két gyerekről.

— Honnan tudják, hogy itt van?! — kérdezte hevesen Laurie.

Robert tehetetlenül széttárta a karját. — Fogalmam sincs róla! Marlene az előbb szólt, hogy menjek fel, és segítsek megnyugtatni őket.

Laurie összehúzott szemmel Lou-ra nézett, aki tiltakozásképpen egyből fölemelte a kezét. - Nem én szóltam nekik!

— Mit mondjak nekik? — kérdezte Robert.

— Azt, hogy szólok az igazgatóhelyettesnek, és majd ő eldönti, hogyan tovább.

— Nem hiszem, hogy ez ki fogja elégíteni őket.

— Pedig kénytelenek lesznek beérni vele — mondta Laurie, és a két férfit félretolva az útjából, kifelé indult, a boncterem felé.

Robert és Lou összenézett, majd a biztonságiak főnöke a földszintre vezető lépcsőhöz indult, a hadnagy pedig Laurie után.

— El kell végezni Rousseau boncolását — mondta, miután a lépteit megszaporázva utolérte.

Laurie nem válaszolt. A boncterem ajtajához érve benézett, és odaszólt Marvinnak, hogy menjen, tartson ő is egy kis szünetet, majd a hátsó liftekhez indult. Lou követte, és igyekezett, hogy ne maradjon el tőle.

Ahogy a lifttel fölfelé mentek, némán Laurie-ra szögezte a tekintetét, mire az dühösen nézett vissza rá.

— Lehet, hogy ez végre felrázza őket! — mondta idegesen. — Ezután talán azok is hajlandók lesznek komolyan végiggondolni az elméletemet, akik eddig csak legyintettek rá.

— Könyörgök, engedd meg, hogy vitatkozzam! — válaszolta már-már bocsánatkérő hangon Lou. — Rousseau halála nem bizonyítéka annak, hogy az eddigi sorozatos halálesetek gyilkosság miatt következtek be. Ha valamit alátámaszt, akkor azt, hogy a Manhattan Generalben van egy gyilkos, aki nagy előszeretettel öl orvost és ápolónőt. Próbálj meg uralkodni magadon, és kerüld az elhamarkodott ítéleteket!

— Nem érdekel, mit mondasz! — vágta Lou szemébe Laurie. — Szerintem az esetek szorosan összefüggenek.

— Lehet — mondta a hadnagy. — Rousseau említett bármilyen nevet dr. Najahén kívül?

— Nem.

— De úgy gondolod, másokat is gyanúsnak talált.

— Ez egészen biztos. Ő maga mondta.

— Mit gondolsz, felírta a neveket valahová? - kérdezte a nyomozó.

— Igen. Felírta. Azt mondta, van egy listája.

— Hála legyen az Úrnak az ő apró kegyeiért — mondta, tekintetét az égnek emelve, és pillanatra a tenyerét egymáshoz érintve a hadnagy.

Laurie szinte futva indult a szobája felé. Alaposan ki kellett lépnie Lou-nak, hogy lépést tudjon tartani vele. Az asztalához ülve Laurie a telefonért nyúlt, és némi bizonytalankodás után Jacket hívta — Lou felvette a másikat, Riváét. Csöndben imádkozott, hogy otthon legyen, ne a kosárlabdapályán, és nagyon megköny-nyebbült, amikor a második csöngetés után meghallotta a hangját.

— Utálom, hogy zavarnom kell... — kezdte Laurie.

— Zavarni? Az nem zavarás, hogy hívsz. Örülök, hogy hallom a hangodat — válaszolta Jack.

— Tudom, azt mondtam, várom a hívásodat, de történt valami. Szeretném, ha bejönnél az intézetbe.

— Olyan unalmas az eset, hogy kell valaki, aki vicces megjegyzésekkel szórakoztat? — kérdezte Jack, és folytatta volna, de Laurie közbevágott.

— Kérlek, fogd vissza magad! Roger Rousseau van itt, mint azonosítatlan holttest. Az éjjel agyonlőtték a Manhattan General Hospitalben.

— Máris megyek! — mondta Jack, és lerakta a kagylót.

Laurie is azt tette, utána kis időre előrehajolt, és a kezébe temette az arcát - közben hallotta, hogy Lou a háta mögött a Manhattan Generalben tartózkodó valamelyik beosztottjával beszél, és utasítást ad Roger Rousseau irodájának lepecsételésére. Laurie mély lélegzetet vett, és Calvin számát tárcsázta.

— Mi van? — kérdezte türelmetlenül az igazgatóhelyettes, miután a felesége a készülékhez hívta. Nem szerette, ha komoly ok nélkül otthon háborgatják.

- Több minden. A legfontosabbal kezdeném, de azt sem tudom, hogyan fogjak hozzá.

— Nem vagyok játékos hangulatban, Laurie! Ne gondolkozzon, hanem vágjon bele, és mondja el, amit el akar mondani!

— Rendben. Kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok abban, hogy jelenleg boncolásra várva a boncteremben fekszik a Manhattan General gyógyító személyzeti főnökének a teteme, az orvos barátomé, akinek elmondtam, hogy a kórházukban zajló sorozatgyilkosságra gyanakszom. Az éjjel lőtték le a kórházban, és ma reggel találták meg az anatómiai előadóterem hűtőjében.

Calvin néhány másodpercig nem szólt, és ha nem hallja a lélegzését, Laurie akár azt is gondolhatta volna, hogy lerakta a kagylót.

— Miért nem száz százalékig biztos a dologban? — kérdezte végül.

— Azért, mert a holttestnek hiányzik a feje és a keze. Akárki ölte meg, nem akarta, hogy ráismerjenek, ha megtalálják.

— Tehát azonosítatlan holttestként vitték be?

— Igen-

— És mitől van a kilencvenkilenc százalékos bizonyosság? — kérdezte az igazgatóhelyettes.

— Attól, hogy megismertem egy jellegzetes tetoválását.

— Vagyis elég nagy biztonsággal mondhatjuk, hogy az illető több volt barátnál.

— A barátom volt - tartott ki a meghatározás mellett Laurie. — Jó barátom.

— Rendben - visszakozott Calvin, mivel témát akart váltani. — Ismerve magát, feltételezem, hogy az esetet a sorozatgyilkosságra vonatkozó elmélete bizonyítékának tekinti.

— Logikus, hogy azt tegyem. Tegnap reggel számoltam be az áldozatnak a queensi esetekről, és fölvetettem, hogy utána kellene nézni azoknak, akik a Saint Francisből kerültek át a Generalbe. Valamikor az éjszaka folyamán felhívott, és azt az üzenetet hagyta, hogy talált néhány potenciális gyanúsítottat, akikkel beszélni fog.

— A rendőrség bekapcsolódott már a dologba?

— Igen. Lou Soldano nyomozó éppen itt van, és a kórházban lévő embereivel beszél egy másik telefonon.

— Azt hiszem, nem lenne jó, ha maga végezné a boncolást — vetette fel az igazgató.

— Eszembe sem jutott. Jack már elindult, nemsokára itt lesz — felelte Laurie.

— Nem ő a másodügyeletes.

— Tudom, de úgy éreztem, nemcsak a munkát kellene elvégezni, nekem sem ártana egy kis lelki segítség, ezért inkább neki szóltam.

— Rendben van. Biztos, hogy bent akar maradni? Küldhetek valakit, hogy váltsa fel. Nyilván komoly megrázkódtatás érte.

— Valóban, de ezzel együtt inkább maradnék.

— Maga tudja, Laurie! Nem akarom erőltetni a dolgot — mondta Calvin. — Ugyanakkor szeretném nagyon világosan leszögezni, hogy mi az OCME álláspontja az eseteivel kapcsolatban. Mint már korábban is mondtam, nem bocsátkozunk találgatásokba, márpedig semmilyen bizonyíték nincs arra, hogy az illetők közül akár csak egy is gyilkosság áldozata lett. Egyetért velem, Laurie? Biztos akarok lenni ebben, és nem akarom, hogy a sajtóhoz forduljon. Túlságosan sok forog itt kockán.

— Ma hajnalban volt még egy eset, harminchét éves egészséges nő. Ezzel csak a Manhattan Generalben nyolcra nőtt a halálesetek száma — közölte Laurie.

— A számok nem változtatnak a véleményemen, és a magáén sem szabad változtatniuk. Az álláspontomon csak az módosítana, ha a toxikológiai vizsgálat kimutatna valamit. Hétfőn igyekszem rávenni Johnt, hogy feküdjenek neki jobban a munkának.

Nem sokra megy vele — gondolta Laurie, tudván, milyen lelkiismeretes munkát végzett Peter.

— Mi van még? — érdeklődött Calvin. — Jelezte, hogy több minden történt.

— Igen. Külön emiatt nem zavartam volna, de ha már beszélünk, elmondom — felelte Laurie, és beszámolt a két tinédzserről. A történet végére érve említést tett az előcsarnokban összegyűlt újságírókról is, majd azt mondta: — Szeretnék engedélyt kérni rá, hogy tájékoztassam őket erről a két esetről. Szerintem közérdek, hogy az információ a leghamarabb nyilvánosságra kerüljön, mert talán jó figyelmeztetés lesz, elrettenti a gyerekeket attól, hogy hasonló dolgot csináljanak.

— Tudnak az újságírók a fejetlen holttestről?

— Sajnos igen.

— Ha beszél velük, képes lesz megállni, hogy ne ejtsen szót róla, illetve a sorozatos halálesetekről? — kérdezte Calvin. — Egész biztosan kérdezni fogják.

— Azt hiszem.

— Igen, vagy nem, Laurie? — kérdezte határozottan az igazgatóhelyettes.

— Persze hogy igen — válaszolta némi türelmetlenséggel Laurie.

— Ne legyen ingerült, különben nem engedem, hogy beszéljen az újságírókkal!

— Elnézést. Kicsit valóban feszült vagyok.

— Beszélhet a metróbalesetről, feltéve, hogy hangsúlyozza: amit mond, az csak előzetes vélemény, és további vizsgálatokra van szükség ahhoz, hogy végleges megállapítássá váljon. Szeretném, ha ezt nyomatékosítaná!

— Úgy lesz — ígérte meg Laurie, és nagyon szerette volna azonnal befejezni a beszélgetést. Hirtelen belefáradt abba, hogy Calvinnal egyezkedjen, mivel az igazgatóhelyettes folyamatosan a kórboncnoki munka mellékes hatásait, esetleges politikai vonzatait hangsúlyozta.

Miután végre sikerült letennie a kagylót, Lou-hoz fordult, aki addigra szintén befejezte a beszélgetést. A mozdulat közben fájdalom hasított a hasa jobb alsó tájékába. Nem volt olyan éles, mint előző este a taxiban, de összerezzent tőle.

— Jack bejön — mondta, és testhelyzetet változtatott, amitől számottevően enyhült ugyan a fájdalom, de teljesen nem múlt el. - Ő fogja boncolni a fej nélküli holttestet.

— Hallottam — mondta Lou, és bólintott. — Jó ötlet, mivel te biztosan nem lennél képes megcsinálni. Azt is hallottam, beszélni akarsz az újságírókkal. Ha gondolod, majd én válaszolok a fejetlen holttesttel kapcsolatos kérdéseikre, és akkor neked csak a két fiúra vonatkozókkal kell törődnöd, így legalább Calvin sem vethet a szemedre semmit.

— Jó ötletnek tűnik — mondta Laurie, és felállt, amitől a fájdalom tovább enyhült.

— Ha már itt tartunk, elmondom, máris sikerült találnom valami érdekeset. Annak a dr. Najahnak, akit említettél, priusza van. Négy évvel ezelőtt letartóztatták, mert revolverrel a bőröndjében akart felszállni egy Floridába induló gépre. Természetesen azt állította, hogy véletlenül történt, megfeledkezett a csomagjában lévő fegyverről, és különben is, van hozzá engedélye.

— Kilenc milliméteres volt?

— Igen.

— Érdekes! — Laurie a csípőjére tette a kezét úgy, hogy ujjaival lopva megmasszírozhassa a hasa alját. A kúra, akárcsak a fölkelés után, ezúttal is rögtön használt.

— Még valami! - emelte fel a hangját Lou. — Mielőtt átképezte volna magát aneszteziológussá, sebészként dolgozott

— Így még érdekesebb - mondta Laurie, és egy pillanatra tisztán látta maga előtt az egyenesre vágott nyakat és csuklókat.

- Bevisszük három napra, és néhányan a tapasztaltabb kihallgatóink közül kezelésbe veszik. Házkutatási parancsot is kérünk, és megnézzük, tudunk-e kezdeni valamit azzal a kilenc milliméteressel, amelyet Floridába akart vinni - magyarázta a nyomozó.

-Remek ötletnek tűnik - értett egyet maradéktalanul Laurie.

Tizennyolcadik

Nem sokkal azután, hogy Lauríe és Lou az újságírók elé állt, megérkezett Jack. Laurie elcsodálkozott azon, hogy olyan hamar odaért. Azt hitte, taxit fogott, mire Jack elszörnyülködve közölte, hogy meg sem fordult a fejében, mert ha valamikor, hát szombaton kora délelőtt tényleg a bicikli az elképzelhető legjobb városi közlekedési eszköz.

Laurie és Lou számára embert próbálónak bizonyult az újságírókkal való találkozás. Már a lecsöndesítésük is elég nehéznek bizonyult, mert várakozás közben sikerült lázas izgalomba hozniuk magukat. A lehetőség, hogy névtelen, fej és kéz nélküli holttestről számolhatnak be, amely egy nagy kórház anatómiai előadótermének hűtőkamrájából került elő, sokkal jobbnak látszott, mint két metrótól elgázolt tinédzser balesetéről tudósítani. Az előbbi esetből némi képzelőerővel igazán izgalmas történetet lehetett kikerekíteni, és erről egyikük sem akart lemondani.

Először Laurie beszélt az újságírókkal. Az ötlet, hogy a gyerekeket halálos áramütés érte, mert az áramvezető sínre vizeltek, csak mérsékelt érdeklődést váltott ki. A sajtó munkásai sokkal figyelmesebben hallgatták Lou-t, aki az azono-sítatlan holttesttől számolt be, gondosan ügyelve rá, hogy ne mondjon semmi konkrétumot.

A rögtönzött sajtóértekezlet után nem sokkal Marvin segítségével Jack elvégezte Rousseau boncolását — miközben Lou éberen figyelt. Laurie nem volt ott, messze tőlük, hogy ne is lásson semmit, a Central Parkban talált egyetemistát boncolta Sallal. Nagyjából ugyanakkor végzett, amikor Jack.

Fent az ebédlőben, az automatából vett szendvicsek és üdítők mellett Jack — ügyelve rá, hogy fölöslegesen ne okozzon újabb fájdalmat Laurie-nak — összefoglalta, amit talált. Az első lövés, mondta, a gerincet érte, úgyhogy az áldozat örökre béna lett volna akkor is, ha nincs a második golyó, és életben marad. Jack szerint a második lövés volt a halálos, mivel a lövedék, miután súrolt egy bordát, az egyik szívkamra falában állt meg.

Laurie, bár ránézésre nyugodtan hallgatta végig a beszámolót, valójában súlyos lelki megrázkódtatást élt át. Kényszerítenie kellett magát arra, hogy ne érezze állandóan: mindaz, amit hall, számára nagyon kedves emberre vonatkozik. Hogy a nyugodtság látszatát fenntartsa, néhány technikai jellegű kérdést is föltett, amelyekre Jack látható örömmel válaszolt. Azt mondta, tökéletesen meg van győződve arról, hogy a fejet és a kezeket jóval a szívműködés megszűnése után választották le a testről. Afelől sem volt csöppnyi kétsége sem, hogy az áldozat nem szenvedett, mivel a halál pillanatok alatt beállt. Ami a lövedékeket illeti, azok egyformák, kilenc milliméteresek.

Miután tájékoztatta kapitányát a boncolás eredményéről, Lou fölvetette, hogy Laurie menjen át vele a Manhattan Generalbe, és ha valóban van lista Rousseau irodájában, segítsen megkeresni. Laurie azonnal igent mondott, Jack pedig megkérdezte, nem tarthatna-e velük ő is. Mint mondta, nem akar kimaradni semmiből, aminek az lehet a vége, hogy az AmeriCare alaposan megkapja a magáét. Márpedig a médiának, fűzte tovább a gondolatot, nagy napja lesz, amikor kiszagolja, hogy mi zajlik a színfalak mögött. A Pat-ricia Pruit-eset után még jobban hisz Laurie-nak, jelentette ki.

Mielőtt eljöttek az OCME-ből, Laurie szólt a telefonközpontosnak, hogy elmegy, és felíratta vele a mobiltelefonja számát. Mint ügyeletes kórboncnok, kötelességének érezte, hogy elérhető legyen.

Úton a Manhattan Generalbe, Laurie gyorsan összefoglalta Jacknek az üzenetet, amelyet Roger az üzenetrögzítőjén hagyott.

- Ez a Najah megfelelő jelöltnek tűnik - állapította meg Jack. — Talán túlságosan is az, bár ha valóban aneszteziológus áll a halálesetek mögött, akkor az sokat megmagyaráz abból, hogy a toxikológiai vizsgálatok miért nem tudtak kimutatni semmit. Valami rendkívül illékony gáz lehet a dologban.

Lou elmondta, amit Najahról megtudott, különös tekintettel a kilenc milliméteres fegyverre. Azt is hozzátette, hogy ha elég szerencsések lesznek, és meg tudják szerezni, akkor a kilenc milliméteres pisztolyt ballisztikai szakértők fogják alaposan megvizsgálni.

Amikor megérkeztek, a kórház — azt leszámítva, hogy szembetűnően sok volt benne az egyenruhás rendőr — élte a maga megszokott, a kívülálló számára kaotikusnak tetsző életét. Emberek jöttek-mentek, betegeket toltak kerekes hordágyon vagy tolószéken különböző irányokba, köpenyt vagy műtősöltözéket viselő orvosok és ápolónők siettek a dolgukra.

— Azt ajánlom, előbb nézzük meg a bűncselekmény helyszínét, utána menjünk Rousseau irodájába. Úgy néz ki, a helyszínelők találtak valamit — mondta Lou, miután váltott néhány szót az előcsarnokban posztoló egyik rendőrrel.

Liftbe szálltak, amely levitte őket az alagsorba, és ott az irányjelző nyilak mentén haladva eljutottak a régi, meredeken emelkedő széksoraival amfiteátrumhoz hasonlító kórbonctani előadóterembe. A bőrrel párnázott szárnyas ajtók sarkig tárva voltak, és sárga, bűnügyek helyszínének körbekerítésére használt műanyag szalagot erősítettek rájuk keresztben. A bejáratnál egyenruhás rendőr állt, aki szó nélkül hagyta, hogy Lou átbújjon a műanyag szalag alatt, de amikor Laurie és Jack követni próbálta, eléjük állt, és nem engedte.

— Hagyja csak! Velem vannak - mondta a hadnagy, és intett nekik, hogy menjenek.

Erős fényű lámpák világították meg a félkör alakú vermet, amelyben több civil ruhás rendőr dolgozott.

— Állítólag találtak valamit — mondta Lou a nyomrögzítők főnökének, a technikus Philnek.

— Azt hiszem, igen — válaszolta szerényen Phil. Intett nekik, hogy kövessék, és a legtávolabbi falhoz vezetve őket, a padlóra rajzolt krétajelekre mutatott. — Sikerült megállapítani, hogy a test eredetileg itt feküdt, és a fej a padlóhoz ért. Bár a területet felületesen feltakarították, vérfoltokat találtunk, azokból meg tudtuk állapítani, hol lőtték le az áldozatot.

Phil kissé arrébb ment, a bejárathoz, és két, krétával rajzolt körre mutatott. — Itt találtuk meg a két kilenc milliméteres hüvelyt, amiből arra lehet következtetni, hogy a gyilkos körülbelül hat méter távolságból lőtte le az áldozatot.

Lou komolyan bólogatott, közben oda-vissza ugrált a tekintete az áldozat megtalálásának és a lövések leadásának helye között.

— Végezetül — mondta Phil, és a boncasztalhoz ment —, itt történt a csonkolás.

— Megfelelőbb helyet nem is kívánhatott volna a gyilkos — állapította meg Lou.

— Szerintem sem — értett egyet Phil, és az asztaltól nem messze álló, bonceszközökkel teli szekrényre mutatott. -Még a szerszámok is ide voltak készítve neki. Sikerült megtalálnunk a késeket és a fűrészeket, amelyeket használt.

— Szép  munka volt —  mondta  elismerően Lou,  és Laurie-hoz és Jackhez fordult: - Van valamilyen kérdésetek? — Várt egy kicsit, és miután egyiknek sem volt, javasolta, hogy nézzék meg azt a helyet, ahol a megcsonkított holttestet megtalálták.

Phil bólintott, és egy kis ajtón át rövid folyosóra vezette őket, amelynek a végén keskeny lécekkel fedett ajtó volt, olyan, mint a hentesüzletek hűtőkamráin. Amikor kinyitotta, formaldehidtől származó hideg pára gomolygott elő mögüle, és vastag párnaként terült szét a padlón.

Laurie-nak és Jacknek körbe sem kellett néznie, az ajtó mögötti helyiség anélkül is ismerős volt számukra. Pontosan úgy nézett ki, mint az orvosi egyetemek anatómiai tanszékeinek hűtőkamrái, ahol a holttesteket tárolják, amíg inkább feldarabolásnak nevezhető tanulmányi boncolásra ki nem adják őket a hallgatóknak. Az egyik oldalon itt is a fülüregükbe akasztott csíptetőnél fogva fellógatott holttestek lógtak sorban.

— A kerekes hordágy és rajta a lepedővel letakart áldozat ott volt, leghátul — mutatott előre, a kamra mélyébe Phil. — Innen nem lehet jól látni. Akarnak beljebb menni?

— Azt hiszem, én inkább kihagyom — mondta Lou, és megfordult. — Rosszul vagyok a kórházaktól.

— Csoda, hogy olyan hamar megtalálták. Úgy néz ki, a többiek már évek óta lógnak itt — mondta Jack.

Laurie a plafonra nézett - egyszerűen képtelen volt megszokni, hogy Jack bármikor, bármilyen szituációban képes volt viccelni. — A gyilkos nem akarta, hogy megtalálják vagy azonosítsák — mondta.

— Menjünk fel Rousseau szobájába! — javasolta Lou. Lévén vasárnap, a kórház adminisztratív szárnyában

néhány ember lézengett csupán. Egy egyenruhás rendőr a közeledők láttán félrerakta a Daily Newst, amelyet mindaddig elmélyülten olvasott, és — főleg Lou Soldano hadnagy

kedvéért — felállt. Mögötte ott volt Roger irodájának ajtaja, amelyen ugyancsak sárga, bűnügyi helyszínelésnél használt műanyag szalag futott keresztbe.

— Remélem, senki nem járt bent — mondta Lou a zárt ajtóra mutatva.

— Azóta nem, hogy telefonált, hadnagy — válaszolta a rendőr.

Lou bólintott, letépte az egyik ajtófélfáról a szalagot, de mielőtt kinyithatta volna az ajtót, valaki jól hallhatóan a nevén szólította. Megfordulva magas, karcsú, filmsztárra emlékeztető külsejű férfit látott, aki üdvözlésre nyújtott kézzel sietett feléje. A haja vörhenyesszőke volt, az arca pedig barna, amitől kék szeme még kékebbnek tűnt. Úgy nézett ki, mint aki egy órája tért vissza karib-tengeri nyaralásából.

— Charles Kelley vagyok - mondta a férfi, indokolatlan hevességgel megrázva Lou kezét —, a Manhattan General Hospital elnöke.

Lou előző nap szeretett volna megbeszélni vele egy találkozót, de udvarias elutasításba ütközött. Ha nagyon fontosnak tartja, kitart, és nem hagyja lerázni magát, de nem erősködött, mivel sokkal lényegesebb elintéznivalói is voltak.

— Sajnálom, hogy tegnap nem sikerült találkoznunk — mentegetőzött Kelley. - Iszonyú nap volt, reggeltől estig teljesen be voltam táblázva.

Lou megértően bólintott, és látva, hogy Kelley a szeme sarkából kíváncsi pillantást vet Laurie-ra, majd Jackre, mindkettőt bemutatta.

-Azt hiszem, dr. Stapletont már ismerem - mondta mereven Kelley.

— Remek az emlékezőtehetsége! - szólt elismerőnek tetsző hangon Jack. — Több mint nyolc éve is lehet már annak, hogy segítettem maguknak, amikor azok az undorító baktériumok annyi bajt okoztak.

— Mit keresnek itt? — kérdezte a hadnagytól barátságosnak a legnagyobb jóindulattal sem nevezhető hangsúllyal Kelley.

— Segítenek a nyomozásban.

Az elnök néhányszor lassan bólintott, mintha eltűnődne Lou válaszán. — Hétfőn értesítem róla dr. Binghamet, hogy itt jártak. Nos! Mindössze be akartam mutatkozni, és a tudomására hozni, hadnagy, hogy minden lehetséges segítséget megadunk a munkájához.

— Köszönöm. Azt hiszem, egyelőre nincs szükségünk semmire — válaszolta a nyomozó.

— Lenne azonban egy kérésem.

— Tessék!

— A két szerencsétlen gyilkossági eset kapcsán arra kérném, legyen nagyon diszkrét, különösen ami a mai eset elborzasztó részleteit illeti. Tisztelettel arra is megkérem, bármilyen információ közzétételére csak a public relations részlegünkön keresztül kerüljön sor. Gondolnunk kell az intézményre, és lehetőség szerint csökkenteni az említett esetek káros hatását!

— Sajnos, a szörnyű részletekből egy parányi már eljutott a sajtóhoz — vallotta be Lou. — Nem tudom, hogyan szivárgott ki a dolog, mindenesetre kénytelen voltam rögtönzött mini-sajtóértekezletet tartani. Biztosíthatom azonban arról, hogy tőlem semmilyen részlet nem jutott tovább. Olyan nyomozás esetében, mint ez a mostani, a legjobb a teljes titoktartás.

— Én is pontosan ezt mondom, bár azt hiszem, más megfontolásból. Mindegy, a lényeg az, hogy nagyra értékelünk minden segítséget, amelyet ebben a rendkívül szerencsétlen helyzetben kaphatunk magától. Sok szerencsét a nyomozáshoz!

— Köszönöm, uram — mondta Lou, mire Kelley megfordult, és anélkül, hogy elköszönt volna, visszament az irodájába.

— Ezt a seggfejet! — jegyezte meg Jack, miután hallótávolságon kívülre került.

— Fogadok, hogy a Harvardra járt — mondta nem minden irigység nélkül Lou.

— Siessünk! — noszogatta a két férfit Laurie. — Ügyeletes vagyok, illene minél előbb visszamennem az OCME-be.

Lou kinyitotta az ajtót, és bementek Roger irodájába. Míg Laurie egy lépés után elbizonytalanodva megállt, Lou és Jack határozott léptekkel az íróasztalhoz ment. Laurie lassan körbejártatta tekintetét a helyiségben, közben újult erővel támadt fel benne a veszteség tudata. Bár mindössze öt hete találkoztak, és a lelke mélyén biztos volt afelől, hogy nem ismeri eléggé Rogert, mégis nagyon megkedvelte, sőt talán szerelmes is lett belé. Ösztönösen érezte, hogy jó ember, hálás volt neki, amiért a segítségére sietett és vigaszt nyújtott neki, amikor a legnagyobb szüksége volt rá. Azonkívül, hogy ezt elfogadta, bizonyos értelemben talán még ki is használta, amiért most lelkiismeret-furdalást érzett.

— Laurie! Gyere csak! - kiáltott oda neki Lou, mire rögtön elindult, de egy-két lépés után megállt, mert a zsebében megszólalt a mobiltelefon. Az OCME telefonközpontosa hívta azzal, hogy egy rendőrségi őrizetest vittek be az intézetbe. Laurie megígérte, hogy legkésőbb egy óra múlva ott lesz, és kérte, szóljon Marvinnak, hogy lásson hozzá az előkészületekhez. Mindig kényes esetnek számított, és politikai felhangja volt annak, ha valaki rendőrségi őrizetben meghalt, és tisztában volt azzal, hogy ezt a boncolást azonnal meg kell csinálni, nem lehet hétfőre halasztani.

— Úgy látszik, jó sok anyagot találtunk - közölte Lou, miután Laurie csatlakozott hozzá és Jackhez. - Ezek a lapok lehetnek a legfontosabbak. A nevek mellett még csillagok is vannak. — Átadta a lapokat Jacknek, aki alaposan megnézte, csak azután adta tovább őket Laurie-nak. Dr. Jóse Cabreo és dr. Motilal Najah személyi anyagának rövid összefoglalása szerepelt rajtuk.

Laurie mindkettőt végigolvasta, majd megjegyezte: — Najah áthelyezésének az időpontja és az, hogy lehetőség szerint mindig éjszaka dolgozik, enyhén szólva gyanús.

— Furcsa, hogy nem szerepel az anyagban a letartóztatása — mondta Lou. — Az olyan ember esetében, aki szigorúan ellenőrzött anyagokkal dolgozik, semmiképp sem elhanyagolható.

Laurie megvonta a vállát, nem szólt semmit.

— Itt egy másik lista, amelyre Rousseau csillagokat tett — folytatta a hadnagy. — Azoknak a nevét tartalmazza, akiket november közepe és január közepe között helyeztek át a Saint Francisből a Generalbe.

Jack elvette, megnézte a listát, majd továbbadta Laurie-nak.

Laurie gondosan végigolvasta a hét nevet, megjegyezve, ki melyik osztályon dolgozik a kórházban. — Úgy látszik, mindannyian könnyen hozzáférhetnek a páciensekhez, különösen éjszakai műszakban.

Lou egyetértően bólintott. — Hát igen, lesz munkánk. Talán túl sok is — mondta. - Itt ez az újabb lista. Nyolc orvos neve szerepel rajta, akiket az utóbbi félévben rúgtak ki a Generálból. Biztosan akad köztük olyan, aki képes minden lehetőséget megragadni, hogy bosszút álljon az Ameri-Care-en.

— Ez ismerősen hangzik. Esetleg engem is hozzájuk számíthatsz — jegyezte meg Jack.

— Egész csapatot kell ráállítanom erre a melóra ahhoz, hogy jussunk valamire. Ha kiderül, hogy nem Najah a mi emberünk, akkor bizony sok embert kell kikérdeznünk, hogy tovább tudjunk lépni. Hmm! Mi ez? - kérdezte Lou, és kiemelt az íróasztalon halmozódó lapok közül egy CD-t. — Nézzük meg! — javasolta Laurie, és a lemezt a számítógépbe rakva beütötte Roger jelszavát, ami arra késztette Jacket, hogy rosszallóan felvonja a szemöldökét. Laurie látta rajta a megütközést, de úgy döntött, nem vesz tudomást róla.

A CD-ről, miután elindította, kiderült, hogy az általa egy sorozathoz tartozónak vélt halálesetek — köztük a Saint Francisben bekövetkezettek — adatait tartalmazza. Roger nyilván az ottani alkalmazottak személyi anyagával együtt szerezte meg a Saint Francisből származó információt. Laurie elmagyarázta Lou-nak, mit tartalmaz a lemez, és megkérdezte, magával viheti-e, mivel biztosan segítségére lesz, ha átnézi a kórlapokat.

A nyomozó pár másodpercig gondolkodott, majd megkérdezte: — Le tudod másolni?

Laurie a számítógépre nézett, és látva, hogy van benne CD-író, bólintott.

— Tulajdonképpen erről az egész anyagról jó lenne másolat — mondta, miközben folyt az átírás. — Délután biztosan lesz időm átnézni az egészet, és lehet, hogy támad valamilyen értelmes ötletem. Biztosan van itt valahol másológép-

A gépet egészen közel, Roger irodája mellett találták

meg, és Laurie mindegyik listáról készített egy másolatot. Miután végzett, közölte Lou-val és Jackkel, hogy visszamegy az intézetbe.

— Elkísérjelek? — kérdezte Jack. — Akár át is vehetem az ügyeletet, ha haza akarsz menni.

— Ne aggódj, nem lesz semmi baj — nyugtatta meg Laurie. - Inkább elfoglalom magam, mint hogy üljek otthon kukán, és bámuljak magam elé. Ettől függetlenül, ha akarsz, kísérj el nyugodtan.

— És te? — fordult Lou-hoz Jack.

— Ki akarom kérdezni azt, aki a holttestet megtalálta válaszolta a nyomozó. — Utána találkozom Najahhal, és e lenőrzöm, volt-e akkora szerencsénk, hogy megtaláljuk a fegyverét.

Még az is előfordulhat, hogy a ballisztikai szakértők említése elég lesz neki, és rögtön vallani kezd tőle.

— Nem bánod, ha melletted maradok még egy darabig

— kérdezte Jack. — Szeretném megismerni ezt a dr. Najaht.

— Ahogy gondolod.

— Nem fog sokáig tartani, és aztán rögtön megyek utá nad — mondta Laurie-nak Jack. — Ha akarod, segítek annál: rendőrségi őrizetesnél.

— Ne aggódj! Gyere, amikor akarsz! — válaszolta Laurie

— Már azért is hálás vagyok, amit eddig csináltál. És ez komolyan gondolom!

Búcsúzóul mindkét férfit megölelte. Jacket talán picivel hosszabban, mint Lou-t, és a karját is megszorította.

Mielőtt elhagyta a kórházat, Laurie bement a női vécébe, hogy elvégezze a kisdolgát, és miután végzett, valami természetelleneset, oda nem valót vett észre a vécépapíron — egy csepp vért!

Reflexszerűen összerándult a látványtól. Apró kis vérfolt volt csupán a papíron, de tudta, hogy terhesség esetén — különösen annak kezdeti időszakában — a legcsekélyebb vérzés is rosszat jelenthet. Sajnos, azt a keveset is elfelejtette azonban a nőgyógyászatból, amit egyetemi évei során tanult, úgyhogy nem akart túl messzire mutató következtetéseket levonni abból, amit tapasztalt.

Miért hétvégén kell bekövetkezniük az ilyen dolgoknak? — kérdezte magában Laurie. A legszívesebben azonnal felhívta volna Laura Rileyt, hogy megossza vele aggodalmát, de végül úgy döntött, hogy illetlenség lenne szombaton zavarni. Újabb darab papírt tépett le, magához nyomta, és megkönnyebbült, mert nem jelent meg rajta vér folt. Ennek ellenére az, hogy korábban — ha csak kicsit is — vérzett, és közben alhasi fájdalmai voltak, erősen nyugtalanította.

Kézmosás közben Laurie alaposan megnézte magát a tükörben, és elszörnyedt. A kialvatlanság jelei — ha nem is olyan szembetűnően, mint Janice esetében — eltéveszthetet-lenek voltak: karikás szem, nyúzott, megviselt arc. Szerette volna hinni, hogy nem lesz része újabb megpróbáltatásokban, nyugodtabb, békés időszak következik, de érezte, hogy a neheze még hátravan. Abban reménykedett, hogy lesz elég ereje elviselni mindazt, ami még vár rá.

Tizenkilencedik

Az út vissza az OCME-be nem tartott olyan sokáig - mint Laurie gondolta, de a taxiban való zötykölődés. -nagyon kellemetlennek bizonyult, tovább növelte hasi fájdalmait. Mire megérkezett, Marvin mindent előkészített, így azonnal hozzáláthatott a rendőrségi fogdában meghalt férfi, boncolásához, ami gyógyhatásúnak bizonyult. Mire végzet vele, a fájdalom megszűnt, csak enyhe, egyenletes nyomás maradt a helyén. Átöltözés közben megnyomogatta a környékét, de míg előző nap ettől a maradék rossz érzése megszűnt, most épp ellenkezőleg, erősebbé vált. Egyéb ötlete nem lévén, bement a vécébe, hogy megnézze, vérzik-e de ezúttal nem talált vérfoltot a papíron.

Laurie fölment a szobájába, és az asztalhoz ülve a telefonra meredt. Újból eszébe jutott, hogy fel kellene hívnia Laura Rileyt, de ezúttal is viszolygott tőle. Igazából még nem is ismerte, és nem akarta úgy indítani a kapcsolatukat, hogy hétvégén olyasmi miatt zavarja., aminek a megbeszélése nagy valószínűséggel ráér hétfőig. Végül is a kellemetlen tünetek már napok óta tartottak, a néhány csepp vér váratlan megjelenése volt az egyetlen új fejlemény, de az is csak egyszer fordult elő.

Elégedetlenül, mert olyan határozatlan, azon kezdett morfondírozni, felhívja-e Calvint. Úgy érezte, nem ártana tájékoztatni a Rogerrel kapcsolatos fejleményekről és a rendőrségi őrizetes boncolásának eredményéről. Komoly gégesérülést talált, amely túlzott erő alkalmazására utalt. Az ilyen eseteknek mindig voltak politikai következményeik, ezért Calvinnak tudnia kellett róla. A sajtó azonban még nem neszelte meg a dolgot, nem gyakorolt nyomást, és a toxikológiai eredmények sem voltak még meg. Ezért Laurie úgy döntött, ez a dolog is várhat hétfőig, hacsak Calvin nem hívja fel miatta.

A telefonok helyett végül is a queensi kórlapokkal és Roger listáival kezdett foglalkozni. Úgy érezte, tartozik neki annyival, hogy komolyan munkához lát, mivel bizonyos értelemben az életét áldozta azért, hogy ő, ha egy mód van rá, előrébb jusson.

Az első, ami feltűnt neki, az volt, hogy a Saint Francis kórlapjai lényegesen különböznek a Manhattan Generálétól. Míg az utóbbi oktatókórház volt, addig a Saint Francis csak átlagos városi intézmény, ahol nem alkalmaztak gyakornokokat és szigorló orvosokat, így az ő feljegyzéseik hiányoztak a dossziékból. Az orvosok és az ápolónők feljegyzései is rövidebbek voltak, mint a Generalben dolgozó kollégáiké, így hamarabb végezni tudott velük.

Ahogy a kórboncnoki jelentések alapján számított rá, az elhunytak kor és állapot tekintetében ugyanabba a csoportba tartoztak, mint azok, akik a Manhattan Generalben haltak meg. Fiatal felnőttek vagy éppen csak középkorúak voltak, nem egészen huszonnégy órával korábban estek túl az előre betervezett, komplikáció nélküli műtéten, és alapvetően egészségesnek lehetett tekinteni őket. Nem volt semmi olyan bajuk, amely a váratlanul bekövetkezett halált indokolhatta volna.

Laurie-nak eszébe jutott, hogy Roger azt mondta, rájött, hogy a Generalben meghaltak mind viszonylag friss ügyfelei az AmeriCare-nek. Az éppen tanulmányozott dosszié életrajzi részéhez lapozva látta, hogy az a páciens is az volt, és gyors ellenőrzéssel megbizonyosodott róla, hogy a másik öt, Queensben meghalt beteg úgyszintén. Egy évnél rövidebb ideje tartoztak az AmeriCare-hez, ketten közülük pedig mindössze két hónapja.

Laurie elgondolkodott a furcsa egybeesésen, és próbálta eldönteni, vajon mekkora a jelentősége. Nem sikerült, de azért emlékeztetőül felírta egy lapra: minden halott viszonylag új AmeriCare-ügyfél. Alá pedig: valamennyien huszonnégy óránál rövidebb ideje estek át altatáson, valamennyien infúziót kaptak, mind fiatal, illletve középkorú volt és egészséges.

Végignézte a listát, és azon törte a fejét, vajon van-e még egyéb közös tulajdonságuk az elhunytaknak. Semm nem jutott az eszébe, úgyhogy félrerakta a papírt, és visszatért a kórlapokhoz. Bár azt tudta, hogy a Manhattan Generalben bekövetkezett halálesetek a kórház különböző részein történtek, nem egy a sebészeti emeleten, a queensi esetek területi eloszlásával nem volt tisztában. Gyors ellenőrzést végzett tehát, és látta, hogy a Saint Francis Hospi-talban ugyanúgy a legkülönbözőbb helyeken történtek a halálesetek, mint a Generalben.

Mivel a queensi kórlapok jóval vékonyabbak voltak, mint a Manhattan Generalben készültek, Laurie késztetést érzett rá, hogy elejétől végéig elolvassa őket. Az egyiknél még a felvételi űrlapot is elolvasta, amelyen a műtéti előkészítésre és az ehhez tartozó rutinjellegű vizsgálatokra vonatkozó utasítások szerepeltek. Épp csak végig akart futni a listán, de megállt egy tesztnél, amelyet nem ismert. A vérvizsgálatok csoportjában szerepelt, ezért feltételezte, hogy közéjük tartozik, de semmit nem tudott róla. MASNP-nek hívták, a név teljesen új volt számára. Az NP-ről feltételezte, hogy nukleoproteint jelent, de az MAS jelentését nem tudta, csak gyanította, hogy ha az NP-t jól értelmezte, akkor a teszt valamilyen immunológiai szűrés.

A kórlap végéhez lapozva, ahol a laborvizsgálatok eredményei szerepeltek, meg akarta keresni ezét a tesztét is, de nem találta. Minden vizsgálaté ott volt, kivéve a titokzatos MASNP-t.

Laurie feltámadó érdeklődéssel átnézte a többi queensi kórlapot. Mindegyikben szerepelt az MASNP-re vonatkozó utasítás, de egyikben sem volt ott az eredmény. Ugyanezt tapasztalta a Manhattan General kórlapjainak átnézése során Mindegyik betegnél elvégezték az MASNP-vizsgálatot, de az eredménye nem szerepelt a dokumentumokban.

Laurie a feljegyzésért nyúlt, és hozzáírta: minden áldozatnál elrendelték az MASNP-t, de az eredmény hiányzik. Mi az az MASNP?

— Remélem, nem zavarok! — hallotta váratlanul a háta mögül, és megfordulva Jacket pillantotta meg az ajtóban. Ezúttal, tőle szokatlan módon, nem nézett gúnyosan, nem is mosolygott, éppen ellenkezőleg, kifejezetten komoly arcot vágott. — Úgy látom, nagyon dolgozol.

— Jobb, ha elfoglalom magam — mondta Laurie, és közelebb húzta magához Riva székét. — Örülök, hogy itt vagy. Gyere, ülj le!

Jack helyet foglalt, és látva a Laurie asztalán szétteregetett papírokat, megkérdezte: — Mivel foglalkozol?

— Biztos akartam lenni abban, hogy a queensi esetek hasonlóak a General-beliekhez, és meggyőződtem róla, hogy azok, mégpedig meglepő mértékben. Találtam valami egészen érdekeset is. Hallottál már az MASNP nevű vértesztről? Feltételezem, hogy valaminek a rövidítése, de fogalmam sincs róla, hogy miért — mondta Laurie.

— Nekem sincs. Hol találkoztál vele?

— Az összes esetnél a műtéti előkészítés része. — Laurie találomra kiemelt egyet a kórlapok közül, és megmutatta Jacknek az operáció előtt elvégzendő vizsgálatok, műveletek listáját. — Mindegyiken szerepel. Mivel az űrlap előrenyomtatott, nyilván hozzátartozik az AmeriCare általános gyakorlatához, legalábbis ebben a két kórházban.

— Érdekes — mondta Jack, és a fejét csóválta. — Megnézted, ki kapta a vizsgálati eredményt? Annak alapján talán el lehet dönteni, hogy miről van szó.

— Próbáltam, de a kórlapokban nyoma sincs semmilyen eredménynek.

— Sehol, egyikben sem?

— Egyikben sem.

— Szerintem hétfőn tisztázhatjuk a dolgot. Majd szólunk valamelyik halottkémnek, hogy nézzen utána.

— Rendben — fogadta el a javaslatot Laurie, és ezt is felírta a jegyzetei közé. — Van itt aztán még valami — mondta, és Sobczyk anyagáért nyúlt, amelyben a rövid EKG-leletet találta. - Mond ez neked valamit? Az újraélesztő csoport készítette a halál beállta előtti utolsó pillanatokban.

Jack megnézte a papírt, bár tudta, hogy nem sokra megy vele. Szégyelte ugyan bevallani, de sosem értett igazán az EKG-leletek értelmezéséhez. Orvostanhallgatóként hamar eldöntötte, hogy a szemészetre fog szakosodni, és attól kezdve nem sok figyelmet szentelt a számára szükségtelen tantárgyaknak.

— Ha feltétlenül muszáj, akkor azt mondanám, hogy a szív vezérlési rendszere állt le - felelte lassú fejcsóválással —, de jobban tennéd, ha nem engem kérdeznél, hanem megmutatnád kardiológusnak.

— Pontosan azt tervezem — mondta Laurie, és az EKG-leletet összehajtogatva visszatette Rowena Sobczyk kórlapját a többi közé.

— Mi a helyzet Roger listáival? Volt már időd átnézni őket? — kérdezte Jack.

— Még nem. Először a rendőrségi őrizetest kellett elintéznem, és csak félórája végeztem. Ha átnéztem a kórlapokat, majd akkor foglalkozom velük. Még nem tudom, mi lesz az, de érzem, hogy találni fogok valamit.

— Változatlanul azt mondod, hogy nem véletlenszerűek ezek a halálesetek?

— Igen. Valami összeköti őket.

— Én nem vagyok biztos ebben. Szerintem mindössze arról van szó, hogy szegények rossz időben voltak rossz helyen.

— Mi van Najahhal? Sikerült nála előrelépni?

— Igen is meg nem is — válaszolta Jack. — Nem hajlandó együttműködni. Diszkriminációra hivatkozik, arra, hogy faji előítéletből gyanúsítják. Őrizetbe vették, de hiába, nem fog beszélni. Ragaszkodik hozzá, hogy az ügyvédje is jelen legyen a kihallgatásnál, az pedig csak holnap érkezik meg Floridából.

— És a fegyver?

— Átadták a ballisztikai szakértőknek, de azoknak is kell némi idő a vizsgálathoz. Közben biztosan szabadon engedik, ha leteszi az óvadékot.

— Lou mit gondol? Valóban ő lenne az, akit keresünk?

— Derűlátó, főleg a viselkedése miatt. Azt mondja, hogy aki ártatlan, az rendszerint készségesen együttműködik a nyomozókkal. Persze, ő most csak arra koncentrál, hogy megtalálja azt, aki a főnővért és Rousseau-t lelőtte. A sorozatoddal nem foglalkozik.

— És te? — kérdezte Laurie.

— Ahogy mondtam, tetszik az ötlet, hogy aneszteziológus az illető. Altatóorvosi felkészültséggel könnyen el lehet úgy intézni valakit, hogy ne bukkanjunk a nyomára. Ami az ápolónő és Rousseau lelövését illeti, az is csak laza feltételezés, mindössze azon alapszik, hogy Najahnak is van egy kilenc milliméteres revolvere. A probléma ott kezdődik, hogy ugyanez még nagyon sok emberről elmondható.

— Vagyis nem gondolod, hogy ugyanaz ölte meg a betegeket, aki Rogert és az ápolónőt?

— Nem vagyok biztos benne.

— Én viszont igen - jelentette ki Laurie. — Gondold végig! A nővér nyilván látott valami gyanúsat — közvetlenül azután ölték meg, hogy a sorozatom egy éjszaka leforgása alatt két taggal gyarapodott. Ami Rogert illeti, kifejezetten azért maradt bent a kórházban, hogy beszéljen a potenciális gyanúsítottakkal. Lehet, hogy szembesítette Najahot azzal, amit gondol róla.

— Elképzelhető — ismerte el Jack.

— Örülök, hogy őrizetbe vették Najahot — folytatta Laurie. — Ha valóban ő a gyilkos, kétszer is meggondolja, hogy bármit elkövessen, amíg azt érzi, hogy Lou ott van szorosan a nyomában, tehát legalább ma éjjel kicsit nyugodtabban alhatom. Persze, alaposan át fogom nézni Roger listáját, mert hátha mégsem ő az.

Jack többször bólintott, hogy jelezze, tökéletesen egyetért, majd néhány másodpercnyi hallgatás után megkérdezte: — Tudom, hogy nem ide tartozik, de nem folytathatnánk a tegnap esti beszélgetést?

Laurie némán nézett rá. Miközben beszélgettek, észrevette, hogy Jack arca ismét gunyorossá válik, és tudta, hogy ez igen rossz jel. Csalódottságába ingerültség keveredett, úgy érezte, nem hiányzik neki újabb csalódás.

— Mi a baj? — kérdezte Jack, megsokallva a hosszúra nyúló csöndet, és Laurie tétovázását félreértelmezve lekezelően hozzátette: — Még mindig nem megfelelő hozzá a hely és az idő?

— Eltaláltad! — válaszolta a bántó hangsúlytól dühösen Laurie. — A városi hullaház nem igazán alkalmas hely arra, hogy családi életet tervezzen az ember. Ráadásul, hogy egészen őszinte legyek, rájöttem, tovább nem is akarok beszélgetni róla. Éveken át egyértelműen jelét adtam annak, hogyan érzek, mi a véleményem arról, ami velünk történik, egészen a terhességemig.

Amit nem tudok, az az, hogy te mit érzel, és kíváncsi lennék rá, hajlandó és képes vagy-e szakítani a magadra kényszerített örök gyásszal. Ha igen, és ezt akarod elmondani, akkor rajta! Mondd el! Belefáradtam abba, hogy újra és újra megbeszéljük a dolgot, és várjam, hogy végre dönts.

— Látom, ez tényleg nem alkalmas hely és időpont a beszélgetésre — válaszolta csaknem ugyanolyan ingerülten Jack, és felállt. — Azt hiszem, kivárom a kedvezőbb alkalmat.

— Tedd azt! — vágta oda Laurie, mire a férfi hátat fordított, és szó nélkül kiment.

Laurie-nak megfordult a fejében, hogy talán utána kellene menni, de rögtön letett róla, mert nem tudta, mit mondjon, ha utoléri. Nyilvánvaló volt, hogy Jack egyelőre nem hajlandó kimondani azt, amit hallani szeretne tőle. Ugyanakkor azt kérdezte magában, nem ítéli-e meg túlságosan igazságtalanul szigorúan. Végül is egyetlen szóval sem említette még neki a fájdalmait és a félelmét, amelyet még magának sem vallott be igazán, a félelmet az elvetéléstől, amely alapjaiban változtatna meg újból mindent.

-Délután négy óra múlt nem sokkal, amikor David Rosen-krantz bekanyarodott a kocsijával annak a kis kereskedelmi célt szolgáló épületnek a parkolójába, amelyben Robert Hawthorne irodát bérelt. Az épület valaha raktár volt, de mint St. Louis belvárosának sok leromlott állapotú épületét, ezt is átalakították a városrehabilitáció során. A földszinten elegáns éttermet csináltak, az első emeleten pedig irodák működtek. Amikor Robert Hawdhorne — az emberei számára csak Mr. Bob — a városba érkezett, hogy megalakítsa a Kedvezőtlen Végeredmény nevű vállalatot, és beindítsa a Rostáló Hadműveletet, kedvezőnek találta a helyet, mivel közel volt a Davidson and Faber ügyvédi irodához. David nem tudta, milyen kapcsolat fűzi az irodához, azt viszont igen, hogy jobb, ha nem is érdeklődik felőle. Azzal is tisztában volt, hogy Robert meglehetős rendszerességgel megfordul az ügyvédi irodában.

David ritkán tartózkodott a városban, mivel az volt a feladata, hogy járja az országot, ellenőrizze a különböző városokban működő megbízottaikat, és foglalkozzon velük, ha kell. Ez meglehetősen nehéz feladat volt, tekintettel arra hogy fura alakok voltak a bedolgozóik. Kezdetben Davidnek csak a „tűzoltás" volt a feladata, de most, hogy már több mint öt éve dolgozott együtt Roberttel, a toborzásból is kivette a részét. A toborzás sokkal szórakoztatóbb volt, és nagyobb kihívást jelentett, mint amit kezdetben csinált. A neveket Robert régi katonacimborájától kapta, aki változatlanul a Pentagonban dolgozott. Többnyire olyan embereket választott ki, akiket korábban egészségügyi területen alkalmaztak a hadseregben, és dicstelen körülmények között kellett távozniuk onnan. David maga sosem volt hivatásos katona, de el tudta képzelni, milyen meghasonlottak, milyen nehéz helyzetben vannak azok, akik kényszerűségből megpróbálnak visszatérni a civil életbe. Főleg akkor, ha harci tapasztalat is áll mögöttük, és lelkesen, örömmel katonáskodtak. Természetesen polgári kórházakból elbocsátottakat is kerestek, és a legtöbb ötletet a már beszervezettektől kapták.

Az iroda külső ajtaján nem volt semmilyen jelzés, felirat. David ököllel, jó erősen megkopogtatta, hátha Yvonne, a titkárnő, aki egyben Robert barátnője is volt, a hátsó helyiségben tartózkodik. Az iroda egyébként nem volt nagy, ahogyan maga a vállalkozás sem, amelynek mindössze három alkalmazottja volt: Robert, Yvonne és David, korábban pedig évekig csupán kettő, Robert és Yvonne.

A zár hangosan kattant, amikor a nagy mellű Yvonne elhúzta a reteszt, hogy aztán szirupos, kokettáló, délies hanglejtéssel beljebb invitálja Davidot. Ehhez émelyítően sűrűn használta a „szívem", „drágám" szavakat, de David ezeket a helyükön kezelte, nem hagyta, hogy megtévesszék. A platinaszőke haj, a hajszálvékony, ámde toronymagas tű-sarok és az ágyékkötőnél alig hosszabb miniszoknya viselőjéről ugyanis nagyon jól tudta, hogy rendszeresen edz Roberttel, és remekül ért a taekwondóhoz. David őszintén sajnált mindenkit, aki Yvonne-nal összeakadva néhány ital elfogyasztása után félreértelmezi örökös flörtölését, és élni próbál a valójában nem létező, csupán elképzelt lehetőséggel.

Az iroda berendezése egyszerű volt. A két íróasztal közül az egyik a külső helyiségben, a másik Robert belső szobájában volt, ezenkívül még két számítógép, néhány kisasztal, pár szék, egy iratszekrény és két kanapé tartozott hozzá. A bútorokat kivétel nélkül bérelték.

— Az utálatos öreg főnök a belső szobában van, szivi — suttogta Yvonne. - Nehogy még jobban felmérgesítse! Rendben?

Davidnek esze ágában sem volt felmérgesíteni Robertet. Már akkor tudta, hogy valami gond van, amikor Robert felhívta. Előző este tért vissza a városba, miután több napot töltött a Nyugati parton, és normális körülmények között megillette volna némi pihenés.

— Üljön le! - mondta kurtán Robert, amikor belépett a hátsó szobába. Ő maga az íróasztala mögött ült, a lábát keresztbe téve az asztal sarkára rakta, tarkóját összekulcsolt kezébe támasztotta.

— Kér egy kávét, drága? — kérdezte Yvonne. A külső helyiségben az íróasztal sarkán olasz presszógép is volt.

David mosolyogva megköszönte a kínálást, de visszautasította. Utána ismét Robertre nézett, aki összeszorított szájjal, elégedetlenül bámult maga elé.

— Nemrég rossz  híreket kaptam — mondta,  miután Yvonne negédes mosollyal visszavonult, és behúzta maga mögött az ajtót. — Úgy látszik, a Nagy Almában a kis magyarunk csak nem képes visszafogni magát.

— Ujabb lövöldözés? — kérdezte David.

— Sajnos, igen. Ezúttal egy orvos, a kórház egyik vezetője az áldozat. Ez a nő kész veszedelem. Remekül dolgozik, de közben veszélybe sodorja az egész műveletet.

— Biztos benne, hogy ő tette?

— Hogy száz százalékig biztos vagyok-e? — kérdezte ;Robert. — Nem. Kilencvenkilenc százalékig? Teljes mértékben. Amerre jár, ott mindig történik valami kellemetlenség.

'; Ez nem mehet így tovább, úgyhogy attól tartok, a vakációját kissé el kell halasztania. Yvonne már megrendelte a je-; gyét, a gépe fél tizenegy tájban indul.

— Elég kevés idő van a készülődésre. Mi a helyzet a fegyverrel? — érdeklődött David.

— Yvonne arról is gondoskodott. A városba befelé menet csak kis kitérőt kell tennie.

— Nem emlékszem a címére.

— Yvonne-tól megkapja. Ne aggódjon, mindenre gondoltünk — mondta megnyugtatóan Robert, és miután David , felállt, még megkérdezte: — Ugye nem bánja?

— Dehogy! Tudtam, hogy előbb vagy utóbb be fog kö-; vetkezni.

— Hát igen. Azt hiszem, én is.

Az iroda meglehetősen piszkos ablakán kitekintve már erősen sötétedett, amikor Laurie másodszor is sorra vette a kórlapokat, remélve, hogy talál bennük valamilyen fontos információt, amit addig nem vett észre. Sajnos, ezúttal sem

járt sikerrel. Előtte ott feküdt a saját magának írt emlékeztető arról, hogy a rövid EKG-leletet meg kell mutatnia egy kardiológusnak, a halottkémekkel pedig tisztáztatni kell, mi is az az MASNP-teszt, ám arról, hogy ezen túlmenően mit tehetne még, fogalma sem volt.

Még egyszer figyelmesen átolvasta Roger listáját is a számba jöhető gyanúsítottakról, és megpróbálta rangsorolni őket. Még mindig Najahot tartotta a legvalószínűbb jelöltnek, de a többi hét, a Saint Francisből a Generalbe átkerült, és éjszakai műszakban a kórház különböző osztályain, részlegein dolgozó jelöltet is ugyanolyan érdekesnek találta, főleg azért, mert valamennyien könnyen közel férkőzhettek a betegekhez. A következő lista nyolc orvos nevét tartalmazta, különböző szintű kórházi jogosítványaikat ilyen-olyan okok miatt az előző hat hónapban megkurtították vagy éppen megvonták. Ők is nagyon érdekelték, szerette volna megtudni, mit követtek el, ami miatt ilyen súlyos fegyelmező intézkedést alkalmaztak velük szemben.

Miközben Roger listáit és a kórlapokat tanulmányozta, megfordult a fejében, hogy fel kellene hívnia Jacket. Bár a körülményekre való tekintettel indokoltnak tartotta azt, ahogyan viselkedett vele, egyben sajnálta is. Úgy érezte, túlságosan keserű volt, és elsiette a dolgot; lehetőséget kellett volna adnia neki arra, hogy elmondja, mit gondol, még ha feltételezte is, hogy nem azt mondaná, amit hallani szeretne. Ugyanakkor mindaz, amit indulatosan a fejéhez vágott, sajnos, tökéletesen igaz volt - belefáradt a határozatlansá-gába. Ezért is költözött el tőle. Mindezt többször megrágva magában, Laurie végül úgy döntött, mégsem telefonál. Inkább vár reggelig, és ha Jack mégsem jelentkezik, majd akkor felhívja.

A kórlapokat gondosan két oszlopba rendezte, és melléjük rakta saját emlékeztetőjét arról, miben hasonlítanak egymásra az őt érdeklő halálesetek. Végezetül az egésznek a tetejére odakerült a Roger irodájában másolt CD, és amikor ezzel is készen volt, az órájára nézett. Látva, hogy már háromnegyed hét van, úgy érezte, éppen ideje hazamenni. Úgy tervezte, készít valami könnyű vacsorát, megeszi, aztán lefekszik. Hogy aludni tud-e majd, az persze más kérdés volt. Korábban azért nem akarta otthagyni az irodát, mert attól félt, ha tétlenül odahaza üldögél, erőt vesz rajta a búskomorság. Sokkal jobbnak tűnt elfoglalnia magát, hogy ne gondoljon Roger halálára, Jack egyre idegesítőbb viselkedésére és saját, rohamosan szaporodó gondjaira.

Az asztaltól eltolva magát, Laurie már épp fel akart állni, amikor pillantása a CD-re esett, és eszébe jutott, mi lenne, ha megnézné, van-e különbség a digitálisan, illetve írott formában rögzített kórlapok között, különös tekintettel a számára ismeretlen vérvizsgálatokra. Esetleg talál valamilyen eredményt, és ha igen, talán ki tudja következtetni belőle, mire szolgált a teszt.

Laurie a számítógépbe tette a lemezt, megnyitotta, és találomra kiválasztotta Stephen Lewis anyagát, azon belül is a laboratóriumi eredményeket. A dokumentum nagyon rövid volt, ki sem töltötte a képernyőt, és a gördítő sávot nem is kellett használnia ahhoz, hogy átnézze. Valahol az alján, az utolsó sorok egyikében megtalálta az MASNP jelzést, és az ujját vízszintesen jobbra húzva az eredményt is, ami MEF2A pozitív volt.

Laurie elgondolkodva megvakarta a feje búbját, közben értetlenül nézte a képernyőt. Meg is találta, meg nem is a választ korábbi kérdésére. Az MEF2A ugyanúgy nem mondott neki semmit, mint az MASNP. Úgy érezte magát, mintha ismeretlen jelentésű szó megfejtését keresve, elővette volna az értelmező szótárat, de csak hasonlóképpen ismeretlen szinonimát talált volna benne. Letépett egy újabb lapot a jegyzettömbjéről, ráírta az újabb ismeretlen nevet, és jókora kérdőjelet tett mögé. Hogy a ragasztós cédulát a háta mögött lévő táblán sorakozó többi mellé tegye, Laurie megfordította a székét, félig fölemelkedett ültő helyéből, és a karját megfeszítve előrenyúlt.

Még be sem fejezte a mozdulatot, amikor fojtott kiáltás szakadt fel belőle. Ahelyett hogy a post-ites cédulát a falra ragasztotta volna, mindkét kezével a hasához kapott. Szerencsére a fájdalom pár másodperccel később alábbhagyott, és óvatosan vissza tudott ereszkedni a székbe.

Mélyeket lélegezve várt egy darabig, majd lassan, nagyon óvatosan újból fölemelkedett. Arra gondolt, hogy korábban a túl gyors mozdulattól hasított belé a fájdalom, és el akarta kerülni, hogy megismédődjön.

Nagyon óvatosan elindult, és minden lépésére vigyázva bement a női vécébe, ahol letépett egy darabot a vécépapírból, és megtörölte vele magát. A papír piros lett, ezúttal több volt rajta a vér, mint először. Laurie hosszan nézte, és bár fogalma sem volt arról, hogy pontosan mi történt vele, azt tudta, hogy a vakbélgyulladást, amelyre korábban a hasi fájdalmak miatt gyanakodott, kizárhatja mint lehetőséget.

Óvatosan visszament a szobájába, leült, és a telefonra nézett. Még mindig nem szánta el magát arra, hogy felhívja dr. Rileyt, bár tudta, hogy nincs más választása. A vérzés kizárta a vakbélgyulladás lehetőségét, és a rendszeresen visz-szatérő alhasi fájdalommal együtt méhen kívüli terhességre utalt, amiről tudta, hogy sokkal veszélyesebb, mint az esetleges spontán vetélés.

Némi vívódás után Laurie rászánta magát, hogy fölemelje a telefont, és Laura Riley kórházi számát tárcsázta. Mivel a Manhattan General telefonközpontosa jelendtezett be, megmondta a nevét - a doktor szót külön kihangsúlyozta, remélve, hogy lesz némi hatása —, és sürgős üzenetként meghagyta, hogy dr. Riley hívja vissza, amilyen gyorsan csak lehet. Nem sokat kellett várnia — pár perccel azután, hogy a helyére rakta a kagylót, és elgondolkodva hátradőlt a széken, a telefon élesen megcsörrent, és Laura Riley jelentkezett.

Laurie mentegetőzéssel kezdte, mert szombat este telefonál, és elmondta, hogy korábban szándékosan nem jelentkezett, mert úgy érezte, ha megtenné, az rossz kezdete lenne egy egyébként ígéretesnek mutatkozó szakmai kapcsolatnak, ám most már odáig jutott, hogy bármivel próbálkozik, semmi nem használ, és kénytelen a szabadnapján háborgatni. A továbbiakban részletesen elmondta a tüneteket, beleértve azt is, hogy előző nap, a beszélgetésük előtt is voltak fájdalmai, de úgy gondolta, elég lesz a következő vizit alkalmával, pénteken említést tennie róluk.

— Először is fölöslegesen mentegetőzik — mondta Laura, miután Laurie befejezte. - Sőt őszintén szólva, jobb lett volna, ha korábban jelentkezik. Nem akarom megijeszteni, de mindaddig, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik, számolnunk kell a méhen kívüli terhesség lehetőségével. Lehetséges, hogy belső vérzése van.

— Én is erre gondoltam — vallotta be Laurie.

— Izzad is?

Laurie a homlokához nyúlt, és érezte, hogy nedves. — Sajnos igen.

— A pulzusa milyen? — kérdezte Laura. — Elég, ha annyit mond, hogy gyors-e, vagy pedig normális.

A telefonkagylót a vállával tartva Laurie a csuklójához nyúlt. Tudta, hogy korábban a normálisnál gyorsabb volt a szívverése, és ellenőrizni akarta, hogy megmaradt-e annak, vagy esetleg lassult. — Inkább gyors — mondta, miután egy darabig éberen figyelte. Remélte, hogy az izzadás és a gyors pulzus a túlzott aggodalom következménye, de Laura kérdése rádöbbentette, hogy más magyarázata is lehet.

— Értem — mondta nyugodt, tárgyszerű hangon a nőgyógyász. — Szeretném, ha azonnal bejönne a Manhattan General sürgősségi betegellátójába.

Laurie-n jeges borzongás futott végig a gondolattól, hogy a Manhattan General páciense legyen. — Nem választhatnánk másik kórházat? - kérdezte.

— Attól tartok, hogy nem — felelte Laura. — Ez az egyetlen, ahol bizonyos privilégiumaim vannak. Ráadásul a felszereltsége is olyan, hogy bármilyen beavatkozást azonnal lehetővé tesz, ha netán szükségessé válik. Hol van most?

— Az irodámban, az Igazságügyi Orvostani Intézetben.

— A First Avenue és a 30. utca sarkán?

— Igen.

— Pontosan hol van az irodája?

— A negyedik emeleten. Miért kérdezi?

— Küldök magáért egy mentőt - válaszolta Laura. Jóságos ég! — vágott Laurie-ba a gondolat. Semmiképp

nem akarta, hogy mentővel vigyék a kórházba. — Mehetek taxival — vetette fel, de Laura azonnal, pillanatnyi gondolkodás nélkül megvétózta a javaslatot.

— Szó sem lehet róla! - mondta ellentmondást nem tűrő hangon Laura. — Egészségügyi vészhelyzetben a beteg számára az egyik legnehezebb dolog — ha pedig orvos az illető, akkor különösen — azt elfogadni, hogy az utasításoknak feltétlenül engedelmeskednie kell. Később megbeszélhetjük, mennyire voltak szükségesek, most azonban az a legfontosabb, hogy elejét vegyük a bajnak. Úgyhogy máris küldök egy mentőt, és találkozunk a sürgősségi ellátóban. Milyen a vércsoportja?

— Nullás, RH-pozitív.

— Viszlát idebent — köszönt el Laura, és rögtön megszakította a vonalat.

Laurie remegő kézzel tette le a telefont. Úgy érezte magát, mint akit gránátnyomás ért. A súlyosabbnál súlyosabb megrázkódtatások lassan kezdtek az élete normális részeivé válni. Egyetlen nap leforgása alatt azonosítania kellett egy barátja holttestét, majd azonnali beavatkozást igénylő egészségi problémával találta szembe magát, amelynek nagy valószínűséggel műtét lesz a vége abban a kórházban, amelyben feltételezése szerint sorozatgyilkos öldösi halomra az olyan betegeket, amilyen ő is lesz. Egyedül az vigasztalta, hogy  a gyilkosságok legvalószínűbb gyanúsítottja letartóztatásban van.

A telefonért nyúlt, és bár korábban több okból sem akarta felhívni Jacket, a legfrissebb fejlemény hatására úgy érezte, meg kell tennie. Szüksége volt a segítségére, és arra, hogy vigyázzon rá, ha a dolog vége az lesz, hogy sürgősségi műtétet hajtanak végre rajta.

A telefon egyszer, kétszer, háromszor is kicsengett. — Gyerünk már, Jack! - mondta halk, izgatott hangon Laurie. — Vedd fel! — A következő csöngés után már biztos volt benne, hogy nincs otthon, és nem is tévedett, mert bekapcsolt az üzenetrögzítő. Miközben a kimenő üzenetet hallgatta, sértődöttség támadt benne. Jack nyilván lent van a kosárlabdapályán, és a tinédzsert játssza, gondolta, bár tisztában volt vele, hogy igazságtalanul. Egyszerűen haragudott Jackre azért, mert nincs otthon, és bár tudta, hogy igazságtalan az összehasonlítás, eszébe jutott, hogy ha nem ölik meg, Roger biztosan otthon lenne, és válaszolna a hívására.

- Komoly baj van - kezdte az üzenetet. - Újból szükségem lenne a segítségedre. Pillanatnyilag a mentőt várom, hogy bevigyen a Manhattan Generalbe. Dr. Riley arra gyanakszik, hogy megszakadt méhen kívüli terhességem van. Ebben az a jó, hogy fellélegezhetsz, elmúlik a nyomás, a rossz pedig, hogy sürgős műtétnek nézek elébe. Szeretném, ha ott lennél. Nem akarom, hogy én legyek a sorozat újabb tagja. Kérlek, gyere!

Miután bontotta a vonalat, Jack mobilszámát tárcsázta, és a hangpostának is elmondta ugyanazt az üzenetet, bízva benne, hogy valamelyik csak eljut a címzetthez. Amikor ezzel is megvolt, eltolta magát az asztaltól, hogy kabátot vegyen, és lemenjen az alagsori bejárathoz, ahová számítása szerint a mentőnek érkeznie kellett. Ahogy felállt, kezét a hasára szorította, bízva benne, hogy ezzel elkerülheti az újabb görcsös fájdalmat, ami sikerült is, ám helyette fülzú-gás és erős szédülés tört rá.

Laurie arra tért magához, hogy hangokat hall, amelyek közül kiemelkedik egy nyilván telefonon beszélő férfié. Alacsony, de stabil vérnyomást említett, százas pulzust és enyhén feszes hasat. Néhány másodpercbe telt, hogy Laurie-ban tudatosodjék, be van csukva a szeme, és csak akkor nyitotta ki. A szobája padlóján feküdt, és egy mentős nő gyors, szakszerű mozdulatokkal éppen infúziót kötött be a bal karjába. Férfi kollégája a másik oldalon állt, és mobiltelefont tartott a füléhez. Mögötte Mike Lastert látta, maga mellett pedig alacsonyra állított hordágyat.

- Mi történt? - kérdezte, és megpróbált felülni.

- Maradjon csak! — mondta az ápolónő, és kezét a mellére téve visszatartotta. - Elájult, de most már minden rendben. Két perc, és már visszük is.

A férfi a beszélgetést befejezve összecsukta a telefonját. - Gyerünk! - mondta, és a fejéhez lépve Laurie hóna alá nyúlt, a nő pedig a bokáját fogta meg. - Háromra! - adta ki az utasítást a férfi, és rögtön számolni kezdett.

Laurie érezte, hogy megemelik, és óvatosan ráteszik a hordágyra. Szíjakat csatoltak rá, hogy véletlenül le ne csúsz-szon, majd felkapták, és elindultak vele.

- Meddig voltam eszméletlen? - kérdezte Laurie. Életében először ájult el, és csodálkozott azon, hogy arra sem emlékszik, hogyan került a padlóra.

- Nem tarthatott túl sokáig - válaszolta a mentős nő, aki lábtól fogta a hordágyat. Mike Laster aggódó arccal ment mellettük.

- Sajnálom — mondta a biztonsági őrnek Laurie.

- Ne butáskodjon! - hárította el a bocsánatkérést Mike. Az utat a Manhattan General Hospitalbe meglepően rövidnek érezte Laurie. Végig be volt hunyva a szeme, és bár hallotta a mentőautó szirénázását, a hang mintha valahonnan a távolból jött volna. Akkor nyitotta csak ki a szemét, amikor a kocsi ajtaja felpattant, és erős kezek elkezdték kihúzni a hordágyat.

A sürgősségi betegellátóban a szokásos káosz, zsúfoltság uralkodott, de neki egy pillanatot sem kellett várnia. Gyorsan betolták egy kezelőbe, a hordágyról vizsgálóasztalra került, rögtön utána egy kéz enyhe szorítását érezte a karján. Arra fordult, és egy műtősöltözéket és sapkát viselő, fiatalos arcú nőt pillantott meg.

- Dr. Riley vagyok - mutatkozott be a nőgyógyász. -Nyugodjon meg! Vigyázunk magára.

- Nyugodt vagyok - válaszolta Laurie.

- Mivel még nem találkoztunk, hadd kérdezzem meg, van-e valamilyen egészségügyi problémája - a mostanin kívül, természetesen -, szed-e valamilyen orvosságot, esetleg allergiás-e valamire?

- Nem, mind a három kérdésre. Hála istennek, alapjában véve egészséges vagyok - felelte Laurie.

- Nagyszerű!

- Illetve egy dolog még van. Nemrég pozitív lett a BRCA 1 mutatójára elvégzett tesztem.

- Volt már onkológusnál miatta?

- Nem. Még nem jutottam hozzá.

- Nem hiszem, hogy kicsit is befolyásolná azt, amit tennünk kell - jelentette ki Laura. - Hadd mondjam el, mi fog történni! Először is csinálunk egy gyors culdocentesist,

hogy lássuk, került-e vér a méh mögötti területre. Ehhez fel kell szúrnunk a hüvelyt, de ne aggódjon! Közel sem olyan szörnyű, mint amilyennek hangzik. Kis szúrást fog érezni csupán.

— Értem — válaszolta Laurie.

Laura az ígéretéhez híven gyorsan, és minimális fájdalmat okozva végezte el a vizsgálatot, amely pozitív eredménnyel járt.

— Ezek után nemigen van más választásunk, mint a műtét - állapította meg Laura, és felállva Laurie mellé lépett. -A legfőbb gondom az, hogy továbbra is vérzik, folyamatosan áramlik a vér a hasüregébe. Egyrészt ezt meg kell állítani, másrészt vért kell kapnia. Pontosan megértett mindent, amit mondtam?

— Igen — válaszolta Laurie.

— Sajnálom, ami történt, és azt akarom, hogy tudja: nem a maga hibája. A méhen kívüli terhesség gyakoribb, mint az emberek többsége gondolja.

— Van valami, ami esetleg hozzájárulhatott a kialakulásához.   Egyetemista  koromban  egyszer  kismedence-gyulladást kaptam a spirálhasználattól - mesélte Laurie.

— Lehet, hogy volt szerepe benne, de lehet, hogy nem. Van valaki, akit fel akar hívni? - kérdezte a nőgyógyász.

-Már hagytam üzenetet annak, akit szeretnék, ha itt lenne.

— Rendben.  Megyek,  és  megnézem,  előkészítettek-e mindent a műtéthez. Pár perc múlva találkozunk.

-Még egyszer köszönöm! És ne haragudjon, hogy tönkretettem a szombat estéjét! - mondta Laurie.

-Miről beszél? Annál jobb szombat esti programot, mint hogy rendbe hozzam magát, elképzelni is nehéz - válaszolta mosolyogva Laura, és kiment.

Huszadik

Laurie még az intenzív őrzőben volt, a műtét előtt, amikor Jack a sietéstől lihegve megérkezett. Laurie szeme csukva volt, keze a mellén összekulcsolva, és ha nem annyira sápadt, azt lehetett volna mondani rá, hogy maga a megtestesült, nyugodt elégedettség. Mögötte, akasztós állványon különböző infúziós palackok és műanyag tasak lógott, amelyből vékony csövön át cseppenként áramlott a vér bal karjába.

Jack melléje lépett, a homlokára tette a kezét, és bár nem szívesen tette, nem merte nem felébreszteni, hogy biztos lehessen benne, valóban él. - Laurie! - szólt hozzá szelíden.

Laurie, ha nem is könnyen, de kinyitotta a szemét, és meglátva Jacket, elmosolyodott. - De jó, hogy itt vagy! -mondta megkönnyebbülve.

— Hogy érzed magad?

— Mindent egybevetve egész jól. Már megkaptam a műtét előtti első koktélt, azért szundítottam el. Reméltem, hogy ideérsz, mielőtt bevisznek a műtőbe.

— Megszakadt méhen kívüli terhesség?

— Minden jel szerint igen.

— Sajnálom, hogy így alakult.

— Nem könnyebbültél meg kicsit? Őszintén!

— Nem, csöppet sem könnyebbültem meg, sőt! Ideges vagyok, aggódom — mondta Jack. — Nem vihetnélek át egy másik kórházba? Mondjuk apádéba?

Laurie az altató kölcsönözte szelíd nyugalommal elmosolyodott. — Az orvosom ide van kötve. Ráadásul biztos abban, hogy belső vérzésem van, úgyhogy kevés időnk maradt. — Jack karjáért nyúlt, és amennyire az erejéből futotta, megszorította. — Tudom, mire gondolsz, de hidd el, itt jó helyen vagyok, pláne így, hogy te is megjöttél. Tudom, fennáll az elméleti lehetősége annak, hogy én is a sorozatomban szereplők sorsára jutok, de nem hiszem, hogy túl komoly lenne. így, hogy Najahot őrizetbe vették, szerintem nem fenyeget közvetlen veszély.

Jack némán bólintott. Tudta, hogy Laurie-nak elvben igaza van, ám ez nem igazán nyugtatta meg, főleg azért nem, mert Najahot nagyon gyenge közvetett bizonyítékok alapján tartóztatták le, és bármelyik pillanatban kiszabadulhatott. Nagyon nem tetszett neki, hogy Laurie ott van a Manhattan Generalben, de tudomásul vette, hogy nem tud változtatni rajta. Ha ragaszkodik hozzá, hogy Laurie-t átszállítsák egy másik kórházba, útközben akár el is vérezhet.

— Tényleg jól vagyok! — bizonygatta Laurie. — Rokonszenves  az  orvosom,  és  tökéletesen megbízom benne. Megkérdeztem tőle, mi fog történni, ha túl leszek a műtéten, és azt mondta, hogy a PACU-ba kerülök.

— Mi az ördög az a PACU? - kérdezte türelmetlenül Jack.

— Altatás utáni őrző.

— Mi történt a lábadozószobával?

— Nem tudom — felelte vállat vonva Laurie. — Valószínűleg azt hívják most PACU-nak. Szóval Laura azt mondta, hogy egy éjszakát a PACU-ban töltök, és ha elvisznek onnan, akkor is csak az akut őrzőbe, mivel sok vért veszítettem. Emlékezz vissza arra, hogy az esetek között egy sincs, amelyik intenzív őrzőben történt volna! Mind normál kórházi szobában következett be. Mérget veszek rá, hogy holnapig biztonságban vagyok, az átszállításomról pedig ráérünk intézkedni akkor. Apám át tud vitetni a University Hospitalbe, és ha az orvosom nem is jöhet velem, ott lesz a régi nőgyógyászom, majd ő átveszi a kezelésemet.

Jack bólintott. Csöppet sem örült annak, amit hallott, de logikusnak találta, ezért elfogadta. Annál is inkább, mivela Manhattan General remekül fel volt készülve a rendkívüli helyzetek, komplikációk kezelésére.

A beszélgetésben beállt szünetet kihasználva Jack a Laurie feje fölötti folyadékkristályos kijelzőre nézett. Aggasztotta, hogy a vérnyomása alacsony, a pulzusa pedig gyors, de örült annak, hogy mindkettő egyenletes, nem ingadozik.

— Jack! — törte meg a csöndet Laurie, és megszorította a karját. — Sajnálom, hogy olyan ingerült voltam délután. Nem engedtem, hogy elmondd, amit akarsz. Bocsáss meg!

— A bocsánatkérés elfogadva - válaszolta komolyan, a tekintetét Laurie-ra szögezve Jack. - Én pedig sajnálom, hogy olyan érzéketlen voltam. Tudom, hogy nem mentség, de igazából magammal nem voltam kibékülve.

— Mehetünk, Laurie! - harsant föl hirtelen egy vidám hang. Laura Riley lépett be a betegszállító kíséretében. — A műtő előkészítve, már csak maga hiányzik.

Laurie bemutatta őket egymásnak, és külön hangsúlyozta, hogy Jack a kollégája, kórboncnok az OCME-ben, akárcsak ő. Laura kedves volt, de hamar lezárta a beszélgetést azzal, hogy szeretne minél hamarabb munkához látni. Éppen elég késedelmet okozott, tette hozzá, hogy várni kellett, amíg az egyik műtő felszabadul.

— Ott lehetek műtét közben? - kérdezte Jack.

— Nem, nem tartom jó ötletnek — válaszolta pillanatnyi gondolkodás nélkül Laura. - De mivel hétvége van, és este,

fel tudom vinni a sebészeti galériára, ahonnan mindent láthat. Ez is több annál, mint amit a szabályok megengednek, de hát maga orvos. Utána, ha Laurie-t elláttuk, mindent elmondok, és a kérdéseire is válaszolok, ha lesznek. Feltéve persze, hogy ő nem ellenzi.

- Dehogy! így lesz jó! - mondta Laurie, és a nagyobb nyomaték kedvéért sűrűn bólogatott.

Jazz éppen kilépett a sarki élelmiszerüzletből, amikor a palmtopja sípolni és rezegni kezdett a zsebében. Elővette, és rögtön elmosolyodott, látva, hogy Mr. Bobtól érkezett az üzenet. Mivel az előző két napban három nevet kapott, nem számított újabbra, és megörült, mert más okot a hívásra elképzelni sem tudott.

Laurie Montgomery! - ez az egy név szerepelt csak az üzenetben, de neki ennyi is elég volt. Azt jelentette, hogy reggelre újabb ötezer dollárral gyarapszik a bankszámlája.

Huszonegyedik

Jack ideges mozdulattal a sebészeti osztály folyosóján álló kisasztalra dobta a Cosmopoíitan magazin legfrissebb számát. Nagyon szeretett volna olvasni valamit, de a képeslap távol állt az ízlésétől. Amit még talált rajta kívül — a Time, a People, a National Geographic és a Newsweek régebbi példányait, plusz a szombati napilapokat —, már mind átnézte. Egy darabig megpróbálta nézni a CNN-t is, de nem volt képes a tévére koncentrálni, amihez a két csésze erős kávé is hozzájárulhatott, amelyet nem sokkal korábban ivott. Háromnegyed tizenkettő volt, Laurie-t még mindig nem hozták ki a műtőből, és ettől egyre idegesebb lett.

Együtt ment fel Laurie-val, dr. Rileyvel és a betegszállítóval a földszintről a második emeletre, és mielőtt Laurie-t betolták a műtőbe, még biztatóan megszorította a kezét. Azután, remélve, hogy Laura esetleg meggondolja magát, és mégis engedélyezi, hogy jelen legyen a műtétnél, a férfiöltözőbe ment, és utcai ruháját egy üres, zár nélküli szekrénybe téve műtősruhába bújt.

Laura azonban kitartott az álláspontja mellett, bár megígérte, hogy mihelyt befejezi a műtétet, azonnal kimegy hozzá, és elmondja, hogyan sikerült. Jack tehát megpróbálta elfoglalni magát, hogy ne törje a fejét azon, mi tart olyan sokáig. Amíg várakozott, műszakváltás történt, új személyzet váltotta fel a régit, de senki nem ment oda hozzá, aminek kifejezetten örült. Nem volt beszélgetős hangulatban, azt kívánta csak, hogy békén hagyják.

Közvetlenül éjfél előtt végre megjelent dr. Riley, körülnézett, és miután meglátta, egyenesen hozzá sietett. Kimerültnek látszott, de Jack nem kis örömére mosolygott.

— Sajnálom, hogy ilyen sokáig kellett izgulnia - mondta Laura. - Kicsivel tovább tartott, mint gondoltam, de most már minden rendben van.

— Hála istennek! — sóhajtott megkönnyebbülten Jack. — Mi volt a baj?

— Folyamatosan vérzett, és sok vért veszített. Most a PACU-ban van, és szeretném, ha ott is maradna, hogy figyeljék, javul-e a véralvadása és változik-e a vérnyomása.

—Jó ötletnek hangzik.

— Látom, átöltözött.

— Reméltem, hogy meggondolja magát, és engedi, hogy jelen legyek a műtétnél.

— Sajnálom — mondta Laura. - Laurie-tól tudom, hogy nemcsak szakmai kapcsolat van maguk között, és szülésnél boldogan engedem, hogy ott legyen a partner, de az ilyen műtéteknél inkább nem.

— Nem kell mentegetőznie! Az a lényeg, hogy Laurie jól van - felelte Jack.

— Egyébként jó is, hogy átöltözött. Most már, ha gondolja, kis időre be tudom vinni.

— Nagyon jó volna. Mondja, valóban méhen kívüli terhesség volt?

— A méhkürtben, közel a méhfalhoz. Ezért is vérezhe-tett olyan erősen. Ami a petevezetéket illeti, abnormálisan fejlődött, úgyhogy a jobb petefészekkel együtt el kellett távolítani. Szerencsére a bal petefészek és petevezeték teljesen egészséges, úgyhogy a szülőképessége nem változott lényegesen.

— Örülni fog, ha megtudja — mondta Jack. Most, hogy már Laurie elindult a gyógyulás útján, engedélyezte magának, hogy az elveszett magzatra gondoljon, és meglepődött azon, hogy szomorúságot érez.

A PACU, az altatás utáni őrző nagy, erősen megvilágított szoba volt  tizenhat ággyal, nyolc-nyolc mindkét oldalon. Mindkét sor mögött különböző berendezések sorakoztak, köztük olyanok, amelyek a vérnyomást, a pulzust, és a vér oxigéntelítettségét ellenőrizték. Az ágyak közül négy volt csak foglalt, és úgy tetszett, hogy az erős fény és a körülöttük folyó nyüzsgés ellenére valamennyi páciens alszik. Mindegyiknek külön ápolónője volt, aki folyamatosan ellenőrzött mindent, a fő életfunkcióktól a vizeletürítésig, a légzéstől a testhőmérsékletig, és az eredményt gondosan feljegyezte. Határozott kinézetű, bodros szőke hajú főnővér és zömök, buldogképű férfi ült a középső asztalnál, árgus szemekkel figyelve a körülötte zajló tevékenységet. Laura bemutatta Jacket a nőnek, akit Thea Papparisnak hívtak.

— Remélem, tisztában van azzal, hogy csak pár percig maradhat — mondta Thea a külsejéhez illő határozottsággal.

— Már azért is hálás vagyok, hogy egyáltalán bejöhettem

— válaszolta a szabályok iránt tőle igencsak szokatlan tiszteletet mutatva Jack. Normálisabb körülmények között a bürokratikus  szabályokat pusztán irányelveknek tekintette, amelyeket nem muszáj pontosan betartani, de tudomásul véve, hogy viselkedésétől nagyban függ a Laurie iránti bánásmód, megpróbált körültekintő lenni. Ezért maradt ülve - bármennyire nehezére esett is -, ahelyett hogy berontott volna a műtőbe, amikor úgy érezte, hogy a műtét túl hosz-szúra nyúlik.

— Nagyon szép felesége van, doktor — mondta elismerően Thea. — Még így, altatás és műtét után is elbűvölő. — Folytatta volna, de a figyelmét az egyik beteg szabálytalanná váló szívműködése vonta magára, és összehúzott szemöl-

dökkel fordult a megfelelő monitor felé. Jack megragadta az alkalmat, és Laurára nézett, aki kis grimasszal jelezte, hogy valóban ő hamisította meg a családi állapotát — másképp nyilván nem tudta volna bevinni a PACU-ba -, majd intett neki, hogy kövesse.

A legtávolabbi ágyhoz mentek, ahol egy férfi ápoló — a karján jókora, sellőt ábrázoló tetoválás díszelgett — éppen újabb tasak vért akasztott fel az infúziós állványra, hogy aztán gyors, szakszerű mozdulatokkal csatlakoztassa a csövet a Laurie karjából kiálló kanülhöz.

— Mi a helyzet, Pete? — kérdezte Laura, miután gyors pillantást vetett az ágy végére akasztott lapra.

— Minden rendben — válaszolta az ápoló. — A vérnyomás és a pulzus tökéletes, a vizeletürítés is normális, a csövön még semmi nem jött ki.

— Nagyszerű! — Laura megfogta Laurie karját, óvatosan megrázta, és a nevén szólította.

Laurie szeme azonnal kinyílt, de csak félig, és úgy rán-colta a homlokát, mintha komoly erőfeszítésébe került volna nyitva tartani. Laurára nézett, aztán Jackre, aki az ágyat megkerülve a bal oldalára állt, és halványan elmosolyodva, ernyedten a kezéért nyúlt.

— Emlékszik rá, hogy azt mondtam, túl van a műtéten? — kérdezte Laura.

— Nem igazán — felelte Laurie anélkül, hogy egy pillanatra is levette volna a tekintetét Jackről.

— Nem baj. Fő, hogy remek állapotban van. A vérzése elállt. Mondanám, hogy nyugodjon meg, de hála istennek, úgy látom, magától is megtette.

Laurie lassan Laura felé fordult. — Köszönöm, amit értem tett, és még egyszer elnézést, hogy tönkretettem a szombat estéjét.

— Ne aggódjon! Jobbat nem is kívánhattam volna.

— A PACU-ban vagyok?

— Igen.

— Éjszakára is itt maradok?

— Természetesen - felelte derűsen Laura. - Szóltam hogy tartsák itt, és figyeljék, amíg reggel meg nem jövök Az intenzív őrző pillanatnyilag tele van, de ez ugyanolyar jó, sőt talán jobb is. Remélem, nem bánja, hogy ide került bár elismerem, akkora itt a nyüzsgés, hogy elég nehéz lehet aludni.

— Csöppet sem bánom — válaszolta Laurie, és megszorította Jack kezét.

— Most itt hagyom magukat, és reggel hétkor találkozunk. Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz, és át tudjuk vinni a szülészeti-nőgyógyászati osztályra, feltéve, hogy lesz szabad ágy. Tudom, hogy pillanatnyilag nincs, de ezzel ráérünk foglalkozni reggel is. Rendben? — kérdezte a nőgyógyász.

— Rendben — válaszolta Laurie, mire Laura búcsút intett, és ígéretéhez híven magukra hagyta őket.

— Hány óra van? — kérdezte Laurie, miután a doktornő eltávozott.

- Éjfél körül járhat - válaszolta Jack.

— Jesszusom! Elképesztő, milyen gyorsan múlik az idő, ha vigad az ember!

Jack elmosolyodott. — Jó hallani, hogy nem veszítetted el a humorérzékedet - mondta. - Hogy érzed magad?

- Nagyszerűen! Tudom, hogy ez idétlenül hangzik, de tényleg nincs semmilyen rossz érzésem. A legnagyobb bajom az, hogy ki van száradva a szám. De hogy őszinte le-gyek, most, hogy túljutottam a dolgon, utólag rendesen meg vagyok ijedve. Butaság volt hagyni, hogy idáig fajuljon, előbb kellett volna orvoshoz fordulnom.

- Nem hiszem, hogy vádolnod kellene magad - mondta Jack.

— De igen! — tartott ki a véleménye mellett Laurie. — Hogy nem reagáltam az intő jelekre, az egyik legfőbb rossz tulajdonságomból fakad, abból, hogy akár testi, akár lelki baj ér, igyekszem úgy tenni, mintha nem létezne. Sokkal inkább anyám lánya vagyok, mint beismerem.

— Még a végén megijesztesz azzal, hogy képes vagy eny-nyire kívülről, ilyen távolságtartással megítélni magad. Mit kaptál az altató mellé? Valamilyen igazságszérumot? Ne válaszolj! - figyelmeztette Laurie-t Jack. - Beszéljünk fontosabb dolgokról! Mondták, hogy megszakadt méhen kívüli terhességed volt?

— Biztosan, de a rövid távú memóriám pillanatnyilag, nem túl fényes, arra, ami nemrég történt, csak halványan emlékszem — válaszolta Laurie.

— Mihelyt megtudtam, hogy jól vagy, különös érzésem támadt.

— Ez elég furcsán hangzott — mondta halvány mosollyal a szája szögletében Laurie. — Csalódott voltál talán, hogy megúsztam?

— Ha ezt viccnek szántad, jobb, ha tudod, hogy nem jött be. Azt akartam mondani, hogy amikor már nem kellett aggódnom miattad, szomorúság fogott el, mert elveszítettük a gyereket — mondta Jack.

Laurie csöndben maradt, de közben leolvadt arcáról a mosoly, és komoly, kétkedő arccal nézett Jackre.

— Halló! Itt vagy még?

Laurie a szabad kezét lassan az arcához emelte, és letörölt egy könnycseppet, majd hevesen megrázta a fejét, mintha nem tudná elhinni, hogy amit Jack mondott, az igaz. - Ha jól hallottam - felelte hosszú hallgatás után -, akkor ennél kedvesebbet még sosem mondtál. Megríkatsz vele.

— Ne sírj! — mondta idegesen Jack, mert az ágy mögötti folyadékkristályos kijelzőn látta, hogy Laurie pulzusa felgyorsul. — Beszélgessünk inkább olyasmiről, ami nem zaklat fel, ha egyáltalán maradt még rá időnk! — Először Pete-re nézett, aki megpróbált úgy tenni, mintha nem hallotta volna az elhangzottakat, majd Thea-re, bízva abban, hogy nem szúrt szemet neki Laurie viselkedése. Szerencsére a főnővért más dolgok kötötték le, és nem foglalkozott velük, úgyhogy Jack visszafordult Laurie-hoz. — Szerintem már nem sokáig maradhatok, és lehet, hogy nem engednek vissza — mondta. — Általában nem vagyok ennyire jól nevelt és visszafogott, de most muszáj annak lennem, mert túszként a kezükben tartanak. Attól félek, ha nem viselkedem úgy, ahogy elvárják, azt valamilyen módon rajtad fogják megbosszulni. Tudom, hogy nevetséges ötlet, de olyan érzésem van, mintha a Gestapo felügyelné ezt a helyet.

— Mit csináltál három órán keresztül, amíg a műtőben voltam? — kérdezte Laurie.

— Én... — Jack elhallgatott, és próbált valami frappánsat, szellemeset kitalálni, de nem jutott eszébe semmi, úgyhogy zavartan elnevette magát. — Ez nem igaz! Cserbenhagyott a humorérzékem.

— Fáradt vagy és kimerült. Miért nem mégy haza, és al-szod ki magad? — kérdezte Laurie.

— Aludni? Ki van zárva, hogy sikerüljön. Annyi kávét ittam, amíg műtöttek, hogy jó, ha kedden el tudok aludni.

— Addig nem ülhetsz itt. Ha komolyan úgy gondolod, hogy nem vagy képes aludni, miért nem kezdesz hozzá ahhoz, amit kértem?

— Igazad van, azt fogom csinálni! — fogadta el rögtön az ötletet Jack. Fölvetődött benne, hogy talán az egész anyaggal vissza kellene mennie a sebészeti osztályra, ahol éppen az éjszakás műszak van munkában. Gyorsabban telne az idő, ha megpróbálna beszélni a Roger listáján szereplők közül legalább néhánnyal, gondolta, de rögtön érezte, hogy attól, ami Rogerrel történt, alaposan megcsappant a lelkesedése.

— Bocsánat a zavarásért! — szólt rájuk az ágy végénél megjelenő Thea. — Be kell fejezniük! Mindjárt hoznak néhány újabb beteget.

— Egy perc, és már itt sem vagyok — ígérte meg Jack, mire a főnővér bólintott, és visszament az asztalához.

— Figyelj! — mondta Laurie füléhez hajolva Jack. — Mielőtt elmegyek, teljesen biztos akarok lenni abban, hogy jól érzed itt magad. Ha nem, leparkolok az ajtó előtt, és tankkal sem fognak tudni elvontatni.

— Tökéletesen jól érzem magam. Menj, és próbálj meg aludni legalább egy keveset! — felelte Laurie.

— Mondtam, hogy nem fog menni. Úgy fel vagyok töltve, hogy akár rögtön kezdhetném is a triadont.

— Oké. Nyugodj meg! Menj vissza az irodámba, nézd át, és hozd ide az anyagot!

— Szóval biztos, hogy jól vagy?

— Egészen biztos.

— Rendben — felelte Jack, és miután homlokon csókolta Laurie-t, fölegyenesedett. - Megpróbálhatsz aludni mindkettőnk helyett. Visszajövök, és megpróbálok újból bejutni, hátha ez a Brünhilda megengedi — mondta, és hüvelykujjával a háta mögé bökött.

— Nem lesz semmi baj. Ne aggódj!

Jack az utolsó, bátorító kézszorítás után visszament a központi asztalhoz, és az éppen telefonáló Thea-nél megállva felírta egy papírra a nevét és a mobiltelefonja számát.

— Köszönöm, hogy beengedett — mondta, miután a fő-nővér befejezte a beszélgetést, és lerakta a kagylót.

— Ugyan! — hárította el a köszönetet Thea. — Ne aggódjon a feleségéért! Vigyázunk rá.

— Itt a mobilszámom — mondta, a papírt a kezébe adva Jack. - Ha bármilyen változás lenne az állapotában, kérem, hívjanak fel! Nagyon szeretném tudni.

— Megteszünk mindent, amit lehet — felelte Thea, és miután rápillantott, az asztalra tette a papírt. Még rámosoly-gott Jackre, búcsúzóul intett neki, és az egyik ápolónőhöz fordult, aki odament hozzá, hogy kérdezzen valamit.

Jack utolsó pillantást vetett Laurie felé, majd kiballagott a PACU-ból. A sebészeti folyosón végighaladva látta, hogy csak az arcok változtak, az ott zajló tevékenység ugyanaz, ami érkezésekor volt. A férfiöltözőben gyorsan átöltözött, és bedobta az egyik szennyestartóba a műtősöltözéket.

A kórház előcsarnoka zavaróan csöndes volt, nem is hasonlított nappali lármás önmagára. Hangosan koppanó léptekkel vágott át rajta, és az ajtón kilépve megörült a járda mellett várakozó taxiknak, mivel amíg bent volt, az eső az előrejelzésnek megfelelően sűrűn eleredt.

Jack az intézet teherportájánál szállt ki a taxiból. Befelé tartva, köszönésképpen odaintett az éjszakai biztonsági őrnek, Carl Novaknak, aki a könyvét lerakva kihajolt a fülkéből, és megkérdezte: — Történt valami rendkívüli, amit esetleg tudnom kell, dr. Stapleton?

— Semmi. Olvasson csak nyugodtan! - szólt hátra a válla fölött Jack.

Miközben a liftre várt, az éjszakás boncmester, Mike Passano ugyancsak kinézett az ügyeleti szobából, és megkérdezte, sürgős munkát kaptak-e.

— Nem, csak annyira imádom ezt a helyet, hogy nem bírom ki nélküle — mondta neki Jack.

Laurie szobájába érve, felkapcsolta az íróasztali lámpát, és szemügyre vette az előtte heverő iratokat. A Manhattan Generálból és a Saint Francisből származó kórlapok két oszlopban sorakoztak, mellettük pedig ott voltak Roger listái, és egy vonalas jegyzettömbről letépett lap, amelyre Laurie azt írta fel, miben azonosak a vizsgált halálesetek. Az asztal fölé a falra kis emlékeztetők voltak felragasztva; az egyiken az állt, hogy Sobczyk EKG-leletét meg kell mutatni kardiológusnak, a másikon pedig az, hogy ki kell deríteni, milyen laboratóriumi vizsgálat az MASNP. Alaposabban körülnézve Jack harmadik cédulát is észrevett, amely annyira gyűrött volt, hogy első ránézésre nem lehetett elolvasni. Gondosan kisimogatta, és Laurie kézírásával a „pozitív MEF2A" feljegyzést találta rajta, utána egy jókora kérdőjelet. Jacknek fogalma sem volt, mi lehet az az MEF2A.

Amit sehol nem látott, az a CD volt, amelyet Laurie Roger irodájában másolt le, úgyhogy nemcsak Roger jegyzetei alá, hanem Laurie fiókjába is benézett, amely elképesztően rendezett volt — különösen az övével összehasonlítva —, a lemezt azonban sehol nem találta. Jack tanácstalanul megvakarta a fejét. Hová tehette? Miközben ezen törte a fejét, az órájára pillantott, és látta, hogy már hajnali fél kettő van.

Jack mély lélegzetet véve megpróbálta összeszedni a gondolatait, de nehezére esett a koncentrálás. Nem érezte jól magát távol a Manhattan Generáltól, ahol Laurie kiszolgáltatottan feküdt, ugyanakkor érezte, hogy belebolondulna, ha órákon keresztül ott kellene ülnie a sebészet folyosóján, és tétlenül számolnia a lassan múló perceket. Eredetileg úgy tervezte, hogy - mint Laurie is említette - felmarkolja az összes anyagot, és visszamegy velük a kórházba, de meggondolta magát. Úgy döntött, megpróbál választ találni az emlékeztető cetliken szereplő kérdésekre. Mivel több kórház is volt a környéken, úgy érezte, a dolog nem fog sokáig tartani.

Először Rowena Sobczyk kórlapját kereste elő, és mivel Laurie vonalzót tett oda hozzá jelzésként, hamar megtalálta az EKG-leletet. Újból megnézte, és újból be kellett vallania magának, hogy bizony semmit nem mond neki. Gondosan kiemelte a dossziéból, összehajtotta, és a másik két feljegyzéssel együtt zsebre rakva kilépett Laurie irodájából. Amikor a lifthez érve megnyomta a gombot, az ajtó azonnal kinyílt, ami nappal sosem fordult elő. Egy pillanatra el is csodálkozott rajta, és olyan érzés fogta el, mintha egymaga lenne az épületben.

Amíg leért az alagsorba, Jack pontosan eltervezte, mit fog csinálni. Úgy döntött, először a New York University Belle-vue egészségügyi központjába megy, és megkeresi a sürgősségi betegellátóban ügyeletet teljesítő kardiológust. Úgy érezte, nem tarthat sokáig, könnyen megtalálja, mivel az illető akkor sem hagyhatja el a helyét, ha éppen nincs dolga. Utána a laboratóriumba akart menni, hogy beszéljen az éjszakás ügyeletessel. Ha valaki meg tudja mondani, mi az az MASNP-vizsgálat, és mit jelent a pozitív MEF2A, akkor az a kórházi laboratóriumvezető. Ennek kapcsán az is megfordult a fejében, hogy a kettő talán összefügg egymással.

Mivel odakint még mindig esett, Jack futva tette meg a Bellevue-ig az utat. A sürgősségi betegellátó ugyanolyan képet nyújtott, mint a Manhattan Generálé, a tömeg általában itt is csak hajnali három után kezdett fogyatkozni. Jack egyenesen a központi irányítóhoz ment, és sikerült hamar felhívnia magára egy hatalmas termetű ápoló figyelmét. Az illetőt, aki a termete alapján nyugodtan elmehetett volna kidobóembernek egy zűrös klientúrájú éjszakai bárba, Salvadornak hívták, és legalább egy tucat aranyláncot viselt.

- Dr. Stapleton vagyok - mutatkozott be Jack. - Nem tudja véletlenül, ki az ügyeletes kardiológus?

-Nem, de mindjárt kiderítem - válaszolta a férfi, és bement a belső helyiségbe.

— Dr. Shirley Mayrand — közölte, amikor pár másodperccel később visszatért.

— Hol találom meg?

- Mindjárt idehívom - mondta az ápoló, és miközben a telefonért nyúlt, a pulttól nem messze sorakozó székekre mutatott, jelezve Jacknek, hogy foglaljon helyet.

— Hogy álltok ággyal?! — kérdezte izgatottan a telefonban Helen Garvey, a kórház éjszakai ügyeletes főnővére.

— Üressel vagy foglalttal? — érdeklődött Thea.

— Ez a legostobább kérdés, amit ma este hallottam!

— Rosszkedvű vagy.

— Az volna a csoda, ha nem lennék. Most szóltak az ügyeletről, hogy hamarosan elárasztanak bennünket baleseti sérültekkel, és az első hullám már úton is van - mondta Helen. — Ha jól értettem, egy busz és egy teherautó frontálisan ütközött, utána a busz még a szalagkorlátot is átszakította. A sérülteket, amennyire lehetett, szétosztották, de a legtöbbet mi kapjuk. Mindenkit mozgósítottam, akit tudtam, úgyhogy húsz műtőben tudunk operálni egyszerre. Hosszú éjszakánk lesz.

— Tizenhárom betegem van, és csak három üres ágyam.

— Nem túl biztató. Milyen a betegek állapota?

Thea körbepillantott a birodalmán, és gondolatban sorra vette az összes pácienst. — Mindenki jó formában van, leszámítva egy hasiütőér-tágulatost, aki változatlanul vérzik, úgyhogy újból meg kell műteni.

— Szóval a többiek állapota stabil?

— Pillanatnyilag igen.

— Akkor takarítsd ki a házat, mert a második csoport hozzád megy!

Thea úgy rakta le a telefont, hogy majd szétfeszítette az izgalom. Az ilyen váratlan, súlyos kihívások jelentették számára a munka legszebb pillanatait. - Figyelem! - emelte fel a hangját, és körbenézett a beosztottain. - Katasztrófaüzem indul! És ez most nem gyakorlat!

Laurie erős rándulásra ébredt - a betegszállító az ágy kerekeit oldotta ki —, és az erős fényű mennyezeti lámpára nézve először nem tudta, hol van. A következő rándulás attól volt, hogy az ágy elindult vele, akkor végre rájött, hol van, a PACU ajtaja fölötti nagy óra pedig az időt is megmutatta: hajnali kettő múlt huszonöt perccel.

Előbb oldalra fordult — lázas nyüzsgés volt a központi asztal körül —, majd hátrafeszítette a fejét, hogy lássa a beteghordozót. Az illető nagyon sovány, világos bőrű afro-amerikai volt, cérnavékony bajusszal, őszülő hajjal.

— Mi történt? - kérdezte Laurie.

A betegszállító nem válaszolt, előrefigyelt, és megállította, majd kicsit visszahúzta az ágyat. A következő pillanatban a PACU lengőajtaja kitárult, és frissen műtött beteget toltak be, aki mellett ott lépkedett az altatóorvos is.

Laurie újból megkérdezte a betegszállítótól, hogy mi történt, ezúttal már kapott választ, még ha kurtát is. — A szobájába viszem — mondta a férfi, és erősen koncentrált, nehogy összeütközzenek a szembe jövőkkel.

— Úgy volt, hogy a PACU-ban maradok! — szólt feltámadó izgalommal Laurie.

— Gyerünk! - biztatta magát a betegápoló, mintha nem hallotta volna, amit mond, és nekiveselkedve tovább tolta az ágyat.

— Várjon! — kiáltotta Laurie, és az erőfeszítéstől fájdalmasat nyilallt a friss sebe.

— Mi a baj? — kérdezte a heves kitörésen megütközve a betegszállító, és lefékezte az ágyat.

— Nem vihet el innen! Itt kell maradnom! — Laurie kénytelen volt hangosan beszélni, hogy az általános zsivajon át hallani lehessen, amit mond. Hogy az erőfeszítés okozta fájdalmat csökkentse, tenyerét óvatosan a hasa felső részére szorította, hogy az alsó rész kevésbé rázkódjon, ám ez nem sokat segített. Korábban, amikor Jack az operáció után bement hozzá, valóban egész jól érezte magát, ez a jó érzés azonban elmúlt.

— Szigorú utasítást kaptam, hogy vigyem a szobájába — mondta félig zavart, félig dacos arccal a betegszállító, majd elővett a zsebéből egy papírt, és alaposan megnézte. — Maga Laurie Montgomery, ugye?

Laurie a kérdést figyelmen kívül hagyva fölemelte a fejét, és a központi asztal felé nézett, amely körül óriási volt a felfordulás. Elöl a terem ajtaja ismét kivágódott, és újabb frissen operált beteget toltak be. Hogy össze ne ütközzenek, a betegszállítónak megint vissza kellett húznia az ágyat.

— Beszélni akarok a főnővérrel! — jelentette ki határozottan Laurie, mire a betegszállító elbizonytalanodva ide-oda kezdte kapkodni a tekintetét, hol rá, hol a központi asztal felé nézett, és a fejét csóválta.

— Nem vihet sehová! — mondta Laurie. — Azt mondták, hogy itt kell maradnom. A főnővérrel akarok beszélni!

A betegszállító úgy döntött, nem harcol tovább — a zsebéből elővett papírral a központi asztalhoz lépett, váltott néhány szót valakivel, aki a pár lépéssel arrébb lázasan intézkedő, fején merev szálú szőke hajkoronát viselő nőre mutatott. A betegszállító odament hozzá, megmutatta neki a papírt, majd a hüvelykujjával Laurie felé bökött.

— Mi a gond? — kérdezte parancsoló hangon, csípőre tett kézzel az ágyhoz lépő Thea.

— Úgy volt, hogy a PACU-ban maradok, amíg dr. Riley holnap reggel meg nem néz — válaszolta Laurie. Az altatás utóhatásaként megmaradt kábultsággal küszködve, nehezen szedte össze a mondatot.

— Biztosíthatom róla, hogy remek állapotban van, az állapota olyan stabil, mint a gibraltári szikla. Nincs rá szüksége, hogy a PACU-ban maradjon, viszont egész sereg új beteget kapunk, akiknek nagy szükségük van a helyre. Szívesen elszórakoztatnánk egész éjszaka, de dolgunk van, úgyhogy legyen jó, és viselkedjék rendesen! — mondta a főnő-vér, és már fordult is el, hogy menjen a dolgára.

— Bocsánat! - szólt utána gyengén Laurie. - Fel tudná hívni az orvosomat, vagy megengedné, hogy én felhívjam?

Thea vagy nem hallotta, vagy nem akart tudomást venni róla, mindenesetre határozottan újabb parancsokat kezdett osztogatni beosztottainak.

— Telefonálni akarok — mondta Laurie, ezúttal már az ágyat tovább toló betegápolónak.

— Majd a szobájából — felelte a férfi, és megcélozta a kivezető ajtót.

Ahogy a liftekhez értek, elkeseredés vett erőt Laurie-n. Megígért menedékéből vadul kirángatták, érzése szerint veszélyes helyzetbe került, és nem tehetett ellene semmit. A vérveszteség és a legkisebb mozdulat nyomán fellépő fájdalom annyira gyengévé tette, hogy teljesen kiszolgáltatottnak érezte magát. Ahogy visszagondolt a sorozatában szereplő páciensekre, a közös tulajdonságaikra, tudta, hogy ő is remekül beillik a sorba. Nagyjából olyan idős volt, mint ők, alapvetően egészséges, viszont nemrég esett át műtéten, infúziót kapott, és nemrég került csak az AmeriCare-hez. Egyedül az jelentett számára némi vigaszt, hogy tudta, dr. Najah börtönben van.

— Hová visz? — kérdezte a betegszállítótól, megpróbálva némi reményt gyűjteni. — A nőgyógyászatra?

A férfi belenézett a papírjába. - Nem. Náluk is telt ház van. Az általános sebészetre, a 609-esbe.

Laurie behunyta a szemét, és egész testében megremegett.

Huszonkettedik

— Dr. Stapleton! Hé! Dr. Stapleton!

A nevét hallva Jack visszanézett a központi nővérállás felé. Mivel a Laurie műtétje közben magába döntött sok kávétól nem volt képes nyugodtan ülni, a nővérállás és a bejárat közti területet rótta fel s alá, időnként kibámulva a kint vigasztalanul szemerkélő esőbe. Ahogy telt az idő, úgy jutott eszébe egyre gyakrabban, hogy talán át kellene váltania a B tervre, ami abból állt, hogy a post-ites lapocskákon szereplő témákkal nem törődve elrohan az intézetbe, felkapja Laurie asztaláról az összes iratot, és visszamegy a Manhattan Generalbe. A bejárat fölötti nagy óra már hajnali fél hármat mutatott, vagyis másfél órája volt távol.

Salvador lázas integetését látva, Jack visszament a központi nővérálláshoz, és az ápoló mellett egy fiatal lányt pillantott meg, aki ránézésre lehetett vagy tizenöt éves. Váliig érő, egyenes szálú, középen kettéválasztott, világosbarna haja volt, hatalmas szeme és vékony, aranyosan fitos orra.

— Dr. Shirley Mayrand — mutatta be Saldavor, amikor hozzájuk ért, Jack pedig életében először nagyon öregnek érezte magát, ahogy végignézett a három év egyetemi alapszint után öt év orvosi egyetemet és még néhány év szakosítót végigjárt, és így is virulóan fiatal, kedves arcú szívgyógyászon.

— Miben segíthetek? — kérdezte Shirley, mire Jack bemutatkozott, és a belső zsebéből előszedve kiterítette előtte Sobczyk EKG-leletét.

— Tudom, hogy nem sok, de szeretném, ha mondana róla valamit.

— Nem sok? Elképesztően kevés - mondta a kardiológus az alig fél méter hosszúságú papírcsík fölé hajolva.

— Sajnos nincs több — mondta Jack.

— Mivel kapcsolatban készült?

— Jó kérdés. Egy szívleállás utáni, sikertelen újraélesztési kísérlet közben csinálták.

— Nem tudom, mit mondjak - szólt homlokát ráncolva a szívgyógyász. — Bármilyen konkrét diagnózishoz jóval több adatra lenne szükség, mint amennyi itt szerepel.

— Ettől tartottam — válaszolta lemondóan Jack. — Csakhogy ez szívleállásos, visszahozhatatlan betegnek a lelete, úgyhogy muszáj beérnie vele. Mivel az illetőnek már úgysem árthat, még a legelhibázottabb szakvéleménnyel sem, hadd kérdezzem meg, mit mondana róla, ha feltétlenül mondania kellene valamit? Például ha az élete múlna rajta.

Shirley a homlokát ráncolva újból maga elé emelte a szalagot. — Már nyilván maga is észrevette, hogy a PR-közök és a QRS-görbék egyre szélesednek, ellenben a QTRS gyakorlatilag teljesen egybemosódik a T-hullámmal — mondta.

Jack összeszorította a fogát — igazságtalannak érezte, hogy az előtte álló helyes, apró kis nő egyszerre érezteti vele a korát és a tudatlanságát. — Talán jobb lenne — felelte —, ha csak olyan dolgokat mondana, amelyeket megértek. Arra gondolok, hogy elég a végeredményt közölnie, az odavezető utat nyugodtan kihagyhatja.

— Támadt egy ötletem! - emelte fel vidáman a hangját Shirley.

— Éspedig?

— Éppen itt van az egyik konzulensünk, dr. Henry Wo -angiogramot csinál egy feltehetően infarktusos betegnek. Kérdezzük meg őt!

Jack nagyon megörült a lehetőségnek. Arra, hogy késő éjszaka konzulenssel is találkozhat, egyáltalán nem számított.

A liftajtó kinyílt, és a betegszállító kitolta az ágyat az ötödik emeletre. Mivel a liftszekrény nem volt teljesen egy szintben a folyosóval, ez némi zökkenéssel járt, amitől éles fájdalom nyilallt Laurie-ba. A fájdalomcsillapító, amelyet műtét közben kapott, már elveszítette hatását.

Bár először pánikba esett attól, hogy elviszik a PACU-ból, útközben tudomásul vette, hogy mindaddig nem tud tenni ellene semmit, amíg telefonhoz nem jut. Megkérdezte a betegszállítótól, hol van a holmija, mert abban reménykedett, hogy megszerezheti a mobilját, de sajnos a férfi azt válaszolta, hogy fogalma sincs róla.

A nővérálláshoz közeledve a pult fölött Laurie két női fejet látott — egy rövidre nyírt hajút és egy lófarkasat. Az ápolónők szinte egyszerre néztek fel, amikor az ágy megállt előttük.

— Friss beteget hoztam - közölte a betegszállító.

A rövidre nyírt hajú állt fel, átvette a kórlapot, hogy elsőként a tetején szereplő nevet nézze meg.

— Már  aggódtunk.  Nem  tudtuk,  merre  lehet,  Miss Montgomery! — mondta élénken.

Közben a kolléganője is felállt, és az ágy másik oldalához lépett.

— Telefonálnom kell — mondta Laurie egyikről a másikra nézve, mivel nem tudta eldönteni, melyik a magasabb beosztásu.

— Jazz, majd én beviszem és elhelyezem — mondta a lófarkas, tudomást sem véve Laurie kijelentéséről.

— Hagyd csak, Elizabeth, majd én! Neked ma már úgyis volt elég dolgod — válaszolta a rövidre vágott hajú.

— Ahogy gondolod - fogadta el rögtön a segítséget a ló-farkas, és visszament a pult mögé.

Jazz az ágy végére dobta a kórlapot, és a fejéhez állva tolni kezdte Laurie-t.

— Elnézést! - mondta Laurie, és hátrafeszítette a fejét, hogy találkozzon a tekintetük. — Nagyon fontos lenne, hogy telefonáljak.

— Hallottam már akkor, amikor először szólt — válaszolta Jazz. — Viszont, ha nem tudná, hajnali fél három van.

— Tudom, mennyi az idő, de fel akarom hívni az orvosomat. Nem tudom, miért hoztak ide. Arról volt szó, hogy a PACU-ban töltöm az éjszakát, és majd reggel, ha megnézett, eldönti, hogyan tovább.

— A világért sem akarom elkeseríteni, de azt hiszem, az orvosa, akárcsak a kollégái, édesdeden alszik, és nem örülne, ha jelentéktelen apróság miatt felébresztenék - mondta Jazz.

— Azonnal állítsa meg az ágyat! — szólt rá parancsolóan Laurie. — Nem vagyok hajlandó abba a szobába menni!

— Valóban? — kérdezte Jazz, és még csak nem is lassított, a betegszállítónál jóval gyorsabban tolta tovább az ágyat, mivel szerette volna minél előbb a helyén tudni Laurie-t.

Amikor megérkezett, némi nehézség árán tudta csak megtalálni. Először azt hitte, Mr. Bob eltévesztette a kórházat, de mint később kiderült, Laurie neve került csak be némi késéssel a számítógépes rendszerbe.

— Követelem, hogy álljon meg! — kiáltotta Laurie, miután Jazz nem volt hajlandó tudomást venni az előző felszólításról. Közben kénytelen volt kezét a hasára szorítani, mert a kiabáláshoz szükséges erőlködéstől fájdalmasan lüktetni kezdett a sebe.

- Úgy látom, maga elég problémás beteg lesz — mondta kurta nevetéssel Jazz, de valójában egész másra gondolt. Hála a szülészet-nőgyógyászat telítettségének, Laurie a közvetlen felügyelete alá került, úgyhogy az elintézése a valaha kapott egyik legkönnyebb feladatnak ígérkezett.

A 609-es szobához érve gyors mozdulattal száznyolcvan fokban megfordította a kerekes ágyat, hogy fejjel előre tolja be Laurie-t, és a küszöböt átlépve villanyt gyújtott,  amitől - lévén kint a folyosón elég sötét — mindketten pislogni kezdtek.

Miután megszokta az erősebb fényt, Laurie az érthetetlenül elutasítóan viselkedő ápolónő kitűzőjére nézett, és elsápadt, meglátva a Jasmine Rákóczi nevet. Bár az altatás utóhatásaként még félig kába volt, azonnal eszébe jutott, hogy Roger egyik listáján találkozott vele. Jasmine Rákóczi azok közé tartozott, akik a Saint Francisből a Manhattan Generalbe átkerülve változatlanul éjszakás műszakban dolgoztak.

- Mi a baj? — kérdezte Jazz, látva Laurie arcán a riadalmat, és a szobában lévő ágy mellé tolta a kerekes ágyat.

Mivel választ nem kapott, nem faggatózott tovább, hanem gyors mozdulattal lerántotta Laurie-ról a lepedőt, és az ágyra mutatott. — Másszon át szépen ide, utána békén hagyom! — mondta, és az infúziós üveget átrakta a kerekes ágyon lévő tartóról az ágy fejénél lévőre.

Laurie nem válaszolt, csak olyan dacosan nézett Jazzre, amennyire tudott. Ennél jobb ötlete ugyanis egyelőre nem volt.

- Ha ennyire nem fogad szót, hívom Elizabethet, és ketten valamilyen módon így is, úgy is áttesszük az ágyra.

- Beszélni akarok a főnővérrel! - fakadt ki Laurie.

- Vele beszél. Én vagyok itt a főnővér, pontosabban én látom el a főnővéri feladatokat, ami lényegében ugyanaz -válaszolta Jazz.

Laurie elkeseredése tovább nőtt. Úgy érezte magát, mintha egyre jobban belegabalyodna az elborzasztó körülmények veszedelmes hálójába.

- Árulja már el, miért nem akar átszállni egy sokkal kényelmesebb ágyra! - mondta ingerülten Jazz. - Nézzen csak körül! Jobbat nem is kívánhatna. Az ágyat olyan helyzetbe állítja, amilyenbe akarja, van televíziója, hívógombja hozzánk, rabszolgákhoz... olyan kényelem, akárcsak otthon. Mi egyebet kívánhat még?

Laurie a biztatásra önkéntelenül körbepillantott, és egy pillanatra megmerevedett, amikor meglátta az ágy melletti éjjeliszekrényen a telefont. Hogy is nem gondolt rá?! Hiszen még a betegszállító is említette. Az a készülék fogja megmenteni az életét! A fogát összeszorítva felkönyökölt, óvatosan az ágy felé csúsztatta a fenekét, majd a lábát utánahúzva megismételte a mozdulatot.

- Nagyszerű! Látom, úgy döntött, nem nehezíti meg fölöslegesen a dolgomat. Örülök neki. Higgye el, mindkettőnknek így a jobb — mondta Jazz.

Miután Laurie lassan, nehézkesen átevickélt az ágyra, betakarta, és megmérte a vérnyomását és a pulzusát. Laurie eközben egyetlen pillanatra sem vette le róla a szemét, de Jazz ügyelt arra, hogy a tekintetük véledenül se találkozzon.

- Oké! Úgy tűnik, minden rendben, csupán a pulzusa gyorsabb picit a kelleténél - mondta az ápolónő, miután végzett a mérésekkel. — Visszamegyek, és megnézem a kórlapját — biztosan előírtak magának valamilyen fájdalomcsillapítót szükség esetére. Hogy érzi? Kell most, vagy nincs rá szüksége?

Laurie-t megdöbbentette, mennyire hiányzik minden normális emberi melegség a hangjából és a cselekedeteiből. Konkrét panasza nem lehetett ellene azonkívül, hogy figyelmen kívül hagyta a kérését, ám olyan határozott, szándékos távolságtartást érzett a viselkedésében, amely tovább erősítette amúgy is meglévő rossz érzését. Kétségtelenül volt valami furcsa, riasztó Jasmine Rákócziban.

- Elvitte a macska a nyelvét? - kérdezte gúnyos mosollyal, a kezét csípőre téve Jazz. - Nekem mindegy. Ha nem akar, nem kell beszélnie. Őszintén szólva, nekem még könnyebb is, ha hallgat. Persze ha meggondolja magát, nyugodtan megnyomhatja a hívógombot. Lehet azonban, hogy épp el leszek foglalva valakivel, aki közlékenyebb, és akkor várnia kell.

Miután ezt elmondta, Jazz utolsó - Laurie érzése szerint tökéletesen közömbös - mosollyal megfordult, és kiment.

Laurie várt kicsit, majd nagyon óvatosan oldalra nyúlt, és fölemelte a telefont. A mozdulattól megfeszültek a hasizmai, ami nagyon kellemetlen volt, de összeszorította a fogát, és ha nehezen is, maga mellé tette a készüléket. Az izgalomtól és a gyógyszerektől elhomályosult aggyal próbálta felidézni Jack mobiltelefonjának a számát, ami körülbelül egy perc múlva sikerült.

A füléhez emelte a telefonkagylót, és a következő pillanatban a szíve hatalmasat dobbant a rémülettől. Nem volt tárcsahang! Lázas izgalommal nyomkodta a megszakító gombot, remélve, hogy attól felhangzik az ismerős sípolás, de sajnos hiába. A telefon süket volt. Miután efelől végképp megbizonyosodott, Laurie a nővérhívó gombhoz kapott, és ugyanolyan izgalommal azt kezdte nyomkodni.

Jack öröme, hogy Rowena Sobczyk EKG-leletét megmutathatja egy konzulensnek, korainak bizonyult - dr. Henry Wo éppen egy katéterezés közepén tartott, amikor az ötlet felmerült, és már majdnem három óra volt, amikor kijött a betegtől. Kerek arcú ázsiai férfi volt sima, makulátlan arcbőrrel és rövidre nyírt, tüskésen az égnek meredő, koromfekete hajjal. Shirley gyorsan bemutatta őket egymásnak, elmondta, miben kérnék a segítségét, Jack pedig odaadta a rövid EKG-leletet.

— Igen, igen... — mondta bólogatva Henry, és alaposan szemügyre vette a rövid papírcsíkot. — Nagyon érdekes. Ennyink van összesen?

— Sajnos igen — válaszolta Jack, és röviden beszámolt a sikertelen újraélesztési kísérletről, amely közben a vizsgálatot végezték.

— Veszélyes ilyen kevés információ alapján sokat mondani — jelentette ki Henry, miután újból alaposan végignézte a csíkot. — Dr. Mayrand — fordult Shirleyhez —, nem mondaná el, mire gondolt, amikor meglátta?

Shirley megismételte ugyanazt, amit a különböző görbékről és szünetekről korábban Jacknek elmondott. Henry közben bólogatott, és miután befejezte, megkérdezte, van-e valamilyen ötlete arra vonatkozólag, hogy mi állhat a sajátos alakot öltött görbék mögött.

— A vezérlőrendszer leállása - válaszolta Shirley. — Talán a sejten belüli nátriumpumpák nem működtek jól, vagy túl lettek terhelve, ami miatt a membránpotenciál vészesen ingadozni kezdett...

Jack hirtelen erős késztetést érzett, hogy üvölteni kezdjen, ezért erősen összeszorította a fogát. Shirley monológja fájdalmasan hasonlított ahhoz a zagyvasághoz, amelyet egyetemista korában hallott. Már csak hajszál választotta el attól, hogy ingerülten kifakadjon, amikor Henry váratlanul a segítségére sietett.

— Szerintem dr. Stapleton elsősorban arra kíváncsi, mi az az anyag, amely a rövid EKG-leleten látható anomáliát okozta. Igazam van, dr. Stapleton? - kérdezte.

Jack nem válaszolt, csak lelkesen bólogatott.

— Nos, biztos vagyok benne, hogy számos olyan anyag van, amely ilyen képet idézhet elő — Shirleyn látszott, hogy nincs ellenére a szereplés —, de ebben az esetben én inkább az elektrolit-egyensúly hirtelen felbomlására szavaznék, amelyet kalcium- vagy káliumtúltengés idézhetett elő. Azt hiszem, ez minden, amit ilyen rövid lelet alapján meg lehet állapítani.

— Remek diagnózis — mondta elismerően Henry, és Rowena Sobczyk leletét visszaadta Jacknek.

Jack a papírt zsebre gyűrve alaposan elgondolkodott azon, amit Shirleytől hallott. A tinédzser lányra emlékeztető kardiológus lényegében nem mondott semmi újat, de az elektrolit-egyensúly hirtelen felbomlására vonatkozó kijelentése adott neki egy ötletet. A kálium lehetséges szerepével azért nem foglalkozott — nemcsak ő, hanem mások sem —, mert a laboratóriumi jelentés szerint egyetlen áldozatnál sem mértek a normálist meghaladó káliumszintet. Viszont a halál beállta után a káliumszint mindenkinél magasra szökik, mivel a szervezet káliumtartalékai a sejtekbe vannak bezárva, és egy aktív szállító rendszer tartja megfelelő szinten őket. A halál beálltakor ez a szállító rendszer leáll, és a kálium kiömlik a sejtekből, éspedig olyan mennyiségben, hogy ha közvetlenül a halál beállta előtt nagy adag káliumot fecskendeztek be az illetőnek, azt sem lehet észrevenni. Tehát ha valaki észrevétlenül akar gyilkolni, akkor annak a nagy mennyiségben beadott kálium az egyik leghatékonyabb eszköze.

— Ha az előbb látotton kívül talál még EKG-leletet, feltétlenül szóljon - mondta Henry. - Akkor talán képesek leszünk rá, hogy határozottabb véleményt mondjunk.

— Csak még egy kérdést! — szólt Jack, és a konzulensről Shirleyre nézett, majd vissza. — Tudják, milyen laboratóriumi vizsgálat ez? — a zsebébe nyúlt, elővette az indulás előtt, Laurie szobájában zsebre rakott két kis jegyzetlapot, és az MASNP feliratút odaadta Henrynek. Az gondolkodott egy darabig, majd határozottan megrázta a fejét, és odamutatta a kis papírt Shirleynek, aki szintén nemet intett.

— Fogalmam sincs — mondta Henry, és visszaadta Jack-nek a papírt. — David Hancock, az éjszakás laborfőnök viszont nagy valószínűséggel tudni fogja. Itt van, nem messze — tette hozzá, és rögtön mutatta is az utat.

Jack megköszönte a tanácsot, a zsebébe süllyesztette a két papírt, és már indulni akart, amikor Henry - nyilván észrevette, mi van a másik papíron — utána szólt.

— Elképzelésem sincs arról, hogy mi az MASNP, de az MEF2A-t ismerem.

— Tényleg?! — lepődött meg Jack. Ő még azt sem igazán tudta, hol botlott bele a rövidítésbe Laurie.

— Egy gén. Azt a proteint termeli, amely a szívkoszorúerek egészségének megőrzéséért felelős.

— Érdekes — mondta bizonytalanul Jack, és azon gondolkodott, mi köze lehet ennek Laurie sorozatához, illetve egyáltalán van-e hozzá köze. — És mit jelent az, hogy az MEF2A pozitív?

— A meghatározás kissé félrevezető — ismerte el Henry. — Ha szakmunkákban pozitív MEF2A-ról írnak, az valójában az MEF2A mutáns formájának mutatójára vonatkozik. Azt jelenti, hogy a gén hibás proteint termel, következésképpen nagy a valószínűsége annak, hogy az illetőnek szívkoszorúér-betegsége lesz, mint a ma este érkezett betegünknek, aki miatt várnia kellett rám. Pozitív az MEF2A mutatója, és már be is következett az infarktus annak ellenére, hogy minden lehetséges módon megpróbáltuk a legalacsonyabb szinten tartani az LDL-koleszterolját.

— Köszönöm. Ezzel sokat segített — mondta Jack, bár valójában fogalma sem volt arról, mekkora segítséget jelenthet mindaz, amit hallott. Ha visszaér a Manhattan Generalbe, és találkozik Laurie-val, első dolga lesz megkérdezni, hol találta a rövidítést, és ha a helyzet úgy alakul, elmondja neki mindazt, amit hallott, döntötte el magában.

Henrynek és Shirleynek is megköszönte a segítséget, és a laboratóriumba indult, remélve, hogy David Hancock nem lesz túlságosan elfoglalt, és tud időt szakítani rá.

Mielőtt belépett a laboratórium ajtaján, az órájára nézett, és az idegességtől összerándult a gyomra, mert látta, hogy hajnali három múlt huszonkét perccel.

Huszonharmadik

Az események ismét — már másodszor az este folyamán - másképp alakultak, mint Jack szerette volna. David Hancock ebédszünetet tart, de bármelyik percben visszajöhet, mondták neki, amikor érdeklődött utána. A válasz hallatán Jack először azt hitte, ugratni akarják, de aztán rájött, hogy az éjszakai műszakban dolgozók az idő szempontjából tökéletesen ellentétes világban élnek, mint a többi ember, és számukra a műszak közepe táján elfogyasztott eleség az ebéd, függetlenül attól, hogy az óra olyankor mit mutat.

Jack türelmetlenül járkált fel-alá, míg végre David Hancock megérkezett. Sovány, megállapíthatatlan származású ember volt rövid, ritkás hajjal, és mintha csak annak ellensúlyozására növesztette volna őszülő, egyenetlenül nyírt kecskeszakállát és bajuszát. Nyugodtan végighallgatta Jacket, majd elvette tőle a cédulát, és miközben ránézett, jól hallhatóan megszívta a fogát.

— Biztos benne, hogy ez laboratóriumi teszt? — kérdezte.

Jack bizakodása, hogy választ fog kapni, pillanat alatt a töredékére csappant.

- Eléggé - felelte, és a cetliért nyúlt.

David elhúzta előle, és a homlokát ráncolva tovább nézegette. — Miből gondolja, hogy a laboratóriumnak szól?

— Több páciens operáció előtti vizsgálatai között is szerepelt — válaszolta Jack, és türelmetlenül az ajtó felé pillantott. - Ebben a kórházban biztosan nem - jelentette ki David.

- Nem is azt mondtam. - Jack arra gondolt, hogy talán a legjobb lenne sarkon fordulni, és otthagyni a laborfőnököt. - A Manhattan Generalben és a Saint Francisben, Queensben.

- Hát persze! - szólt lekicsinylően David. - Mindkettő az AmeriCare-é.

Jacket váratlanul érte a megjegyzés, és önkéntelenül előrehajolt, hogy jobban lássa a férfi arckifejezését. - Jól érzem, hogy nincs nagy véleménnyel róla?

- De mennyire! A húgom Staten Islanden lakik, városi alkalmazott, és nemrég volt egy kis egészségügyi problémája. Az AmeriCare ide-oda küldözgette, és jó sok időbe telt, mire valaki hajlandó volt tisztességesen foglalkozni vele. Azoknak az embereknek csak az üzlet a fontos, a betegek ellátásával alig törődnek.

- Nekem is volt velük gondom - mondta Jack. - Hosz-szan mesélhetnék róla, de most inkább az érdekel, hogy milyen teszt ez az MASNP.

- Őszintén megmondom, nem vagyok biztos benne száz százalékig — kezdte David —, de az az érzésem, hogy egyfajta genomvizsgálat.

Jacket megdöbbentette a válasz. Alig félórája történt, hogy Shirley Mayrand ráébresztette a korára, azt az érzést keltette benne, hogy öreg, és most attól félt, hogy David valami hasonlót tesz majd, csak nem az életkorát, hanem a felkészültségét veszi célba. Tudta, hogy létezik orvosi genómia, de az ismeretei csak a kórbonctanban is vizsgált azonosító markerekre terjedtek ki. Azzal is tisztában volt, hogy az emberi genom feltérképezése nyomán kialakult tudományág ismeretanyaga exponenciálisan gyarapszik.

-Ha feltétlenül találgatnom kellene, azt mondanám, hogy az MA a géneloszlás vizsgálatához használt egyik technológia rövidítése, az SNP pedig az egyedi nukleotid-polimorfizmusé, ami, mint bizonyára maga is tudja, az emberi genomban található egyfajta mutáció — magyarázta David. — A sok ezer SNP-t mára sikerült olyan pontosan feltérképezni, hogy hozzáköthetők a nemzedékeken át öröklődő mutáns génekhez. Úgy is fogalmazhatnék, hogy ezeknek a rossz, mutáns géneknek a mutatói.

Jack egy pillanatra mozdulatlanná dermedt — a laborvezető szavaitól hirtelen világosság gyűlt benne. Nem értett ugyan mindent abból, amit David mondott, de az nem is volt fontos. Reszkető kézzel vette elő Sobczyk dossziéjából az összegyűrt jegyzetlapot, és odanyújtotta Davidnek. — Lehet ez egy MASNP-teszt eredménye?

A laborvezető átvette a ragasztós szegélyű kis lapot, és hangosan felolvasta, ami rajta állt: — Pozitív MEF2A. Hogy mond-e valamit? Hmm. - A száját összeszorítva nézett maga elé, és mintha erőteljesebb gondolkodásra akarta volna ösztönözni magát, még a fejét is megkopogtatta az öklével.

— Igen! — kiáltott fel lelkesen néhány másodperccel később.

— Emlékszem, hogy találkoztam MEF2A-val. Ha nem tévedek, egy gén, amely valamilyen módon kapcsolatban áll a szívkoszorúerekkel. Pontosan nem tudom, hogyan, de rémlik, hogy akiben előfordul a gén mutáns alakja, az nagy valószínűséggel számíthat szívkoszorúér-betegségre. Úgyhogy a kérdéséhez visszatérve, a „pozitív MEF2A" könnyen lehet az MASNP-teszt eredménye, és azt jelenti, hogy az illetőben SNP-t, vagyis a mutáns MEF2A gén mutatóját találták.

— Köszönöm! — mondta lelkesen Jack, és erősen megrázta David kezét. — Azt hiszem, segített megoldani egy rejtélyt.

— Milyen rejtélyt? — kérdezte csodálkozva a laborvezető, de Jack ezt már nem is hallotta, mert lélekszakadva rohant kifelé a laborból.

Határozott elképzelése volt arról, hol találkozhatott Laurie a „pozitív MEF2A" megjegyzéssel, de utána akart nézni, hogy száz százalékig biztos lehessen benne. Úgy tervezte, hogy tizenöt percet ad magának Laurie irodájában, és ha addig nem ér célt, akkor későbbre hagyja a keresést, és indul a Manhattan Generalbe. Ha netán a szőke hajú Brünhilda nem engedi be a PACU-ba, akkor leül elé, és ott várja meg a reggelt.

Laurie felriadt, és az, hogy a sok izgalom ellenére elaludt, legalább annyira megijesztette, mint a zaj, amely az ébredését okozta. Jazz és Elizabeth zavarta meg az álmát — egy másik betegről beszélgetve, hangosan rontottak be a szobába. Jazz Laurie jobb oldalára ment, Elizabeth pedig az ágyat megkerülve a bal oldalra.

Laurie nem kis erőfeszítéssel fölemelte a fejét, és az ápolónőkre nézett. A hasa ha nem is erősen, de fájt, a szája pedig teljesen kiszáradt. A PACU-ban, mivel nem ihatott, jégszilánkokat kapott nedvességpótlóként, itt viszont, az új helyén egyelőre semmit.

— Nahát! — lepődött meg álmos pillantása láttán Jazz. — Ha tudjuk, hogy elaludt, megtakaríthattuk volna magunknak a fáradságot.

— Beszélt az orvosommal?! — kérdezte követelőző hangon Laurie.

— Mondjuk úgy, hogy beszéltem az egyikkel — válaszolta Jazz, és kajánul elmosolyodott, mintha élvezte volna, hogy piszkálhatja Laurie-t.

— Mi az, hogy az egyik orvosommal?!

— Dr. Jóse Cabreóval beszéltem. Ő ugyanis itt van, míg dr. Riley minden bizonnyal édesdeden alszik odahaza.

Laurie pulzusa felgyorsult. Emlékezett rá, hogy Roger listáin szerepelt dr. Jóse Cabreo neve, és arra is, hogy a személyi anyagában súlyos műhiba és kábítószer-fogyasztás szerepelt.

— Nagyon szomorú volt, amikor elmondtam, milyen ellenségesen viselkedik — folytatta Jazz.

— Nem érdekel, mit gondol dr. Cabreo! — emelte fel a hangját Laurie. — Azt mondta, felhívja az orvosomat. Dr. Laura Rileyvel akarok beszélni.

— Egy pillanat! — Jazz figyelmeztetőn feltartotta a mutatóujját. — Azt mondtam, hogy beszélek az orvossal, és nem azt, hogy a maga orvosával. Emlékeztetném rá, hogy az aneszteziológiai osztály még mindig komoly felelősséggel tartozik magáért, hiszen ha úgy vesszük, technikailag még mindig altatás utáni állapotban van.

— Az orvosomat akarom! — mondta dühösen, a fogai között szűrve a szót Laurie.

— Na, mit mondtam? Ugye, hogy nem könnyű eset? — kérdezte Jazz  Elizabeditől, mire az mosolyogva,  teljes egyetértéssel bólintott.

— Mivel már majdnem hajnali négy van, pár óra múlva teljesül a kérése — fordult Laurie-hoz Jazz. — Addig viszont szigorúan be fogjuk tartani dr. Cabreo utasítását, amelyet a maga érdekében adott. — A mondatot befejezve Elizabeth-re villantotta a tekintetét, és kurtán bólintott hozzá.

Laurie tiltakozni akart, elmondani, hogy nem kér semmiből, amit dr. Cabreo rendelt, de nem maradt rá ideje — a két nővér egyszerre kapta el a két karját, és szorította le az ágyra. A hirtelen, nem várt támadás megdöbbentette, megpróbált harcolni ellene, de saját fájdalma és a nővérek ereje eleve kudarcra kárhoztatott minden kísérletet. Érezte, hogy a csuklóit az ágy aljához rögzített pántokkal leszorítják, ezzel végképp cselekvésképtelenné teszik.

— Kész! — mondta Jazz Elizabethnek, és fölegyenesedett. — így legalább nyugton marad, és akkor sem tépi ki az infúziós csatlakozót, ha elkapja egy újabb dühroham.

- Ez felháborító! - kiabálta Laurie, és nekifeszült a csuklóit szorító pántoknak, de hasztalan. Mindkettő kitartott, még csak meg sem tudta lazítani őket.

- Dr. Cabreo szerint nem az - válaszolta mosolyogva Jazz. — A műtét okozta stressz néha annyira megzavarja a pácienst, hogy önmagától is meg kell védeni. Erre gondolt, és rendelt magának egy finom, erős, gyors hatású nyugtatót. — Mire a mondat végére ért, elővett a zsebéből egy feltöltött, használatra kész injekciós tűt. A kupakot a fogával húzta le róla, majd pillanatra függőlegesen feltartotta, és a hüvelykujja begyével egész enyhén megnyomta a dugattyút, hogy biztosan ne maradjon benne levegő.

- Nem akarok nyugtatót! - kiáltotta Laurie, és újból megpróbálta kiszabadítani a kezét.

- Na látja! A nyugtató pontosan arra való, hogy az ilyen dühkitöréseket megakadályozza — felelte nyugodtan Jazz. — Elizabeth, megtartanád Miss Montgomeryt, hogy végre túl legyünk a dolgon?

Elizabeth — Jazzéhez nagyon hasonló mosollyal — elkapta Laurie vállát, és teljes súlyával ránehezedett. Laurie megpróbált harcolni, de hiába. Érezte, ahogy a hideg, alkoholos vatta hozzáér a karjához, majd rögtön utána az éles, tűszú-rás okozta fájdalmat. Egy pillanattal később látta, hogy Jazz fölegyenesedik, és visszarakja a fecskendőre a műanyag sapkát.

- Aludjon jól! — mondta a nővér, majd intett Elizabethnek, és kimentek.

Laurie pár másodpercig nézett utánuk, majd visszaha-nyatlott a párnára, és tehetetlenül felnyögött. Korábban - a fájdalom és a gyógyszerek hatására — úgy érezte, hogy kiszolgáltatottabb helyzetbe már nem is kerülhet, de most rá kellett döbbennie, hogy tévedett. Az ágyhoz volt szögezve, mint az áldozati állat az oltárhoz, és nem tudta, milyen injekciót kapott. Két lehetőség jutott eszébe, egyik rosszabb, mint a másik. Ha méreg volt, akkor vége, fölösleges tovább küzdenie, ha pedig valóban nyugtató, akkor percek kérdése, és végleg tehetetlenné, tökéletesen kiszolgáltatottá válik.

Bármilyen remek volt is az erőnléte a sok kosárlabdától és a biciklizéstől, Jack erősen zihált, amikor lefékezett az OCME liftjei előtt. Az őrség szobája előtt elrohanva hallotta, hogy Carl Novak a nevét kiáltja, de nem állt meg, még csak nem is lassított.

Miközben a liftre várt, megpróbálta kitalálni, mit csinálhatott Laurie a Roger irodájában másolt CD-vel. Azon kellett ugyanis lennie annak az anyagnak, amelyben az MEF2A szerepelt. Miután beszállt a liftbe, sebesen járt az agya. A CD nem volt sem a kórlapok, sem a listák mellett, és az íróasztal egyik fiókjában sem látta. Az egyetlen hely, ahol nem nézte meg, a négyfiókos irattartó szekrény volt. Az órájára pillantott — négy óra múlt öt perccel. Valamivel több mint három órája hagyta ott a Manhattan Generált, és úgy érezte, eljutott a végső határáig annak az időszaknak, amelyet — na nem jó lelkiismerettel, arról szó sincs! — távol tölthet. Éppen ezért újból megfogadta, hogy szigorúan tartja magát a korábban megszabott tizenöt perchez, és ha azalatt nem ér célt, abbahagyja a keresést, és rohan Laurie-hoz.

Öt percébe telt, amíg átnézte az irattartó szekrény fiókjait, és eredmény nélkül csukta be az utolsót. A fejét vakarva próbálta kitalálni, hol lehet az átkozott CD, még az is eszébe jutott, hogy meg kellene néznie Riva asztalát, ám erről gyorsan letett. Sokkal valószínűbbnek tartotta, hogy nem elég figyelmesen végezte a keresést, ezért — erősen koncentrálva, nehogy elnézzen valamit — másodszor is hozzálátott Laurie íróasztalának az átkutatásához.

— A fenébe! — mondta nem sokkal később dühösen Jack, és becsapta az utolsó fiókot. Az órájára nézve látta, hogy a megszabott időből kevesebb mint öt perce maradt, éppen hozzá akart kezdeni a kórlapok újbóli átnézéséhez -hátha azok közé keveredett a lemez —, amikor észrevette a számítógép képernyőjének káváján világító kis sárga pontot. Bár a képernyő sötét volt, a ledből ítélve a gép bekapcsolva maradt, csupán a monitor váltott át alvó üzemmódra.

Jack a jobb mutatóujjával megütötte a klaviatúra alján végighúzódó szóköz billentyűt, mire a képernyő életre kelt, és megjelent rajta a Stephen Lewis laboratóriumi vizsgálatainak eredményeit tartalmazó lista. A tekintete automatikusan a képernyő bal oldalára ugrott, azt pásztázta végig, amíg rá nem talált az MASNP jelzésre, majd onnan jobbra haladva, vele egy sorban az eredményre: pozitív MEF2A.

Jack a fejét rázva szidta magát, mert nem rögtön a számítógépben kereste a lemezt, közben a görgetősávra ráállva elkezdte végignézni a Laurie sorozatában szereplő páciensek anyagait. Amit talált, csöppet sem lepte meg — mind a Manhattan General, mind a Saint Francis betegeinél a különböző káros, mutáns génekre elvégzett MASNP-teszt pozitív eredménnyel járt. A gének egy részét ismerte, másik részét nem, de viszonylag nyugodtan nézte a listát mindaddig, amíg el nem jutott Darlene Morganig, mert akkor jeges borzongás futott végig a gerince mentén. Darlene MASNP-tesztje is pozitív volt, mégpedig a BRCAl génre!

Jack néhány másodpercig kővé válva meredt a képernyőre. Egészen addig úgy érezte, nagyon kicsi az esélye annak, hogy Laurie a kórházban garázdálkodó sorozatgyilkos — ha egyáltalán van ilyen — áldozatává válik, de ennek a megnyugtató állapotnak most egyik pillanatról a másikra vége lett. A gyilkos ugyanis — akárki lett legyen is — csupa olyan embert ölt meg, aki örökletes hibás gén hordozója volt, például a BRCAl-é, mint Darlene Morgan és Laurie!

Jack, mintha rugó lökte volna ki, úgy pattant fel a székről, és vágtatott ki lélekszakadva a szobából. A lift szerencsére még az emeleten volt, és az ajtaja rögtön kinyílt, mihelyt megnyomta a gombot. Ahogy lefelé haladt, a reme-géstől ügyetlenné vált kézzel előhalászta a mobiltelefonját, majd az órájára nézett — tizenhat perccel múlt négy. Remegő ujjakkal ütötte be a készülékbe a Manhattan General Hospital számát, de nem indította el a hívást, mert észrevette, hogy nincs elegendő térerő.

Az alagsorba érve Jack vadul kirontott a liftből, és viszonylag rövid időn belül másodszor vágtatott el szó nélkül a megdöbbent Carl Novak előtt, csak most a másik irányba. A fülkéből kikerülve rögtön megnyomta a hívógombot, és futás közben a füléhez szorította a telefont. Miután a Manhattan General telefonközpontosa bejelentkezett, megmondta a nevét, azt, hogy orvos, és — anélkül hogy kicsit is lassított volna — kérte, hogy kapcsolja neki a PACU-t, mivel meg akart bizonyosodni róla, hogy Laurie-t nem helyezték át máshová, ott fogja bevárni dr. Riley reggeli vizitjét.

Már a First Avenue-n járt, amikor jó pár csöngetés után a PACU-ban fölvették a telefont. Azonnal megismerte a főnővér tekintélyt sugárzó hangját, és erőt véve magán, lefékezett. Nem esett olyan erősen, mint negyedórával korábban, amikor az OCME-be rohant, de a jobb kezét a telefonja fölé kellett tartania, nehogy elázzon.

- Egy pillanat! — mondta Thea, miután két lihegés között bemutatkozott. Jól hallhatóan parancsot adott arra, hogy az újonnan érkezett beteget hová tegyék, csak azután szólt bele újból a telefonba. - Mit tehetek magáért, dr. Stapleton?

— Nem akarok zavarni - mondta lihegve, és ide-oda ugráló tekintettel taxi után kutatva Jack —, de szeretném tudni, milyen az állapota Laurie Montgomerynek. — A távolban végre felbukkant egy szabad jelzésű taxi, és éppen le akart lépni a járdáról, hogy intsen neki, amikor Thea az aszfalthoz szögezte megdöbbentő válaszával: — Itt nincs semmilyen Laurie Montgomery!

— Tessék?! - kérdezte riadtan Jack. - A bejárattal szemközti falnál fekszik. Az este bent voltam nála, és még mondta is, milyen szép.

— Á, szóval róla van szó! Elnézést! Az utóbbi pár órában olyanok voltunk, mint egy átjáróház, sorozatban kaptuk, és ha lehetett, küldtük tovább a baleseti sérülteket. Laurie Montgomery már nincs itt. Az állapota nem indokolta, hogy itt tartsuk, viszont az ágyára szükségünk volt.

— Mikor küldték el? — kérdezte hirtelen reszelőssé vált torokkal Jack.

— Rögtön azután, hogy megkaptam a riasztást. Negyed három körül lehetett.

— Megadtam a mobilom számát! — emelte fel a hangját Jack. — És kértem, hogy feltétlenül hívjon fel, ha csak kicsit is változik az állapota.

— Hála istennek, az állapotában nem történt változás. Higgye el, sehová sem küldtük volna, ha bármi gond van vele!

— Hová került? - kérdezte Jack, óriási erőfeszítés árán visszafojtva kitörni készülő indulatát. — Az intenzív őrzőbe?

— Nem. Az is tele van, és az állapota sem indokolta, hogy oda küldjük. A sebészeti osztályon van, a 609-es szobában.

Huszonnegyedik

,Mozgalmas éjszaka volt, talán az egyik legmozgalma-» sabb azok közül, amelyeket Jazz a Manhattan Gene-ralben átélt. A PACU-ból egymás után érkeztek a baleseti sérültek, és sorra megtöltötték a szabad ágyakat. Önjelölt főnővérként — a pletykák szerint már nem sokáig maradhatott fent a státus, mivel a kórház vezetése meghirdette a pályázatot az éjszakás főnővéri állásra — Jazzre hárult a gond, hogy elossza a feladatokat az ápolónők és a segédápolók között. Jól csinálta, nem sok zokszót hallott miatta, nem kis részben azért, mivel bőségesen kivette részét a közös munkából. És miután még azt is sikerült elintéznie, hogy Laurie Montgomery hozzá kerüljön, végképp megnyugodott, mert tudta, hogy csak tőle függ, mikor hajtja végre Mr. Bobtól kapott feladatát.

Magasra nyújtotta a kezét, néhány nyakkörzést végzett, hogy lazítsa elmerevedett nyakizmait. Feszült volt. Éppen befejezte a papírmunkát, és végre adódott kis szabadideje, amit hasznosan akart eltölteni. Korábban annyi munkát adtak a betegek, hogy mindenkinek meg kellett rövidítenie az ebédidejét, ő pedig egyáltalán nem is evett. Arra használta fel az időt, hogy kimenjen a kávézó melletti mosdóba, meg-töltsön egy fecskendőt a sürgősségi betegellátóból elcsent kálium-kloriddal, és megszabaduljon az üres ampullától. A mozdulatai gyorsak, gyakorlottak voltak - a gyilkos injekció beadásának előkészületei már egy ideje egyszerű rutinfeladattá váltak számára..

Öt perc híján hajnali háromnegyed öt volt, és minden készen állt. A legmegfelelőbb pillanatot akarta kivárni, és az most elérkezett. Elizabethet, aki két másodperccel korábban még mellette ült, és a saját papírmunkáját végezte, a 637-esből hívta a beteg, és éppen eltűnt a szeme elől. A többi nővér és segédápoló is el volt foglalva, a gyengén megvilágított folyosón teljes volt a csönd és a nyugalom.

Jazz határozott mozdulattal eltolta magát az asztaltól, felállt, és a zsebébe nyúlva megmarkolta a tele fecskendőt. Utána mély lélegzetet vett, hogy jobban tudjon uralkodni az izgalmán, aztán elindult. Gyors, csöndes léptekkel ment a 609-es szobához, és az ajtó előtt megállva még egyszer mindkét irányban végignézett a folyosón. Ha feladatot teljesített, mindenfajta szóbeszéd elkerülése érdekében arra törekedett, hogy senki se lássa, amint bemegy az elintézendő beteghez.

Szerencsére egyetlen lélek sem volt a folyosón, csupán az egyik közeli szobából a monitor egyenletes, monoton sípolása hallatszott. Jazz elégedetten elmosolyodott, mert arra gondolt, hogy Laurie Montgomery elintézése lesz talán a legkönnyebb feladat, amelyet valaha kapott, részben azért, mert tökéletesen sikerült megválasztania az időpontot, részben pedig azért, mert a nő nyugtatót kapott, és le is van kötözve. Mi lehetne ennél könnyebb? — kérdezte magában, és elégedetten válaszolt rá: semmi.

Jazz belépett a szobába. Félórával korábban, amikor másik beteget ellátva a nővérállomás felé ment, egy pillanatra benézett, hogy megbizonyosodjon róla, hatott a nyugtató, és ha már ott volt, le is eresztette Laurie ágyát úgy, hogy vízszintes legyen. A villanyt is eloltotta, így a szobában csak a rejtett világítótestek szolgáltatta halvány fény derengett, mint odakint a folyosón.

Jazz hangtalanul az ágyhoz lépett. Laurie a nyugtató hatása alatt mélyen aludt. A szája résnyire nyitva volt, és Jazz látta, hogy az ajka és a nyelve teljesen száraz, enyhén repedezett.

— Ó, szegénykém! — suttogta gúnyosan. Kifejezetten élvezte a helyzetet. Az összes páciens közül, akiket átsegített a túlvilágra, úgy érezte, az egyfolytában követelőző, és ellenségesen viselkedő Laurie érdemli meg a legjobban a sorsát. A tökéletes női megfelelőjét látta benne mindazoknak az átkozott borostyánligás seggfejeknek, akikkel korábban dolga akadt. Mindezenfelül orvos volt, és betegként is parancsolni próbált neki, amivel végképp feldühítette.

Jazz a Laurie karját leszorító csuklópántokra nézett, és elégedetten megborzongott. Nem volt kétséges, hogy megkönnyítik a dolgát, és biztos lehetett benne, hogy Laurie nem fogja összekarmolni a karját, mint az a rohadt Stephen Lewis.

Jazz óvatosan fölemelte Laurie fejét, kihúzta alóla a párnát — biztos volt benne, hogy a nyugtató hatása alatt nem fog felébredni —, és a karja alá igazította. Azt akarta, hogy kéznél legyen, és gyorsan Laurie arcára szoríthassa, ha váratlanul mégis felébred, és zajongani kezd, mint az a nyavalyás Sobczyk. Nem tartotta valószínűnek, hogy ez bekövetkezik — az infúzió, amelyet Laurie kapott, fővivőérbe volt bevezetve, a kálium-klorid hozzáadása tehát nem okozhatott akkora fájdalmat, mint alsóbbrendű véna esetében —, de teljesen biztos akart lenni a dolgában. Büszke volt arra, hogy gyorsan tanul, és úgy érezte, minél jobban felkészül az összes váratlan eshetőségre, annál jobb.

A csaphoz nyúlt, és teljesen kinyitotta, hogy az infúzió szabadon folyjon, várt pár másodpercig, és miután meggyőződött róla, hogy minden úgy megy, ahogyan szeretné, elővette a káliumoldatos fecskendőt. A fogával levette róla a sapkát, és a tűt mélyen belenyomta az infúzió csatlakozójába.

Jazz az ajtó felé fordulva várt egy kicsit, erősen figyelt, nem hall-e valamilyen gyanús zajt, majd erős, egyenletes nyomással kiürítette a fecskendőt. Az egész mindössze öt másodpercig tartott. Tudta, hogy minél töményebb adagban jut a kálium a szívbe, annál hatásosabb.

Mihelyt a fecskendő kiürült, kihúzta a tűt a csatlakozóból, visszatette rá a sapkát, végül a párnát is kivette Laurie karja alól, aki összerázkódott, nyögött egyet, és kinyitotta a szemét.

— Bon voyage! — súgta neki Jazz, és jobb kezében a készenlétben tartott párnával, a balban pedig a fecskendővel föléje hajolt, mert úgy hallotta, mintha motyogott volna valamit. Éppen rá akart szólni, hogy ismételje meg, ám ehelyett döbbenten fölegyenesedett, mert hallotta, hogy az ajtó nagy csattanással sarkig kivágódik. A következő pillanatban egy őrült rontott be a szobába, Jazz pedig — egyrészt azért, mert úgy érezte, nagyon óvatosan, körültekintően járt el, másrészt pedig azért, mert teljesen lekötötte az, amit csinált — csak nézte bénult tehetetlenséggel.

— Hogy van?! — kérdezte harsányan, Laurie ágya végéhez rohanva Jack. Erősen zihált a futástól, haja ázottan tapadt a fejéhez. Borotválatlan arcával, vörös szemével, az átázott ruhában és a víztől cuppogó cipőben úgy nézett ki, mint egy vadember. A kimerültségtől pár másodperig az ágy végének támaszkodott, de hamar összeszedte magát, és nyilvánvaló volt, hogy nagyon nem örül annak, amit lát. A tekintetét a megkövülten álló Jazzre szögezte, és észrevette a kezében a párnát és a fecskendőt. Utána újból Lau-rie-ra nézett, aki halkan nyögdécselt, és hasztalan próbált megszabadulni a kezét leszorító csuklópántoktól.

— Mi történt? - kérdezte Jack, és az ágyat jobbról megkerülve szembe került Jazz-zel. — Laurie! — kiáltotta, és pillanatra a csuklójához nyúlt, de utána rögtön a homlokára tette a kezét, hogy ne forgathassa vadul ide-oda a fejét.

— Miért kötözték ki? - kérdezte, de igazából nem érdekelte a válasz, legalábbis egyelőre nem. Közelebbről megnézve nyilvánvaló volt, hogy Laurie egyre romló, és már agóniához közeli állapotban van. Az arcán rémület, zavar és fájdalom keveréke látszott.

— Kapcsolja fel a villanyt! - kiáltotta Jack. - Hívjon segítséget!

Jazz még mindig nem szólt egy szót sem, csak riadtan, a váratlan fejleménytől lebénulva hátrébb lépett.

— A rohadt életbe! — ordította az ápolónő dermedtségétől feldühödve Jack. Tudta, hogy gyors segítségre lenne szükség, de egy másodpercre sem akarta magára hagyni Laurie-t.

Elkeseredésében nem jutott eszébe jobb ötlet, mint hogy megragadja és elrántsa a faltól az ágyat. Olyan erővel veselkedett neki, hogy az rögtön engedelmeskedett, csak a befékezett, gördülni nem akaró kerekek sivítottak, végigcsúszva a műanyag padlón. Jack gyorsan rátaposott a féket kioldó karra, és az ajtót megcélozva nagy lendülettel kifelé indult. Bár az ágy előbb az egyik, aztán a másik ajtófélfának is nekiütközött, nem állt meg, még csak nem is lassított. Pár másodperc alatt már kint volt a folyosón, és gyors iramban haladt a kivilágított nővérállomás felé.

— Hívjon segítséget! — ordította újból, ahogy a torkán kifért. Egy takarítók által gondatlanul otthagyott kocsi került az útjába, de nem törődött vele, a lendületén mit sem csökkentve nekitolta a sokkal nehezebb ágyat, és félrelökte úgy, hogy a kocsi felborult, a takarítószerek pedig szanaszét röpültek. A csörömpölést meghallva nővérek, segédápolók, sőt betegek bukkantak fel a kétoldalt sorakozó szobák ajtajában, és néztek utána tágra nyílt szemmel, értetlenül.

A nővérállomáshoz érve Jack megpróbált lassítani, de a kísérlet csak részleges sikerrel járt. Az ágy eltalálta a magas pult sarkát, lesodorta róla az összes, egymásra halmozott kórlapot és egy vázát, amelyben még ott voltak az egyik betegnek küldött, gyönyörű vágott virágok. A jobban megvilágított folyosórészhez érve Jack összerándult — megdöbbentette, milyen szörnyen néz ki Laurie, mennyire sápadt, élettelen arcú. Az egyébként is szörnyű hatást csak fokozta, hogy a szeme nyitva volt és kitágult, merev pupillákkal bámult a mennyezetre.

Jack a vizes kabátját és zakóját lerángatva magáról, és a földre dobva, Laurie mellé lépett. Látva, hogy nem lélegzik, a csuklójáért nyúlt, és mivel pulzusa sem volt, kinyitotta a száját, többször jó erősen belefújt, majd az ágyra térdelt, és a mellkasát kezdte nyomkodni. Másodpercek alatt több ápolónő mellette termett, és az egyik — pontosan alkalmazkodva a nyomkodás ritmusához - kézipumpával mesterséges lélegeztetésbe kezdett.

— Szóltak már az újraélesztőknek? — kérdezte kiabálva Jack.

— Igen — felelte a Laurie-t lélegeztető nővér.

— Miért nincsenek akkor még itt?

— Egy perce sincs, hogy riasztottuk őket.

— Mennyi idő kell maguknál az újraélesztőknek, hogy a beteghez érjenek?! — kiabálta két nyomás között. Tudta, ha valóban az történt, amit gyanít, akkor Laurie-nak hajszálon függ az élete.

Mintha néma könyörgésére adott válasz lett volna, pár pillanattal később nyüt az egyik lift ajtaja, és egy műszerkocsival négy bennlakó orvos érkezett meg sietve. A csoport vezetőjét Caitlin Burroughsnak hívták, aki ugyanolyan fiatal, gyerekes kinézetű teremtés volt, mint Shirley Mayrand. Ha az utcán látja, Jack legfeljebb középiskolásnak nézte . volna, és meg sem fordul a fejében, hogy újraélesztő csapatot vezető kolléga.

— Mi történt? — kérdezte Laurie szemhéját felhúzva Caitlin, miközben társai gyakorlott mozdulatokkal a műszereiket kezdték rácsatlakoztatni.

— Hyperkalaemia — válaszolta Jack.

— Sajátos diagnózis — Caitlin gyorsan, pattogó hangon beszélt, és bár ránézésre nagyon fiatalnak látszott, érződött rajta a tapasztalat szülte határozottság. — Honnan tudja, hogy túl magas a káliumszintje? Vesebeteg?

— Nem. A veséjének semmi baja — válaszolta Jack. Nem volt száz százalékig biztos abban, hogy Laurie káliumtúl-tengésben szenved, de abban igen, hogy ha nem cselekszenek azonnal, és a gyanúja igaznak bizonyul, akkor meghal. — Túl hosszú lenne most elmondani, honnan tudom, de tudom — folytatta indulatosan. — Magas káliumszint ellen kell kezelni, mégpedig azonnal!

— Mitől olyan biztos benne? És egyáltalán, ki maga?

— Dr. Jack Stapleton, városi kórboncnok! Figyeljen ide! Január óta több váratlan szívleállás is történt a kórházukban. Fiatal, egészséges embereknél következett be mind, és az újraélesztési kísérletek minden alkalommal sikertelenek voltak. Az OCME-ben felhúzták a vörös zászlót, és úgy gondoljuk, szándékos kálium-túladagolás ölte meg mindet.

— Gyakorlatilag semmi nincs az EKG-n! — jelentette az egyik orvos, a hordozható készülékből kijövő papírcsíkra nézve.

Caitlin is odapillantott, és amit látott, erős lökést adott neki ahhoz, hogy elfogadja, amit Jack mondott. Miután elfogadta, azonnal sorolni kezdte a nővéreket lázas sietségre késztető utasításait. Kalcium-glukonátot kért, húsz egység közönséges inzulint ötvengrammos szőlőcukoradaggal, szódabikarbónát, kationcserélő gyantát, a vér elektrolitvizsgálatát, és amit Jack a legfontosabbnak tartott, egy sebészt, hogy segítsen a sürgősen elvégzendő hasüregi dialízisben.

Amikor a vérvizsgálat eredményét megkapta, pillanatra odalépett az újraélesztési műveleteket görcsbe rándult gyomorral figyelő Jackhez. — Igaza volt, elképesztően magas a káHumszintje — mondta. — Ha túl vagyunk a dolgon, szeretném, ha elmondaná, honnan tudta.

— Szívesen, amennyiben Miss Montgomery életben marad — felelte Jack. Nem volt biztos abban, hogy amennyiben elveszíti Laurie-t, lesz-e kedve bárkivel szót váltani.

Már fél hat elmúlt, amikor az első, optimizmusra igazán okot adó jel felbukkant. Caitlin vette észre, és rögtön figyelmeztette a többieket. - Hé! Banda! Újból van elektromos aktivitás! — kiáltotta, és rögtön szólt az egyik ápolónőnek, hogy gyorsan vegyen vért, és azonnal végezzenek újabb káliumszint-vizsgálatot.

— Egyre jobb az ábra - mondta az egyik orvos, aki közben átvette az EKG-figyelést.

— Állj! — szólt rá az ágyon térdelő, Laurie mellkasát nyomkodva szívmasszázst alkalmazó kollégájára Caitlin. — Figyeljétek, van-e pulzusa!

A mesterséges lélegeztetést végző orvos is leállt, és Laurie nyaki ütőerére tette a kezét. - Van pulzusa! — jelentette örömmel. - És magától lélegzik - tette hozzá, és lehúzta a maszkot a légcsőbe vezetett endotracheális csőről, hogy biztos, ami biztos, a kezét odatartva ellenőrizze, valóban van-e ki- és belégzés.

— Hasüregi dialízis leáll! — vezényelt határozottan Caitlin. — És vegyétek ki a kationcserélőt, nehogy a végén a túl alacsony káliumszinttel legyen bajunk!

Jack, aki kissé félrehúzódott, hogy ne legyen útban, izgatottan figyelte az újabb utasítások nyomán felélénkült mozgást. Amikor meghallotta az egyik orvos lelkes kiáltását: — Hurrá! Magához tér! —, nem bírta tovább, és odaugrott az ágy fejéhez. Lenézett, és úgy érezte, csodát lát. Laurie-nak nyitva volt a szeme, és zavartan, érezhető félelemmel nézte a föléje hajoló arcokat.

— Oldjátok el a kezét! — szólt a többieknek Caitlin. A csuklópántokkal egészen addig senki nem foglalkozott, mindenkinek fontosabb dolga volt, és bátorítóan megszorította Laurie vállát. — Minden rendben. Feküdjön nyugodtan, mi majd vigyázunk magára! Meg fog gyógyulni.

Laurie megpróbált mondani valamit, de a hangját nem lehetett hallani, és a doktornőnek egészen közel kellett hajolnia hozzá, hogy megértse. — A Manhattan General Hos-pitalben — felelte, miután fölegyenesedett. — Tudja a nevét, és hogy milyen év van? Újból lehajolt, meghallgatta a választ, majd Jackre nézett, aki a megindultságtól könnyes szemmel állt vele szemben. — Tényleg rendben vagyunk. Tud tájékozódni. A gyors diagnózisa mentette meg — amikor elkezdtük, olyan magas volt a káliumszintje, hogy ha nem csökkentjük le, biztosan nem sikerül újjáéleszteni.

Jack csak bólintott, mivel nem volt olyan állapotban, hogy meg tudjon szólalni. Ehelyett inkább lehajolt, és Laurie-éhoz érintette a homlokát. Laurie a tarkójára tette kiszabadult kezét, és reszelős hangon suttogni kezdett: — Miért vagy ilyen szomorú? Mi történt?

A kérdések újabb könnyeket csaltak Jack szemébe, úgyhogy nem válaszolt, csak megszorította a kezét.

— Dr. Burroughs telefonált — szólt ki a nővérállomás pultja mögül egy ápolónő. - A káliumszint négy milli-egyenérték.

— Majdnem tökéletes! — állapította meg örömmel Caitlin, és már sorolta is kollégáinak az újabb utasításokat: — Amíg beszélek az ügyeletes belgyógyásszal és elmondom, mi történt, addig ti vigyétek a szívbetegőrzőbe, és tegyétek monitorra! Utána rögtön ellenőrizzétek a káliumszintjét. Mire az eredményt megkapjátok, én is ott leszek, és eldöntjük, hogyan tovább!

Ahogy a doktornő parancsai nyomán mindenki megmozdult, Jack is megtalálta a hangját. — Nem vagyok szomorú — súgta Laurie fülébe. — Nagyon örülök, hogy jól vagy. Alaposan megijesztettél bennünket.

— Én? — kérdezte csodálkozva Laurie. Már kezdett megjönni a hangja, de egyelőre fájt neki, ha beszélt.

— Egy darabig nem voltál magadnál — mesélte Jack. — Mi az utolsó dolog, amire emlékszel?

— Tudom, hogy elhoztak a PACU-ból, de hogy utána mi történt, arról fogalmam sincs.

— Majd elmondom, ha lesz rá kis időnk — ígérte meg Jack, és fölegyenesedett, mivel érezte, hogy az ágy megmozdul.

— Jössz? — kérdezte a karját megszorítva Laurie.

— Persze! — felelte, és lépteit az ágyat tolókéhoz igazítva elindult. Menet közben egy nővér ugrott oda hozzá, és a kezébe nyomta vizes kabátját és zakóját.

A betegszállító lifttel mentek le a második emeletre, a szívbetegőrzőhöz, amely előtt kis szóváltásra került sor. A főnővér nem engedte be Jacket, csak annyit ígért meg, hogy megnézheti Laurie-t, miután megfelelően elhelyezték. Jack először tiltakozott, Laurie mellett akart maradni, nehogy megismétlődjön a baj, de végül visszakozott, belátta, hogy jó kezekben van. Az újraélesztő orvosok is biztosították róla, hogy nem hagyják ott, mindig mellette lesz valamelyikük.

— Itt leszek — mondta Jack, és az őrző ajtajával szembeni kis várószobára mutatott.

Laurie bólintott; nem igazán figyelt a vitára, mert lekötötték saját testi tünetei, amelyek úgy váltak egyre kellemetlenebbé, ahogy tisztult az agya. Szopogatni való jeget kívánt, hogy ne legyen olyan rettenetesen száraz a szája, és valamit a sebénél és a mellében érzett fájdalom ellen. Ami az emlékeit illette, azok változatlanul a PACU-nál értek véget.

Jack bement a látogatóknak fenntartott, de a kora reggeli órán még üres várószobába, amelynek a falán pontosan negyed hetet mutatott az óra. A helyiségben több kerevet és fotel volt, egy kisasztalon magazinok, a sarokban pedig, egy másik asztalra odakészítve a vendégeknek szánt kávéval teli termosz és csészék. Jack az egyik kerevetre dobta a kabátját és a zakóját, és hangos nyögéssel lerogyott egy fotelbe. Hátradőlt, kezét a tarkójára szorította és behunyta a szemét. Teljesen tompa volt, mint aki légnyomást kapott. Még sosem élt át olyan erős stresszhelyzetet, mint az előző órákban.

Korában, amíg azzal kellett törődnie, hogy Laurie életben maradjon, nem volt ideje átgondolni a történteket, most azonban végre igen, és az első, ami emlékei közül felvillant, az ápolónő volt, amint ott állt Laurie szobájában, amikor megérkezett. A gyenge fényben soványnak látszott, a haja sötét volt, rövidre vágott, a szeme mélyen ülő, fogai pedig szinte vakítóan fehérek. Amire a legélesebben emlékezett, az volt, hogy az egyik kezében párnát, a másikban pedig nagy fecskendőt tartott. Tudta, sokféle magyarázat lehet arra, miért volt nála éppen ez a két holmi, miként arra is, miért bénult le a súlyos vészhelyzetben. Bennlakó orvosként nem egy embert látott hasonlóképpen viselkedni, sőt vele is előfordult nem sokkal azután, hogy az egyetemet elvégezve munkába állt, és szembe találta magát az első szívleállással. Mégis, mindezek ellenére gyanúsnak érezte a nő viselkedését. Amíg zajlott az újraélesztés, többször is látta, de mindig távolról, egyszer sem ment a közelükbe, és nem vett részt a munkában. Egyik alkalommal Jack megkérdezte az egyik lázasan tüsténkedő nővértől, hogy hívják a kolléganőjét, és a választól a gyanúja csak még tovább fokozódott, mivel a név szerepelt Roger egyik listáján.

A gondolataiban idáig jutva Jack gyorsan kinyitotta a szemét, a kabátjához lépett, és elővette a mobiltelefonját. Fejből tudta Lou Soldano lakásszámát, és a korai időpont ellenére felhívta, mert úgy érezte, a történtek után Lou-nak be kell kapcsolódnia az eseményekbe, bármilyen sok egyéb dolga van, tovább nem tarthatja távol magát tőlük. A hadnagy hat csöngetés után vette csak fel a kagylót, de alig szólt bele álmosan, vad köhögés vett erőt rajta.

- Azért életben maradsz? - kérdezte Jack, amikor végre elmúlt a roham.

- Ha, ha! De jó vicc! - mordult fel Lou. - Ajánlom, hogy fontos legyen, ami miatt felébresztettél.

- Több mint fontos — válaszolta Jack. — Laurie-nak az éjjel sürgős műtétje volt a Manhattan Generalben, aztán pár órával ezelőtt valaki úgy döntött, hogy eleget élt már, ideje befejezni. Szó szerint pár percen múlt csak, hogy sikerült életben tartani.

-Jóságos isten! - szörnyülködött Lou, és újból elkapta a roham.

- Minden reggel így köhögsz ébredés után? - kérdezte Jack, miután Lou abbahagyta.

- Hol van most? - érdeklődött Lou, figyelmen kívül hagyva a kérdést.

-A szívbetegőrzőben, a második emeleten - mondta Jack. - Én pedig a bejárattal szemben, a látogatóknak fenntartott váróban ücsörgők.

- Veszélyben van?

- Orvosilag vagy másképp?

- Mindkét értelemben.

- Azt hiszem, orvosilag minden jól alakul. Egy határozott, a dolgát nagyon értő bennlakó kardiológus foglalkozik vele, aki ránézésre olyan, mintha középiskolás csitri lenne. Ma éjjel ő volt a második, aki eszembe juttatta, hogy hány éves vagyok. Ami a másik veszélyt illeti, nem hiszem, hogy aki meg akarta ölni Laurie-t, el meri szánni magát újabb kísérletre. A szívbetegőrzőben semmiképp, mert elég sokan vannak körülötte, és én is itt ülök a bejárattal szemben.

— Gyanakszol valakire? Sejted, hogy ki tehette?

— Van itt egy ápolónő, akire szívesen fogadnék, de csak megérzés alapján — válaszolta Jack. — Ha itt leszel, mindent részletesen elmondok. Roger listái is megvannak, úgyhogy már csak munkához kell látnod. Egy biztos: amit Laurie a sorozatgyilkosságról mondott, többé nem feltevés. Nem sok hiányzott ahhoz, hogy ő is a sorozat része legyen.

— Hogy hívják azt az ápolónőt?

— Rákóczi.

— Ez meg milyen név? - kérdezte csodálkozva a nyomozó.

— Fogalmam sincs.

— Tudja, hogy gyanakszol rá?

— Azt hiszem, igen — felelte némi gondolkodás után Jack. — Az újraélesztés közben többször is rajtakaptam, hogy bámul felém. Amikor megérkeztem, és haldokolva találtam Laurie-t, éppen bent volt nála.

— Legelőször vele akarok beszélni — jelentette ki Lou. — Megyek, amilyen gyorsan csak tudok, vagyis úgy félóra múlva ott leszek. Addig is felhívom a körzeti őrszobát, és küldök néhány egyenruhás rendőrt a szívbetegőrző elé, hátha a holyagod nem bírja tovább, és el kell menned vécére.

— Jó ötlet.

— Egész éjjel fenn voltál?

— Igen — ismerte be Jack.

— Oké! Tarts ki még egy kicsit! Nemsokára ott leszek.

Jack már éppen bontani akarta a vonalat, amikor a hadnagy még hozzátette: — És ne akarj hős lenni! Várj meg, és maradj szépen nyugton! Rendben?

— Ne aggódj! Azok után, amiken keresztülmentem, lélegezni is alig tudok. Itt fogok ülni, és várlak türelmesen.

Jack megnyugodva rakta el a telefonját, és csukta be újból a szemét. Alaposan megkönnyebbült attól, hogy beszélt Lou Soldanóval, a New York-i rendőrség gyilkossági csoportjának hadnagyával. A Laurie-val és a sorozatába tartozó áldozatokkal történtek terhe végre nem rá nehezedett. Úgy érezte magát, mintha váltófutás résztvevőjeként átadta volna az utána következőnek a botot. Nem is sejtette, hogy a lazítás ideje ezzel még távolról sem jött el.

Huszonötödik

— Bocsánat! — mondta Caitlin, és enyhén megrázta Jack vállát, aki ettől kinyitotta ugyan a szemét, de csak nézett bambán, és fogalma sem volt arról, hol van. Lassan, fokozatosan tudatosodott benne a hely és az idő, és amikor már azzal is tisztában volt, hogy kicsoda, gyorsan felült, és elszörnyedt attól, hogy nem bírt kitartani, elaludt.

— Mi történt?! - kérdezte riadtan. -Jól van?

— Remekül - válaszolta a kislányos kinézetű doktornő. -A káliumszintje tökéletesen normális, és az életjelei is állandósultak. Riley doktornő engedélyével már ivott, és a csövet is kivettük a varratból. Úgyhogy minden rendben.

— Fantasztikus! — lelkesedett Jack, és előredőlt, hogy fel-álljon, de Caitlin a vállára tett kezével visszatartotta. - Tudom, hogy szeretné meglátogatni, de jobb volna, ha várna vele. Nagyon kimerült, és éppen alszik.

—  Biztosan igaza van — mondta Jack, és hátradőlt.

— Tulajdonképpen nem is a pillanatnyi állapota miatt aggódom, hanem általában a biztonsága miatt. Nyilván maga is rájött, hogy valaki szándékosan nagy mennyiségű káliumot adott be neki.

— Igen — felelte a homlokát ráncolva Caitlin, amitől csak még kislányosabb lett az arca. — De nyugodjon meg! A szívbetegőrző önmagában is biztonságos hely, de hogy száz százalékig biztos legyek afelől, hogy nem éri baj, megkértem az egyik kollégámat, maradjon mellette. Higgye el, árgus szemekkel figyel mindenkit, és az engedélye nélkül senki nem közelítheti meg az ágyat!

— Nagyszerű! — értett egyet az óvatossági intézkedéssel Jack.

— Gondolom, fölösleges kérdeznem, hogy kire gyanakszik — mondta komolyan a doktornő.

— Valószínűleg jobb, ha nem mondok semmit, amíg le nem zárul az ügy. Tudom, nehéz titkot tartani egy kórházban, ahol a pletyka úgy terjed, mint a bozóttűz, de nagyon szeretném, ha még vagy egy napig a kollégáival együtt senkinek nem beszélnének a történtekről. Hamarosan itt lesz egy gyilkossági ügyekkel foglalkozó nyomozó. Biztos vagyok benne, hogy ő a végére tud járni a dolgoknak.

Alig fejezte be Jack a mondatot, két egyenruhás rendőr jelent meg az ajtóban. Az egyik hatalmas termetű afroame-rikai férfi volt — a kitűzője szerint Kevin Fletcher —, akinek a dagadó izmain kis híján szétrepedt a zubbony, a másik karcsú, sőt társa mellett kifejezetten törékenynek látszó, a bőrszíne és a vonásai alapján ítélve spanyolajkú nő, Toya Sanchez. Mindkettőjükön látszott, hogy zavarban vannak, nem találják a helyüket a kórházban. Halkan, szinte már suttogva mutatkoztak be Jacknek, mert mint mondták, azzal indították el őket, hogy jelentkezzenek nála, majd toporogni kezdtek, mint akiknek fogalmuk sincs arról, hogy mit tegyenek.

— Mi lenne, ha fognának két széket és leülnének a szívbetegőrző elé? — kérdezte tőlük Jack. — Vigyázzanak, hogy csak olyan menjen be, akinek megvan hozzá a jogosítványa! — Az utasítást kiadva Caitlinhez fordult: — Gondolom, ez az egyetlen bejárat.

— Ez. Máshonnan nem lehet bemenni — nyugtatta meg a doktornő.

A két rendőr szemmel láthatóan örült annak, hogy konkrét, pontosan értelmezhető és végrehajtható feladatot kapott, és helyet foglalt az ajtó két oldalán. A jelenlétük Jack megítélése szerint elgondolkodtató volt, még ha több nem is. A biztonságot valójában nem ők szavatolták, hanem a forgalmas, orvosokkal és ápolónőkkel teli őrző.

- Mennem kell, várnak a betegeim, úgyhogy itt hagyom, őrködjön tovább! — mondta Caitlin.

- Köszönök mindent! - felelte nagyon őszintén Jack. -Csodálatos volt, amit csinált.

- Ha nem szól, hogy magas a káliumszint, semmire sem mentünk  volna.  Esetleg  elgondolkodhatna  azon,  nem akar-e bennlakó orvos lenni nálunk! - vetette fel Caitlin. -Biztosan jó csapatot alkotnánk.

Jack elnevette magát, egy pillanatig arra gondolt, hogy a kis doktornő talán flörtölni akar vele, de rögtön meg is mosolyogta magát a hiúságáért, azért, mert önkéntelenül is kompenzálni akarja a rossz érzést, amelyet a lány a fiatalságával keltett benne.

Magára maradva visszaült a kerevetre, és azon kezdett morfondírozni, vajon milyen érzés lehet hibás gének mutatóit magukban hordozó, ezzel együtt makkegészséges embereket halomra gyilkolni. Nyilvánvaló volt a számára, hogy arra, ami történt, nem kielégítő magyarázat egy ember antiszociális személyiségtorzulása, bár aki beadta a pácienseknek a halálos káliumadagokat, az kétségtelenül beteg lelkű, nem teljesen normális. Ösztönösen érezte, hogy ennél többről van szó, egynek vagy többnek az AmeriCare hierarchiájában jóval magasabban találhatók közül is tudnia kellett a történtekről.

A folyosón hirtelen támadt mozgás zavarta meg Jacket töprengésében. Ápolónők bukkantak fel, és élénken kommentálták maguk között azt, hogy a szívbetegőrző előtt rendőrök ellenőrzik, és csak aztán engedik tovább őket. Jack nézte, ahogy vidáman nevetnek, tréfálkoznak, és azt kérdezte magában, vajon mit tennének, ha tudnák, mi zajlik titokban a kórház falai közt. Biztos volt benne, hogy el-szörnyednének, ha meghallanák, hogy egyik kolléganőjüket több ember hidegvérű meggyilkolásával gyanúsítják.

Éppen itt tartott a gondolataiban, amikor nyílt az őrző ajtaja, és újabb csapat nővér bukkant fel, csak ez kifelé tartott. Az egyenruhás rendőrök láttán ezek is ugyanúgy meglepődtek, mint korábban a kolléganőik, de épp csak megtorpantak, utána vidáman beszélgetve mentek tovább.

Jack a falon lévő órára nézett, látta, hogy pár perccel elmúlt hét óra, és hirtelen rájött, miért látott két csapat ápolónőt, mégpedig egyet érkezni, a másikat pedig távozóban. Műszakváltás volt, az éjszakások helyet cseréltek a nappal dolgozókkal.

Jack izgatottan felpattant a heverőről. Addig eszébe sem jutott, hogy Jasmine Rákóczi elmegy, mielőtt Lou megérkezik, most viszont attól tartott, hogy gyanút fog, megérzi, hogy gyanúsítják, és örökre eltűnik. Néhány jókora lépéssel kint termett a folyosón, és szólt a rendőröknek, hogy felmegy az ötödik emeletre. Megkérte őket, hogy ha Soldano hadnagy megérkezik, amíg távol van, mondják meg neki, hová ment, és igazítsák útba.

A sebészeti osztályra érve egyből a nővérállomásra ment, bemutatkozott, és Jasmine Rákóczi felől érdeklődött, mire azt a választ kapta, hogy hajszál híján kerülték csak el egymást, Jazz Rákóczi ugyanis mindössze néhány másodperccel korábban távozott.

- Nem tudja, merre megy? - kérdezte gyorsan Jack. -Úgy értem, melyik ajtón szokott kimenni, és merre indul? Feltétlenül beszélnem kell vele. Nagyon fontos.

- Nem gyalog jár — mondta az ügyeletes írnok, aki csak nemrég állt munkába. - Nagy fekete Hummerje van. A garázs emeletén szokott állni, szemben a gyalogoshíd ajtajával.

- Melyik emeletről lehet eljutni a gyalogoshídra?

- Természetesen az elsőről - válaszolt a férfi olyan arccal, mintha élete addigi legostobább kérdését kapta volna.

Jack nem bánta; megfordult, és a műszakváltás miatt zsúfolt liftekkel nem is próbálkozva a tűzlépcsőn rohant le. Bízott abban, hogy beérheti a több emeleten is megálló liftet használó, az üldözésről mit sem tudva nyilván ráérősen ballagó ápolónőt. Szerencsére már azt is tudta, hol és milyen kocsit keressen, nem kellett azzal töltenie az idejét, hogy mindegyiket megnézi.

A Madison Avenue fölötti gyalogoshídon végigrohanva Jack berontott a garázsba, ahol óriási zaj, kipufogógázzal teli rossz levegő fogadta. Amerre nézett, mindenhol érkező vagy távozó gépkocsikat látott. Szerencsére a sebészeti osztály írnoka által említett Hummer még a helyén volt, szemben a gyalogoshíd ajtajával, és a nőt is látta, amint néhány lépésre tőle rátartja a zár távirányítóját.

- Miss Rákóczi! - kiáltott rá a motorok zaját túlüvöltve Jack, és a nő meghallotta, mert megtorpant és visszanézett rá. - Várjon! Beszélnem kell magával! - Fáradt agyában pillanatra felmerült a gondolat, hogy talán nem a legokosabb így közelíteni ahhoz, akiről azt feltételezi, hogy sorozatgyilkos, de a vágya, hogy visszatartsa, erősebb volt minden józan megfontolásnál. A forgalmas garázsban biztonságban érezte magát, már csak azért is, mert nem akart erőszakos lenni, csupán határozott, és úgy kívánta visszafordítani Rákóczit.

Mire átért a szemközti oldalra, Jazz már a kocsi szélesre tárt ajtajánál állt. Meglehetősen ormótlan, túlméretezett olajzöld kabátot viselt a kórházi öltözéke fölött, jobb kezét mélyen zsebre dugta, és kihívó pillantással nézett feléje.

Jack befurakodott a Hummer és a szomszéd kocsi közötti, alig hatvancentis résbe, és odaállt közvetlenül eléje. -Szükség van magára a kórházban - mondta olyan hangosan, hogy a nagy zaj ellenére hallani lehessen, és hüvelykujával a válla fölött hátramutatott. — Néhányan beszélni szeretnének magával.

— Szolgálaton kívül vagyok. Megyek haza — válaszolta elutasítóan Jazz. Hátat fordítva fellépett a kocsi lépcsőjére, mire Jack elkapta a karját, hogy visszatartsa.

— Fontos, hogy beszéljen velük - mondta, és mondani akart még egyebet is, de nem maradt rá ideje. Jazz hirtelen, erős rántással kiszabadította a karját, közben a lábát felkapva térddel ágyékon rúgta. Jack a fájdalomtól előregörnyedt, hangosan felnyögött, és a következő pillanatban azt érezte, hogy egy fegyver hideg csöve nyomódik a nyakához.

— Állj fel, te seggfej, és szállj be! - szólt rá tegezésre váltva Jazz.

Jack fölemelte a fejét, fájdalmasan pislogott. Abban sem volt biztos, hogy lépni tud, nemhogy a kocsiba beszállni.

— Ha nem csinálod, amit mondtam, el fog sülni a pisztoly! — figyelmeztette fenyegetően Jazz, mire összeszedte magát, és a fájdalom ellenére, amelyhez foghatót még sosem érzett, nagy nehezen bemászott a vezetőülésre. A neheze azonban ezután jött. Mivel a sebességváltó útban volt, csak a hátára hengeredve, felhúzott lábát a műszerfal fölé tartva tudott átevickélni a jobb oldali ülésre.

Miután elhelyezkedett, Jazz is beszállt, és berántotta maga után az ajtót, amitől rögtön enyhült a zaj. A fegyvert eközben továbbra is Jackre fogta, mégpedig úgy, hogy a csöve mindössze néhány centire volt a homlokától. — És miről akarnak beszélni velem azok az emberek? - kérdezte leplezetlen gúnnyal.

Jack válaszolni akart, de nem hagyta, ráförmedt, mielőtt megszólalhatott volna: - Ne fárassza magát a felelettel, mert úgysem számít! Akármit mond, úgyis vége.

Bár a fegyver hangtompítós volt, a zárt térben elég nagyot szólt, Jack füle csöngeni kezdett tőle. A zajtól a szemét önkéntelenül becsukta, és amikor kinyitotta, még látta, amint Jazz feje előrebukik, rá a kormányra. A nyakszirtjén keskeny csíkban vér jelent meg, lefolyt a ruhája alá, és hogy Jack zavara teljes legyen, a fegyverét is elejtette, egyenesen az ölébe.

— Elnézést! — hallatszott egy férfihang a terepjáró sötétbe burkolózó hátsó feléből. - Lenne szíves ideadni Miss Rákóczi Glockját? Szeretném, ha a hangtompítóját fogná meg, és nem a markolatát.

Jack úgy emelte fel a revolvert, ahogy a hang gazdája kérte, közben kihúzta magát, és hátranézett, de a színezett ablakok miatt a sötétben csak egy alak körvonalait látta a vezetőülés mögött. A kocsiban füst nélküli lőpor kellemetlen szaga terjengett.

— Várom a fegyvert — mondta nyugodtan a kivehetetlen arcú férfi. — Ha nem csinálja azt, amit mondok, annak sajnos, szomorú következményei lesznek. Egyébként igazán megérdemlem, hogy segítsen, mivel minden jel szerint megmentettem az életét.

A váratlan és sokkoló eseményektől kábán Jacknek eszébe sem jutott ellenkezni, ám abban a pillanatban, amikor megmozdította a kezét, hogy hátranyújtsa a pisztolyt, a vezetőoldali ajtó hirtelen rántástól szélesre tárult, és Jazz ernyedt teste a garázs betonjára zuhant. Jack döbbenten kapta arra a fejét, és meglátta az ugyancsak megdöbbent Lou-t. - A hátsó ülésen! - kiáltotta. - Vigyázz!

A hadnagy töredék másodperccel korábban bukott le, mint ahogyan az alak a hátsó ülésről újból elsütötte a fegyverét. Jack gondolkodás nélkül megfordította az addig csövénél fogva tartott revolvert, és anélkül, hogy célzott volna, gyors egymásutánban háromszor a homályba vesző alakra lőtt. A hangtompító miatt a fegyver egészen furcsa hangot adott ki, tompán puffant, mint amikor az öklöző odavág a homokzsáknak, és szisszent is, mint a szögtől átlyukasztott kerék. A három üres töltényhüvely élesen koppanva esett a kocsi padlójára, utána viszont, bár a füle csöngött, teljes lett a csönd a kocsiban, a korditszag pedig a nyitott ajtó ellenére felerősödött.

Jack vadul dobogó szívvel hátradőlt, közben az ülése mögül gurgulázó hangot hallott. Félt megmozdulni, szinte várta, hogy a hátul rejtőző férfi hirtelen előrehajol, és őt is megöli, mint egy-két perccel korábban Rákóczit.

- Lou! — szólította néhány másodperc várakozás után a hadnagyot, féltve attól, hogy barátja esedeg lövést kapott.

- Tessék! - hallatszott valahonnan kívülről.

- Jól vagy?

- Igen. Kié volt az utolsó három lövés?

- Az enyém. Nem is céloztam, csak húzkodtam a ravaszt.

- Kire lőttél?

- Fogalmam sincs.

- Ez az az ápolónő - itt fekszik mellettem, a betonon -, akiről a telefonban beszéltél?

- Igen - mondta Jack, és végre tesdhelyzetet változtatott, mert már fájt az ajtónak feszülő háta.

- Mintha azt mondtad volna, hogy nem próbálsz meg hősködni - szólt szemrehányóan Lou. - Őt is te lőtted le?

- Dehogy! - tiltakozott Jack. - Ez a pasas a hátsó ülésről!

- Nem tudom, kicsoda, de rám lőtt, és azt nem szeretem - jelentette ki elégededenül a hadnagy.

A gurgulázáson kívül Jack most már zihálást is hallott, közben megpillantotta Lou lassan, óvatosan fölemelkedő fejét. A nyomozó a fegyverét lövésre készen maga előtt tartva nézett be a kocsiba, majd a kocsi vége felé mozdult, és a revolvert két kézre fogva bedugta a lövöldözésben kitört hátsó ablakon.

— Fel tudnád gyújtani a villanyt? - kérdezte.

Jack másodpercekig kereste, míg megtalálta a belső világítás kapcsolóját, és fordított rajta egyet. Rögtön hátranézett, és símaszkot viselő, az ülésen ernyedten hátradőlő alakot látott, akinek a mellén egyre növekvő vérfolt sötétlett.

— Eléred a fegyverét? - kérdezte a pisztolyát változatlanul lövésre készen tartva a hadnagy.

Jack óvatosan nyúlt hátra, mintha attól félne, hogy a férfi, kalandfilmbe illő jelenetet előadva hirtelen magához tér, és végső, elkeseredett kísérletet tesz arra, hogy győzzön.

— Vigyázz! Csak a csövet fogd meg, ha lehet, a markolathoz ne érj hozzá! — figyelmeztette Lou. - Vedd el tőle, és tedd magad mellé!

Jack pontosan végrehajtotta az utasítást, majd gyorsan kiszállt, hátrament, és az ajtót kinyitva a férfihoz hajolt. így, közelről még tisztábban hallotta, milyen nehezen lélegzik, és felrántotta az arcán a símaszkot, remélve, hogy azzal segít rajta. Lou eközben a másik oldali ajtót nyitotta ki.

— Ismered? — kérdezte.

— Sosem láttam — válaszolta Jack.

A férfi csuklójához nyúlt, hogy kitapogassa a pulzusát, Lou pedig gyors mozdulattal — a gombok szanaszét röpködtek — feltépte az ingét. A férfi mellén három véres seb látszott, a három golyó bemeneti nyílása.

— Rendesen elintézted - mondta nem titkolt elismeréssel a hangjában a hadnagy.

— A pulzusa gyenge és gyors! - közölte revolverhősből orvossá visszaváltozva Jack. — Ha nem sietünk, itt fog meghalni. Szerencse a szerencsétlenségben, hogy kórházban vagyunk, és nem kell messzire vinni.

— Nézd meg az ápolónőt, én közben megpróbálom kihúzni — válaszolta Lou.

Jack gyorsan megkerülte a kocsit, lehajolt, és egy pillanat alatt megállapította, hogy Jazzt profi módon, kivégzésszerűen, közvetlen közelről lőtték tarkón. A golyó az agytörzsön haladt keresztül, és pillanat alatt végzett vele.

Tudva, hogy fölösleges bármivel próbálkoznia, fölegyenesedett, és átlépte a hullát. Lou addigra már félig kihúzta a kocsiból a sebesültet.

— Mi van vele? — kérdezte az erőlködéstől lihegve.

— Vége. Foglalkozzunk inkább a fickóval! Őt talán még meg lehet menteni - válaszolta Jack.

Mivel a kocsi nyitott ajtaja az útjában volt, vissza kellett mennie, és a járművet megkerülve a másik oldalon beszállni, hogy segíteni tudjon. Lou a hóna alá nyúlva rángatta, ő pedig a derekánál megemelve tolta kifelé a tehetetlen testet.

— Uramatyám! Van súlya, annyi szent! — panaszkodott Lou, miközben a két kocsi közötti szűk helyről kicipelték a sebesültet. Egy pillanattal később vad tülkölést hallottak — egy távozni akaró autós kívánta figyelmeztetni őket arra, hogy útban vannak, akadályozzák a szabad mozgásban.

— Ilyen is csak New Yorkban fordulhat elő — mondta a szót a fogai között szűrve Lou, és mély lélegzetet vett. — Jézusom, de nehéz! Ki ez a fickó? Hivatásos futballista?

Ahogy a gyalogoshídra vezető ajtóhoz közeledtek, több távozóban lévő kórházi dolgozó megállt, és tágra nyílt szemmel, tétován nézte őket, nem tudva, mit is lát valójában. Szerencsére akadt köztük egy, aki hamar felfogta a szituációt, és visszarohanva szélesre tárta előttük az ajtót.

Már a gyalogoshíd közepén tartottak, amikor az ernyedt test súlyának a nagyobbik részét cipelő Lou lába megrogy-gyant. — Muszáj megállnom - mondta a nyomozó, aki csak komoly erőfeszítés árán volt képes talpon maradni.

— Cseréljünk! — javasolta rögtön Jack. Lerakták a férfit, helyet cseréltek, és újból felkapva vitték tovább.

— A legjobbkor érkeztél! - mondta két lépés között, az erőfeszítéstől remegő hangon Jack.

— Épp csak elkerültük egymást a szívbetegőrzőnél és az ötödiken. Még szerencse, hogy a sebészet írnoka jól útbaigazított, megmondta, hogy egy fekete Hummert keressek.

Miközben ezt megtárgyalták — mivel az üvegfalú hídon világos volt, és jól lehetett látni, hogy a férfi melle csurom vér -, több segítő kéz nyúlt feléjük, és mire az átjáró végéhez értek, két férfi ápoló is megjelent. Az egyik Jacknek segített, a másik pedig Lou-tól vette át a sebesült egyik lábát.

— A sürgősségi a földszinten van! — mondta valamelyik. — Lifttel menjünk vagy gyalog?

— Lifttel, de nem oda — válaszolta Jack. — Mellkasi sebészre van szüksége, de rögtön! — Nagyon aggódott, mert a férfi már nem is hörgött, teljesen megszűnt a légzése.

A második emeleten a liftből kilépve elkiáltotta magát, hogy egy sebesültet hoznak, aki három golyót kapott a mellébe, és mire a műtőkhöz értek, már több beöltözött, munkára váró sebész volt velük. Mellkasi sebészek is voltak köztük, ők már menet közben, a bemeneti nyílások alapján igyekeztek diagnózist felállítani. Bár volt köztük némi nézeteltérés a sérülések természetét illetően, abban maradéktalanul egyetértettek, hogy csak gyors cardiopulmonalis bypass adhat esélyt a páciensnek az életben maradásra.

A műtők előtti nővérállásban több ápolónő elszörnyedt, látva, hogy utcai ruhás emberek rontanak be a steril környezetbe, de megrökönyödésük csak rövid ideig tartott, rögtön elmúlt, mihelyt észrevették a sebesültet.

— A nyolcas műtő szívfeltárásra kész! — jelentette az egyik nővér, mire a csoport rögtön arra fordult, becipelték a férfit, és ahogy volt, ruhástul felrakták a műtőasztalra.

A sebészek nem vesztegették az időt, levagdalták róla a ruhát. Megjelent az aneszteziológus, kiáltva közölte, hogy a páciens nem lélegzik, pulzusa sincs, majd sietve intubálta, és százszázalékos oxigénnel kezdte lélegeztetni. Közben a kollégája infúzióra kötötte a férfit, villámgyors vérvizsgálatot és több palack vért kért.

Jack és Lou az útból félreállva figyelte a sebészeket, akik közül az egyik harsányan szikét kért, és miután megkapta, úgy, ahogy volt, csupasz kézzel, kesztyű nélkül belevágott a férfi mellkasába, és határozott metszéssel felnyitotta. Utána ugyancsak csupasz kézzel a bordák közé nyúlt, és többet eltörve közülük szétfeszítette őket, hogy feltáruljon a vérrel teli mellüreg. Ez volt az a pont, amelynél Lou idege és gyomra felmondta a szolgálatot, közölte, hogy inkább kimegy, a sebészeti folyosón várja meg a műtét végét.

— Szívást! — kiáltotta a sebész, Jack pedig a műtőasztal végéhez húzódott, hogy minél többet lásson az előadásból, amelyhez foghatóval még sosem találkozott. Egyik sebész sem viselt kesztyűt, maszkot vagy köpenyt, és már valamennyinek a karja vállig vérben ázott. Minden olyan gyorsan történt, hogy senkinek nem állt módjában betartani a megszokott sebészeti előírásokat. A sebészeken ugyanakkor látszott, hogy elemükben érzik magukat, és amint a vért leszívták a mellüregből, rögtön megállapították, hogy óriási szerencséje van a férfinak, mert jól felszerelt kórházban kapta a lövéseit. A golyók közül kettő áthatolt a tüdőn, ami a laikus fül számára elég szörnyen hangzik, ám őket nem ez nyugtalanította igazán, hanem a harmadik találat, amely többek között főereket roncsolt szét.

Először tehát azokat kellett ellátni, és miután sikerült lezárni őket, és a pácienst szív-tüdő gépre tenni, a sebészek közül néhányan távoztak, hogy nekilássanak beütemezett műtétjeiknek, az ott maradó két mellkasi sebész pedig végre szakított rá időt, hogy bemosakodjon, és az előírásoknak megfelelő öltözékbe bújjon. Jack az aneszteziológushoz lépett, hogy megkérdezze, véleménye szerint milyenek a férfi kilátásai, ám mielőtt megszólalhatott volna, a vezető műtősnő megkocogtatta a vállát.

— Elnézést — mondta -, amennyire lehet, megpróbálunk itt steril körülményeket teremteni. Ha maradni akar, és figyelni tovább a műtétet, be kell öltöznie.

— Köszönöm, de inkább nem. Azt hiszem, a nehezén már túl vagyunk — mondta Jack, és elégedetten, mert legalább addig ott lehetett, és láthatta, amit látott, kiment a műtőből.

Ahogy végigballagott a sebészet hosszú folyosóján, hirtelen erőt vett rajta a hosszú éjszaka minden fáradtsága, és olyan kimerültséget érzett, hogy a lábát is alig tudta mozdítani. Lou-t éppen telefonálás közben találta, előtte az asztalon egy levéltárca és egy vezetői jogosítvány feküdt. Anélkül, hogy a beszélgetést félbehagyta volna, a hadnagy a jogosítványra mutatott, úgyhogy Jack fölvette és közelebbről is megnézte. David Rosenkrantz névre szólt, és a fénykép széles vállú, mosolygó, profi futballistának kinéző, jóképű férfit ábrázolt.

Míg nézegette, Lou a végére ért a beszélgetésnek, ösz-szecsukta a telefonját, és előredőlve a térdére könyökölt. — Egyelőre nem akarok hosszú magyarázatot — mondta —, de azért érdekelne, mi is történt valójában. Megígérted, hogy a szívbetegőrző előtt vársz, és nem mégy sehová.

— Komolyan is gondoltam, de aztán elérkezett a műszakváltás, és aggódtam, hogy Rákóczi eltűnik. Csak annyit akartam elérni, hogy ne menjen sehová, amíg meg nem érkezel — felelte Jack.

Lou mindkét kezével erősen megdörzsölte az arcát, közben nagyot nyögött. A szeme véreres volt, és majdnem olyan gyalázatosan nézett ki, mint Jack. — Amatőrök! De elegem van belőlük! — sóhajtotta.

— Meg sem fordult a fejemben, hogy fegyver lehet nála — mentegetőzött Jack.

— És a két ember, akit itt lőttek le nemrég? Ők sem jutottak eszedbe?

— Nem. Csak azért aggódtam, hogy gyanút fog, kereket old, és többé a színét sem látjuk. Arra gondoltam, megkérem, hogy maradjon. Eszembe sem jutott bármivel vádolni.

— Rossz döntés volt. így öletik meg magukat az olyan pancser laikusok, mint te.

Jack vállat vont. Utólag visszatekintve az eseményekre, tudta, hogy Lou-nak igaza van.

— Megnézted a jogosítványt?

Jack némán bólintott. Gondolni sem szeretett rá, hogy lelőtt valakit.

— Ki ez a David Rosenkrantz?

— Elképzelésem sincs róla — mondta. — Sosem láttam, és a nevét sem hallottam.

— Életben marad?

— Nem tudom. Éppen meg akartam kérdezni az aneszteziológust, amikor rám szóltak, hogy nem maradhatok bent utcai ruhában. A sebészek szavaiból úgy vettem ki, hogy elég derűlátóak. Ha életben marad, az is azt bizonyítja, hogy csak jó kórházban érdemes lelövetnie magát az embernek.

— Nagyon vicces — állapította meg a hadnagy, de nem nevetett. — És Laurie?

— Ő jól van. A körülményekhez képest nagyon jól — válaszolta Jack. — Meg is nézhetnénk. Az őrző itt van, a folyosó végén.

— Rendben — fogadta el a javaslatot Lou, és rögtön fel is állt.

Az őrző ügyeletes főnővérével beszéltek, aki elmondta, hogy Laurie remekül van, éppen alszik, és már volt nála az orvosa. Azt is hozzátette, hogy a tervek szerint átviszik a University Hospitalbe, ahol az apja vigyázhat rá.

—Jól hangzik — kommentálta a hallottakat Jack, és kérdőn nézett Lou-ra.

— Szerintem is — értett egyet a hadnagy.

Miután a szívbetegőrzőtől eljöttek, Lou közölte, hogy a sürgősségi ellátóba mennek, ahová Jasmine Rákóczit vitték, mert szeretné, ha Jack hivatalosan azonosítaná, és jegyzőkönyvbe mondaná, hogy őt látta Laurie szobájában.

Ahogy a lift felé ballagtak, a hadnagy megköszörülte a torkát.

— Tudom, hogy nagyon fáradt vagy, és meg is van rá minden okod, de muszáj kiderítenem, hogy egész pontosan mi és hogyan történt attól a pillanattól kezdve, hogy beléptél a garázsba — mondta.

-Az ápolónő éppen be akart szállni a kocsijába - fogott bele a történetbe Jack. — Az ajtó már nyitva volt, úgyhogy rákiáltottam, és odaszaladtam hozzá. Nagyon enyhe fogalmazás, ha azt mondom, hogy nem mutatott különösebb együttműködési készséget. Amikor megfogtam a karját, hogy visszatartsam, térddel teljes erőből tökön rúgott.

— Ajaj! — nyögött fel együtt érzőn Lou.

— Utána előkapta a pisztolyt, és rám parancsolt, hogy szálljak be a kocsiba!

— Próbálj meg tanulni a történtekből! Sose szállj be egy kocsiba olyannal, akinél tudod, hogy fegyver van! — figyelmeztette Jacket a hadnagy.

-Az engedelmeskedésen kívül nem sok lehetőségem volt.

A liftekhez értek, ahol többen várakoztak, ezért lehalkí-tották a hangjukat.

— Akkor értem oda — mondta Lou. — Nemcsak téged láttalak beszállni a kocsiba, hanem a fegyvert is a nő kezében. Sajnos, éppen jött pár kocsi, el kellett engednem őket, csak utána rohanhattam át a másik oldalra. Mi történt az autóban?

— Minden rettentő gyorsan zajlott. A pasas már nyilván ott volt, Rákóczit várta, és megölte, mielőtt ő lőtt volna le engem. Jézusom! — Jack összerázkódott, mert arra gondolt,

hogy csak hajszál választotta el az OCME-be vezető utolsó úttól.

-Te seggfej! - mondta Lou, és vállon bokszolta Jacket, utána hitetlenül csóválni kezdte a fejét. - Nem tudom, honnan szerezted, de elképesztő tehetséged van hozzá, hogy a legrohadtabb helyzetekbe kerülj. Tisztában vagy azzal, hogy egy kivégzés legközvetlenebb tanúja voltál?

- Most már tudom.

Megérkezett a lift, beszálltak, és legbelülre húzódtak.

- Oké! A kérdés most már csak az, hogy mi adott rá okot. Van valamilyen elképzelésed?

- Van, de mielőtt elmondom, hadd kanyarodjam vissza egy kicsit! Először is, Laurie-t hajszál híján sikerült megölni egy hatalmas adag káliummal, ami a gyilkolásnak igen agyafúrt módja - magyarázta Jack. - Ha nem veszik észre rögtön, akkor a kálium emberi testben való viselkedése miatt később lehetetlen bizonyítani. Azt hiszem, a Laurie sorozatához tartozó összes áldozatot így, ezzel a módszerrel ölték meg, csak éppen - szemben a korábbi feltételezésünkkel -nem véletlenszerűen. Valamennyiüknél, beleértve Laurie-t is, pozitív eredménnyel járt a különböző súlyos betegségek genetikai mutatójára elvégzett vizsgálat.

A lift a földszintre ért, Lou és Jack kiszállt, és mivel továbbra is nagy volt körülöttük a nyüzsgés, igyekeztek halkan folytatni a beszélgetést.

- Hogy lesz ebből gengsztertámadáshoz hasonló leszámolás az ápolónővel? - kérdezte a hadnagy.

- Szerintem ez annak a bizonyítéka, hogy komoly, nagyméretű konspirációval van dolgunk - mondta Jack. - Ha szerencséd van, valószínűleg meg tudod állapítani, hogy az ápolónő megrendelésre dolgozott, és bonyolult láncolatba tartozott, amelynek a végén az AmeriCare adminisztrációjának valamelyik vezető beosztású tagja található.

— Várj egy kicsit! — szólt megütközve Lou, és a karját elkapva megállította Jacket. — Azt akarod mondani, hogy olyan nagy ellátásszervezőnek, mint az AmeriCare, köze lehet saját páciensei megöléséhez? Ez őrültség!

— Biztos vagy benne? — kérdezte komolyan Jack. — Bármelyik földrajzi körzetben, ahol ezek az ellátásszervező óriások egymással versenyeznek, a konkurencia mindenáron való letörésével, vagy ha elég tőkeerősek, akkor az ellenfél kivásárlásával pontosan a prémiumköltségek terén megvalósuló versenyt akarják kiküszöbölni. És hogyan határozzák meg a prémiumukat? A régi, biztosítási statisztikai módszer az volt, hogy lényegében becslés alapján megállapították, mennyibe kerül egy reprezentatív összetételű embercsoport egészségügyi ellátása,  ahhoz hozzácsapták a profitot, a kapott összeget elosztották a csoporthoz tartozók számával, és bingo, már meg is volt a prémium. Igen, csakhogy a szabályok hirtelen, mindenki megdöbbenésére, megváltoztak. Most, hogy már sikerült megfejteni az emberi genomot,  az  egészségbiztosítás  régi  koncepcióját  úgy, ahogy van, a szemétkosárba lehet dobni. Egyedi, könnyen elvégezhető tesztekkel megállapítható, kik azok, akik egy idő után sok pénzébe fognak kerülni a biztosítónak. A gond csupán az, hogy a nagy ellátásszervezők nem alkalmazhatnak diszkriminációt, nem mondhatják azt, hogy ezt az embert felveszem a rendszerembe, azt pedig nem. Tisztán üzleti szempontból viszont vannak, akiktől tanácsos minél hamarabb megszabadulni, még azelőtt, hogy jelentkezne náluk a génjeikben már ott szunnyadó, és a kezelés során vagyonokat felemésztő betegség.

— Azt akarod mondani, hogy az AmeriCare vezetői között akad olyan, aki a gyilkosságtól sem riad vissza, csak hogy pénzt takarítson meg?

— Szó sincs róla! — tiltakozott Jack. — Konkrétan a gyilkosságot torz lelkű, valamilyen szinten becsavarodott emberek hajtják végre, akik közé szerintem Rákóczi is tartozott. Ha alaposan utánanézel, ki fog derülni, valamilyen komoly defektje volt. Amiről én beszélek, az a fehérgalléros bűnözésnek különösen kifinomult, szörnyű válfaja, amely bonyolult, összetett rendszerre épül. A csúcson olyasvalaki lehet, aki a gazdaság valamelyik területéről — lehet az akár az autóipar is — került az ellátásszervezőhöz, ül egy elegáns irodában, messze a betegektől, és semmi mással nem törődik, csakis és kizárólag a cég tevékenységének számokban kifejezhető eredményével. Sajnos, az üzlet így működik, ezért kell, hogy az üzleti alapokra helyezett betegellátást valamilyen módon ellenőrizze a kormány. Lehet, hogy durván hangzik, amit mondok, de az emberek hajlamosak kizárólag a saját önös érdekeiket szem előtt tartani, és másra oda sem figyelni.

Lou a fejét csóválta. Mélységesen megdöbbentette az, amit hallott, és keresnie kellett a szavakat, hogy válaszolni tudjon. — Én... el sem hiszem, hogy... képes vagy ilyet mondani. Számomra a kórház... mindig az a hely volt, ahová az ember nyugodtan bemehet, mert ott vigyáznak rá.

— Sajnálom. Változnak az idők — felelte könyörtelenül Jack. — Az emberi genom megfejtése hatalmas áttörés volt, amely a nem is olyan távoli jövőben alapvetően át fogja alakítani az orvostudománnyal, a gyógyászattal összefüggő összes ismeretünket. A legtöbb változás jó lesz, de akadnak köztük kedvezőtlenek is. A technológiai fejlődéssel mindig ez a gond. Talán nem is kellene fejlődésről beszélni, jobb volna megmaradni a semleges változásnál.

— Mondd meg őszintén! Hülyéskedsz? - kérdezte pár másodperces szünet után Lou.

— Szó sincs róla! — felelte Jack, és kurtán fölnevetett. — A legkomolyabban gondolom.

A hadnagy újból elgondolkodott, majd a homlokát rán-colva azt mondta:

- Nem tudom, akarok-e élni ebben a te szép új világodban. De mindegy! Majd máskor eldöntőm. Most gyerünk, essünk túl végre az azonosításon!

A sürgősségi ellátóba érve Lou a részleg vezetője, dr. Robert Springer után érdeklődött, aki hamar elő is került, és bevitte őket egy kis szobába, ahol Jasmine Rákóczi csukott szemmel, meztelenül feküdt egy ágyon. Lélegezte-tőgépre volt kapcsolva, úgyhogy a mellkasa ütemesen süly-lyedt és emelkedett. Az ágy mögött, egy sík képernyős monitoron a pulzusa és a vérnyomása látszott. Az utóbbi alacsony volt, a szívritmus azonban normális.

— Nos? őt láttad Laurie-nál? — kérdezte Lou.

— Igen - felelte Jack, és az orvoshoz fordult: - Miért lélegeztetik?

— Fenn akarjuk tartani a véroxigénszintet — válaszolta dr. Springer, és igazított kicsit a lélegeztető gép beállításán.

— Úgy is, hogy az agytörzs súlyosan károsodott?! — Jacket megdöbbentette, hogy a minden szempontból halott embernél  hatalmas  erőfeszítéssel  fenntartanak  bizonyos életfunkciókat.

— Természetesen — mondta a legtermészetesebb hangon dr. Springer. — Amennyit csak lehet, igyekszünk épen tartani a belső szerveiből.

— Hát ez jó! — fordult Jackhez elképedve, a csodálkozástól tágra nyitott szemmel Lou. - A végén még emberi életeket fog megmenteni.

— Jó? Én inkább azt mondanám, hogy morbid — válaszolta Jack, mire dr. Springer őszinte meglepődésére a nyomozó megkokizta a kórboncnok kollégát, nagyképű seggfejnek nevezte, majd a legteljesebb egyetértésben, nevetve távoztak.

Utószó

HAT HÉTTEL KÉSŐBB

ou Soldano nyomozó hadnagy teljesen szabálytalanul az utcai tűzcsapnál állította le a kocsiját, műanyagba forrasztott parkolási engedélyét, amelyen a neve és a rangja is szerepelt, a műszerfalra dobta, és megnézte magát a visz-szapillantó tükörben. Nem ártott volna megborotválkoznia, de mivel mindig ráfért volna egy borotválkozás, különösen este nyolc után, különösebben nem foglalkozott a dologgal. Mivel a borostáit nem tüntethette el, csak a haját igazította meg a kezével, és az eredménnyel elégedetten kiszállt a kocsiból.

Kellemes tavaszi este volt, a már érvényben lévő nyári időszámításnak köszönhetően még nem sötétedett be teljesen. Lou frissen, vidáman indult el a Second Avenue-n. Délután felhívta Jacket és Laurie-t, hogy megbeszéljen velük egy találkozót, mert tájékoztatni akarta őket az Ameri-Care-ügyről, ők pedig azt ajánlották, vacsorázzanak együtt kedvenc éttermükben, az Eliosban.

Már többször ettek ott, és az egyik alkalom különösen emlékezetes maradt, még mindig elmosolyodott, valahányszor eszébe jutott, bár öt évvel korábban, amikor történt a dolog, kicsit sem találta viccesnek. Már a kávénál tartottak, amikor Jack és az ő legnagyobb megdöbbenésére Laurie bejelentette, férjhez megy ahhoz a hülyéhez, akit tiltakozásuk ellenére az étterembe is elcipelt. Szerencsére a dolog hamis riasztásnak bizonyult, a házasságból nem lett semmi, de még jó, hogy ott helyben nem lőtte fejbe magát Jackkel, amilyen elkeseredettek voltak.

Lou megállt az étterem előtt, az ajtótól nem messze, a parkolóórához kikötve ott állt Jack mountain bike-ja. Sem ő, sem Laurie nem tudta lebeszélni a használatáról, azon pedig már csak nevetett, hogy Jack állandóan őt győzködi, szokjon le a dohányzásról, mert árt az egészségének. Lou szerint tipikusan az ilyen helyzetekre találták ki a „bagoly mondja verébnek, hogy nagyfejű" szólást. Városban kerékpározni, főleg úgy, ahogyan Jack tette, szerinte ezerszer veszélyesebb volt, mint dohányozni.

Az étterem zsúfolásig tele volt — a bárpultnál annyian tömörültek, hogy néha a szélső asztaloknál ülő vacsorázó-kat is meglökték. Szerencsére Jack és Laurie a jobb hátsó sarokban, védett helyen ült, csak hozzájuk kellett verekednie magát, ami kisebb fennakadásokkal sikerült. Egy embernek lökte csak meg a kezét, hogy az kilöttyintette a borát, és amikor megfordult, hogy bocsánatot kérjen, a ballonjának az öve egy pillanatra beleért a másik vendég levesébe.

— Bocs, hogy késtem! - kért elnézést az asztalukhoz érve, és Laurie-t arcon csókolta, Jackkel pedig kezet fogott. Közben ügyelt, hogy fel ne borítsa valamelyikük talpas poharát a könyökével vagy a kabátjával.

— Semmi gond — nyugtatta meg Laurie, és teletöltötte a poharát a jégvödörbe állított pezsgővel.

Lou a szűk helyen nehezen mozogva megpróbálta a széke támlájára teríteni a kabátját, de szerencsére egy figyelmes pincér észrevette a küszködését, és elvitte a ruhatárba a felöltőt. A hadnagy így már helyet foglalhatott, és első dolga volt, hogy a szalvétájával megtörölje izzadságtól gyöngyöző homlokát. Úgy érezte, mintha legalább harminc fok lenne a teremben, ezért némi gondolkodás után meglazította a nyakkendőjét, kigombolta az ingét, és legyezni kezdte magát. - Legközelebb Little Italyben találkozunk, az enyéim között — mondta.

— Benne vagyok — válaszolta vidáman Laurie. Váltottak még néhány könnyed mondatot erről-arról, végül  Jack  a  lényegre  tért:  —  Halljuk,  mi  újság  az AmeriCare-rel! Komolyan érdekel.

— Engem is — csatlakozott hozzá Laurie.

Lou elgondolkodva végignézett a barátain, és kicsit csodálkozott, mint mindig, valahányszor a kapcsolatukra gondolt. Hiszen a saját orvosával meg a gyerekeiével sem volt különösebben barátságos. A barátai többsége a rendőrök közül került ki, bár akadt köztük néhány tűzoltó is, akikkel rendszeresen összejárt kártyázni. Jack és Laurie azonban más volt, mint a többi orvos, akivel addig dolga akadt. Ők nem nézték le azért, mert kevesebb iskolát járt, és úgy kereste a kenyerét, ahogyan.

— Na jó! Akkor előbb dolgozzunk! — mondta a hadnagy. — Hol is kezdjem? Talán ott, hogy amit Jack a Manhattan Generalben mondott akkor reggel, amikor Jasmine Rákoczit lelőtték, igaznak bizonyult.

Jack elégedetten elmosolyodott, és a győzelem jeleként felmutatta a hüvelykujját.

— A fő érdem azonban Laurie-é, mert kitartó volt, és mindenki, a főnökség, de különösen Jack tiltakozása dacára is ragaszkodott az elképzeléséhez.

— Erre iszom! — mondta Laurie, és a poharáért nyúlva koccintott a két férfival.

— Szóval! A fegyverszakértői vélemény szerint mind a kapitányom sógornőjét, mind Roger Rousseau-t Rákóczi fegyverével ölték meg — közölte Lou, és az asztal fölött átnyúlva megszorította Laurie kezét. — Ne haragudj, hogy fájdalmas témát hozok elő.

Laurie halványan elmosolyodott, és kis bólintással mondott köszönetet a tapintatért.

— Azt is megállapították, hogy Rákóczit David Rosenkrantz fegyverével lőtték le, úgyhogy Jack mentesült a gyanú alól.

— Nagyon vicces — morogta Jack.

— Tudom, már hallottátok, hogy Rousseau fejét és a kezét  megtalálták  Rákóczi  hűtőjében,  és  mindkettő  az OCME-be került, úgyhogy ezzel nem is foglalkoznék részletesen — folytatta a hadnagy.

—Jól teszed — helyeselt Laurie.

— Mivel David Rosenkrantz más államból érkezett, az FBI rávetette magát az ügyre, és hamar kiderült, hogy szerte az országban több AmeriCare-hez tartozó kórházban előfordultak olyan halálesetek, mint a Saint Francisben és a Manhattan Generalben. Már mindenhol teljes gőzzel folyik a nyomozás, hogy megállapítsák, kik állnak mögöttük.

—Jóságos ég! — szörnyülködött Jack. — Amikor összeesküvést emlegettem, egy-két AmeriCare vezetőre és Rákóczira gondoltam csak, nem pedig országos méretű, sok kórházat érintő bűncselekmény-sorozatra!

— Várj, mert a java még csak ezután jön! — figyelmeztette Lou, és székét az asztalhoz közelebb húzva előrehajolt. — Nagy szerencsénk, hogy az a csirkefogó Rosenkrantz életben maradt, és hogy mentse magát, hajlandó volt együttműködni. Rögtön fel is dobta közvetlen főnökét, Robert Hawthorne-t. Hawthorne rém érdekes fickó, a központi figurája az egész vállalkozásnak. A hadsereg különleges alakulatainál szolgált, és a haverjain keresztül leszerelése óta is kapcsolatban áll a hadsereggel. Elsősorban a valami miatt elégedetlen egészségügyiek érdeklik. Hogy őt beszervezte-e valaki, vagy tőle származott az ötlet, és magának alakította ki a működési területét, azt nem tudjuk. Azt viszont igen, hogy önálló vállalkozóként működik, titokban viszont az elsősorban műhibaperekre szakosodott nagy Saint Louis-i ügyvédi iroda alkalmazásában áll. Az iroda rendkívül aktív, egy időben több ügyet is visz az ország különböző részein. Amennyire meg lehetett állapítani, Hawthorne beszervezett egy csapat elégedetlen ápolónőt, közülük jó néhány korábban a hadseregben szolgált, akik megfelelő fizetségért jelezték, ha olyan dolgot tapasztaltak a kórházukban, amelyet érdemes volt perre vinni.

— Ilyenről hallottam — mondta Jack.

— Én is — csatlakozott hozzá Laurie. — Többségükben műtéti, altatásos esetekről van szó.

— Igen, és most jön a dolog legérdekesebb része! — közölte Lou. — Néhány éve jelent meg, és azóta egyre erősödik a törekvés, hogy az ellátásszervezőket is felelőssé tegyék a műhibákért, ami számomra meglehetősen ésszerűnek tűnik.

— Az ésszerűségnek ebben az országban nem sok köze van az egészségügyet érintő döntésekhez — mondta Jack. — Kizárólag az érdekek és az érdekek mögött álló erő határoz meg mindent.

— A sors különös tréfája folytán azonban az ellátásszervező vállalkozások és a műhibaperekben a károsultak képviseletében eljáró ügyvédek hirtelen egy táborban találták magukat. Mindkettőnek elemi érdekévé vált, hogy ne szülessen új, a műhibákkal kapcsolatos törvényi szabályozás — folytatta a magyarázatot Lou. — Az indítékaik különböznek ugyan, de ez a lényegen nem változtat: az ellátásszervezők nem akarják, hogy perbe foghassák őket, az ügyvédek pedig attól tartanak, hogy ha születik valamilyen egységes szabályozás, akkor lőttek a csillagászati összegű kártérítéseknek és a belőlük levett zsíros honoráriumoknak. Mindkét társaság lobbistákat alkalmaz, hogy akadályozzák meg a törvény elfogadását, és rajtuk keresztül furcsa kapcsolatok jöttek létre. Hogy pontosan hogyan történt, azt csak találgatni lehet, de tény, hogy valaki az AmeriCare-nél rájött, jól jönnének nekik Robert Hawthorne szolgálatai, akinek az alkalmazottai között gondolkodás és lelkiismeretfurdalás nélkül ölni képes pszichopaták és szociopaták is akadnak szép számmal.

— A szociopatára mostanában azt mondják, hogy társadalmi beilleszkedési zavarokkal küzd — szólt közbe Laurie.

— Akárminek hívják is, tény, hogy az AmeriCare valamelyik bürokratája vagy még valószínűbb, hogy bürokratái úgy gondolták, fel lehetne használni az ügyvédi iroda informátorhálózatához tartozókat arra, hogy megszabaduljanak a nagy kockázatot jelentő ellátottaktól. Azoktól, akikről tudni lehet, hogy idővel sok millió dollárba fog kerülni a kezelésük, és emiatt jelentősen csökken majd a vállalat prémiuma. A maguk beteg módján tulajdonképpen teljesen racionális döntést hoztak.

—Jóságos ég! — nyögött fel Jack.

— Hadd fejezzem be! - kérte Lou, miután körbenézett, hogy lássa, nem hallgatja-e valaki a beszélgetést. — Hogy volt-e kiterjedtebb együttműködés — megkeresték-e például az ügyvédek a megöltek hozzátartozóit, hogy perindítást ajánljanak —, azt nem tudjuk. Egyelőre egy per indult, a Saint Francis egyik orvosa ellen.

— Nyilván el fogják utasítani a keresetet, mivel nagy valószínűséggel gyilkosság történt — felelte Jack.

— Én a helyedben nem lennék biztos ebben. Végül is a gyilkos a kórház alkalmazottja volt — mutatott rá a hadnagy.

— Végül is meddig jutottatok? Hol tart most a nyomozás? — kérdezte Laurie.

— Mindazokban a kórházakban, amelyekben hasonló esetek történtek, gőzerővel folyik a hajsza a Jasmine Rákóczik után. Reméljük, sikerül elkapni legalább egyet, és rá lehet venni, hogy tanúskodjék. Ha az bekövetkezik, akkor talán kártyavárként összedől az egész építmény.

— Történt már valamilyen letartóztatás Rosenkrantz vallomása alapján? - kérdezte Laurie.

— Csak Robert Hawthorne-t vették őrizetbe, aki nem volt hajlandó beszélni. Igaz, jókora óvadék ellenében már újból szabadlábon van. Sajnos, Rosenkrantz nincs mindennel tisztában, ami a vállalkozás egészét illeti. Csak annyit tud, hogy a főnöke, Robert Hawthorne gyakran járt abban az említett ügyvédi irodában, de hogy kivel és miről tárgyalt, arról fogalma sincs.

— Az AmeriCare vezetői közül nem kaptak el senkit?

— Még nem, de készen állunk, hogy ha lesz hozzá kellő alap, azonnal megtegyük — felelte Lou.

— Őrület! — mondta Laurie, és megborzongott, mert eszébe jutott valami abból, amit a kórházban átélt.

— Hé! — váltott vidámra Lou, és úgy nézett az előtte álló karcsú pezsgőspohárra, mintha először látná. — Hiszen ez pezsgő! — A palackért nyúlt, és kiemelte a jegesvödörből. — Csak azt ne kérdezzétek, miért nézem meg a címkéjét! Egynek sem tudom a nevét, úgyhogy az én szempontomból valójában tökmindegy, mi van ráírva — vallotta be, és visszatette az üveget. — Mi ez? Valamilyen ünnepség?

— Olyasmi — válaszolta mosolyogva Laurie, és Jackre nézett, aki komolyan ráncolni kezdte a homlokát, mintha valamilyen titokról lenne szó.

— Na halljam! — mondta Lou, és egyikről a másikra nézett.

— Igazából nem nagy dolog. Ma vizsgálaton voltam, amely csöppet sem volt kellemes, az eredménye viszont biztató - válaszolta Laurie. - A méhen kívüli terhességemet minden jel szerint a hibás, abnormálisan fejlődött petefészek okozta, és ma megállapították, hogy a másik, amelyik megmaradt, tökéletesen normális.

— Nagyszerű! - lelkesedett Lou, és bólogatva nézett a barátaira, akik viszont szándékosan kerülték a tekintetét, és az italukat bámulták, mintha az lenne a legérdekesebb dolog a világon. — És a pozitív eredmény azt jelenti, hogy azt a petefészket igazi próbának is alá akarjátok vetni?

— Egyelőre csak annyit jelent, hogy igazi próbának is alávethető — mondta Laurie, és Jackre nézett.

— Kár. Ha önkéntes jelentkezőre lenne szükség a teszthez, csak szóljatok!

Ezt már Jack sem állta meg nevetés nélkül, és előbb Lou-ra, aztán Laurie-ra pillantott. — Miért van olyan érzésem, hogy összefogtatok ellenem? — kérdezte.

— Hé, én csak igyekszem jó barát lenni — válaszolta a hadnagy, és tiltakozásképpen mindkét kezét fölemelte.

— Persze! - Jack átölelte Laurie-t. - Ami a próbát illeti, azt hiszem, azzal magunk is boldogulunk.

— Na, erre iszom! — mondta a poharát felkapva Lou.

— Én is — tette hozzá Laurie.

Vége

A fordítás a Penguin Books Ltd. kiadása alapján készült

Eredeti cím: Marker

Copyright © 2005 by Robin Cook

Ali rights reserved

Fordította: Fazekas László

Szerkesztette: Talpas János

Borító: Streicher András

ISBN963 369 498 1

Magyarországon kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója

7630 Pécs, Alkotás u. 3.

Telefon: (72) 777-000

www.alexandra.hu

e-mail: onlinealexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója