ROBIN COOK

Beavatkozás

Alexandra 2010

Ezt a könyvet azon családok, áldozatok és kutatók emlékének ajánlom, akik szenvedésük és áldozatkész kutatásuk árán nagymértékben hozzájárultak a gyermekkori rák kezelésében elért bámulatos fejlődéshez.

»Élt a városban egy Simon nevű férfi, aki varázsló volt, és azzal ámította Szamaria népét, hogy fontos személynek adta ki magát. A népnek apraja-nagyja hallgatott rá. „Ő az Isten ereje, melyet nagynak neveznek!” – mondták. Csüggtek rajta, mert már jó ideje ámította őket mesterkedéseivel. De amikor hittek Fülöpnek, aki Isten országáról és Jézus Krisztus nevéről beszélt nekik, megkeresztelkedtek, férfiak és nők egyaránt. Maga Simon is hívő lett, megkeresztelkedett, és Fülöphöz csatlakozott. A jelek és a nagy csodák láttán elámult. Amikor a Jeruzsálemben maradt apostolok meghallották, hogy Szamaria elfogadta az Isten szavát, elküldték hozzájuk Pétert és Jánost. Amikor megérkeztek, imádkoztak értük, hogy megkapják a Szentlelket. Mert még egyikükre sem szállt le, csak meg voltak keresztelve az Úr Jézus nevére. Rájuk tették hát kezüket, s erre megkapták a Szentlelket. Amikor Simon látta, hogy az apostolok kézrátétellel közvetítik a Szentlelket, pénzt ajánlott fel nekik: „Adjatok nekem is olyan hatalmat – mondta –, hogy akire csak ráteszem a kezem, megkapja a Szentlelket.” Péter elutasította: „Vesszen el a pénzed veled együtt, mert azt hitted, az Isten ajándékát pénzen meg lehet venni. Semmi részed benne és semmi közöd hozzá, mert szíved nem tiszta az Isten előtt."«

Apostolok Cselekedetei 8:9-21

1.

New York

2008. december 1., hétfő 4.20 óra

Jack Stapleton egy pillanat alatt teljesen felébredt, pedig előtte mély, zavaros álomban vergődött. Egy autóval menekült, végigszáguldva egy meredek belvárosi utcán, és sebesen közeledett az úton átkelő, egymás kezét fogó kisiskolások felé. A gyerekek mit sem sejtettek a rájuk leselkedő veszélyről. Jack beletaposott a fékbe, de mindhiába. Az autó ahelyett, hogy lassult volna, tovább gyorsult. Ráüvöltött a gyerekekre, hogy menjenek el az útból, ám a következő pillanatban rádöbbent, hogy a New York-i nyugati Százhatodik utcán lévő házának utcai lámpák fényétől foltos mennyezetét bámulja. Szőröstül-bőröstül eltűnt az autó, a meredek domb és a gyerekek is. Tehát megint csak rosszat álmodott.

Félt attól, hogy esetleg álmában hangosan üvöltött, ezért a felesége, Laurie felé fordult az ágyban. Az ablakon beszűrődő halvány fényben látta, hogy az asszony mélyen alszik, tehát feltehetőleg Jacknek sikerült elnyomnia az álmában kitörni készülő ordítást. Tekintetét ismét a mennyezetre szegezte, és megborzongott, ahogy eszébe jutott vissza-visszatérő álma, amely mindig halálra rémítette. A kilencvenes évek elején jelentkezett először ez a lidércnyomás, miután Jack első felesége és két, tíz és tizenegy éves lánya repülőgép-szerencsétlenségben meghaltak. Éppen hazafelé tartottak Chicagóból. Jacket látogatták meg, aki igazságügyi orvostani gyakorlaton volt a michigani fővárosban. Jack eredetileg szemsebész volt, de aztán szakirányt váltott, hogy elmeneküljön az egészségügybe befurakodó négy métely elől, nevezetesen az egészségbiztosítási pénztárak, az irányított ellátás, az avatatlan kormányhivatalnokok és a látszólag közönyös lakosság elől. Azt remélte, azzal, hogy szakirányt vált, képes lesz elmenekülni az állandóan változó orvosi környezetből, és visszanyerheti azt a függetlenséget és elhivatottságot, amelynek köszönhetően az orvosi hivatást választotta, ám amely végül lelkifurdalásba, depresszióba és cinizmusba csapott át, és mindeközben akaratlanul is eltávolodott szeretett családjától. Az elszabadult kocsival kapcsolatos rémálom csak a tünetek egyike volt. Bár az álmok évekkel ezelőtt teljesen eltűntek, az utóbbi hónapokban mintegy bosszúképpen visszatértek.

Jack az épület előtti utcai lámpák mennyezetre beszűrődő fényének játékára összpontosított. A fénysugarak keresztülhatoltak a ház és a villanyoszlop között terebélyesedő csupasz fák ágain. Ahogy az éjszakai szél az ágakat borzolta, a fény különös ábrákat vetített villódzva a felületre, mintha megannyi hipnotikus Rorschach-mintát terítenének ki Jack elé. Ettől Jack úgy érezte magát, mintha egyedül lenne a hideg, kegyetlen univerzumban.

A férfi a homlokához nyúlt. Nem verejtékezett, de aztán kitapintotta a pulzusát. Gyorsan vert a szíve, körülbelül 150-es tempóval percenként, annak jeleként, hogy a szimpatikus idegrendszere maximális sebességre kapcsolt, mindig ez volt a jellemző tünet, amikor a fék nélküli autós rémálom gyötrelméből ébredt.

Ebben a mostani álmában az volt a különös, hogy gyerekek is szerepeltek benne. A korábbi álmokban leginkább saját maga miatt kellett rettegnie, vagyis attól, hogy nekicsapódik a gyenge szalagkorlátnak a kanyarban, vagy egy erős téglafalnak rohan, avagy cápákkal teli feneketlen óceánba zuhan.

Elfordította a fejét, és az órára pillantott. Már elmúlt hajnali négy. A szíve továbbra is vadul kalapált a mellkasában, és ösztönösen tudta, hogy úgysem lesz képes újból elaludni. Úgy döntött hát, hogy óvatosan felhajtja a takarót, hogy fel ne ébressze Laurie-t, és kimászik az ágyból. A tölgyfa padló olyan hideg volt, mint a márvány.

Felállt és kinyújtóztatta elmerevedett izmait. Annak ellenére, hogy Jack már az ötvenes éveit taposta, még mindig kosárlabdázott, valahányszor az időjárási viszonyok és az időbeosztása lehetővé tették. Előző este úgy próbálta elűzni idegességét, hogy szinte végkimerülésig kosarazott. Tudta, hogy másnap reggel megfizeti ennek az árát, és nem is tévedett. Nagy fájdalmak árán előrehajolt, egészen addig hajolgatott, míg tenyérrel meg nem érintette a talajt. Azután a fürdőszoba felé vette az irányt, miközben gondolatai még mindig az álmában szereplő gyerekek körül kergetőztek. De nem lepődött meg ezen az újabb kegyetlen fordulaton. Mostani idegességének forrása újra felébresztette a benne bujkáló bűntudatot. A fenyegető depressziót egy gyermek okozta: a saját gyermeke, történetesen a kisfia, John, John Junior, vagyis JJ, ahogy Laurie nevezte. A kicsi augusztusban látta meg a napvilágot, a vártnál pár héttel korábban. Ők azonban teljesen fel voltak készülve, különösen Laurie. A feleségét alig viselte meg a szülés, ezzel szemben a tízórányi vajúdás után, mire végre a kicsi meglátta a napvilágot, Jack olyan kimerült volt, mintha ő feküdt volna a szülőasztalon. Bár annak idején segédkezett a két lánya születésénél, el is felejtette már, hogy érzelmileg mennyire megviseli az embert ez az élmény. De aztán végre megkönnyebbülhetett, miután a kicsi is és az édesanyja is jó egészségnek örvendtek, és kényelmesen pihentek a helyükön.

Az első hónapban viszonylag rendben mentek a dolgok. Laurie szülési szabadságon volt, és élvezte az anyaszerepet, annak ellenére, hogy JJ-vel azért voltak gondok éjszakánként. Egyre inkább elpárolgott Jackből a félsz, hogy a gyerek valamilyen genetikai rendellenességgel születik. Soha nem vallotta be Laurie-nek, hogy a szülést követően, és miután látta, hogy a felesége jól van, egyenesen a gyerekorvoshoz rohant, hogy megtudakolja a vizsgálati eredményeket.

Végigfürkészte az arcát, megszámolta a kéz– és lábujjait. Nem volt biztos abban, hogy azok után, hogy milyen fokú lelkifurdalás gyötörte a lányai halála miatt, képes lett volna elviselni, ha sérült gyereke születik. Iszonyatosan gyötörte a gondolat, hogy most még egy gyereke születik, és hogy megkockáztathatja-e az apasággal járó felelősséget és sebezhetőséget, különösen akkor, ha a gyerek tényleg sérülten születik. Még az újranősülés sem ment könnyen. Ha Laurie nem lett volna olyan kitartóan türelmes és megértő, akkor nem kockáztatta volna meg a dolgot. Képtelen volt ugyanis megszabadulni attól a gyötrő gondolattól, hogy valahogy ő hozza a balszerencsét a szeretteire.

Jack lekapta a fogasról a fürdőköntösét, aztán beslattyogott JJ szobájába. Jack még a sötétben is ki tudta venni a gyerekszoba fantasztikus bútorainak körvonalait. A berendezés az anyósának, Dorothy Montgomerynek volt köszönhető, aki egyetlen centet sem sajnált várva várt unokájától, akinek eljöveteléről szinte már le is mondott.

A babaszobát halványan megvilágították az alacsonyan elhelyezett lámpák. Jack óvatosan közelített a fehér csipkével elfüggönyözött gyerekágyhoz. Azt végképp nem szerette volna, hogy a kicsi felébredjen. A legutolsó etetés után csak nagy nehézségek árán tudták visszaaltatni. Mivel az éjszakai világításból alig szűrődött be valamennyi a gyerekágy mélyébe, Jack nem sokat láthatott. A baba a hátán feküdt, a két karját széttárta oldalt 45 fokos szögben. Mindkét kezének ujjacskái a hüvelykujjat markolták. Fény csillant a baba homlokán. A kicsi szeme nem látszott a sötétben, de Jack tudta, hogy mély karikák húzódnak alatta, ezek a betegség korai tünetei voltak. A bőre lassan, hetek alatt sötétedett el, és kezdetben se Jack, se Laurie nem vette észre. Dorothy hívta fel rá a figyelmüket. Aztán fokozatosan megjelent a többi tünet is. Kezdetben persze túlzott aggodalmaskodásnak tűnt az egész, legalábbis a mit sem gyanító gyerekorvos szerint, ám az aggasztó tünetegyüttesnek köszönhetően hamarosan álmatlan éjszakák köszöntöttek a Stapleton házaspárra. Amikor végül megszületett a diagnózis, Jack úgy érezte, rögtön elájul. Mintha egy baseballütővel vágták volna gyomorszájon. A vér olyan sebesen áramlott ki az agyából, hogy meg kellett ragadnia a szék karfáját, nehogy a földre zuhanjon. A legtitkoltabb félelmei váltak valóra. Hiszen mindig attól rettegett, hogy ő hoz bajt a szeretteire, különösen a gyerekekre, és tessék, mindez beigazolódni látszott. A kis Johnnál neuroblasztómát állapítottak meg, ez a betegség felelős a rák okozta gyermekhalálok 15%-áért. Még szörnyűbb hír volt, hogy a rák több áttétet is képezett, a rosszindulatú daganat szétterjedt JJ testében, megtámadta a csontjait és a központi idegrendszerét is. A kis Johnnál a legrosszindulatúbb fajtát, a magas kockázatú neuroblasztómát állapították meg.

Az ezt követő néhány hónap a szülők számára maga volt a pokol, mivel az irtózatos diagnózis következményeként megszületett a kezelési terv is. A kicsi szerencséjére Laurie viszonylag józan tudott maradni az első néhány kritikus napon, amíg Jack azzal küzdött, nehogy ugyanolyan érzelmi és mentális szakadékba zuhanjon, mint néhány évvel korábban. Az volt a szerencse, hogy felfogta, a kis Johnnak és Laurie-nak milyen nagy szüksége van rá. Minden erejét összeszedve sikerült felülkerekednie a bűntudatán és a dühén, és képes volt tevékenyen segíteni a családjának.

Nem volt könnyű időszak, de szerencsére Stapletonékat átirányították a Memorial Sloan-Kettering Rákközpont neuroblasztóma programjához, ahol szinte azonnal átlátták, mennyire tapasztalt, hozzáértő, empatikus és tehetséges orvosokkal és nővérekkel van dolguk. JJ több hónapon keresztül személyre szabott kemoterápián ment keresztül, minden alkalommal fel kellett venniük a kicsit a kórházba, és aggasztó mellékhatásokkal is járt a kezelés. Amikor a kemoterápia elérte a feltételezett kívánatos hatást, JJ-n megkezdtek egy viszonylag új, ígéretes kezelést, melynek során intravénásan juttattak be a szervezetébe egér által generált monoklonális antitesteket a neuroblasztóma sejtekbe. A 3F8 elnevezésű antitest megkereste a rákos sejteket, és segített a beteg immunrendszerének abban, hogy elpusztítsák őket. Legalábbis elméletben.

Az eredeti kezelési terv szerint kéthetes ciklusokban naponta adagolt infúziókezelést kap a kicsi hónapokon át, vagy ha lehetséges, akár egy éven át is. Sajnos azonban néhány kezelési ciklus után le kellett állítani a terápiát. A korábbi kemoterápia ellenére a kis John immunrendszere allergiás tüneteket produkált az egérfehérjére, ami aztán veszélyes mellékhatásokkal járt. Az új elképzelés az volt, hogy várnak egy-két hónapot, aztán ismét megnézik, hogy a kis John érzékeny-e még az egérfehérjére. Ha az érzékenység elég alacsony értéket mutat, akkor újra kezdhetik a kezelést. Nem volt más választás. A kis John betegsége már túlságosan előrehaladott fázisban volt ahhoz, hogy autológ őssejtterápiával, sebészeti beavatkozással vagy besugárzással próbálkozzanak.

– Olyan kis angyal, amikor alszik, és nem sír – suttogta egy hang a sötétben mögötte.

Jack összerezzent. Annyira elmerült gondolataiban, hogy észre sem vette, hogy Laurie odalépett mögé.

– Bocs, hogy megijesztettelek – tette hozzá Laurie, és a férjére emelte a tekintetét.

– Én kérek bocsánatot, hogy felébresztettelek – válaszolta Jack együtt érzően. A férfi tisztában volt vele, hogy a JJ ápolásával járó nehézségeknek köszönhetően felesége a végkimerülés határán áll.

– Már ébren voltam akkor is, amikor felriadtál álmodból. Attól féltem, megint valami rémálom gyötör, annyira gyorsan kapkodtad a levegőt.

– Így is volt. Már megint az a szörnyű száguldós autós álom, csakhogy ezúttal iskolás gyerekeket készültem elütni. Borzalmas volt.

– El tudom képzelni. De legalább ezt nem nehéz megfejteni.

– Csak gondolod – válaszolta Jack kissé gúnyosan. Nem szerette, ha kielemzik.

– Jól van, nehogy már felhúzd magad – mondta Laurie. A férje felé nyúlt, és megragadta Jack karját. – Az isten szerelmére, már ezerszer megbeszéltük, hogy JJ betegsége nem a te hibád. Ne gyötörd már magad emiatt!

Jack nagy levegőt vett, aztán hangosan kifújta. Megcsóválta a fejét.

– Könnyű azt mondani.

– De hát ez az igazság – makacskodott Laurie, és együtt érzően megszorította a férje karját. – Hiszen te is tudod, mit mondtak a Memorialban az orvosok, amikor a betegség okát firtattuk. Sokkal valószínűbb, hogy az a sok vegyszer az oka, amellyel igazságügyi orvos szakértőként érintkezünk. Amikor terhes voltam, próbáltam kerülni az oldatokat, de egyszerűen lehetetlen volt.

– Nem bizonyított, hogy az oldószerek neuroblasztómát okoznak.

– Persze, hogy nem bizonyított, de ezerszer nagyobb a valószínűsége, mint annak, hogy valamilyen természetfölötti átok lenne a dolog hátterében, amivel folyton kínzod magad.

Jack kénytelen volt igazat adni a feleségének, és bólintott. Tartott tőle, hogy rossz irányba tart a beszélgetés. Nem volt kedve beszélgetni az őt sújtó átokról, hiszen nem hitt a természetfeletti dolgokban, nem is volt különösebben vallásos, úgy gondolta, ez a két dolog összefügg egymással. Jobban szeretett inkább arra támaszkodni, amit maga is érzett és megtapasztalt, a saját érzékszerveiben bízott.

– Na, és mi a helyzet azzal, hogy a teherbe esést elősegítő orvosságokat szedtem? – kérdezte Laurie. – A kórházban ez is felvetődött, vagy nem emlékszel?

– Dehogynem emlékszem – ismerte el Jack nagy nehezen. Nem akart erről beszélni. Nem szívesen ismerte el, hogy milyen babonás tud lenni, sőt nem is szívesen gondolt erre.

– Az az igazság, hogy nem tudják, mi okozta a neuroblasztómát, és pont! Na gyere, feküdjünk vissza!

Jack megrázta a fejét.

– Sose tudok visszaaludni. Különben is, mindjárt öt óra lesz. Talán inkább lezuhanyozom, megborotválkozom, és korán bemegyek az intézetbe. Legalább a munkával elterelem a gondolataimat.

– Kitűnő ötlet – ismerte el Laurie. – Bárcsak én is ugyanígy tehetnék!

– De hiszen már megbeszéltük ezt, Laurie. Te is visszamehetnél dolgozni. Felvehetnénk ápolónőt. Talán jót tenne neked.

Laurie megrázta a fejét.

– Ismersz, Jack, képtelen lennék rá. Nekem kell megvívnom ezt a harcot, különben soha nem bocsátanék meg önmagamnak. – Az asszony lepillantott a látszólag békésen szendergő kisdedre, akinek szeme alatt a sötét karikákat most elrejtették az árnyak. Laurie visszafojtotta a lélegzetét, mert hirtelen megrohanták az érzelmek – olykor egészen váratlanul történt vele ilyesmi. Annyira akarta ezt a gyereket. Soha nem gondolta volna, hogy a gyermeke olyan sokat szenved majd, mint JJ, pedig a kicsi még csak négy hónapos. Ő is küzdött a lelkiismeretével, de szemben Jack-kel, ő legalább a vallásban nyert vigaszt. Katolikus családban nevelkedett, igaz, nem gyakorolta a vallását. Mégis akart hinni Istenben, a maga módján hitt is, és sikerült keresztényként látnia önmagát. Titokban imádkozott JJ-ért, de egyúttal képtelen volt felfogni, hogy az Úristen miért engedi, hogy ilyen gonosz dolog történjen egy gyerekkel, mint a rák, különösen a neuroblasztóma.

Az asszony lélegzése alapján Jack tudta, hogy Laurie-t mennyire megrohanták az érzelmei. Ő maga is a könnyeivel küszködött, de átkarolta az asszony vállát, és szintén a kicsit figyelte.

– Nekem az a legnehezebb most – szólalt meg Laurie, közben kitörölte a könnyeket a szeméből –, hogy úgy érzem, egy helyben toporgunk. Most, hogy arra várunk, hogy csillapodjon az allergiája, semmivel sem kezeljük. A hagyományos gyógyászat tulajdonképpen csődöt mondott. Annyira elkeserítő! Hiszen annyira bíztam, amikor elkezdtük ezt a monoklonális antitest terápiát. Sokkal több bizodalmam volt benne, mint a kemoterápiában, hiszen az olyan, mintha ágyúval lőnénk verébre. Különösen egy gyorsan növő kisbabánál. A kemo minden növekvő sejtet tönkrevág, ugyanakkor az antitestek csak a rákos sejteket támadják meg.

Jack szeretett volna válaszolni, de képtelen volt rá. Egyetértett természetesen Laurie-val, de csak bólogatással volt képes a tudtára adni. És különben is tisztában volt vele, hogy ha most megpróbálna beszélni, biztosan elsírná magát.

– Az a legironikusabb az egészben, hogy itt a hagyományos gyógyászat csődöt mond – folytatta Laurie, és sikerült végre úrrá lennie az érzelmein. – Amikor a szokásos kúra valami akadályba ütközik, a beteg a családjával együtt szenved attól, hogy tulajdonképpen kirekesztik a kezelésből.

Jack ismét bólintott. Amit Laurie mondott, az sajnos igaz volt.

– Nem gondolkodtál még azon, hogy valamilyen kiegészítő alternatív terápiát kéne megpróbálni JJ-nél? – kérdezte Laurie. – Úgy értem, addig, amíg a kezünk meg van kötve a monoklonikus antitest terápia kapcsán.

Jack felvonta a szemöldökét és döbbenten nézett Laurie-ra.

– Komolyan beszélsz?

Laurie vállat vont.

– Igazság szerint nem túl sokat tudok az egészről. Még soha nem próbálkoztam vele, leszámítva a vitaminkészítményeket. És persze nem is olvastam utána a témának. Amennyire én tudom, az egész csak hókuszpókusz, leszámítva a néhány gyógynövényalapú szert.

– Nahát, én is így érzem valahogy. Az egész a placebohatáson alapul, amennyire én tudom. Tulajdonképpen sohasem érdekelt annyira a dolog, hogy utánaolvassak, még kevésbé, hogy kipróbáljam. Azt hiszem, ez inkább olyan embereknek való, akik már nem a józan ész alapján döntenek, hanem valamilyen csodában bíznak. Szerintem csak elkeseredésükben próbálkoznak ilyesmivel.

– Szerintem nálunk nem lehet senki elkeseredettebb – jegyezte meg Laurie.

Jack Laurie arcát fürkészte a sötétben. Nem tudta megállapítani, hogy komolyan beszél, vagy sem. Pedig az igaz, hogy tényleg el voltak keseredve, ez nyilvánvalónak tűnt. De hogy ennyire?

– Nem kell válaszolnod – mondta Laurie. – Csak hangosan gondolkodom. Szeretnék tenni valamit a gyermekünkért. Egyszerűen megőrjít a gondolat, hogy azok a neuroblasztóma sejtek szabadon garázdálkodhatnak a testében.

2.

Kairó

2008. december 1., hétfő déli 12 óra

(New York-i idő szerint 5 óra)

Shawn Daughtry szólt az egyiptomi taxisofőrnek, hogy álljon meg az al-Ghouri Mauzóleumnál, annak a mameluk vezetőnek a sírjánál, aki átvette az oszmánoktól az egyiptomi trónt a XVI. század elején. Shawn utoljára tíz évvel ezelőtt járt itt a harmadik feleségével. Ezúttal az ötödikkel tért vissza, azzal az asszonnyal, akit egykor Sana Martinnak hívtak. És ez a második látogatás sokkal inkább ínyére volt, mint az előző. Sanát meghívták, hogy vegyen részt egy nemzetközi családfakutatás-konferencián. Mivel az asszony nagyra becsült mikrobiológus volt, akinek a szakterülete a mitokondriális genetika, ebből írta a PhD-értekezését is. Ő volt az egyik legnagyobb hírnévnek örvendő tudós a meghívott előadók közül. Ennek köszönhetően mindkettejük teljes útiköltségét térítették a szervezők.

Shawn kihasználta az út nyújtotta előnyöket, így legalább előkészíthette a küszöbön álló régészeti konferenciát. Mivel ez volt itt-tartózkodásának utolsó napja, kihagyta az ebédet, mert úgy vélte, sokkal fontosabb küldetése van.

Shawn kiszállt a taxiból a fülledt, poros hőségbe, és megpróbált átmenni az al-Azhar utcán, ahol olyan nagy volt a forgalom, hogy szinte egymásba értek az autók lökhárítói. Minden autó, teherautó, busz és taxi egyfolytában tülkölt, és közben gyalogosok, illetve kézikocsit toló emberek kígyóztak ügyesen előre a szinte egyhelyben álló járművek között. Kairóban katasztrofális volt a közlekedés. Shawn tíz évvel korábbi látogatásához képest a metropolis még elképesztőbb méreteket öltött, a lakossága pedig 18,7 millióra duzzadt.

Shawn elindult az al-Mukz li-Den Allah utcán, hogy aztán bevesse magát a keskeny Khan el-Khalili bazár szűk labirintusaiba. A 14. századi, útvesztőszerű bazárban mindent árultak a háztartási cikkektől a ruhákon, a bútorokon és az élelmiszereken át, egészen az olcsó szuvenírekig. Csakhogy ezek közül semmi sem érdekelte Shawnt. A régiségeket árusító üzletek felé vette az irányt, és egy bizonyos üzletet keresett, melyet emlékei szerint legutóbbi látogatásakor Antica Abdulnak neveztek.

Shawn régész volt, ötvennégy éves korára pályafutása csúcsára ért, és New York City Metropolitan Múzeumában ő volt a közel-keleti részleg igazgatója. Bár elsősorban a bibliai régészet érdekelte, szakértőnek számított az egész Közel-Kelet területét illetően Kis-Ázsiától, Libanonon, Izraelen, Szírián és Jordánián át egészen Iránig. Legutóbbi ittjártakor az akkori felesége, Gloria ráncigálta be a piacra. A zegzugos üzletsorok között elvesztették egymást, és Shawn véletlenül botlott az Antica Abdulba. Teljesen rabul ejtette az üzlet poros kirakatában megpillantott hatezer-valahány éves, predinasztikus és teljesen épen fennmaradt cserépedény, melyet az óramutató járásával ellentétes irányban örvénylő motívumok díszítettek. Egy nagyon hasonló, fő helyen kiállított darabbal büszkélkedett a Metropolitan Múzeum is, csakhogy az Antica Abdul kirakatában lévő műkincs sokkal jobb állapotban volt. Nemcsak a festett motívum volt sokkal jobb állapotban, de a múzeumban lévő edényt darabokban találták meg, ezért restaurálni kellett. Shawnt teljesen lenyűgözte a lelet, ugyanakkor meggyőződése volt, hogy ez is épp olyan műtárgynak látszó hamisítvány, mint oly sok más Egyiptomban, azért mindenesetre bement az üzletbe.

Eredetileg csak az volt a célja, hogy futólag szemügyre veszi az edényt, aztán visszamegy a szállodába, ám végül több órát töltött a régiségboltban. Dühös felesége, aki gyanította, hogy megrögzött, bogaras férje megfeledkezett róla, előbb visszaért a szállodába, mint ő. Amikor végül a régész is visszatért, kegyetlenül lehordta, és azt állította, akár el is rabolhatták volna őt. Bárcsak így történt volna! Mennyivel egyszerűbb lett volna az egy évvel későbbi válásuk.

Shawn azért maradt olyan sokáig az üzletben, mert tulajdonképpen ingyenleckét kapott a hagyományos egyiptomi vendégszeretetből. Mindez azzal kezdődött, hogy vitába keveredett az üzlet tulajdonosával az edény eredetiségét illetően, és végül lenyűgöző előadást hallhatott néhány csésze tea mellett arról, hogyan hamisítják profi módon a régiségeket Egyiptomban. Noha Rahul, az üzlet tulajdonosa váltig állította, hogy ez az edény eredeti, több ezer éves műkincs, hajlandó volt megosztani vele a szakmája minden csínját-bínját, ide értve a virágzó skarabeusz-bizniszt is, amikor megtudta, hogy régész.

A skarabeusz köztudottan szent állat az egyiptomiaknál, és gyógyító erőt tulajdonítanak neki. A felső-egyiptomi ókori temetők kifogyhatatlan forrását felhasználó tehetséges egyiptomi csontfaragók teljesen valósághű skarabeuszokat alkottak, aztán lenyelették különféle háziállatokkal, hogy végül meggyőző patinás külsőt öltsenek. Rahul állítása szerint a világ fontosabb múzeumaiban található ókori egyiptomi skarabeuszok nagy része ilyen hamisítvány volt.

A hosszúra nyúlt beszélgetést követően Shawn megvette a cserépedényt, mintegy köszönetképpen Rahul vendégszeretetéért. Barátságos alkudozást követően Shawn kifizette annak az összegnek a felét, amit Rahul eredetileg kért. Shawn még ezek után is úgy gondolta, hogy a kétszáz egyiptomi font több mint a duplája volt annak, mint amit fizetnie kellett volna, legalábbis egészen addig, amíg vissza nem ért New Yorkba. Amikor azonban elvitte megmutatni az edényt egy kolléganőjének, Angela Ditmarnak, az egyiptológiai osztály vezetőjének, döbbenetes hír fogadta. Angela megállapította, hogy az edény nem hamisítvány, hanem eredeti műkincs, és több mint hatezer éves. Shawn az egyiptomi részlegnek ajándékozta a leletet, hogy cseréljék ki a múzeum állandó kiállításának részét képező rekonstruált cseréptöredéket a híres egyiptomi galériában. Talán azért nem kért érte egy fillért sem, mert bűntudatot érzett, amiért akaratlanul is kicsempészte ezt az értékes tárgyat Egyiptomból.

Shawn belevetette magát a bazár forgatagába. A szűk utcácskák között szőnyegeket és ponyvákat feszítettek ki, amelyek jótékony árnyékot vetettek a bámészkodókra. A mészárszék előtt elhaladva, ahol megnyúzott, légylepte báránytetemek hevertek kiguvadt szemgolyóval, Shawnt elárasztotta a belsőségek átható szaga, ám hamarosan átvette a helyét a fűszerek és a pörkölődő arab kávé illata.

Shawn megtorpant az egymásba kapcsolódó sikátorok közepén, mert kissé eltévedt, akárcsak tíz évvel ezelőtt. Belépett egy saab üzletbe, és megkérdezte egy öreg, fehér sapkát és barna dzsellabát viselő egyiptomitól az útirányt. Pár perccel később belépett Abdul régiségkereskedésébe. Shawn egyáltalán nem lepődött meg, hogy az üzlet még mindig ott van, ahol volt. A korábbi látogatása során Rahul elmondta neki, hogy a vállalkozás már több mint száz éve a családjáé.

Leszámítva, hogy hiányzott a polcról a predinasztikus edény, amelyet emlékezetes látogatása alkalmával megvásárolt, az üzlet ugyanúgy nézett ki, mint annak előtte. Mivel az úgynevezett régiségek nagy része hamisítvány volt, Rahul folyamatosan pótolta az eladott darabokat, nyilván ugyanabból a forrásból, ahonnét szerezte.

A jelek szerint nem volt más vevő az üzletben, amikor Shawn belépett, és az üveggyöngy függöny pattogva zárult össze mögötte. Egy pillanatig Shawn eltűnődött, hogy vajon Rahul ott van-e még, de minden aggodalma szertefoszlott, amikor a férfi gyorsan felbukkant az üzlet vásárlóterét leválasztó sötét drapéria mögül. Rahul enyhén félrebiccentett fejjel üdvözölte, miközben belépett az üvegborítású pult mögé. Tagbaszakadt, telt arcú fickó volt, aki könnyen magára öltötte a nyájas eladó szerepét. Shawn egyetlen szó nélkül előrelépett és a boltos sötét, kifürkészhetetlen szemébe nézett. Rahul szinte azonnal összevonta a szemöldökét, ám láthatólag felismerte látogatóját, mert kisimultak a ráncai.

– Dr. Daughtry? – kérdezte Abdul. Előrehajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye látogatóját.

– Rahul – válaszolta Shawn –, meglep, hogy emlékszik rám. Arra pedig igazán nem számítottam, hogy a nevemet is tudja ennyi év után.

– Hogy is felejthettem volna el?! – kérdezte Rahul, majd kiugrott a pult mögül, és megszorította Shawn kezét. – Jól emlékszem minden vevőre, különösen azokra, akik híres múzeumokból érkeznek.

– Miért, más múzeumból is vannak vevői? – Az üzlet annyira szerény volt, hogy egészen hihetetlennek tetszett a gondolat.

– Hát persze, persze – mormolta Rahul. – Valahányszor valamilyen különlegességet kapok, ami persze nem túl gyakran történik, szólok annak, akit véleményem szerint leginkább érdekelne. Most már az internet segítségével igazán nem bonyolult a dolog.

Míg Rahul kisietett a sikátorba, miközben félretolta a gyöngyfüggönyt, és pattogós arab vezényszavakat kiabált, Shawn eltűnődött a globalizáció gyorsaságán. Pedig számára úgy tűnt, hogy az internetet és az ősi Khan el-Khalilit egy egész világ választja el egymástól. De nyilvánvalóan tévedett.

A következő pillanatban Rahul ismét megjelent az üzletben, és intett Shawnnak, hogy lépjen be az üzlet hátsó részében lévő teázóhelyiségbe. A falakat és a padlót keleti szőnyegek borították. Hatalmas, súlyos brokáthuzattal borított díszpárnák adták meg a hely jellegét. Oldalt egy huka állt, mellette egy rakás egymásra halmozott megfakult kartondoboz. Egyetlen csupasz villanykörte himbálózott a mennyezetről. Az apró faasztalon néhány megfakult fénykép hevert, egyikük nagy termetű, tipikus egyiptomi öltözéket viselő férfit ábrázolt, és meglehetősen hasonlított Rahulra. Rahul követte Shawn tekintetét.

– A nagybátyám van a felvételen, nemrég kaptam az anyámtól. Majdnem húsz évvel ezelőtt még övé volt a bolt.

– Hasonlítanak egymásra – jegyezte meg Shawn. – Megvette tőle az üzletet?

– Nem tőle, a feleségétől. A tulajdonos anyám bátyja volt, de aztán régiségbotrányba keveredett egy nagyon fontos lelet, egy érintetlen sír kapcsán. Az életével fizetett, amiért ilyen sötét ügybe keveredett. Itt, az üzletben gyilkolták meg.

– Atyaúristen! – suttogta Shawn. – Nagyon sajnálom!

– Az üzletben az ember nem lehet elég óvatos. Hála Allahnak, nekem soha nem volt ilyen problémám.

A következő pillanatban a súlyos gyöngyfüggönyt félrehúzták, és mezítlábas fiú lépett be kezében tálcával, rajta üvegfogantyús üvegpohárral, benne pedig forró tea gőzölgött. A fiú egyetlen szó nélkül letette a tálcát a földre Shawn és Rahul közé, majd kihátrált a helyiségből a függönyön keresztül. Mindeközben Rahul élénken ecsetelte, hogy mennyire örül, hogy Shawn meglátogatta.

– Igazság szerint jó okom volt rá – ismerte el Shawn.

– Nocsak! – lepődött meg Rahul.

– Tartozom egy vallomással. Amikor utoljára itt jártam az üzletében, egy predinasztikus cserépedényt vásároltam.

– Emlékszem, az egyik legszebb darabom volt.

– Hosszas vitába bocsátkoztunk az edény eredetiségét illetően.

– Nagyon nehezen lehetett meggyőzni önt.

– Igazság szerint nem is sikerült meggyőznie, csak a rendkívül érdekes beszélgetésünk emlékének tiszteletére vásároltam meg. De amikor visszatértem New Yorkba, megmutattam hozzáértő kollégámnak. Egyetértett önnel. Az edény nemcsak valódi volt, hanem most múzeumunk díszhelyén van kiállítva. Igazán szép darab.

– Nagyon kedves öntől, hogy elismeri a tévedését.

– Nos, meglehetősen bántott az ügy éveken keresztül.

– Ezt könnyen orvosolhatjuk – válaszolta Rahul. – Ha meg akarja nyugtatni a lelkiismeretét, csak annyit kell tennie, hogy kifizeti nekem a különbözetet.

Shawn meghökkent a váratlan felvetés hallatán, és elképedve bámult Rahulra. Egy pillanatig azt hitte, a férfi komolyan beszél. Aztán Rahul elmosolyodott, és kivillantotta sárga, elhanyagolt fogait.

– Természetesen csak tréfáltam. Így is busás haszonra tettem szert, hiszen fillérekért vettem a gyerekektől, akik megtalálták, így elégedett vagyok.

Shawn maga is elmosolyodott, és látszott rajta, mennyire megkönnyebbült. Az arabok humora épp olyan váratlanul érte, mint a vendégszeretetük.

– A vallomása kapcsán eszembe jutott egy egészen lenyűgöző darab, amelyet épp tegnap hozott egy fellahin barátom, akinek Felső-Egyiptomban van egy földje, ahol gazdálkodik. Lehet, hogy ön nagyon érdekesnek találja, tekintve, hogy milyen nagy tudósa a Bibliának. Erről a bizonyos tárgyról ön többet tud, mint én, így hát bízom benne, nem fog becsapni, ha úgy dönt, hogy megvásárolja. Van kedve megnézni?

Shawn vállat vont.

– Miért is ne – válaszolta. Nem tudta, mire számíthat, és nem akart túlzott reményeket táplálni.

A férfi egy darabig kotorászott az egyik fal mellett álló kartondobozban, majd előhúzott valamit, ami mocskos párnahuzatra emlékeztetett. A tartalmát csak azután bontotta ki, miután visszaült, aztán a tárgyat átadta Shawnnak.

Shawn másodpercekig mozdulatlanul ült a helyén, miközben Rahul ismét kényelmesen elhelyezkedett a hatalmas párnák között. Az arab férfi arcán várakozó, önelégült kifejezés ült. Tudta, hogy a régész hamarosan kitalálja, mi az, amit a kezében tart. A kérdés csak az volt, hogy vajon hajlandó-e megvenni. Az illegális műkincshez meg kellett találni a megfelelő személyt, olyasvalakit, aki hajlandó viszonylag mélyen a zsebébe nyúlni.

Shawn gyorsan rájött, hogy mi lehet az. A legtöbb valamire való bibliai tudóshoz hasonlóan, akiket különösen érdekel az Újtestamentum, illetve a kora keresztény egyháztörténet, látta, sőt még a kezében is fogta az eredetieket. A kérdés csak az volt, hogy ami most a kezében van eredeti, vagy épp olyan hamisítvány, mint a skarabeuszok, illetve a régiségutánzatok, mint amilyen többségében Rahul üzletének kínálata? Shawnnak fogalma sem volt, de tekintve, hogy a várakozásokkal ellentétben a predinasztikus tál eredetinek bizonyult, hajlandó volt kockáztatni és megvenni az ölében tartott tárgyat. Ha véletlenül eredeti lenne, akkor ez lenne élete legnagyobb felfedezése, és ha még végül vissza is adná az egyiptomi hatóságoknak, olyasfajta tárgy volt, melynek a puszta története is elég ahhoz, hogy kiemelje tudóstársai közül. Shawn nem szerette volna, ha a tárgy Rahul valamelyik múzeumi levelezőtársa kezébe kerül – hiszen tekintve az internetes kapcsolatait, erre is megvolt a lehetőség.

– Természetesen nem eredeti – kezdte Shawn, hogy a megfelelő szintről indítsa az alkut. A baj csak az volt, hogy tudta, az üzlet szerény külseje ellenére vérbeli üzletemberrel kell alkudoznia.

3.

New York

2008. december 1., hétfő 6.05

(kairói idő szerint 13.05)

– Maga orvos? – kérdezte az egyenruhás járőr kissé túlzott csodálkozással a hangjában. A rendőrautó lehúzódott az út szélére, mögöttük a nyugati Második sugárút reggeli autóáradata özönlött a belváros felé. A járőrtársa még mindig az anyósülésen ült és kávézott. Jack viszonylag új kerékpárja az oldalán feküdt a járdán, közvetlenül a járőrkocsi előtt. Annak idején, amikor Laurie gyesre ment, Jack visszatért régi szokásához, és kerékpárral járt be az Igazságügyi Orvostani Intézetbe.

Jack csak bólintott. Bár mostanra kissé lenyugodott a korábbi idegállapotához képest, azért még mindig fel volt pörögve; irtó dühös volt a taxisofőrre, aki bevágott elé négy sávon keresztül, majd hirtelen satufékkel megállt, hogy felvegyen egy utast. Miután maga Jack is megállt nagy nehezen, éppen hogy csak nekikoccant a biciklijével az autó csomagtartójának, odarohant a vezető oldali ajtóhoz, mielőtt az utas beszállhatott volna hátulra. Jacknek sikerült néhány kisebb, ám jól látható horpadást előidéznie a taxi oldalán a sarkával abban a reményben, hogy a sofőr majd kiszáll, hogy rendesen megvitassák a dolgot. Valószínűleg mindenki jobban járt, mivel a vitát gyorsan lezárta a helyszínre érkező járőrkocsi. A jelek szerint a zsaruk szemtanúi voltak a konfrontációnak, vagy legalábbis egy részét látták.

– Azt hiszem, ráférne magára egy indulatkezelő terápia – folytatta a rendőr.

– Feltétlenül megfogadom a tanácsát – válaszolta Jack gúnyosan. Tudta, hogy provokatívan beszél a rendőrrel, de nem bírt magával.

A rendőr mit sem törődött a taxisofőrrel, még a rendszámát sem írta fel. Úgy viselkedett, mintha a baleset Jack hibájából következett volna be, mivel őt hallgatták ki.

– Az isten szerelmére, hiszen maga az, aki kerékpározott! – korholta a rendőr. – Mégis mi a célja, ki akarja nyíratni magát? Ha annyira elvetemült, hogy bringára ül, akkor számítania kell a legváratlanabb dologra is, különös tekintettel a taxisofőrökre.

– Pedig mindig azt hittem, hogy jómagam meg a New York-i taxisofőrök megférünk az országúton.

A rendőr még egyszer utoljára megcsóválta a fejét, és rosszalló arckifejezéssel visszaadta Jack jogosítványát.

– Maga direkt keresi a bajt – mondta, mintegy jelezvén, hogy ő mossa kezeit.

Jack dühösen felkapta a kerékpárját, a nyeregbe kászálódott és tekerni kezdett, majd gyorsan eltávolodott a járőrkocsitól, mielőtt még a rendőr visszaült volna a volán mögé. Az őrült forgalom, a jeges szél és a kitartó pedálozás hamarosan lehűtötte felforrósodott vérét. Miután elérte a harminc kilométer per óra körüli optimális sebességét, sikerült elcsípnie az összes zöld lámpát egészen a Negyvenkettedik utcáig. Miközben a következő lámpánál lihegve várt a zöldre, el kellett ismernie, hogy a rendőrnek igaza volt. Az utasra vadászó taxisofőrök úgyis megállnak, ha valaki leinti őket, és mit sem törődnek a környezetükkel. Azzal, hogy nem viselkedett defenzív közlekedőként, afféle önpusztító üzemmódra váltott, amit közvetve a felesége és a lányai halála miatt érzett önvád váltott ki belőle, és amellyel nagy veszélynek tette ki magát. Jack tudta, hogy nem engedhet meg magának ilyen önző viselkedést. Laurie-nek és a kicsi Johnnak szüksége van rá. Ha a család le akarja győzni a neuroblasztómát, csak úgy képesek erre, ha egy emberként küzdenek.

Jack megérkezett az Ötödik sugárút és a Harmincadik utca sarkán terpeszkedő Igazságügyi Orvostani Intézet, vagyis ahogy ők nevezték, az OCME hivatalához, majd átszelte a széles sugárutat, hogy az épület kocsibejárójához hajtson. A hivatal épülete ugyanúgy nézett ki az Első sugárút felől, ahogyan a hatvanas években építették, pedig sok változtatás történt rajta, különösen a szeptember 11-i terrortámadás óta. A régi teherplató helyét átvette egy nagyobb parkoló egy sor eltolható garázsajtóval, ezeken keresztül engedték be a halottaskocsikat. Eltűntek továbbá az ütött-kopott barna „Kórház és Egészségügyi Intézet” feliratú halottaskocsik, melyek annak idején egymás mögött sorakoztak a Harmincadik utcában egymás hegyén-hátán, és a helyüket fehér furgonok flottája vette át. Jacknek nem kellett bevinnie a kerékpárját a halottasházba, hanem betekert az egyik garázsba, ahol nyugodtan rábízhatta a mostanra már sokkal korszerűbben felszerelt biztonsági szolgálat embereire.

A hivatal épületén belül is változások látszottak. Tekintve, hogy a szeptember 11-i tragédia kapcsán az intézet fontossága megnőtt, a kormány nagyobb személyzetet, jobb felszerelést és nagyobb helyet biztosított számára. Egy vadonatúj épületet is átadtak pár háztömbbel arrébb az Ötödik sugárúton, hogy itt hozzák létre a Törvényszéki Biológiai Intézet kibővített részlegét, különös tekintettel a DNS-laborra. Bár egykor New York City városának Igazságügyi Orvostani Intézete nehéz időket élt át a költségelvonások miatt, és országos szinten elvesztette vezető szerepét a törvényszéki patológiában, ezek a napok már a múlt homályába vesztek.

Jacknek mostanra már harminc igazságügyi orvos szakértő, vagy más néven törvényszéki kórboncnok kollégája volt városszerte. A manhattani intézetben lévő igazságügyi orvos szakértők száma megnövekedett, és a megnevezésük is megváltozott. Már nem orvos szakértőnek hívták őket, hanem törvényszéki nyomozónak vagy TNY-nek. Volt ezenkívül nyolc új igazságügyi orvostani antropológus kolléga is, ráadásul egy törvényszéki fogszakértő, akihez Jack és a kollégái nyugodtan fordulhattak szükség esetén.

Jack maga személy szerint is jól járt a növekedés és a változások kapcsán. Tekintve, hogy az egész DNS– és szerológiai labor meg más részlegek is – köztük a nyilvántartás, az igazgatóság, a jogi és munkaügyi részleg – átköltözött a többemeletes új épületbe, felszabadult egy csomó hely a régi épületben. Most már valamennyi igazságügyi orvos szakértőnek saját külön irodája volt a második emeleten. Jacknek már nemcsak saját íróasztala, hanem saját laborasztala is volt, ami azt jelentette, hogy nyugodtan otthagyhatta a mikroszkópját, a metszeteit és a papírjait, anélkül hogy attól kellett volna tartania, valaki széttúrja őket.

Jack belépett az épületbe, és megfogadta, hogy igyekszik odakint hagyni a dühét, és próbál a munkájára összpontosítani. Mivel egyszerre úrrá lett rajta a küldetéstudat, nem várta meg, hogy visszatérjen a lift, hanem gyalog indult neki a lépcsőknek. Gyorsan átment az új csecsemőhalálozási szindrómáknak fenntartott irodán, és átvágott az egykori orvosi nyilvántartó helyiségen is, amelyet mostanra új, kisebb irodákra osztottak fel. Az éjszakai műszak orvosai most fejezték be a jelentéseket a 7.30-as műszakváltáshoz. Jack futó pillantást vetett Janice Jaegerre, az éjszakás orvos szakértőre, akit már munkába állásának első napja óta ismert, és akivel gyakran dolgozott együtt.

Ledobta a dzsekijét, amikor ahhoz a közös irodához ért, ahol minden igazságügyi orvos szakértő kezdte a napját. Az egyetlen íróasztalon egymásra pakolva roskadoztak az esetek, amelyek éjszaka érkeztek, és az ő körzetükbe tartozott az igazságügyi nyomozócsoport szerint. Olyan esetek tartoztak ide, amelyek valamilyen szokatlan vagy gyanús körülmények között következtek be, ide értve az öngyilkosságot, a balesetet, a bűncselekményt vagy az olyan hirtelen haláleseteket, amelyeket megelőzően az áldozat a jelek szerint jó egészségnek örvendett.

Jack leült az íróasztal mellé, és nekiállt átlapozni az eseteket. Szerette kihalászni magának az izgalmasabb ügyeket, mert azokból mindig többet tanulhatott. Hiszen ezt szerette legjobban az igazságügyi orvostanban.

A kollégái eltűrték ezt a viselkedést tőle, mert Jack volt az, aki a legtöbb esetet vállalta magára.

A szokványos reggelekhez hozzátartozott, hogy az orvos szakértő a hét első napján korán jött be, általában 7-kor vagy kicsivel hamarabb, és átlapozta az eseteket, hogy kibogarássza, melyekhez kell feltétlenül boncolás, aztán igazságosan megpróbálta kiosztani őket. Még Jacknek is kellett ügyelnie körülbelül évente tucatszor, amit cseppet sem bánt, hiszen amúgy is ott volt.

Pár perc leforgása alatt Jack talált egy általános iskolás fiút, aki a Felső-East Side-ra járt, és feltehetőleg meningitiszben halt meg. Mivel általában Jacket tartották a fertőző betegségek gurujának, miután a múltban volt néhány szerencsésen eltalált diagnózisa, lassan végigolvasta a jelentést, aztán félretette magának. Arra gondolt, hogy a fiú esete jó lesz neki, mert sok kollégája viszolygott a fertőzésektől. Neki viszont valójában mindegy volt.

Jack a másik jegyzőkönyvet is érdekesnek találta. Ugyancsak viszonylag fiatal páciensről volt szó, bár ezúttal nőről. Az áldozat egy huszonhét éves nő volt, akit gyorsan kialakuló zavart tudatállapot következtében vittek be a sürgősségire, aztán görcsös roham jött rá, végül kómába esett és meghalt. Nem volt láza, se rosszulléte, és a barátai szerint kimondottan egészséges életmódot folytatott, kerülte a drogot és az alkoholt. A barátai ugyan koktélt iszogattak, amikor a lány elájult, de azt állították, hogy az áldozat csak üdítőt fogyasztott.

– A francba! – káromkodta el magát valaki épp elég hangosan ahhoz, hogy Jack felkapja a fejét.

A nyitott ajtóban Vinnie Amendola, az egyik boncmester állt egy újsággal a hóna alatt. A kezét még mindig az ajtó gombján pihentette, mintha azon tanakodna, hogy esetleg kiszökik. Nyilvánvaló volt, hogy Jack jelenléte hozta ki a sodrából.

– Mi a baj? – türelmetlenkedett Jack, mintha valamilyen sürgős esetről lenne szó.

Vinnie nem válaszolt. Egy darabig csak bámult Jackre, majd behúzta maga mögött az ajtót. Ott állt Jack íróasztala előtt karba tett kézzel.

– Basszus, ugye nem arról van szó, hogy visszaállsz a régi menetrendre? – kérdezte.

Jack akarata ellenére is elmosolyodott. Hirtelen felfogta, hogy miért húzta fel magát Vinnie az imént. A kisfia születése előtt, amikor még korábban járt be dolgozni, hogy kiszemezgethesse magának az izgalmasabb eseteket, mindig magával rángatta Vinnie-t a boncterembe, hogy belevessék magukat a munkába. Vinnie nemcsak állandó ügyeletes boncmester volt, de az ő felelőssége volt átvenni az éjszakai műszaktól a szolgálatot, és emellett ő készítette a kávét is, azután pedig mindig elolvasta a Daily News sportrovatát.

Vinnie szeretett panaszkodni amiatt, hogy korábban kell kezdenie a boncolást, mint ahogy a főnök előírta, ennek ellenére ő és Jack remek csapatot alkottak, pedig kegyetlenül szívatták egymást. Ők együtt rendszerint másfél vagy két esettel is végeztek, amíg a többiek csak eggyel.

– Attól tartok, ráhibáztál, cimbora – válaszolta Jack. – Vége a nyaralásnak. Te és én nekilátunk a munkának. Ez az újévi fogadalmam.

– De még egy hónap van vissza újévig – válaszolta Vinnie.

– Szar ügy – vonta meg a vállát Jack, majd Vinnie felé tolta a huszonhét éves nő kórlapját. – Kezdjük Keara Abelard-ral!

– Hé, lassan a testtel, nagyokos! – tiltakozott Vinnie, mert hirtelen eszébe jutott Jack régi gúnyneve. Szertartásosan az órájára pillantott. – Lehet, hogy csatlakozni tudnék hozzád, mondjuk tíz perc múlva, miután elkészítettem a reggeles műszak kávéját – válaszolta, azzal elmosolyodott. Bár épp az ellenkezőjét színlelte, valójában nagyon is hiányzott neki a kettejük között kialakult különleges jó viszony.

– Megegyeztünk – válaszolta Jack. Gyorsan belecsapott Vinnie feltartott tenyerébe, aztán visszafordult a kórlapok halmaza felé.

– Mivel a fiad születése óta nem jársz be olyan korán, azt hittem, ez már végleg így marad – válaszolta Vinnie, miközben friss kávéőrleményt töltött a gépbe, melynek illata gyorsan terjengeni kezdett a helyiségben.

– Csak átmenetileg vettem vissza a tempóból – válaszolta Jack. Bár az intézetben szinte mindenki hallott a gyereke születéséről, amennyire Jack tudta, senkinek nem volt tudomása a kicsi betegségéről. Jack és Laurie féltve őrizték magánéletüket.

– Honnét tudod, hogy dr. Besserman nem magának akarja Keara Abelard esetét?

– Miért, nem én vagyok az ügyeletes a héten, és nem nekem kéne már itt lennem?

– Dehogynem – válaszolta Vinnie.

– Na látod, nem hiszem, hogy felizgatja magát a dolgon – válaszolta Jack a maga szokásos gúnyos módján. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy Besserman, az egyik legmagasabb rangú kórboncnok nagyon is szívesen átpasszolja a boncolásokat pályája jelen szakaszában. Ettől függetlenül Jack írt egy üzenetet Arnoldnak egy cetlire, amelyben közölte vele, hogy kiszedte magának az Abelard-esetet, de szívesen végez még pár esettel, ha kell. Felrakott egy post it papírt a kórlapok tetejére, aztán visszatolta a székét.

Alig húsz perc elteltével Jack és Vinnie már odalent voltak a boncteremben, amelyet felújítottak egy bizonyos mértékig. Kidobták a régi szappankő kézmosókat, a helyüket modern kompozitanyagból készült darabok vették át. Ugyancsak eltűntek innét a hatalmas üvegajtós szekreterek, amelyekben középkorúnak tetsző bonceszközök gyűjteménye kapott helyet. A helyüket jellegtelen Formica tárolószekrények vették át, amelyeknek jó erős ajtaja volt, és jelentősen tágasabbnak tűntek.

– Na, kezdjük! – mondta Jack. Miközben kitöltötte a kötelező dokumentumokat, Vinnie ráfektette a holttestet az asztalra, és elkészítette a röntgenfelvételeket, kiterítette az összes felszerelést, amire szükség volt, ideértve azokat az eszközöket, amelyeket Jack valószínűleg használni fog: mintagyűjtő edényeket, konzerváló-anyagokat, címkéket, fecskendőket, bizonyítékos kartonokat, arra az esetre, ha Jack valamilyen bűnügyre utaló jelbe botlana.

– Szóval tulajdonképpen mit keresünk? – kérdezte Vinnie, miközben Jack elvégezte a részletes külső vizsgálatot, külsérelmi nyomok után kutatva. Végignézte az egész holttestet, de különös figyelmet szentelt a fejnek.

– Egyrészt baleset jeleit – mondta Jack. – Pillanatnyilag elsősorban erre gyanakszom. Természetesen aneurizma is lehetett. A jelek szerint a lány gyorsan zavarttá és spasztikussá vált, majd kómába esett és végül meghalt. – Jack belenézett a külső hallójáratokba. Ezután szemtükröt vett elő, és megnézte a szemfeneket. – Állítólag a barátaival koktélozgatott, de ő nem fogyasztott alkoholt, és a kórtörténetében nem szerepel kábítószer-fogyasztás sem.

– Lehet, hogy megmérgezték?

Jack felegyenesedett és összefonta a karját a mellén.

– Ez elég fura felvetés a vizsgálat ezen pontján. Hogy jutott eszedbe?

– A tegnap esti filmben volt egy mérgezéses eset.

Jack elnevette magát a maszkja alatt.

– Te aztán hiteles helyről veszed az ötleteidet a differenciáldiagnózishoz. Szerintem ez nem túl valószínű, de azért kérünk majd toxikológiai vizsgálatot. Arról is meg kell győződnünk, hogy nem terhes-e.

– A terhesség zseniális felvetés. A tegnap esti filmben is volt ilyen. A lány pasija meg akart szabadulni a csecsemőtől és az anyától egyszerre. – Jack nem válaszolt. Ehelyett inkább nekilátott Keara fejbőrének tüzetes vizsgálatához. A lány sűrű, vállig érő haja meglehetősen lassította a dolgot.

– Ez semmi esetre sem lehet fertőző, igaz? – kérdezte Vinnie. Valahogy sohasem szerette a baktériumokat. Sőt, igazság szerint gyűlölte őket. Legyen szó akár baktériumról, vírusról, vagy bármi „köztesről”, ahogy bizonyos fertőző ágenseket nevezett. Amennyire lehetett, kerülte az ilyen eseteket, legalábbis addig, amíg Jack az intézetbe nem jött. Azóta tekintve, hogy Jack milyen nagyszámú fertőzéses esettel foglalkozott, így kevésbé viszolygott a fertőzéses esetektől. Aznap reggel ő és Jack műtősruhát, szokványos orvosi maszkot, sebészsapkát és hajlított műanyag arcvédőt viseltek a ruhájuk fölött. Pár éven keresztül a vezetőség kötelezte őket teljes fertőzésvédelmi ruha viselésére, amit ők csak „szkafander”-nek neveztek, de a helyzet azóta megváltozott, és most minden igazságügyi orvos szakértő olyan ruhát viselt, amilyet csak akart, már amennyiben megfelelt a legalapvetőbb követelményeknek. Ugyanez vonatkozott a boncmesterekre is.

– Annak, hogy fertőző az eset, még kisebb az esélye, mint annak, hogy mérgezés történt – mondta Jack.

Miután Jack végzett a fejjel, gondosan megvizsgálta a nyakat. Amikor ezzel is megvolt, szinte teljesen biztos volt abban, hogy nincs jele traumának, mivel a külső vizsgálat semmilyen elváltozást nem mutatott. Jacknek fogalma sem volt, hogy mibe halt bele a fiatal nő, legalábbis semmivel sem került közelebb az igazsághoz, mint az elején. És mivel aznap a szokásosnál kissé türelmetlenebb volt, rövid ideig ostoba módon szinte haragudott a betegre, amiért nem akarja elárulni neki a titkait.

Miután csarnokvizet, vizeletet és vért vett a toxikológiai vizsgálathoz, és átnézte a röntgenfelvételeket annak halvány reményében, hogy esetleg észrevesz valamit, ami utalhat a halál okára, Jack nekilátott a belső szervek boncolásának. Megejtette a szokásos Y alakú bemetszést a vállaktól egészen le a szeméremcsontig, aztán Vinnie segítségével eltávolította a belső szerveket, majd sorra megvizsgálta őket.

– Miközben kimosod a beleket, én megvizsgálom, nem volt-e mélyvénás trombózis valamelyik lábában – mondta Jack, mert nem szerette volna, ha bármi is elkerülné a figyelmét. Mivel egyre kíváncsibb volt a halál okára, igyekezett a szokványostól eltérő dolgokra is odafigyelni. Jellegzetes morbid humorának nyoma sem volt, és Vinnie-t sem ugratta.

Mire Vinnie visszatért a megtisztított belekkel, Jack már tájékoztatni tudta az újabb negatív eredményekről, miszerint nem voltak véralvadási problémák, amelyek esetleg embóliát okozhattak az agyban. Keara Abelard halálának okát még mindig teljes homály fedte, miközben más eseteknél ilyenkor már szinte biztos álláspontot alakítottak ki.

Miután a boncolás hasi és mellkasi részével végezlek, Jack ismét a beteg fejére fordította a figyelmét.

– Itt lesz a kutya elásva! – mondta, majd hátrébb lépett, hogy átadja a terepet Vinnie-nek, aki csontfűrésszel nekilátott a koponyatető eltávolításának.

Míg Vinnie serényen fűrészelt, több boncmester bukkant fel, és készülődni kezdtek, hogy segíthessenek az aznapra számukra kijelölt orvosnak, Jack ügyet sem vetett rájuk. Míg Vinnie a hangos csontfűrésszel bíbelődött, Jack kezdte kényelmetlenül érezni magát. Tekintve, hogy semmi más elképzelése nem volt a halál okát illetően, mint az aneurizma ruptura, amiben azért erősen kételkedett, az az érzése támadt, hogy valami elkerülte a figyelmét, valami fontos. Talán valami hibát követett el.

Abban a pillanatban, amikor Vinnie félretette a koponyatetőt, majd kiszabadította és kiemelte a csillogó, barázdált agyvelőt, Jack odaugrott és megfagyott az ereiben a vér. Megfeketedett vért pillantott meg a koponyaüreg hátsó falán, mégpedig akkora mennyiséget, hogy ki is ömlött belőle a rozsdamentes acél boncasztalra.

– A szentségit! – csattant fel Jack dühösen, majd kesztyűs kezét ökölbe szorítva az asztal sarkára csapott.

– Mi a baj? – kérdezte Vinnie.

– Hibáztam! – mondta Jack dühösen.

Arrébb lépett, majd bekukucskált a mellüregbe a fej irányába, s felemelte a mellkas elülső falát.

– Kell csinálnunk egy arteriográfos érvizsgálatot az agyról – mondta Jack hangosan, elsősorban inkább saját magának, mintsem Vinnie-nek. Nyilvánvalóan csalódott önmagában.

– Tudod, hogy nem rakhatom vissza az agyat – mondta Vinnie elbizonytalanodva, mintha attól félt volna, hogy Jack őt hibáztatja valamiért.

– Persze, hogy tudom – felelte Jack. – Már nem tudjuk visszacsinálni azt, amit tettünk. Arra gondoltam, hogy az agyhoz vezető érrendszerről kell arteriográfiát csinálni, nem pedig magáról az agyról. Hozz egy kis kontrasztanyagot és egy jó nagy tűt!

4.

Kairó

2008. december 1., hétfő 14.36 óra

(New York-i idő szerint 7.36 óra)

A sűrű forgalomban szlalomozó taxiban ülő Sana Daughtry megpillantotta a Four Seasons Hotelt. Shawn ötlete volt, hogy ott szálljanak meg. Sanának a Semiramis Interkontinentalban kellett volna megszállnia, hiszen ott tartották a konferenciáját is. Amellett, hogy ő volt az egyik kiemelt előadó, az is a feladatai közé tartozott, hogy több bizottságban is részt vegyen, és ennek megfelelően mind a négy napon jelen kellett lennie. Sokkal praktikusabb lett volna számára, ha a Semiramisban laknak, mert akkor bármikor felugorhatott volna a szobájába. Ám amikor Shawn úgy döntött, hogy ő is csatlakozik hozzá, átvette az utazással kapcsolatos döntések jogát. Az ő választása volt, hogy a Semiramisra engedélyezett szállásköltséget átirányítsa a sokkal flancosabb Four Seasonsba. Amikor Sana panaszkodni kezdett a szükségtelen pluszköltségről, Shawn közölte vele, hogy ő is talált magának egy régészeti kongresszust, úgyhogy a pluszkiadásokat leírhatja az adójából. Ettől kezdve Sana nem vitatkozott. Nem lett volna értelme.

Sana kifizette a taxisofőrt, aztán kiszállt az autóból. Örült, hogy elszabadult végre. A sofőr egész úton kérdésekkel bombázta. Sana, a férjével ellentétben, eléggé zárkózott volt – Shawn még a fatuskóval is képes volt beszédbe elegyedni. Az asszony megítélése szerint a férjének kevés érzéke volt ahhoz, hogy megítélje, mi az, ami magánügy, és mi az, ami a külvilágra tartozik. Jó néhányszor előfordult, hogy Shawn mintha jó benyomást akart volna tenni idegenekre, különösen nőkre, és mindenfélét kifecsegett a drága New York-i életvitelükről, például arról, hogy New York Cityben a West Village városrész maroknyi fennmaradt fakeretes házának egyikében laknak. Hogy miért kellett ilyenekkel traktálni idegeneket, arról Sanának fogalma sem volt, bár feltételezte, hogy egy pszichológus nyilván úgy tartaná, ezzel próbálja kompenzálni a bizonytalanságát.

Az ajtónálló szívélyesen üdvözölte, amikor belépett a szálloda előcsarnokába. Arra számított, hogy Shawnt a medencénél találja, mivel szemmel láthatóan a férjét nem izgatta túlságosan, hogy ő is éppen konferencián van és dolgozik. Az elmúlt pár nap során két nővel is beszédbe elegyedett a medence partján, és mindkét nő jóval többet tudott már az életükről, mint amennyire Sana helyénvalónak találta. De úgy döntött, hogy ezúttal nem fogja idegesíteni magát emiatt, mint régebben. Nemegyszer eszébe jutott, hogy talán éppen ő az, aki furán viselkedik, nem pedig Shawn; talán túlságosan prűd a viselkedése, és kicsit lazítania kéne.

Fiatalos, elegánsan öltözött úriember ugrott a liftbe az utolsó pillanatban, mielőtt az ajtók záródtak volna. Nyilvánvalóan az utolsó pár lépést futva tette meg, mert eléggé zihált. Sanára nézett és elmosolyodott. Sana az emeletszám-kijelzőre emelte a tekintetét. A férfi nyugati divat szerinti öltönyt viselt, hullámosra hajtogatott díszzsebkendővel. Shawnhoz hasonlóan róla is lerítt, hogy sokat utazik a világban, csak jóval fiatalabb és vonzóbb volt, mint a férje.

– Gyönyörű napunk van, nem igaz? – jelentette ki a férfi egyértelmű amerikai akcentussal. Shawnnal ellentétben a férfi a jelek szerint nem érezte szükségét annak, hogy affektáló, angol akcentussal beszéljen, ha idegenekkel ismerkedik.

Ha lett volna valaki más is még a liftben, Sana azt feltételezte volna, hogy hozzájuk beszél. A férfi szemébe nézett, úgy tippelte, nagyjából annyi idős lehet, mint ő, vagyis huszonnyolc. Az öltözékéből ítélve elég jól állhatott anyagilag.

– Valóban szép nap ez a mai – válaszolta Sana, de igyekezett olyan hangot megütni, hogy ne bátorítsa további beszélgetésre a férfit. Aztán visszafordította tekintetét az emeletkijelzőre.

Útitársa a nyomógombokra pillantott, de nem nyomta meg az emelet számát. „Talán ugyanarra az emeletre megy, mint én – gondolta Sana – vagy ha nem, hát az sem érdekel különösebben.” A következő pillanatban úgy döntött, talán tényleg túl távolságtartó.

– Maga New York-i? – kérdezte a férfi.

– Igen, az vagyok – válaszolta Sana, közben eszébe jutott, hogy ha a férje ott lenne a liftben, és egy nő kérdezte volna ugyanezt, akkor dióhéjban elmesélné az életét, hogy az ohiói Columbusban nőtt fel, aztán ösztöndíjjal az Amhelsbe került, majd a Harvardra, így kapott állást a Metropolitan Múzeumban, ahol egyre följebb lépkedett a ranglistán, mígnem a közel-keleti részleg igazgatója lett. Mindezt elmesélte volna, mire a hetedik emeletre érnek.

– Legyen szép napja! – mondta a férfi, amikor Sana kiszállt a hetediken. Ő odabent maradt.

Az asszony a szobája felé indult, és közben azon tűnődött, talán kezd kissé paranoiás lenni; biztosan azért, mert túl régóta lakik New Yorkban. Ha Shawn lett volna egy nővel a liftben, akkor lehet, hogy nagyon barátságosan zárult volna a beszélgetés, és talán úton lennének a szálloda valamelyik bárjába, hogy megigyanak valamit.

Sana hirtelen megállt. Shawn túlzott barátságossága egyszerre rettenetesen idegesíteni kezdte. De miért éppen most? Arra gondolt, hogy talán azért, mert csak újabban vette fel ezt a szokást, és most, hogy a konferenciával kapcsolatos idegeskedésen túl volt, kicsit több ideje maradt a személyes dolgokon rágódni. Régebben Shawn elismerésre méltóan és őszintén figyelmes volt az irányába azzal kapcsolatosan, hogy mindig jól érezze magát, különösen heves, hat hónapig tartó udvarlása során. Az elmúlt egy év alatt azonban – különösen a mostani közös utazásuk során – ez egyáltalán nem volt elmondható róla. Amikor először találkozott Shawnnal egy New York-i galéria megnyitóján, csaknem négy évvel ezelőtt, ő épp mitokondriális DNS témában írt PhD-dolgozatát védte, és teljesen levette a lábáról a férfi odaadása és figyelmessége. A műveltsége is nagy hatással volt rá: a későbbi férje több mint fél tucat egzotikus nyelven beszélt folyékonyan, és olyan dolgokat tudott a művészetről és a történelemről, amelyekről ő még csak nem is hallott. Széles ismeretanyaga mellett Sana igazi beszűkült szakbarbárnak érezte magát.

Sana elindult ismét, ezúttal jóval lassabban, és közben azon tűnődött, hogy vajon az anyjának igaza volt-e. Talán a köztük lévő huszonhat év korkülönbség túl nagy. Ugyanakkor voltak még távoli emlékei azzal kapcsolatosan, hogy milyen problémái adódtak a vele egykorú, fiatalosabb felfogású férfiakkal, akik hátrafelé fordítva viselték a baseballsapkájukat, és gyerekesen viselkedtek. A barátnői többségével ellentétben ő soha nem vágyott arra, hogy gyereke legyen. Már korán rájött, hogy afféle tudóspalánta, és mint olyan, túlságosan önző. Neki épp elég volt Shawn kétalomnyi gyereke az első és a harmadik házasságából, ők tökéletesen kielégítették az anyaság benne szunnyadó maradék csíráit.

Miután a recepción megkapta a szobát nyitó plasztikkártyát, eszébe jutott, hogy másnap korán reggel indulniuk kell. Az utazás előtt csalódott volt, amiért Shwan nem akarta elvinni Luxorba, hogy megnézze az előkelők sírjait és a Királyok-völgyét. A férje anélkül, hogy tekintettel lett volna az ő érzéseire, kijelentette, hogy ő már látta, és nem tud kivenni pluszszabadságot emiatt. Most azonban, hogy a DNS-konferencia véget ért, Sana megkönnyebbült, hogy végül is nem tervezték be ezt a fakultatív utat. Még nem dolgozott elég régóta a Columbia Egyetem Orvosi Karán, hogy teljes biztonságban érezze magát, különösen most, hogy számos kulcsfontosságú kísérletbe kezdtek.

Belépett a szobába, és mielőtt az ajtó bezárult volna, máris kigombolta a blúza két felső gombját. Amikor megpillantotta Shawnt, hirtelen megállt, mert a férfi felpattant. Döbbenten méregették egymást. Sana szólalt meg először, mert észrevette, hogy Shawn fehér cérnakesztyűt visel és nagyítót szorongat.

– Mit csinálsz te itt? Miért nem vagy a medencénél?

– Kopoghattál volna!

– Talán kopogni kell a saját szállodai szobám ajtaján? – kérdezte Sana kissé gúnyosan.

Shawn elnevette magát, mert rájött, mekkora ostobaságot mondott az imént.

– Gondolom, ez elég nagy szamárságnak hangzik, de legalább nem kéne úgy becsörtetned, mint egy vaddisznónak! A frászt hoztad rám, épp erősen koncentráltam.

– Miért nem vagy a medencénél? – kérdezte ismét Sana. Becsapódott mögötte az ajtó. – Ez az utolsó napunk itt, ha esetleg elfelejtetted volna.

– Nem felejtettem el – mondta Shwan, és különös fény csillant a szemében. – Csakhogy rengeteg dolgom volt.

– Azt látom – válaszolta Sana, és tekintete a nagyítóra tévedt. Ismét nekilátott a blúza kigombolásának, és közben elindult a fürdőszoba felé. Shawn elkísérte a küszöbig.

– Emlékszel, említettem neked azt a régiségüzletet. Szerintem életem legnagyobb felfedezését tettem ott a mai napon. Tudod, abban az üzletben, ahol azt az ókori egyiptomi edényt találtam.

– Bocsánat – mondta Sana, és hátrébb tolta Shawnt a küszöbről, hogy becsukhassa az ajtót. Nem szeretett öltözködni senki előtt, még Shawn előtt sem, különösen mivel az utóbbi időben a köztük lévő meghitt viszony mintha megromlott volna. – De emlékszem – kiáltotta ki. – Van köze ennek ahhoz, hogy cérnakesztyűt viselsz és nagyítót szorongatsz?

– Naná, hogy van – válaszolta Shawn az ajtón keresztül. –A szobapincértől kaptam a cérnakesztyűt és a nagyítót. Látod, itt tényleg teljes körű kiszolgálás van, nem úgy, mint a te szállodádban.

– Most elmondod, hogy mire bukkantál, vagy találgatnom kell? – kérdezte Sana, mert már tényleg felcsigázta az érdeklődését a férje. A szakmájával kapcsolatosan Shawn ritkán túlzott, és valóban tett számos fontos felfedezést pályafutása során a Közel-Kelet különböző pontjain végzett ásatásokon. De ez még azelőtt volt, hogy magas rangú kurátor lett, aki most már elsősorban felügyeleti munkát végez, és pénzt hajt fel ahelyett, hogy terepen dolgozna.

– Gyere ki, és megmutatom.

– Nem olyan jó, mint remélted?

– Először csalódott voltam, de most már azt gondolom, százszor jobb a helyzet, mint elsőre gondoltam.

– Tényleg? – kérdezte Sana. A fürdőköntösét már félig begombolta, és most egyszerre mozdulatlanná dermedt. Tényleg felcsigázta a férje a kíváncsiságát. Vajon mire bukkanhatott Shawn, hogy ilyeneket mond?

– Kijössz? Alig várom, hogy megmutassam.

Sana bepréselte magát a fürdőruhájába, megigazgatta az ágyékánál, aztán megnézte magát a fürdőszobaajtóra szerelt életnagyságú tükörben. Elégedett volt azzal, amit látott. Rendszeresen futott, így karcsú, sportos alakja volt, szőkésbarna haját rövidre vágva viselte.

Összeszedte a ruháját, kinyitotta az ajtót, és az íróasztalhoz lépett.

– Tessék, vedd ezt fel! – mondta a férfi, majd átadott Sanának egy pár frissen mosott fehér kesztyűt. – Direkt neked kértem.

– Mi ez, könyv? – kérdezte, miután sikerült belebújnia a kesztyűbe. Látta, hogy az íróasztalon bőrkötésű, igen réginek látszó kötet hever.

– Kódexnek nevezik – mondta Shawn. – Ez az első könyvpéldány azok közül, amelyek kiszorították a tekercseket, mivel jóval többet lehetett beléjük írni, ráadásul sokkal könnyebben rá lehetett keresni a szöveg egyes részeire. Abban más, mint egy valódi könyv, mint például a Gutenberg-féle Biblia, hogy ez teljes egészében kézzel készült. Óvatosan bánj vele! Több mint ezerötszáz éves. Annak köszönhetően maradt fenn több mint egy évezreden át, hogy egy ledugaszolt edényben elásták a homokba.

– Te jó ég! – mondta Sana, és tulajdonképpen nem szívesen nyúlt hozzá egy ilyen régi könyvhöz, attól félt, esetleg darabokra hullik a keze között.

– Na, nyisd ki! – noszogatta a férje.

Sana óvatosan felnyitotta a könyv fedelét. Egészen merev volt a borítólap, és hangosan megnyikordult.

– Miből készült a fedele?

– Egyfajta rétegelt bőrből, amelyet papiruszlapokkal keményítettek meg.

– A benne lévő lapok miből vannak?

– A belső oldalak papiruszból készültek.

– Milyen nyelven?

– Kopt nyelven, ami nem más, mint az ókori egyiptomi nyelv írott változata a görög ábécé használatával.

– Ez egészen elképesztő – mondta Sana. Valóban lenyűgözte a dolog, csak azt nem értette, Shawn miért mondta azt, hogy ez annyira fontos számára. A Kis-Ázsiában talált szobrok jó része jelentősebb leletnek tűnt ennél.

– Látod, hogy a könyvből egy jó nagy részt kitéplek?

– Látom.

– Van ennek jelentősége?

– Mi az, hogy! Az 1940-es években ennek a kódexnek öt különálló részét durván kiszakították, hogy eladják Amerikába. Más oldalakat állítólag azért szedtek ki, mert egy fellah gyújtósnak akarta használni a vályogháza konyhájában.

– Ez szörnyű!

– Valóban az. Sok tudós bánkódhat emiatt.

– Azt is látom, hogy a pereme mentén felvágták az első borítólapot.

– Ezt én magam tettem óvatosan egy konyhakéssel körülbelül egy órával ezelőtt.

– Okos dolog volt ez? Úgy értem, ha belegondolunk, hogy milyen régi ez a lelet. Gondolom, vannak precízebb eszközök, mint a konyhakés.

– Igazad van, valószínűleg nem volt éppenséggel bölcs döntés, de muszáj volt megtennem, egyszerűen nem bírtam ellenállni. Akkor szörnyen csalódott voltam amiatt, hogy mi van a kódexben. Arra számítottam, hogy valóságos aranybányára bukkanok, ám kiderült, hogy az egyik első másológép termékének tekinthető dolgot mentettem meg.

– Attól tartok, nem egészen tudlak követni – ismerte be Sana. Visszaadta az ókori könyvet Shawnnak, hogy lerázza magáról a felelősséget. Levette a kesztyűt. A férfi viszont továbbra is szemmel láthatóan nagyon izgatott volt. Szinte nem bírt magával.

– Ezen nem csodálkozom. – Visszavette a kódexet, és letette oda, ahol eredetileg volt, az íróasztal sarkára. Az íróasztal közepén álló asztali lámpa és a padlóvilágítás fényében három különálló lap látszott, melyeket különféle tárgyakkal szorítottak le, köztük Shawn ókori érméből készült mandzsettagombjaival. A lapok ugyancsak hullámosak voltak amiatt, hogy több ezer éven keresztül összehajtva tartották őket. Ez is papiruszból készült, mint a kódex lapja, de idősebbnek látszott. A széle megfeketedett, mintha megperzselték volna.

– Ez mi? – kérdezte Sana, és a papiruszlapokra mutatott. – Talán egy levél? – Látta, hogy az első oldalon valószínűleg a címzett neve szerepel, az utolsón pedig egy aláírás.

– Ó, a tudományos elme azonnal rátapintott a dolog lényegére – mondta Shawn vigyorogva. Lefelé fordított széttárt ujjú tenyerét áhítattal áthúzta a lapok fölött, mintha imádkozna hozzájuk.

– Ez valóban levél. Nagyon különös levél, Krisztus után 121-ből. Az írója Antiókhia városának agg püspöke, név szerint Szaturninusz. Válasz egy korábbi levélre, amelyet az alexandriai püspök, Bazilidész írt hozzá.

– Jóságos úristen! – kiáltott fel Sana. – Hiszen az a 2. század elején volt.

– Pontosan – jegyezte meg Shawn. – Egy évszázaddal Názáreti Jézus halála után. Ugyancsak nehéz idők jártak akkor a korai keresztény egyházra.

– Az imént említett urak ismert történelmi személyiségek?

– Jó kérdés! Bazilidészt jól ismerik a Biblia-tudósok, Szaturninusz neve sokkal kevésbé ismert, bár néhány alkalommal találkoztam rá vonatkozó utalással. A levél állítása szerint Szaturninusz egy Simon nevű varázsló asszisztense és tanulója volt.

– Ezt a nevet már hallottam gyerekkoromban.

– Egészen biztosan. A vasárnapi iskolák tanításai során benne összpontosult a negatív szereplők minden rossz tulajdonsága. Sőt, a mai napig így van, őt tekintik az eretnekek atyjának, legalábbis egy csomó őskeresztény egyházi méltóság prédikációja alapján. Állítólag megpróbálta megvásárolni Szent Pétertől a gyógyítás képességét, innét származik a „simlis” szó.

– És mi a helyzet Bazilidésszel, akinek a levelet küldték?

– Nagyon tevékeny ember volt itt, Egyiptomban, pontosabban Alexandriában, és bámulatos írásokat vetett papírra. Őt tekintik az első gnosztikus gondolkodónak, különösen, mert ő volt az, aki rányomta a jellegzetes keresztény bélyeget a gnoszticizmusra azáltal, hogy gnosztikus teológiáját a Názáreti Jézus köré építette fel.

– Bocsáss meg – mondta Sana. – Már sokszor hallottam a gnoszticizmus kifejezést, de azt hiszem, nem egészen tudom, mit is jelent.

– Egészen leegyszerűsítve ez egy olyan mozgalom volt, amely megelőzte a kereszténységet, tulajdonképpen ötvözte magában a pogány vallások, a judaizmus, később pedig a kereszténység bizonyos alapelveit, és így alkotott egy egységes szektát. A gnoszticizmus elnevezés a görög gnosis szóból ered, ami annyit jelent, hogy intuitív tudás. A gnosztikusok számára az istentől származó ismeretanyag volt a legmagasabb rendű tudás, és azok, akik hozzáfértek a tudáshoz, azt hitték, van bennük bizonyos isteni szikra, és egészen odáig elmentek, hogy olyan emberek, mint például Simon, a mágus, valójában istennek tekintette magát.

– És még te panaszkodsz, hogy az én DNS-sel kapcsolatos kutatásaim bonyolultak – fortyant fel Sana.

– Ez egyáltalán nem bonyolult. Bazilidész történetesen az egyik első gnosztikus, maga is keresztény volt, bár a keresztény szó akkoriban még nem létezett. Hitte, hogy Názáreti Jézus a várva várt Messiás. Azt azonban nem hitte, hogy Krisztus azért jött a földre, hogy megváltsa az emberiséget a bűneiért azáltal, hogy a kereszten szenved, ahogy a többi keresztény gondolta. Bazilidész szerint ugyanakkor Jézus küldetése a megvilágosítás, a tudás vagy gnózis átadása az embereknek. Azért jött, hogy megmutassa az embereknek, hogyan szabaduljanak ki a fizikai világból, és hogyan nyerjék el az üdvösséget. A Bazilidészhez hasonló gnosztikusok nagyon magas szinten művelték a görög filozófiát, és mélyen jártasak voltak a perzsa mitológiában, de nagyon is az anyagi világhoz tartoztak. Bár azt gondolták róla, hogy fogva tartja az emberiséget, és az anyagi világ minden bűn forrása.

Sana a levél fölé hajolt és tüzetesebben megvizsgálta. Távolról a nyomtatás egységesnek tűnt, mintha géppel készült volna, de ha jobban megnézte az ember közelről, akkor a kisebb eltérések azt bizonyították, hogy kézzel írták a szöveget.

– Ez is kopt nyelven van? – kérdezte.

– Nem, a levél görögül íródott – válaszolta Shawn. – Ami nem meglepő. Akkoriban a görög és a latin volt a világnyelv, különösen a Földközi-tenger térségének keleti részében. Ahogy arra a neve is utal: Alexandria, a hellenisztikus világ egyik központja Nagy Sándorról, a világhódítóról kapta a nevét.

Sana felegyenesedett.

– Ez a levél is a kódex része, vagy csak valahogy hozzátartozik a könyvhöz, mintegy utóirat?

– Természetesen nem pusztán utóirat – válaszolta Shawn rejtélyesen. – Alapos megfontolásból készült, de nem gondolnád, hogy mi okból. Emlékszel, mit válaszoltam, amikor a kódex fedeléről kérdeztél? A merevítő papiruszok közé és a bőrrétegek alá rejtették el ezt a levelet, és ettől tűnt keménytáblás könyvnek. Más kötetek esetén is előfordult már, hogy a kódex ilyen páratlan kincset rejtett.

– Tehát nem csak egyet találtál?

– Nem, én csak ezt az egy kódexet találtam, de rögtön felismertem. Ülj csak le ide! Valamit muszáj elmagyaráznom, különösen, mivel holnap nem megyünk haza a terv szerint.

– Miről beszélsz?! – csattant fel Sana. – Vissza kell mennem, különben kockára teszek számos kísérletet.

– A kísérleteidnek várniuk kell legalább egy napig, vagy legfeljebb kettőig. – Shawn Sana vállára tette a kezét, hogy gyengéden lenyomja a kanapéra.

– Te várhatsz, ha akarsz, de én visszamegyek – válaszolta a nő, és szavai nyomatékosításául félretolta a férje kezét a válláról. Elhatározta, hogy nem hagyja magát terrorizálni.

Férj és feleség pár másodpercig farkasszemet nézett egymással. Aztán mindketten elfordították a tekintetüket egyetlen durva szó nélkül.

– Megváltoztál – szólalt meg Shawn kisvártatva. Meglepettnek tűnt az asszony lázadó bejelentése hallatán, de düh nem érződött a hangján.

– Azt hiszem, bátran állíthatom, hogy te is megváltoztál – válaszolta Sana. Ügyelt rá, hogy az ő hangján se hallatsszon a felgyülemlett düh. Semmi kedve nem volt hosszas érzelmi vitába keveredni. Ráadásul a férjének igaza volt, tényleg megváltozott – nem feltűnően, de kétségkívül észrevehetően, mindez persze válaszul a férjén tapasztalt változásokra.

– Azt hiszem, nem érted, miről van szó – mondta Shawn. – Ez a levél meglehet, hogy a pályafutásom csúcsához vezet. Ahhoz, hogy kiaknázhassam ezt a páratlan lehetőséget, szükségem lesz a segítségedre egy napig… maximum kettőig. Utána kell járnom, hogy a szerző, Szaturninusz igazat beszélt-e. Fogalmam sincs, miért hazudott volna, de akkor is meg kell bizonyosodnom az igazságtartalmáról. Ehhez viszont el kell repülnünk Rómába holnap korán reggel.

– Azt akarod, hogy konkrétan segítsek, vagy csak átvitt értelemben? – kérdezte Sana. Számára nagyon jelentős különbség volt a kettő között.

– A szó szoros értelmében.

Sana nagy levegőt vett, és végignézett a férjén. A férfi őszintének tűnt, ami elgondolkodtatta. Korábban egyetlenegyszer sem kért tőle segítséget.

– Hát jó – mondta, aztán leült. – Még nem mondtam igent, de halljuk a magyarázatodat.

Shawn újult erővel ragadta meg a székét, aztán letette Sana elé. Leült, előrehajolt, a szeme lelkesen csillogott.

– Hallottál már valaha a gnosztikus evangéliumokról, amelyekre 1945-ben bukkantak itt, Egyiptomban, Nag Hammadiban?

Sana megrázta a fejét.

– Vagy esetleg arról a könyvről, amit Elaine Pagels írt, melynek címe A gnosztikus evangéliumok.

Sana ismét megrázta a fejét, ezúttal kissé dühösebben. Shawn mindig ilyeneket kérdezett tőle, hogy olvasta-e ezt vagy azt, neki pedig mindig nemmel kellett válaszolnia.

Tekintve, hogy mikrobiológus volt, nem sok ideje maradt arra, hogy humán kurzusokra járjon, emiatt sokszor kisebbségi komplexusa volt.

– Hát ez meglepő – mondta Shawn. – Elaine Pagels műve bestseller volt, akkora sikert aratott az olvasók körében, hogy a gnoszticizmussal mindenki megismerkedett valamennyire.

– Mikor adták ki?

– Nem tudom, azt hiszem, 1979 környékén.

– Shawn, hagyj békén, 1980-ban születtem.

– Tényleg, bocs. Folyton elfelejtem. Na mindegy, a könyv a Nag Hammad-i lelet jelentőségéről szólt. A leletben tizenhárom kódex volt, köztük az is, amelyre ma bukkantam. Ez a könyv eredetileg része volt annak a leletnek, amely egy csapásra megkettőzte a gnosztikus gondolkodással kapcsolatos eddig létező tudásanyagot. Sok szempontból egy súlycsoportban a holt-tengeri tekercsekkel, amelyekre Palesztinában bukkantak két évvel később.

– Na, a holt-tengeri tekercsekről hallottam.

– Nos, vannak, akik szerint a Nag Hammad-i szövegek legalább olyan fontosak, ha a Krisztus korabeli vallási gondolkodást akarjuk megérteni.

– Szóval az a könyv, amelyet ma találtál, egyike az 1945-ben megtalált kódexeknek?

– Így igaz. Tulajdonképpen a tizenharmadik kódexnek nevezik.

– Hol van a többi?

– Itt, Kairóban, a Kopt Múzeumban. Nagy részüket lefoglalta az egyiptomi kormány, miután párat eladtak. Végül valahogyan az eladott példányok is visszajutottak ide, ahová valók.

– Hogy lehet, hogy a tizenharmadik külön van a többitől?

– Mielőtt erre válaszolnék, hadd meséljek röviden a Nag Hammad-i könyvek felfedezéséről. Egészen lenyűgöző történet. Két helybéli fiú, név szerint Khalifah és Mohamed Ali a mai Nag Hammad-i határában a sivatag szélén voltak, állítólag valamilyen nitrátdús talajt, más néven sabakhot kerestek. Egy Dzsabal al-Tarif nevű szikla tövében keresgéltek, a sziklát egyébként keresztül-kasul barlangok szövik át, köztük sok természetes, míg másokat ókori emberek vájták ki. Az volt a módszerük, hogy a botjukkal találomra beleszúrtak a homokba. Nem tudom, ez mennyire tartozik ide, ahelyett, hogy sabakhra bukkantak volna, az egyikük különös, gyanús, tompa koppanást hallott, amikor beleszúrt a botjával a talajba. Félrekotorta a homokot, és körülbelül egy méter hosszú lezárt agyagedényre bukkant. Azt remélte, hogy talán valamilyen egyiptomi műkincsre bukkant, ám ehelyett a kódexek voltak benne.

– Volt fogalmuk arról, hogy mekkora értéket talállak?

– Gőzük sem volt róla. Hazavitték az edényt, de ledobták a családi tűzhely mellé, és a papiruszok egy részét az anya arra használta, hogy begyújtson a tűzhelybe.

– Micsoda tragédia!

– Igen, valóban. Mint mondtam, a tudósok még ma is összerándulnak az iszonyattól, ha eszükbe jut a dolog. Na mindegy, szóval a fiuk barátai és szomszédai, köztük a muszlim imám, aki történelemtanár volt, gyanították, hogy valami értékesre bukkantak, így gyorsan közbeléptek. Az a kódex, amelyre rábukkantam, eljutott a Níluson keresztül egészen Kairóig különböző régiségkereskedők kezén át. A hiányzó szövegek közül öt, amelyekről kiderüli, hogy ugyancsak egészen rendkívüli a tartalmuk, eltűnt, valószínűleg kicsempészték az USA-ba. Szerencsére addigra az egyiptomi kormány ügynökeit riadóztatták, és sikerült felvásárolni vagy elkobozni a megmaradt kódexeket, köztük nyolc lapot azokból is, amelyeket a tizenharmadik kötetből távolítottak el. Maga a tizenharmadik még nem került elő, valahol valamelyik régiségbolt raktárában lappangott, hogy kellő időben ismét felbukkanjon. Szerintem valahogy a feledés homályába került egészen a közelmúltig, amikor a barátom, Rahul rátalált. A mai felbukkanásom nyilvánvalóan váratlan szerencse volt számára. A világ számos múzeumi kurátorával áll kapcsolatban. Nem jelentett volna gondot számára, hogy túladjon rajta.

– De nem ütközik törvénybe eladni, vagy akár birtokolni?

– Dehogynem!

– És ez nem zavar?

– Nem igazán. Ha úgy vesszük, én a megmentője vagyok. Nem áll szándékomban megtartani. Kezdettől fogva az volt a célom, hogy publikáljam a megmaradt szövegeket, és learassam a szakmai babérokat. Sajnos ez már nem igazán tűnik járható útnak.

– Miért? Hány szöveg maradt fenn a kódexben?

– Jó pár.

– Pontosan mik ezek a Nag Hammadi-i szövegek?

– A görög eredetű szöveg kopt nyelvű másolatai. Olyan nevekkel, mint Tamás evangéliuma, Fülöp evangéliuma, az Igazság evangéliuma, az Egyiptomiak evangéliuma, Jakab titkos könyve, a Pál apokalipszise, Péter Fülöphöz írt levele, Péter apokalipszise, és így tovább, és így tovább.

– És milyen nevek bukkannak fel a tizenharmadik kódexben?

– Épp ezzel van a baj. A fennmaradt szövegek a korábbi tizenkét kódexben megmaradt szövegek másolatainak tűnnek. Az előző tizenkét kötetben megtalált ötvenkét szövegből is csak negyven volt új mű. Ebben a tekintetben hasonlít a holt-tengeri tekercsekhez, mert ott is volt pár felesleges írásmű.

– Eljutottunk tehát ahhoz a levélhez, amelyet a borítólapba rejtettek.

– Pontosan – válaszolta Shwan. Felállt a székről, óvatosan a kezébe vette a három oldalt, aztán gyorsan visszatért a székéhez. –Akarod, hogy felolvassam, bár meglehetősen nyögve nyelős lesz, vagy megelégszel azzal is, ha elmagyarázom a tartalmát? Akárhogy is, meglátod, kiderül, hogy a világtörténelem egyik legfontosabb leveléről van szó.

Sana tréfásan hagyta, hogy leessen az álla, mintha nagyon elcsodálkozott volna. Még a szemét is nagyra nyitotta.

– Nem gondolod, hogy kissé túlzásba esel? Az imént azt mondtad, hogy amit ma találtál, az százszor értékesebb, mint a korábbi legfontosabb régészeti leleted, vagy valami ilyesmi. Most meg azt állítod, hogy történelmi szempontból ez a világtörténelem legfontosabb levele. Nem veted el egy kicsit a sulykot?

– Nem túlzok – mondta Shawn csillogó szemmel.

– Hát jó – mondta Sana. – Azt hiszem, akkor jobb, ha megpróbálod fölolvasni az egész levelet. Nem szeretnék lemaradni semmiről. Említetted Názáreti Jézust is. A levélben róla is szó van?

– Igen, de csak közvetve – válaszolta Shawn. Megköszörülte a torkát.

Miközben Sana férje olvasni kezdett, a nő tekintete a szálloda ablakára vándorolt. A nap megcsillant a Nílus felszínén, a távoli láthatáron pedig a fenséges gízai piramisok látszottak, a nagy piramis határozottan a többi fölé tornyosult. Ha erről az ókori levélről kiderül, hogy akár fele olyan fontos, mint ahogy Shawn állítja, akkor a felolvasáshoz kívánni sem tudott volna alkalmasabb helyszínt.

5.

New York

2008. december 1., hétfő 8.41 óra

(kairói idő szerint 15.41 óra)

– A szentségit, Vinnie! – mordult fel Jack Stapleton.

Jack Keara Abelard tetemének bal oldalán állt. Már több mint húsz perce görnyedt a nő háta fölé, óvatosan csipkedett le apró darabokat a nyaki csigolyából a csípőfogójával, hogy megpróbálja feltárni a két nyaki artériát. Az artériák átfutottak mindkét csigolyán oldalsó irányból, mielőtt egy S kanyart írtak le az atlaszcsigolya, vagy más néven az első nyaki csigolya körül.

– Bocs – mondta Vinnie, de nem hallatszott kellő megbánás a hangjában. Legalábbis Jack nem találta kielégítőnek.

– Nem látod, mivel küszködök itt?

– De igen, tudom, hogy mivel próbálkozol. Megpróbálod feltárni mindkét nyaki artériát.

Keara arca nekinyomódott a boncasztal falapjának, agyától megfosztott feje a boncterem ajtaja felé nézett. Maga az agy az asztal lábánál hevert egy vágódeszkán.

Vinnie az asztal másik végénél állt, két kézzel próbálta lefogni Keara fejét, miközben Jack apró darabokat csípett le a csontból. Valóságos türelemjáték volt ez. Jack célja az volt, hogy feltárja az artériákat anélkül, hogy kárt tenne bennük. A kórboncnok egy sor digitális fotóval rögzítette a folyamatot.

– Ha nem tudod rendesen lefogni a fejét, akkor keresek valakit, aki képes rá. Nem szeretnék ítéletnapig itt állni.

– Jól van már – nyavalygott Vinnie. – Felfogtam, amit az előbb mondtál. Csak egy pillanatra elméláztam. Az jutott eszembe, hogy nem sok esélye van a Giantsnak arra, hogy bejusson a döntőbe, arra meg még kevesebb, hogy megnyerje a Super Bowlt.

Jack lehunyta a szemét, és elszámolt magában tízig. Tudta, hogy túl kíméletlen Vinie-vel. Kimerítő, unalmas munka egy testrészt lefogni, miközben Jack pepecsel vele, ő maga is utálta volna ezt tenni. De ezt az esetet akkor is le kellett zárnia. Az otthoni stressznek köszönhetően azonban a szokásosnál kevesebb türelme volt.

– Csak annyit kérek, hogy figyelj oda egy kicsit jobban – mondta Jack, igyekezett nyugodt hangot megütni. – Legyünk már túl ezen!

– Értettem, főnök – mondta Vinnie, és ezúttal szorosabban fogta a nő fejét.

A boncterem többi részében nyüzsögtek az emberek mind a nyolc asztal körül, de Jack rájuk se hederített. Most már volt elképzelése arról, hogy mi okozhatta Keara halálát, és teljes egészében erre összpontosította a figyelmét. A kontrasztanyagos vizsgálat azt mutatta, hogy szinte teljesen elzáródott mindkét nyaki artéria, márpedig javarészt ezek látják el vérrel az agyat. A jelek szerint egy viszonylag rövid időszakig tartott ez az elzáródás. De miért? Természetes oka volt, valamiféle embólia, vagy balesetből származó sérülés? Meglehetősen nehezen magyarázható volt az a tény, hogy teljesen szimmetrikusan történt a dolog. Rejtélyes eset volt Jack számára, és próbálta elhessegetni magától a gondolatot, hogy miért is nem csinált nyaki arteriográfiát, mielőtt eltávolította az agyat. Hibát követett el, de végül is nem helyrehozhatatlant.

Húsz perccel később Vinnie előrehajolt, hogy megnézze, hol tart Jack.

– Elég jól állunk – mondta.

Jack megkönnyebbülten felegyenesedett. A terep most már úgy nézett ki, mint egy anatómiai tankönyv illusztrációja, tökéletesen látszottak a nyaki artériák, különösen a koponyaalapnál.

– Látod azt a kékes elszíneződést és a duzzanatot az S görbületnél mindkét oldalon? – kérdezte Jack. – Gyere át erre a felére, innét jobban látszik.

Vinnie helyet cserélt Jackkel. Onnét már ő is látta azt, amiről az imént Jack beszélt. Mindkét nyaki artérián volt egy öt-nyolc centiméteres szakasz, amely fel volt duzzadva, és a kékes színű árnyalat a bal oldalin kissé kifejezettebbnek tűnt, mint a jobbon.

– Szerinted mi ez? – kérdezte Vinnie. Jack vállat vont.

– Sérülésfélének látszik, de mivel nem volt véraláfutás a nyakán, azért ez kicsit furcsa. Igazság szerint traumának a legkisebb jelét sem láttam. És az is egészen különös, hogy mennyire szimmetrikus.

– Lehetett ostorcsapás-sérülés, vagy ilyesmi, nem?

– Szerintem igen, de akkor a kórtörténetben szerepelne az autóbaleset. Átnéztem a rendőrorvos jelentését, és abban szó sincs autóbalesetről. Szerintem lehet, hogy nekem magamnak kell utánajárnom és nyomoznom egy kicsit. Kell, hogy legyen valamilyen magyarázat.

– Most hogyan tovább?

– Csinálok még képeket – válaszolta Jack, és a digitális fényképezőgépe felé nyúlt. – Aztán eltávolítjuk mindkét artériát, és megnézzük a belsőket.

Tíz perccel később Jack a vágódeszkára helyezte a két artériát az agy mellé. Úgy néztek ki, mint két fej nélküli vörös kígyó, amelyek lenyeltek valamilyen kék tárgyat.

Most, hogy az artériák kikerültek a helyükről, még határozottabban látszott rajtuk a kékülés.

– Itt nem megy semmi – mondta Jack. Mindkét véredényt bal keze hüvelyk– és mutatóujja közé fogta, aztán a jobbal óvatosan egy metszést ejtett rajtuk, mindegyik artéria egyik oldalán. Hosszában felnyitotta a két eret, és kiterítette a vágóasztalon. – Megnéznéd ezt? – kérdezte, miközben a szikét még mindig a kezében tartotta.

– Mit kellene néznem? – kérdezte Vinnie.

– Ezt úgy nevezik, disszekció – mondta Jack. – A nyaki artériák kétoldali disszekciója. Még sohasem láttam ilyet.

Jack a szike nyelével egy pontra mutatott, még mielőtt az artériák S alakot írtak volna le, ott, ahol felkanyarodtak az első nyaki csigolyánál.

– Látod azt a szakadást a véredény belső falán? Mindkét artériában ezen a ponton van egy szakadás az atlasz, vagyis az első csigolya, és az axis, vagyis a második nyaki csigolya között. Igazad lehet! Talán ez egy ostorcsapás-sérülés, különösen, hogy nincs más traumára utaló jel. A vérellátás megszűnik, amikor az artériás nyomás vért pumpál a szakadásba, az pedig feldagad, és végül teljesen elzárja a véredény keresztmetszetét. Az agy vérellátása megszűnik, és ennyi: a fények kialszanak.

– Vagyis azt jelenti, hogy az áldozatnak leeresztik a redőnyt.

– Attól tartok, igen – válaszolta Jack.

Most, hogy a kórbonctani okot megállapították, a boncolás többi része már gyorsan ment. Húsz perccel később Jack kiment a boncteremből, hogy megtudja, dr. Besserman kiírt neki egy második boncolást, a magániskolában történt meningitiszes esetet. Miközben arra várt, hogy Vinnie előkészítse az esetet, megszabadult bepiszkolódott műtősruhájától, és átvitte Keara Abelard kórlapját az öltözőbe.

Kényelembe helyezte magát, majd alaposan átolvasta Janice Jaeger rendőrorvos jelentését. Jól gondolta eredetileg is, amikor először átfutotta a jelentést, a nőt az ivócimborái hozták be a sürgősségire, amikor hirtelen zavarttá és spasztikussá vált, majd elvesztette az eszméletét.

Amennyire Janice fogalmazásából ki lehetett venni, Jack szerint a rendőrorvos nem is beszélt az áldozat barátaival közvetlenül, az információt a Szent Lukács Kórház sürgősségi jelentéséből vette, nevezetesen az egyik sürgősségi nővértől és az egyik dokitól. Janice-re jellemző módon a jelentés teljes volt, de egy szó sem esett benne autóbalesetről.

Jack az azonosítási oldalra lapozott, és látta, hogy Keara anyja azonosította a holttestet. Az asszony a New Jersey-i Englewoodban élt, és Jack tekintete a 201-es körzetszámú telefonszámra vándorolt.

Hirtelen ötlettől vezérelve felpattant. Nyilvánvaló volt számára, hogy több információra van szüksége, mint amennyi rendelkezésére áll. Az OCMR-jelentéssel a kezében a hátsó lépcsőn keresztül jutott el a bejárati ajtóhoz, aztán átment a SIDS nyomozói területre, majd besétált a kibővített rendőrorvosi területre. Bart Arnoldot, a törvényszéki főnyomozót az íróasztalánál találta az 1. számú elkülönített irodában. Jack kiváló munkakapcsolatban állt a férfival, mivel azon kevés igazságügyi orvos szakértő közé tartozott, akik a nyomozóknak megadják a nekik járó tiszteletet, és éreztetik velük, hogy az ő segítségük nélkül nem boldogulna a munkájával.

– Üdv, dr. Stapleton. Valami gond van? – kérdezte a férfi, mivel látta, hogy Jack egy kartont szorongat a hóna alatt.

– Jó napot, Bart! Arra lennék kíváncsi, hogy a reggeli szolgálatátadáskor Janice nem jelentett-e valami figyelemre méltót Keara Abelarddal kapcsolatosan.

Bart az esetek listájára pillantott.

– Amennyire emlékszem, nem. Szokványos esetnek tűnt számára, de nyilvánvalóan boncolásra volt szükség.

– Ezzel maximálisan egyetértek – mondta Jack. – Az a helyzet, hogy van egy kis pikantériája az ügynek.

– Janice is említette, hogy van valami ilyen érzése, ezért is hagytak üzenetet Janice-nek, hogy hívja őket vissza. Kíváncsiak voltak, hogy mit találunk.

– Semmi erre utalót nem találtam a jelentésben.

– Azt hiszem, Janice ismeri a kérdéses dokit, és ő maga akart utánajárni a dolognak, nem akarta magukat zaklatni ezzel.

– Nem tudja véletlenül, hogy beszélt-e a lány anyjával, amikor az asszony bejött azonosítani a lány holttestét?

– Azt nem tudom. De ha engem kérdez, szerintem nem, mert Janice nagyon alapos. Ha beszélt volna a lány anyjával, akkor le is írta volna a jelentésben. De mi lenne, ha inkább fölhívná Janice-t, és megkérdezné tőle magától? Mi a baj, nincs elég infó?

Jack bólintott.

– Különös esetről van szó. A nő halálát kétoldali nyaki artériaelzáródás okozta. Hacsak nem volt valamilyen kötőszöveti betegsége, például Marfan-szindróma, amit erősen kétlek, akkor komoly traumát szenvedett el. Az erei disszekálódtak, ami azt jelenti, hogy levált a belső felszín, és elzárta a keringést. Vinnie szerint autóbaleset kapcsán előadódó ostorcsapás-sérülés következett be, és lehet, hogy igaza van. Gondolom, a barátainak vagy az édesanyjának van valamilyen információja. Roppant fontos lehet. Ha valaki hátulról belement az autójába, akkor az illető gondatlanságból elkövetett emberölésért vonható felelősségre, sőt akár gyilkosságért is felelősségre vonhatják, ha a felek ismerték egymást, és valamilyen konfliktus vagy ellentmondás volt köztük. Felhívnám én magam az édesanyát, de nem szívesen zaklatnám, ha Janice már amúgy is beszélt vele.

– Ahogy mondtam, jobban tenné, ha magát Janice-t hívná fel.

Jack a nadrágjához rögzített órára pillantott.

– Negyed tíz van, nincs túl késő?

– Ugyan, Janice maximalista. Nagyon szívesen segít – mondta Bart, és megadta Janice otthoni számát.

Jack leült az íróasztalához, és maga elé tette az asztal közepére a Janice által írt kartont. Mielőtt felhívta volna a nőt, előbb leszólt Vinnie-nek.

– Amíg beszélgettek, addig betolom a gyereket a boncterembe – mondta Vinnie. – Öt perc múlva kezdhetünk is. Kedvenc főnökhelyettesünk, Calvin azt akarja, hogy az oszlótetem-helyiségben boncoljunk. – Az oszlótetem-helyiség külön kis boncterem volt egyetlen boncasztallal. Leginkább az oszlásnak indult holttestekhez használták.

– Legyen kéznél egy csomó kémcső – mondta Jack. – Öt perc múlva találkozunk. – Azzal letette a kagylót.

Már épp tárcsázni akarta Janice számát, amikor tekintete az íróasztalán lévő képre vándorolt, amely Laurie-t és a kisfiát ábrázolta. Épp egy boldog pillanatukban ábrázolja őket a felvétel, nevezetesen amikor Laurie és a kicsi kijöttek a kórházból a szülést követően. Akkor még semmi sem utalt arra, hogy milyen tragédia van készülőben.

Jack heves mozdulattal megragadta a fényképet, behajította az alsó fiókba, és a lábával betolta.

– Istenem! – morogta maga elé. Kínos volt, hogy milyen gyorsan erőt vett rajta a csüggedés, különösen, mivel Laurie vállalta magára a terhek kilencvenkilenc százalékát. Azon tűnődött, az asszony hogy bírja. Legalább ő maga tudott dolgozni, hogy elterelje a gondolatait a borzalmas valóságról.

Jack megdörgölte a szemét, de olyan erősen, hogy szinte fájt. Az íróasztalra könyökölt, aztán durván beletúrt a hajába. Rájött, hogy muszáj valami fontos szakmai ügyet találnia, hogy azzal lekösse magát, és így tudja némiképpen kontroll alatt tartani törékeny érzelmeit.

Jack kinyitotta a szemét, felkapta a kagylót, és bepötyögte Janice telefonszámát. Amikor a nő felvette, Jack úgy ordította a saját nevét a telefonba, hogy egészen dühösnek tűnt. Mielőtt azonban Janice válaszolhatott volna, azonnal szabadkozni kezdett.

– Nem valami szép belépő volt – mondta. – Sajnálom.

– Valami baj van? – kérdezte Janice. A nő annyira lelkiismeretes volt, hogy rögtön arra gondolt, ő követett el valamilyen szörnyű hibát.

– Nem, dehogy – igyekezett megnyugtatni Jack. – Egy pillanatra elkalandoztak a gondolataim. Remélem, nem zavarok.

– Egyáltalán nem. Műszakváltás után három óráig sohasem tudok elaludni.

– Szükségem lenne még néhány információra Keara Abelard-ral kapcsolatosan.

– Nem lep meg. Alig lehetett megtudni valamit róla. Milyen szomorú eset! Ennyire fiatal, vonzó, és a jelek szerint egészséges lány.

– Te beszéltél a nő valamelyik barátjával, vagy akik behozták a sürgősségire?

– Nem tudtam. Már elmentek, mire odaértem. De megtudtam az egyikük nevét és számát. Robert Farrell. Ráírtam a lap aljára.

– Beszéltél az anyjával, amikor bejött azonosítani a holttestet?

– Szerettem volna, csakhogy egy másik esethez hívtak, mielőtt az asszony megérkezett. Aztán mire visszajöttem, már el is ment. Biztos vagyok benne, hogy Bart örömmel rákérdez pár dologra.

– Szerintem inkább én magam telefonálok. Nagyon felkeltette az eset az érdeklődésemet.

– Ha esetleg meggondolnád magad, biztos vagyok benne, hogy a nyomozók is elvégzik a munkát.

– Köszönöm a segítséget – mondta Jack.

– Nagyon szívesen – válaszolta Janice.

Jack lenyomta bal keze mutatóujjával a hívást megszakító gombot, miközben a baljával továbbra is tartotta a kagylót. A jobb kezével végigfutott az OCMR-jelentésen, és ismét az azonosító ívet böngészte, hogy kikeresse Mrs. Abelard telefonszámát. Abban a pillanatban, ahogy megtalálta, megcsörrent a telefon. Vinnie volt az, és közölte vele, hogy a boncteremben minden készen áll.

Jack habozott egy pillanatig, aztán visszatette a kagylót a helyére. Semmi szükség nem volt arra, hogy azonnal beszéljen Mrs. Abelard-ral, különben sem vágyott nagyon a hívásra. Szívesen elhalasztotta, amíg befejezik a következő boncolást.

Pedig ha lett volna halvány fogalma arról, hogy mit tud meg az anyától, akkor biztos nem halasztgatta volna a hívást egy másodpercre sem. Mrs. Abelard ugyanis olyasmit tartogatott számára, amit álmában sem gondolt.

6.

Kairó

2008. december I., hétfő 17.05 óra

(New York-i idő szerint 10.05 óra)

– Hát tessék, hallhattad – mondta Shawn. – Nagyon sajnálom, hogy ilyen istentelenül sokáig tartott. A görög nyilvánvalóan nem volt Szaturninusz erőssége. Mint említettem, az első olvasás után a levelet egyszerűen Szaturninuszként írta alá, a keltezés pedig Kr. után 121. április 6.

Shawn pár másodpercig a felesége arcát fürkészte. Az asszony nem mozdult, még csak nem is pislogott. Merengő kifejezés ült az arcán; mintha még levegőt sem vett volna.

– Hahó! – mondta Shawn, hogy felhívja magára Sana figyelmét.

– Mondj már valamit! Bármit! Mit gondolsz?

Shawn felállt, és ismét az íróasztalhoz lépett, aztán óvatosan visszatette a papiruszlapokat a védőburkolatba, majd különféle súlyokat helyezett rájuk, hogy lenyomtassa őket. Lehúzta a fehér kesztyűt, az íróasztalra tette, aztán visszatért az egyenes támlájú székhez.

Sana a tekintetével követte minden mozdulatát, de nyilvánvaló volt, hogy a gondolatai akörül forognak, amit az elmúlt pár óra alatt hallott.

Amikor Shawn komoly erőfeszítések árán először felolvasta a levelet, hasonló sokkhatás vett rajta erőt, csak annyit tudott kinyögni, hogy ezt még egyszer hallania kell.

– Tudom, hogy nem valami szuperül fordítottam le – vallotta be Shawn. – Különösen elsőre. Még egyszer bocs, hogy ilyen sokáig tartott, de meglehetősen zavaros a helyesírás és a mondatszerkezet. Nyilvánvaló, hogy nem a görög volt Szaturninusz anyanyelve, és mivel meglehetősen kényes témáról van szó benne, nem akarta a levél megírását a titkárára bízni.

– Mennyi az esélye annak, hogy ez hamisítvány? Tegyük fel, hogy valóban egy második századi hamisítvány, de mégiscsak hamisítvány.

– Ez jó kérdés. És ha annak idején a levelet az egyik ortodox egyházi elöljárónak címezték volna, akkor bennem is felvetődött volna a kérdés, hogy vajon nem hamisítvánnyal van-e dolgunk. Csak abból a célból hamisították volna, hogy a gnosztikus eretnekeket közvetlen összefüggésbe hozhassák a fő gonosszal, Simon mágussal. Csakhogy az egyik korai gnosztikus tanítónak küldték, mégpedig olyasvalaki, akinek volt teológiai jártassága azon a területen. Olyasfajta „belső levelezés” volt ez, amelyben választ küldtek valaki konkrét kérdéseire. Szinte nulla az esélye annak, hogy hamisítványról van szó, különös tekintettel arra, hogy hová került. Nem úgy tűnik, mintha az lett volna a céljuk, hogy valaki később megtalálja.

– Szerinted mikor állították össze a kódexet? Úgy értem, mikor tehették ezt a levelet a bőrborító rétegei közé?

– Mondjuk úgy valamikor 367 előtt.

Sana elmosolyodott.

– Kb. 367 előtt! Ez meglehetősen konkrét dátum.

– Igen, mert valami egészen konkrét dolog történt 367-ben.

– Tehát a levelet több száz éven át megőrizték. Akkoriban fontos volt, de később elvesztette fontosságát?

– Igen – hagyta helyben Shawn. – De ez olyasvalami, amire nem tudok magyarázatot adni.

– Mi történt 367-ben, és mivel magyaráznád, hogy miért kerültek ezek a kódexek egy lezárt edénybe, és aztán miért ásták el a homokba?

– 367-ben érte el a gnosztikus mozgalom a csúcspontját, ezután pedig hanyatlani kezdett, leginkább az ortodox egyház hatására. Tulajdonképpen a nagy hatalmú alexandriai püspök, Athanáziusz megparancsolta a felügyelete alá tartozó kolostoroknak, hogy semmisítsenek meg minden eretnek írást. Ezen kolostorok közé tartozott a csaknem napjainkig létező Nag Hammadi-i is. Állítólag valamelyik szerzetes fellázadt ebben a kolostorban, és ahelyett, hogy megsemmisítették volna a szövegeket, elrejtették azzal a szándékkal, hogy később visszaszerzik őket. Sajnálatos módon erre már nem került sor akkoriban, ám számunkra nagy szerencse, hogy nem semmisítették meg az írásokat.

– Te pedig úgy gondolod, hogy ez a levél válasz arra, amelyet Bazilidész írt Szaturninusznak.

– Számomra ez nem is kérdés, tekintve, hogy Szaturninusz milyen mondatszerkezeteket használt. Nyilván nem válogatta meg a szavait, amikor leírta egykori vezetőjét és tanárát, Simon mágust. Számomra nyilvánvaló, hogy Bazilidész azt kérdezte, hogy Szaturninusz szentnek tartotta-e Simont, igazi kereszténynek, aki a Názáreti Jézus útját járja, és hogy Simonnak tényleg olyan nagy hatalma volt-e, mint ahogy állítja. Bár Szaturninusz szavaiból az derül ki, hogy Simon maga úgy gondolta, hogy vagy isteni ereje van, vagy legalábbis rendelkezik a megistenülés képességével, Szaturninusz nyilvánvalóan nem osztotta a véleményét. Szaturninusz egészen világosan állítja, hogy Simon varázsereje csak szemfényvesztés volt, amiért Szaturninusz és Simon másik segédje, Menander volt elsősorban felelős. Szaturninusz azt is mondja, hogy Simon rendkívül féltékeny volt az apostolok állítólagos gyógyító erejére, különösen Péterére. Ez közismert tény. A Bibliában az Apostolok cselekedeteiből kiderül, hogy Simon megpróbálta megvásárolni Péter erejét. Szaturninusznak köszönhetően tudjuk, hogy Simon nem adta fel a próbálkozását a kezdeti visszautasítást követően – fejtette ki Shawn megvető kuncogással.

– Számomra az az ironikus az egészben, hogy ez a rendkívüli történelmi információ azért van a birtokunkban, mert valaki megvesztegethető volt.

– Igaz – bólogatott Shawn egyetértően, és még hangosabban nevetett. – Én azt is ironikusnak találom, hogy ugyanez a megvesztegethetőség valószínűleg feljuttat engem a régészek Parnaszszusára. Belzoni, Schliemann és Carter a poros nyomomba sem érhetnek.

Sana elfintorodott. Bár Shawn önbizalma kezdetben lenyűgözte, most már gyerekesnek és beképzeltnek találta, és arra következtetett belőle, hogy Shawn valószínűleg sokkal bizonytalanabb annál, mint kezdetben sejtette.

Shawn észrevette az asszony reakcióját, és meglehetősen félreértette, mert így folytatta:

– Szóval azt gondolod, hogy ez nem lesz nagy durranás? Hát tévedsz! Hatalmasat fog szólni. És tudod, ki az, akinek a legnagyobb élvezettel fogom elmondani?

– El sem tudom képzelni – mondta Sana. Sokkal jobban szerette volna inkább tovább taglalni a döbbenetes levelek tartalmát, mintsem arról beszélgetni, hogy ennek milyen lehetséges hatása lehet Shawn pályafutására.

– Hát őeminenciája! – mondta Shawn fennhéjázó megvetéssel a hangjában. – James O'Rourke bíboros, a New York-i fő egyházmegye püspöke. – Válaszolta Shawn nevetve, és megnyalta a szája szélét a gondolatra. – Alig várom már, hogy lássam, milyen képet vág a régi amhersti egyetemi ivócimborám, aki most ezt a magas papi méltóságot tölti be, és mindig arról prédikált nekem, hogy fogjam vissza magam. Kitűnően fogok szórakozni, amikor az orra alá dörgölhetem ezt a levelet, és bebizonyíthatom vele, hogy az egyik arrogáns pápájáról, aki azt hitte magáról, hogy tévedhetetlen, kiderült, hogy őrületesen messze járt az igazságtól. Ne feledd a szavam!

– Jaj, könyörgök! – csattant fel Sana. Túl gyakran volt tanúja annak, hogy a férje és az érsek hajnalig tartó hiábavaló vitákat folytattak, különösen a pápák tévedhetetlenségéről egy-egy vacsorát követően a bíborosi rezidencián. – Ti ketten soha nem fogtok egyetérteni semmiben.

– Csakhogy ezúttal, Szaturninusznak hála, konkrét bizonyítékaim vannak.

– Remélem, nem leszek ott – jegyezte meg Sana. Soha nem élvezte ezeket az estéket, és az utóbbi időben inkább kihagyta őket.

Megkérdezte, hogy nem mehetnének-e inkább étterembe helyette, mert arra gondolt, hogy egy másik környezet talán megnyugtatná őket, Csakhogy erre se Shawn, se James nem volt hajlandó. Úgy látszik, a jelek szerint túlságosan élvezték maró, rosszmájú vitáikat.

Annak idején, a kapcsolatuk kezdetén, amikor Shawn először említette neki, hogy milyen régi barátságot ápol az érsekkel, nem is igazán hitt neki. Az érsek az ország legmagasabb rangú egyházi méltósága, ha nem az egész féltekéé. Igazi híresség volt. Még azt is beszélték róla, hogy esetleg egyszer a Vatikánba kerülhet.

Mégsem a hivatásuk különbözősége miatt tűnt olyan valószínűtlennek a barátságuk. A személyiségük volt az oka elsősorban – Shawn kifinomultan extrovertált volt, állandóan kereste a valós vagy vélt lehetőségeket, hogy ünnepeltesse magát, James viszont az örökké szerény, befelé forduló egyházfi, aki a sorsnak köszönhette, hogy egyre több feladatot ruháztak rá, amelyek megoldására nem is volt igazán felkészülve. Sana szűnni nem akaró csodálattal figyelte, hogy a két régi barát mennyire nem hajlandó felismerni a másikban az övével ellentétes személyiségjegyeket. Shawnban egy szikrányi sem volt James egyértelmű szerénységéből, azzal vádolta a barátját, hogy nyíltan karrierista, és törekvéseit kivételes gyakorlatiasságával, agyafúrtságával és hízelgési képességével váltja valóra. James, aki hasonlóképpen rosszallással tekintett Shawn hősködésére, meg volt győződve róla, hogy Shawn tulajdonképpen bizonytalan önmagában, és ezt a nézetet már Sana is kezdte osztani. James fáradhatatlanul, állandóan emlékeztette Shawnt, hogy Isten és az egyház mögötte áll, hogy segítsen neki.

Sana nézőpontjából még a két férfi külső megjelenése is ordítva árulkodott arról, mennyire lehetetlen, hogy barátok legyenek. Shawn született sportember volt, aki Amhertsben különféle sportágakban kipróbálta magát. Százkilencven centijével és kilencvenkilós fizikumával kirítt a tömegből, és még mindig remek formában volt a rendszeres teniszezésnek köszönhetően. James viszont alacsony volt és köpcös, gyakran tetőtől talpig be volt bugyolálva hivatali skarlátvörös köpönyegébe, ami valahogy manószerű külsőt kölcsönzött neki. Ráadásul Shawn fekete hajú ír ősökkel büszkélkedhetett, így sűrű, sötét színű haj és szögletes vonások jellemezték. James viszont vörös hajú volt, fehér bőrű és szeplős, a bőre szinte áttetszőnek tűnt.

Sana azonban később rájött, mi az, ami a két embert egymáshoz vonzza, és mi pecsételte meg a barátságukat: egyszerűen imádtak vitatkozni. Még elsőéves korukban kezdődött a barátságuk, amikor szobatársak lettek. Vitáikba gyakran bekapcsolódott egy másik diák, aki egy folyosón lakott velük a szemközti szobában. Az illetőt Jack Stapletonnak hívták, és mit tesz isten, ő is éppen New York Cityben vert gyökeret. Így aztán a három testőr, ahogy az egyetemen nevezték őket, csodálatos módon épp ugyanabban a városban kötött ki, annak ellenére, hogy homlokegyenest más hivatást választottak.

Jamesszel ellentétben Sana mindössze kétszer találkozott Jack Stapletonnal. Meglehetősen zárkózott fickónak tűnt, az asszony nem is értette, hogyan jön ki a többiekkel. Talán látszólag filozofikus, magába forduló természetének volt köszönhető, hogy ő volt a csapat lelke, az összetartó erő az egykori egyetemi barátok között.

– James teljesen ki fog akadni – folytatta Shawn, és még mindig kuncogott magában, ahogy elképzelte a jelenetet. – Állatira fogom élvezni. Most rajtam lesz a sor, hogy falhoz állítsam a kérdéseimmel, és lefogadom, hogy szenvedni fog rendesen. Alig várom már, hogy megint előkerüljön a tévedhetetlenség dolga. Tekintve, hogy a középkorban és a reneszánsz idején a pápák mennyit blöfföltek, számtalanszor vitatkoztunk már erről.

– Mitől vagy olyan biztos, hogy ez a felfedezés fontosabb, mint hogy Carter felfedezte Tutanhamon király sírját? – kérdezte Sana, hogy megpróbálja visszaterelni eredeti medrébe a beszélgetést.

Shawn ugyan említett korábban még két másik híres régészt is, de nem igazán tudta, hova tegye őket; igaz, Schliemann neve ismerősen csengett.

– Tutanhamon jelentéktelen gyermekkirály volt, akinek élete pusztán porszem volt az idő sivatagában – csattant fel Shawn. – Ugyanakkor Szűz Mária vitathatatlanul az egyik valaha élt legfontosabb emberi lény, akinél csak a saját fia volt jelentősebb. Hiszen Isten anyja volt, a jó ég áldjon meg!

– Jól van na, nem kell felhúznod magad – próbálta csillapítani Sana a férjét.

Az utóbbi időben Shawn meglehetősen hamar elvesztette a türelmét, amikor úgy gondolta, hogy a felesége vitába száll vele épp a saját szakterületén. Az volt a vicc az egészben, hogy az asszony egyáltalán nem kérdőjelezte meg Szűz Mária történelmi jelentőségét, különösen a vézna gyermekkirályhoz, Tutanhamonhoz képest, csakhogy Carter egy kincsesládát tárt fel. Shawn egyelőre viszont csak három bizonytalan hitelességű papiruszlappal állt elő, amelyek Szűz Mária földi maradványairól szóltak. Ugyanakkor Sana a saját reakciójából is felmérhette Shawn szavainak igazságát. Amikor ugyanis Shawn a felolvasásban ahhoz a részhez írt, amikor Szaturninusz levele Szűz Mária csontjairól beszél, az asszony úgy reagált, mintha Shawn arcul ütötte volna.

– Nem húztam fel magam! Csak meglepődtem azon, hogy nem fogod fel, milyen hihetetlen fontosságú ez a levél.

– Dehogynem! Dehogynem! – erősködött Sana.

– Szerintem nem arról van csupán szó, hogy Bazilidész kikérte Szaturninusz véleményét Simon isteni mivoltáról, hanem arról is, hogy maga Simon írt-e valamit ezzel kapcsolatosan, és ha igen, akkor az hol lehet. Talán Bazilidész gyanakodott valamire. Ezért is említette szerintem Szaturninusz Simon evangéliumát, és közölte azt a tényt, hogy ő és Menander belették a kriptába. Szerintem Bazilidésznek fogalma sem volt arról, hogy Simon Rómába vitte Szűz Mária földi maradványait, de egyébként nem is érdekelte a dolog. Őt sokkal jobban érdekelték Simon vallási nézetei.

– Tulajdonképpen mit jelent az evangélium szó?

– Bármilyen, Krisztussal kapcsolatos üzenet lehet, melyeket a legtöbb ember az Újtestamentum első négy könyvével társít, ezek a könyvek írják le Jézus tanításait. Tágabb értelemben az evangélium a vallási tanítók üzeneteit tartalmazza. Ezért is lesz egyszerre izgalmas és tanulságos megtudni, hogy Simon evangéliuma vajon Jézus Krisztusról szól-e, vagy Jézus Krisztusról és Simon Krisztusról együtt, vagy egyedül Simon Krisztusról. Azért így fogalmazok, mert a legtöbben azt hiszik, Krisztus Jézus vezetékneve volt. Csakhogy ez nem így van. A Krisztus elnevezés a görög christos szóból származik, melynek jelentése messiás. Innen származik maga a keresztény szó is. Ha Simon messiásnak tekintette magát, akkor nagy valószínűséggel Krisztusnak nevezte magát. Természetesen egy dolgot már tudunk: Simon kapcsán szó sincs feltámadásról. Nem támadt fel poraiból, miután meghalt, annak következtében, hogy Néró parancsára feldöntött egy tornyot a római fórumon, amikor megpróbálta bebizonyítani isteni mivoltát.

Sana Shawn szemébe nézett. Az asszony olvasott a férje gondolataiban. A férfi nyilvánvalóan azt gondolta, jó esélye van arra, hogy megtalálja Simon evangéliumát, és pontosan tudta, hogy miért. Öt évvel korábban Shawn rávette Jamest arra, hogy járjon közbe II. János Pál pápánál, hogy bebocsátást nyerhessenek a Szent Péter-bazilika alatti nekropoliszba, hogy elvégezzék Szent Péter sírjának beható vizsgálatát. Hat hónap alatt Shawn egy régész– és mérnökcsoport társaságában töviről hegyire áttanulmányozta a helyszínt, illetve a sír történetét leíró kétezer év történetét összefoglaló pápai feljegyzéseket, ide értve azt az 1968-as felfedezést is, amikor egy az 1. századból származó fej nélküli férfi csontvázára bukkantak, melyről VI. Pál hírül adta a világnak, hogy az apostol maradványait találták meg. Ennek köszönhetően Shawn a kripta szakértőjévé vált, és ha Szaturninusz és Menander eltemették Szűz Mária osszáriumát, amelyben Simon evangéliuma is volt Kr. után 65-ben, oda, ahová Szaturninusz a levélben állította, akkor Shawn egészen biztosan tudja, hogy hol kell keresnie.

– Hallottam már a szadduceusokról és a farizeusokról, de még sohasem hallottam az esszénusokról és a zelótákról – mondta Sana a levélre visszatérve. – Kik voltak ezek az emberek, akiket Szaturninusz folyton emleget?

– Ezek valamennyien más és más zsidó szekták, akik közül a szadduceusok és a farizeusok messzemenően a legfontosabbak voltak a számukat tekintve. Az esszénusok apró militáns aszkéta közösséget alkottak, akik úgy érezték, hogy Dávid jeruzsálemi templomát meggyalázták. Bár voltak kisebb esszénus csoportok a legtöbb palesztin nagyvárosban, a legelszántabb vezetőik kivonultak a sivatagba a Holt-tenger partjára, Kumrán közelébe. Tőlük származnak a holt-tengeri tekercsek, és ők voltak azok, akik elrejtették őket, hogy a rómaiak nehogy hozzájuk férjenek. A zelóták inkább politikai szempontból határolódnak el a többiektől. Az volt a legfőbb céljuk, hogy elűzzék a zsidó földekről a római elnyomókat, és legfanatikusabb tagjaikat szikraiszoknak hívták. Ha meg akarod érteni, hogy mi zajlott az 1. században, akkor nem szabad megfeledkezned arról, hogy szinte mindenki egyként azt akarta, hogy a rómaiak kivonuljanak Palesztinából, kivéve persze a rómaiakat, és a messiásról szóló korabeli próféciák javarészt ehhez kapcsolódtak. A zsidók azt várták, hogy a Messiás majd megszabadítja őket a rómaiaktól, ez az oka annak, hogy sok zsidó miért nem fogadta el azt, hogy Jézus a messiás. Hiszen nemcsak hogy nem szabadult meg a rómaiaktól, hanem az alkudozás során feláldozta önmagát, és keresztre feszítették.

– Rendben – mondta Sana. – De vajon mi oka lett volna a zelótáknak és az esszénusoknak arra, hogy ellopják Szűz Mária holttestét? Ez egyszerűen nem fér a fejembe.

– Erre Szaturninusz nem tér ki konkrétan, de szerintem a következőre utal. Amikor Szűz Mária Kr. után 62-ben meghalt, Szaturninusz szerint az Olajfák hegyén temették el egy barlangban, talán épp oda, ahol állítólag ma a sírja található, ám ekkor egyes zelóták, valószínűleg szikáriusok, jó lehetőséget láttak arra, hogy felszítsák a gyűlölet tüzét a rómaiak és a zsidók között. Megpróbáltak ugyanis felkelést kirobbantani, az nem számított nekik, hogy melyik fél a kezdeményező. Ezt megelőzően a szikáriusok elsősorban arra összpontosítottak, hogy felfokozzák a zsidók rómaiak iránti gyűlöletét, épp ezért az idejük és energiájuk nagy részét arra fordították, hogy megöljék azokat a zsidókat, akikről úgy gondolták, együttműködnek a rómaiakkal, vagy akárcsak engedékenynek mutatkoznak az irányukba. Az volt a céljuk mindezzel, hogy a zsidók harcot kezdeményezzenek a rómaiak ellen. Aztán Mária halála új lehetőséget kínált. Lehetőség nyílt ugyanis arra, hogy a rómaiakkal való küzdelem mellett még további olajat öntsenek a tűzre a vallási küzdelem felszításával. Tudod, akkoriban, az 1. század közepén azokat a zsidókat, akik a Názáreti Jézus követőivé váltak, még nem tekintették új vallás híveinek. Ennek ellenére nem fértek össze a hagyományos zsidókkal. Igazság szerint állandóan egymás torkának estek olyasmik miatt, amiket a rómaiak nevetségesen pitiáner dolognak tartottak. Ráadásul a zsidókeresztények között is voltak összetűzések. Teljes vallási anarchia uralkodott, ami viszont megbénította a rómaiakat.

– Még mindig nem értem, mi a szerepe ebben Szűz Máriának.

– Gondolj csak bele, milyen kudarcot éltek át a rómaiak. Szaturninusz említést tesz arról, hogy a rómaiak azt hitték, a Názáreti Jézus problémájával leszámoltak egyszer s mindenkorra, amikor megfeszítették Jézust. Csakhogy tévedtek, hiszen Jézus nem halt meg, mint akkoriban más keresztre feszített, önjelölt messiás, márpedig volt belőlük jó néhány. Jézus három nap múlva feltámadt halottaiból, amivel, így utólag már láthatjuk, felnagyította a problémát ahelyett, hogy megszüntette volna. Szaturninusz utal arra, hogy a zelóták arra számítoltak, ha Mária a halálát követő harmadik napon eltűnne a sírjából, az azt jelentené, hogy kibabrált a halállal, és csatlakozott a fiához, hogy ezzel is segítse Jézus küldetését. A zelóták és a szikáriusok ellopták tehát Szűz Mária holttestét éppen a harmadik napon, abban a reményben, hogy ezzel megrémítik a rómaiakat, és azt remélték, valószínűleg egy újabb vallási fellángolás kezdődik épp úgy, mint Jézus feltámadását követően, a rómaiak pedig kénytelenek lesznek elfojtani, hogy megakadályozzák a történelem megismétlődését. Az a gondolat, hogy egy ilyen feszült légkörben megpróbálják elfojtani a dolgot, erőszakhullámot indít el, ami még erősebb elnyomáshoz vezet, és így tovább. Mint ahogy Szaturninusz meg is említi, azt nem tudta, hogy vajon Mária holttestének eltűnése a várt eredményt hozza-e, ám a holttest ellopását követően valóban erőszakhullám tört ki, mely hónapról hónapra fokozódott. Mindössze pár hónapon belül a palesztinai háborús tűzfészek valóságos lángtengerré változott, amely egy nagy felkelésben csúcsosodott ki, amelyben egyesült valamennyi zsidó, hogy visszafoglalják Jeruzsálemet és Maszadát a rómaiaktól.

– Szerinted könnyű lehetett ellopni Szűz Mária holttestét?

– Igazság szerint úgy vélem, könnyű volt. Jézus keresztre feszítését követően a jelek szerint meglepően lecsökkent az érdeklődés Szűz Mária iránt, így aztán Szaturninusz szerint a Kr. után 62-ben bekövetkezett halála csekély, vagy akár semmilyen érdeklődést nem váltott ki. A négy evangéliumíró egyike sem említi Máriát Jézus halálát és feltámadását követően, és Pál egyetlen szóval sem utal arra, hogy Mária különleges helyet foglalt volna el az egyház korai történetében. Igazság szerint mindössze egyszer említi Máriát a galateákhoz írott levelében, akkor is csak futólag, még a nevét sem írva le. Mária csak az első évszázad végére került a figyelem középpontjába. Manapság persze nem fér kétség Mária fontosságához, ezért is vélem úgy, hogy ennek a levélnek akkora jelentősége van.

– Szaturninusz leveléből számomra nem tűnik ki, hogy Simonnak lett volna bármilyen köze Mária maradványainak eredeti elrablásához.

– Számomra sem. Úgy érzem, az ő cselekedeteit csak az a vágy motiválta, hogy ő is olyan gyógyító erőre tegyen szert, mint amilyet Názáreti Jézusnak tulajdonítottak, és nem osztotta a zelóták politikai nézeteit. Szaturninusz nem említi, hogy Simon tudta volna, hogy az esszénusok az egyik kumráni barlangba rejtették a holttestet, és azt sem írta, hogyan sikerült szert tennie a csontokra. Talán akkorra már senki sem törődött ezzel. Simon csalódott, hogy a csontok nem ruházták fel gyógyító erővel, pedig nyilvánvalóan ezért szerezte meg őket, és csak ezután fogalmazódott meg benne az a gondolat, hogy követi Pétert először Antiókhiába, aztán Rómába azzal a szándékkal, hogy elcseréli a csontokat Péter gyógyító erejéért cserébe.

– De Péter ismét visszautasította.

– A jelek szerint igen, és Szaturninusz írásaiból kiderül, hogy ugyanolyan szenvedélyesen tette, mint annak idején, amikor ezüstöt ajánlott fel neki.

– Szerinted Szaturninusz és Menander miért döntöttek úgy, hogy Mária csontjait Péter mellé temetik?

– Én hiszek a levélben felsorakoztatott érveknek. Mindkettejükre nagy hatással volt az, hogy Péter képes volt kézrátétellel gyógyítani. Tudjuk, hogy nagy hatással volt rájuk, hiszen végül mindketten keresztények lettek, és Szaturninuszt egy nagy római város püspökévé nevezték ki.

– Kíváncsi lennék, mi történt Simon maradványaival. Az lett volna a vicc, ha végül ő is Péter mellé kerül.

– Tényleg vicces lett volna – válaszolta Shawn mosolyogva. – De erősen kétlem, hogy így történt. Szaturninusz nyilván említette volna, ha ő és Menander ezt teszi vele.

– Szóval mik a terveid? – kérdezte Sana. – Hadd találjam ki! Rómába akarsz menni, és utánajárni, hogy meggyőződj róla, valóban ott van-e az az osszárium, ahová Szaturninusz leírása szerint ő és Menander tették.

– Pontosan – válaszolta Shawn mohón. – A jelek szerint éppen az idő tájt, amikor Simon meghalt, miközben megkísérelt a mennybe emelkedni, Péter mártírhalált halt. Tekintve, hogy Péter követői építettek számára egy föld alatti sírt, Szaturninusz és Menander könnyen megtehették, hogy Mária maradványait elhelyezik a fiához egyik legközelebb álló apostol sírjába. Őszintén szólva azt hiszem, nagyon nemes gesztus volt ez részükről, és nyilvánvalóan arra enged következtetni, hogy Máriát nagyon nagy tisztelet övezte.

– Nem értem a levélnek azt a részét, amelyben leírják, hogy hová tették – mondta Sana. – Számodra világos?

– Igen. A sír egy dongaboltozatos kripta, amelyben két párhuzamos alapfal tartja a boltozatot. Egy ilyen sír megépítéséhez meglehetősen nagy üreget kellett kialakítani a földben, hogy a falakat felhúzhassák. Szaturninusz azt írja, hogy az osszáriumot a sír déli falához helyezte, a síron kívülre, és betemette földdel. Ez hihetőnek tűnik, mivel Péter sírjának alapja kelet-nyugati tájolású.

– De miért tették az osszáriumot a síron kívülre, miért nem a belsejébe, Péter mellé?

– Nyilvánvalóan kívülre kellett rejteniük ezt az átkozott dolgot – mondta Shawn türelmetlenül, mintha Sana valami ostobaságot kérdezett volna. – Úgyszólván alattomban kellett cselekedniük, nehogy bárki is tudomást szerezzen róla.

– Ne beszélj már velem ilyen lekicsinylően – csattant fel Sana. – Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy megértsem az egészet.

– Bocs – mondta Shawn, mert rájött, ha rá akarja venni az asszonyt, hogy elmenjen vele, akkor türelmesnek kell lennie hozzá.

– Visszatérve ahhoz a kérdéshez, hogy hová helyezték el az osszáriumot, azt kell mondanom, hihetetlenül szerencsés helyzetben vagyunk két oknál fogva: először is szerintem a sír környékét soha nem tárták föl; másodszor, amikor utoljára, az 1950-es években, feltárták a sírt, a régészek alagutat ástak a terület alá, hogy bejussanak a sír belsejébe, és valószínűleg elfúrtak Mária urnája mellett. Ez azt jelentheti, hogy legfeljebb csak annyi dolgunk lesz, hogy pár centi felhalmozott törmeléket arrébb dobjunk, és ölünkbe hull az osszárium.

– Úgy beszélsz, mintha olyan könnyű lenne az egész.

– Szerintem az is lesz. Épp, mielőtt idejöttél volna, telefonáltam az asszisztensemnek, Claire Dupreenek a Metropolitanbe. Megbíztam, hogy juttassa el holnapra a Szent Péter sírjáról szóló irataimat a római Hasslerbe. Még mindig érvényes az engedélyem, hogy bejussak a Szent Péter-bazilika alatti nekropoliszba. A Pápai Szentszék Régészeti Bizottsága bocsátotta ki az engedélyt James segítségével, aki egyenesen II. János Pál pápánál járt közben. Az akták között található a vatikáni azonosító kártyám, és ami még fontosabb, benne van az ásatási hivatal kulcsa, amivel bejuthatok magára a helyszínre is.

– De hiszen ez öt évvel ezelőtt történt!

– Igaz, de nagyon meglepődnék, ha bármi is változott volna azóta. Olaszországban az az egyik legidegesítőbb, ugyanakkor a legörömtelibb dolog, hogy alig változik bármi is, legalábbis a bürokrácia szintjén.

– Mi van akkor, ha a kulcs nem illik a zárba, és az engedélyt már visszavonták?

– Ezt nehezen tudom elképzelni, de ha mégis így lenne, akkor valószínűleg elölről kell kezdenünk az egész hercehurcát. Ha a legrosszabb következik be, akkor felhívom Jamest. Ő el tudja intézni, hogy bejussak oda. Lehet, hogy csak egy napig tart az egész.

– Gondolod, hogy James megteszi ezt azok után, hogy elolvassa Szaturninusz levelét? Márpedig biztosan ragaszkodni fog hozzá. Szerintem nem. Különben is, tegyük fel, hogy bejutunk, és megtaláljuk az osszáriumot. Mi az úristent fogsz vele csinálni?

– Titokban New Yorkba csempészem. Nem akarok elhamarkodottan cselekedni, és elkótyavetyélni a szerencsémet. Ha bejelentem, azt csak azok után akarom megtenni, ha már áttanulmányoztuk a csontokat, és teljesen lefordítottunk minden írást, különös tekintettel Simon evangéliumára.

– De hiszen törvénytelen dolog bármilyen műkincset kivinni Olaszországból.

Shawn dühösen mérte végig a feleségét. Az elmúlt év során meglehetősen kinyílt a csipája, ráadásul bosszantó módon mindig a dolgok fonákját látta, aminek ez most tipikus példája volt. Ugyanakkor eszébe juttatta, hogy az elmúlt órák során a túláradó lelkesedése miatt pár bosszantó részlet felett elsiklott, mint például afelett, hogy hogy a fészkes fenébe fogja elszállítani a leletet New Yorkba. Nálánál jobban senki sem volt tisztában azzal, hogy Olaszország mennyire óvja a műkincseit, és keményen megtorolja, ha valaki ki akarja csempészni őket az országból

– A Vatikánból küldöm el ezt a nyavalyás ereklyét, nem pedig Olaszországból – döntötte el hirtelen Shawn.

– Miből gondolod, hogy más lesz a helyzet, ha a Vatikánból küldöd el? Így vagy úgy, úgyis át kell esnie vámvizsgálaton.

– Jamesnek fogom elküldeni, és ráírom, hogy az ő személyes tulajdona. Persze ez azzal jár, hogy előtte fel kell hívnom, és közölnöm kell vele, hogy meglepetésről van szó, márpedig természetesen az lesz, és azt is megmondom neki, hogy ne nyissa ki, amíg oda nem érek.

Sana bólintott. Erre nem is gondolt. Úgy vélte, ez beválhat.

– A fenébe is, utána persze visszaadom – mondta Shawn, mintegy önigazolásként.

– Nem engedik meg, hogy a Vatikánban dolgozz rajta? Miért kell egyáltalán visszavinni New Yorkba?

– Ezt nem lehet biztosan tudni – válaszolta Shawn habozás nélkül. – Különben is, jó páran akarnának osztozni a diadalban. Őszintén szólva ehhez nem fűlik a fogam. Persze kritizálni fognak, amiért kivittem a vatikáni nekropoliszból és New Yorkba küldtem, de a pozitív kritikák semlegesítik a negatívat, abban biztos vagyok. Hogy kedvükbe járjak, még oda is adom a Vatikánnak a kódexet és Szaturninusz levelét, és vagy megtartják, vagy visszaküldik Egyiptomba. Rajtuk áll a dolog.

– Van egy olyan érzésein, hogy a katolikus egyháznak egyáltalán nem fog tetszeni ez az egész.

– Kénytelenek lesznek hozzászokni a gondolathoz – bólogatott Shawn kaján vigyorral.

– Nem lesz könnyű beletörődniük. A katolikus egyház hite szerint Szűz Mária testi valójában került a mennybe, akárcsak a fia, hiszen ő az eredendő bűn nélkül, szűzen fogant meg. Azaz a csontjai sem maradhattak itt. – Sanát nyolcéves koráig, vagyis az apja haláláig katolikus szellemben nevelték. Ezután az anyja vallása, vagyis az anglikán egyház szerinti tanítás szellemében kellett élnie.

– Nos, ahogy mondani szokás, mi dobjuk fel a magas labdát, ők pedig eldönthetik, hogy milyen irányba csapják le – tette hozzá Shawn, és a mosolya egy pillanatra sem hagyott alább.

– Én azért ezt nem venném annyira félvállról – mondta Sana.

– Nem is veszem – jelentette ki Shawn kategorikusan, de aztán hevesen hozzátette –, élvezni fogom. Igazad van azzal kapcsolatban, hogy Mária csontjai nem voltak itt a földön, csakhogy ez egy viszonylag új katolikus dogma. Az egyház évszázadokon keresztül kerülte ezt a kérdést, hagyta, hogy azt higgyenek az emberek, amit hinni akarnak. Csak 1950 óta vált dogmává, amikor is XII. Pius ex katedra kijelentette, hogy Mária közvetlenül a mennybe emelkedett, és tette mindezt a pápai tévedhetetlenségre hivatkozva, ami számomra teljesen elfogadhatatlan. Már ezerszer lerágtuk ezt a csontot Jamesszel: a katolikus egyház kettős játékot játszik. Egyrészt az egyház szentségére alapozva nyilatkoztatják ki a pápai tévedhetetlenség dogmáját, arra hivatkozva, hogy ők közvetlenül Szent Péter apostol leszármazottai, illetve Krisztus helytartói. Aztán szinte ugyanazzal a lendülettel azt is kijelentik, hogy az egyház középkori pápáinak egy része csupán ember volt.

– Higgadj le! – mordult rá Sana. Shawn ugyanis egyre emeltebb hangon beszélt. – Most csak beszélgetünk, nem pedig vitatkozunk.

– Bocs, teljesen fel vagyok pörögve, mióta Rahul a kezembe adta azt a kódexet.

– Na jó, ezt elfogadom – mondta Sana. – Hadd kérdezzek még valamit Szaturninusz leveléről. Azt a szót használta Mária urnájával kapcsolatosan, hogy lepecsételték. Szerinted mit értett a lepecsételés alatt?

– Így kapásból azt mondanám, hogy viaszra célzott. Az akkori temetkezési szokások szerint a halál bekövetkezte után körülbelül egy évvel rendes sírban helyezték el a holttestet, aztán összeszedték a csontokat és mészkőládába tették, amit urnának neveztek. Ha a bomlás nem volt teljes, akkor a doboz nyilván rendesen bűzlött, hacsak le nem pecsételték. Ehhez viszont valamiféle viaszra volt szükségük.

– Szaturninusz azt írta, hogy Mária holttestét egy kumráni barlangban rejtették el. Mennyire száraz ott az éghajlat?

– Nagyon.

– És mennyire száraz a Szent Péter-bazilika alatti nekropolisz?

– Változó, de vannak időszakok, amikor viszonylag párás. Min töröd a fejed?

– Csak azon tűnődtem, milyen állapotban lehetnek a csontok, ha az osszárium le volt pecsételve. Ha nem hatolt be túlzottan sok pára, akkor talán egy kis DNS-mintát is vehetek.

Shawn kuncogni kezdett örömében.

– Ez eddig eszembe sem jutott. A DNS-minta újabb dimenziót nyithat a történethez. Talán a Vatikánban jó kis hasznot húzhatnának ebből, mondjuk létrehoznának egy Bibliaországot, olyasmit, mint a Jurassic Park, életre keltenének néhány történelmi alakot. Például Szűz Máriát magát.

– Nem, én most komolyan beszéltem – mondta Sana kissé felháborodva, hiszen Shawn kifigurázta. – Nem a nukleáris DNS-ről beszélek, hanem az én szakterületemről, a mitokondriális DNS-ről.

Shawn feltartotta a kezét, mint aki megadja magát. –Tudom, már meséltél erről, de őszintén szólva nem nagyon emlékszem, hogy mi a különbség a két DNS-típus között.

– A nukleáris DNS a sejt nukleuszában, vagyis a sejtmagban van, és a sejt létrehozásához szükséges valamennyi információt tartalmazza, hogy aztán differenciálódhasson, mondjuk szívsejtté, és akként funkcionálhasson. Minden sejtnek van egy teljes nukleáris DNS alkotója, kivéve a vérsejtet, mert annak nincs sejtmagja. De minden sejtnek csak egy van belőle. A mitokondriumok mikroszkopikus energiaszervecskék, amelyeket a nagyon távoli múltban, amikor az élet még csak elkezdődött, körbevették primitív egysejtű organizmusok. Miután ezeknek az egysejtűeknek volt mitokondriumuk, millió vagy akár inkább milliárd év alatt képesek voltak az evolúció során többsejtű organizmusokká fejlődni, mígnem kialakult végül az ember is. Mivel a mitokondriumok szabadon élő organizmusok voltak, saját DNS-ük van, amely cirkuláris, viszonylag stabil formában létezik. És mivel az egyes sejteknek van vagy száz mitokondriuma, egy sejt rendelkezik száz mitokondriális DNS-sel. Ennek köszönhetően jóval nagyobb az esély arra, hogy DNS-t nyerjünk akár ősi csontokból is.

– Nem teszek úgy, mint akinek teljesen világos mindez. Komolyan úgy gondolod, hogy izolálni tudsz esetleg valamennyit ebből a cirkuláris DNS-ből? Az eszméletlen lenne.

– Attól függ, hogy kezdetben mennyire voltak szárazak a csontok, és mennyire maradtak szárazak. Ha az osszárium még mindig le van zárva, akkor van rá esély, és ha sikerülne kinyerni Mária DNS-ének egy részét, akkor sajnálhatjuk, hogy csak egy isteni fia, nem pedig lánya volt.

Félmosoly jelent meg Shawn arcán.

– Milyen furcsa megjegyzés! Miért jobb a lány, mint a fiú?

– Azért, mert a mitokondirális DNS női ágon öröklődik a nemzedékek között. A férfiak genetikai zsákutcák mitokondriális értelemben. A spermiumoknak nem sok mitokondriuma van, és ami kevés van, az is elpusztul a fogantatás után, ugyanakkor a peték tele vannak velük. Ha Máriának lánya lett volna, akinek megint csak lánya stb., egészen napjainkig, akkor élne olyasvalaki, akinek ugyanolyan a mitokondriális szekvenciája. Teljesen véletlenül a mitokondriális DNS kétezer éves mutációs felezési idővel rendelkezik, ami azt jelenti, hogy kétezer év elteltével statisztikai értelemben ötven százalék esély lenne arra, hogy a DNS-sorrend változatlan marad.

– Igazság szerint jó esély van arra, hogy Máriának volt lánya. Sőt, tulajdonképpen nem is egy, hanem három.

– Tényleg? – csodálkozott el Sana. – Én úgy emlékszem, csak egyetlen gyermeke volt, Jézus. Legalábbis ezt tanították a vasárnapi iskolában.

– Az egyszülött fiú egy katolikus dogma, amit az ortodoxok és egyes protestáns felekezetek is elfogadnak, de sokan más véleményen vannak. Még az Új testamentumban is utalnak arra, hogy legalább egy további fia is volt, bár egyesek szerint a „Jézus testvére” másfajta közeli rokont jelent, például unokatestvért. Ez a vita annak kapcsán keletkezett, hogy arámi és héber nyelvről fordították a bibliát görögre és latinra. De ha engem kérdezel, szerintem a testvér az testvér. Ráadásul teljesen logikusnak tűnik, hogy több gyermeke lehetett. Férjes asszony volt, és az, hogy egy rakás gyereke volt, nem zárja ki annak lehetőségét, hogy az első valamilyen csodálatos módon fogant, már ha így történt. És most ezt nem csak úgy kitaláltam. Rengeteg kora keresztény apokrif szöveg van, amelyeket nem válogattak be az Újtestamentumban, de azt állítják, hogy Máriának akár tizenegy gyermeke is volt Jézussal együtt, és közülük legalább három lány lehetett. Úgyhogy elképzelhető, hogy él valaki a Földön ugyanazzal a DNS-sel.

– Nos, akkor jó hasznát vennéd a mitokondriális DNS-ről szerzett tudásomnak – mondta Sana, és elképzelte, amint cikket ír a Nature vagy Science folyóiratnak erről a témáról. A következő pillanatban aztán már kinevette magát. Pont olyan felfuvalkodott hólyag, mint Shawn, máris grandiózus terveket forgat a fejében. Vagy tulajdonképpen még rosszabb is, mint Shawn, hiszen a férfi híresebb a maga szakterületén, mint ő a sajátján.

– Visszatérve a valóság talajára – folytatta Shawn –, az egyiptomi légitársaság járata holnap tízkor indul Kairóból, és fél egykor érkezik Rómába. A Hasslerben fogunk megszállni. Ünnepeljük meg méltó módon ezt a puccsot. Mi a véleményed? Velem jössz? Ha minden jól megy, csak egy plusznapról van szó, és busásan megtérül a fáradozásunk. Fölöttébb fel vagyok ajzva. Ez a szenzációs felfedezés nagy segítséget nyújthat majd a kutatási pénzek előteremtéséhez.

– Valóban szükséged van rám, vagy csak dísznek viszel magaddal, meg hogy társaságod legyen, hogy ne unatkozz? – kérdezte Sana, de aztán önkéntelenül is érezte, hogy kissé elvetette a sulykot.

Ez volt az első eset, hogy hangot adott annak, hogy az utóbbi időben nem tetszik neki a férje viselkedése, illetőleg annak az érzésének, hogy a kapcsolatuk kezd kihűlni, és hogy Shawn igazából azért vette feleségül, mert csak egy fiatal nőre vágyott, nem pedig igazi társra. Az elmúlt év során ez az érzés egyre inkább nyugtalanította, és saját szakmai sikerei nyomán egyre erősödött benne. Bár tervezte, hogy valamikor előhozakodik a dologgal, semmiképpen sem szerette volna, ha komoly veszekedés robban ki közöttük épp itt, Egyiptomban.

– Szükségem van rád! – mondta Shawn határozottan. Ha hallotta is, amit a felesége az imént mondott, eleresztette a füle mellett. – Képtelen lennék egyedül végrehajtani mindezt. Szerintem az osszárium lehet vagy tíz-tizenöt kiló, attól függ, hogy mekkora és milyen vastag. És nem szeretném leejteni. Persze nyilván felfogadhatnék valakit, de jobb szeretném ezt elkerülni. Nem akarok valakinek a titoktartásától függeni, amíg nem publikáltam a dolgot.

Sana megkönnyebbült, hogy a férje eleresztette a füle mellett az iménti támadást, és újabb kérdést intézett Shawnhoz:

– Mekkora az esélye annak, hogy komoly bajba kerülünk amiatt, hogy belopózunk a Szent Péter-bazilika alatti kriptába?

– Nem fogunk belopózni! Le kell jelentkeznünk a Svájci Gárdánál, mielőtt egyáltalán a Vatikán területére lépnénk, mert meg kell mutatnom a huszonnégy órás belépési engedélyemet, amelyet a Pápai Szentszék Régészeti Bizottságától kaptam. Úgyhogy teljesen legálisan járunk el.

– Nézz a szemembe és ígérd meg, hogy nem leszünk kénytelenek az éjszakát egy olasz börtönben tölteni!

Shawn hatásvadász módon előrehajolt, égszínkék szemét Sana barna szemébe fúrta, farkasszemet néztek egy darabig, majd így szólt:

– Garantálom, hogy egyetlen éjszakát sem fogsz olasz börtönben tölteni! Sőt, ha ezzel megleszünk, akkor megünnepeljük az eseményt egy késő esti vacsorával, és a legfinomabb Proseccót isszuk hozzá, amit csak a Hasslerben felszolgálnak.

– Na jó, akkor veled megyek – mondta Sana megadóan. Hirtelen a hatalmába kerítette a gondolat, hogy ők ketten kalandos küldetésre vállalkoznak. Talán jó hatással lesz a kapcsolatukra is. – De most le akarok menni a medencéhez, hogy kiélvezzem a napfény utolsó simogatását, mielőtt visszamegyünk a télbe.

– Veled tartok – mondta Shawn mohón.

A férfi igazán örült. Azt hitte, a felesége visszautasítja majd. Bár az imént azt mondta, hogy felfogadhatna valakit, aki segítene kivinni az osszáriumot a Szent Péterből, de tudta, hogy úgysem tehetné meg. Túl nagy lenne a kockázat, hogy kiszivárogtatják a hírt, ugyanis amire készült – szemben azzal, amit az imént Sanának mondott – teljesen illegális volt. Ugyanakkor meg volt győződve róla, hogy ez lesz élete legzseniálisabb kalandja.

7.

New York

2008. december 1., hétfő 1 1.23 óra

(kairói idő szerint 18.23 óra)

– Feltétlenül fertőtlenítsd le a kémcsövek külsejét is, és a hisztológiai mintavételi kémcsöveket is – mondta Jack Vinnie-nek, mielőtt lezárták a meningitiszes esetet. – Komolyan beszélek. Nem szeretném, ha később kiderülne, hogy nem csináltad meg, és arra hivatkoznál, hogy elfelejtetted. Világos?

– Felfogtam – nyavalygott Vinnie. – Már elmondtad ugyanezt két perccel ezelőtt is. Teljesen hülyének nézel?

Vinnie Jack kifejezéstelen arcára pillantott, már amennyire kilátszott a sapka és a maszk alól, majd hozzátette:

– Erre nem kell válaszolnod.

Jack eredetileg nem akart hepatitisszűrővel ellátott sisakot viselni, de jól tudta, hogy Vinnie kényelmetlenül érezné magát nélküle, büszkesége azonban nem engedné, hogy felhúzza, hacsak Jack is nem visel hasonlót. Jack nem szerette a sisakot és a „szkafandert” viselni, mert kényelmetlen volt, és nehéz volt benne dolgozni.

De ahogy egyre jobban beleásták magukat az esetbe, végül örült, hogy meggondolta magát. Ez a meningococcus törzs nagyon virulensnek mutatkozott, elképesztő, milyen rombolást tudott volna véghezvinni az agyhártyában és magában az agyban.

Miután végeztek az esettel az oszlótetem-helyiségben, és nem volt más boncsegéd a közelben, Jack segített Vinnie-nek betenni a tetemet egy hullazsákba, aztán felrakni a kerekes hordágyra. Jack meghagyta Vinnie-nek, hogy értesítse a temetkezési vállalatot, hogy fertőző esetről van szó, aztán levette a szkafanderét és a sisakját, megszabadult műtősruhájától is, és elindult az iroda felé.

Először az elhunyt tinilány iskoláját hívta. Tisztában volt vele, hogy az igazságügyi szabályzat szerint először az ügyfélszolgálati irodát kellene hívnia, és azon keresztül intézni minden kommunikációt, mégis sokszor felrúgta a hivatalos protokollt. Teljesen biztos akart lenni abban, hogy elintéz bizonyos dolgokat, és ezek közé tartozott az is, hogy riasztja az iskolát. Tekintve, hogy milyen frissen élt az emlékezetében ennek a baktériumnak a pusztító ereje, Jack őszintén beszélt az igazgatóval, aki biztosította afelől, hogy az intézmény a szívén fogja viselni ezt a tragédiát. A városi járványügyi szakértő már járt ott, és megkezdődött az alapos fertőtlenítés, valamint a karantén kialakítása. Az igazgató nagyra értékelte Jack aggodalmát és erőfeszítését, és ennek igyekezett hangot is adni.

Jack ezt követően Keara egyik barátját, Robert Farrellt hívta. Körülbelül fél tucat csengés után a fickó végül felvette, és elnézést kért, amiért megváratta. A hangja azonban megváltozott, amikor Jack igazságügyi orvos szakértőként mutatkozott be.

– Úgy tudom, ön is tagja volt annak a tegnap esti társaságnak, akik együtt iszogattak Keara Abelard-ral, és később behozták a Szent Lukács Kórház sürgősségi osztályára.

– Látszott rajta, hogy nagyon beteg – válaszolta Farrell.

– Tud az eset végkimenetéről?

– Mármint annak a végkimenetéről, hogy bevittük a sürgősségire?

– Nem, arról beszélek, hogy mi lett a lánnyal.

– Hallottam, hogy meghalt, miután elmentünk.

Az ilyen válaszokra Jack mindig a maga cinikus módján ugrott rá.

– És nem lepte meg a dolog?

– De, persze, hiszen olyan fiatal volt.

– A fiatal emberek általában nem szoktak csak úgy meghalni.

– Hát azért is lepődtem meg.

Jack megköszörülte a torkát, hogy addig is gondolkodhasson. Szinte azonnal az az érzése támadt, hogy Farrell indokolatlanul védi magát. Mintha meg akarná erősíteni, még hozzá is tette gyorsan:

– Nem adtunk neki semmit, ha erre céloz. Még csak alkoholt sem ivott.

– Nem céloztam semmire – mondta Jack. Közben elismerően gratulált önmagának, hogy milyen sok testnedvből vett mintát, annak ellenére, hogy kiderült, kétoldali nyaki artéria elzáródása volt a lánynak. Most az jutott eszébe, hogy vajon nem esett-e le valahonnét, ami a nyak éles elfordulását, megfeszülését vagy megnyúlását okozhatta.

– Hányan hozták be a lányt a sürgősségire?

– Hárman.

Jack bólintott.

– Önök italoztak, az áldozat viszont nem, igaz?

– Azt hiszem, szeretnék beszélni az ügyvédemmel, mielőtt további kérdésekre válaszolok – mondta Farrell.

Jacket azonban nem lehetett eltántorítani.

– Mekkora volt a társaság?

– Körülbelül tucatnyian voltunk, férfiak, nők vegyesen. A West Village-en, jó messzire. Meg tudná mondani, hogy miben halt meg?

– Ezt próbáljuk kideríteni. Észrevett valamilyen változást a viselkedésében?

– Az egyik pillanatban még élénk volt és beszélgetett, kólázott, a következő pillanatban pedig összevissza beszélt, és nem tudott magáról, nem tudta hol van és kicsoda. Aztán fölállt, tántorogva tett pár lépést és összeesett. A szó szoros értelmében én kaptam el, ezért voltam én is ott azok között, akik bevitték a sürgősségire.

– Miért nem hívtak mentőt?

– Őszintén szólva azt hittük, hogy berúgott. Csak később tudtam meg, hogy egyáltalán nem iszik alkoholt.

Jack lelki szemeivel látta, amint Keara nyaki ütőereinek belső fala elválik, felfúvódik, aztán fokozatosan elzárja az agy vérellátását.

– Meg tudná nekem adni a csoportban tartózkodó többi ember nevét és telefonszámát?

– Nem tudom, uram – védekezett Farrell. – Nem tudom, hogy szeretném-e jobban beleártani magam az ügybe, mint amennyire máris benne vagyok.

– Nézze, én nem vádolok senkit semmivel, és magát sem vádolom semmivel. Csak a halott érdekeit képviselem, mint minden orvos szakértő. Azt szeretném kideríteni, Keara miben halt meg, hogy megmentsek valaki mást attól, hogy ugyanerre a sorsra jusson. Egy kulcsfontosságú információ hiányzik. Mondja, beszélt vele közvetlenül aznap este?

– Néhány percig. De csak annyit, mint bárki mással. Úgy értem, szép lány volt, és minden srác szóba állt vele.

– Említett olyasmit, hogy az elmúlt hét során autóbalesete lett volna, vagy ilyesmi?

– Nem, semmi ilyesmit nem mondott.

– És arról, hogy esetleg elesett, mondjuk aznap este a WC-ben, vagy ilyesmi?

Jack valójában nem hitte, hogy egy esés váltotta ki a balesetet, hiszen semmilyen külsérelmi nyom nem volt rajta, de azért nem szeretett volna kizárni semmit.

– Nem, nem említette.

Jack végül rávette a fickót, hogy összeállítson egy listát azokról, akik ott voltak a bulin előző este, és hogy adja meg a telefonszámukat is. A fiú még azt is megígérte, hogy aznap délutánra összeállítja a listát.

Jack letette a kagylót, az íróasztalához ment, és ujjával dobolt az írótömbön. A kezdeti gyanúja ellenére most már úgy tűnt, nem bűncselekményről van szó. De abban biztos volt, hogy Keara történetében van valami, amiről nincs tudomása. Mivel képtelen volt újabb ürügyet találni arra, hogy tovább halogassa Keara édesanyjának felhívását, így beütötte a számot. Nagyon is tisztában volt az asszony helyzetével.

Keara anyja első csörgésre felvette a telefont, a hangja erős volt, várakozás érződött ki belőle. Jack tudta, hogy most a „tagadási fázisban van”, és arra számít, hogy valaki felhívja, és azt mondja, ez az egész csak valami szörnyű tévedés volt, és a lánya életben van.

– Dr. Jack Stapleton vagyok, az Igazságügyi Orvostani Intézetből telefonálok.

– Jó napot, dr. Stapleton! – mondta Mrs. Abelard lendületesen, de azért kissé kérdő hangsúllyal. Mintha nem is értené, hogy valójában miért keresik az intézetből. – Segíthetek valamiben?

– Remélem, igen – válaszolta Jack, és maga sem tudta, hogyan kezdjen hozzá. – De először szeretném kifejezni őszinte részvétemet.

Mrs. Abelard erre nem válaszolt semmit. Jack arra gondolt, hogy esetleg könnyekben tört ki, hiszen jellemzően ez történik a gyász második szakasza, az úgynevezett düh fázis előtt. De az asszony csak hallgatott, és szaggatottan kapkodta a levegőt. Jack egy darabig nem mert megszólalni, attól félt, hogy tovább ront a helyzeten.

– Remélem, nem zavarom nagyon – mondta Jack végül, miután nyilvánvaló volt, hogy Mrs. Abelard nem fog válaszolni. – Sajnálom, hogy fel kellett hívnom! Tudomásom van róla, hogy itt járt a boncteremben tegnap este – folytatta Jack –, és biztos vagyok benne, hogy nagyon nehéz helyzetben van. Nem is zavarom szívesen a fájdalom órájában, de szeretném, ha tudná, hogy ma reggel nagyon alaposan megvizsgáltam a lányát, és biztosíthatom, hogy most már békésen nyugszik.

Jack elfintorodott saját ömlengős érzelgőssége hallatán. Legszívesebben letette volna a kagylót, hogy összeszedje magát, és újra felhívja az asszonyt. Az a gondolat, hogy egy miszlikre vagdosott, felboncolt holttest békésen nyugszik, annyira összeférhetetlenül abszurd volt, hogy szégyellte magát, hogy ilyesmi csúszott ki a száján. Lelkifurdalást érzett, amiért ilyen mélyre süllyedt abban, hogy manipulálja a hozzátartozót. Ettől függetlenül folytatta a dolgot, akárcsak a vonakodó Robert Farrell esetében.

– A lánya érdekében hívom, Mrs. Abelard. Biztos vagyok benne, hogy az eset kapcsán kiderül valami, ami mások segítségére lehet, de több információra van szükségem. Tudna segíteni?

– Azt mondja, békésen nyugszik? – kérdezte Mrs. Abelard hirtelen megtörve a csendet. Olyan volt, mintha azt gondolná, a lánya valamilyen kisebb kellemetlenségen ment volna keresztül.

– Igen. De azt szeretném kérdezni, hogy nem szenvedett-e el valamilyen nyaki sérülést a közelmúltban?

– Nyaki sérülést? Mire gondol?

– Bármiféle sérülésre, amely a nyakát érte – mondta Jack. Úgy érezte magát, mint egy ügyvéd a tárgyaláson, aki megpróbálja úgy feltenni a kérdéseit, hogy ne vezesse rá a válaszra a tanút.

– Konkrétan nyaksérülésre nem emlékszem, bár leesett a hintáról tizenegy éves korában, és csupa kék-zöld volt mindenütt, még a nyaka is.

– Nem, engem olyasféle sérülés érdekel, ami az elmúlt pár nap során történt – mondta Jack –, mondjuk a múlt héten.

– Jaj, dehogyis.

– Nem jógázik a lánya esetleg? – kérdezte Jack, mert úgy érezte, jobb, ha mindent számításba vesz.

– Jaj, dehogyis – ismételte Mrs. Abelard még határozottabban.

– Szóval teljesen jól volt egészen tegnapig. Nem fájt a nyaka vagy a feje.

– Most, hogy szóba hozta, tényleg panaszkodott fejfájásról az utóbbi időben. Sokat stresszelt az új munkája miatt.

– Milyen területen dolgozott?

– A reklámszakmában. Jogi képviselő volt a város egyik feltörekvő reklámügynökségénél. Új állás, és sok stresszel járt. Nem sokkal korábban vesztette el a munkáját, úgyhogy úgy érezte, nagy nyomás nehezedik rá, hogy tökéletesen megfeleljen ebben az újban.

– Azt nem említette a lánya, hogy hol fáj a feje, elöl vagy hátul?

– Azt mondta, a szeme mögött.

– És kezelte ezt valamivel?

– Ibuprofent szedett.

– És attól javult?

– Nem sokat, így aztán megkérdezte az egyik barátnőjét, aki egy csontkovácsot ajánlott neki.

Jack hirtelen felegyenesedett. Valahol az agya hátsó zugában felrémlett előtte egy eset, amelyet az Igazságügyi patológiai szemináriumok című folyóirat egyik számában olvasott egy kiropraktőr és egy stroke kapcsán.

– Elment végül Keara ehhez a csontkovácshoz? – kérdezte Jack, miközben vadul cikáztak a gondolatai, hogy felidézze az említett cikket. Eszébe jutott, hogy az is nyaki artéria disszekcióval foglalkozott, olyan esettel, mint amilyent aznap reggel Kearánál talált.

– Igen, azt hiszem, múlt csütörtökön vagy pénteken.

– És segített a fejfájásán?

– Igen, legalábbis kezdetben.

– Miért mondja azt, hogy legalábbis kezdetben?

– Azért, mert a szeme mögötti fejfájás elmúlt, de aztán egy másik fejfájás visszatért a tarkójába.

– Úgy érti, a feje hátsó részére?

– Igen, azt mondta, a feje hátsó részére. Most, hogy visszagondolok, azt is mondta, hogy szörnyű csuklás jött rá, és nem tudja leküzdeni, amitől teljesen kiborult.

– Nem tudja véletlenül a csontkovács nevét? – kérdezte Jack, és odaszorította az állával a telefont a kulcscsontjához. Szabad kezével rákattintott az internetre, és a Google-lal rákeresett a „nyaki artéria disszekció” kulcsszavakra.

– Azt nem tudom, de tudom a nevét annak a barátjának, aki ezt az orvost ajánlotta.

– Úgy érti, a kiropraktőrt – válaszolta Jack ösztönösen, aztán meg is bánta. Még véletlenül sem szerette volna felizgatni Keara édesanyját. Persze meglehet, hogy az illető ortopédus volt, de Jack tudta, hogy sok ember az egyszerű csontkovácsokról is azt hiszi, hogy orvosok. Jack nem volt túl jó véleménnyel a csontkovácsokról, bár beismerte, hogy nem is sokat tud róluk.

– A barátja neve Nichelle Barlow – mondta Mrs. Abelard, a jelek szerint eleresztette a füle mellett Jack megjegyzését.

– Köszönöm a segítségét – válaszolta Jack, aztán leírta a telefonszámot. – Igazán nagyon kedves öntől, tekintve, hogy milyen nehéz helyzetben van most.

Jack letette a kagylót, aztán elgondolkodva bámulta a falat. Tizenhét évvel ezelőtt, amikor az első felesége és a gyerekei meghaltak, nagyon sokáig képtelen volt fogadni a barátai és a családja hívásait. Most erőnek erejével a számítógép képernyője felé fordította a figyelmét, de képtelen volt összpontosítani. Arra gondolt, hogy a kicsi John most biztosan zokog, és Laurie és ő is azon aggódnak, hogy a fájdalmat a hosszú csontok velős üregeiben lévő tumor okozza.

Apró, tökéletes formájú csecsemőkezével a lába felé kap, mintha azt remélné, a szülei valahogy csillapíthatják a fájdalmát, de persze nem tudják.

– A szentségit! – kiáltotta Jack a mennyezet felé abban a reményben, hogy kirángatja önmagát az önsajnálat egyre mélyülő örvényéből.

Ebben a pillanatban valaki bedugta a fejét a nyitott ajtón. Dr. Chet McGovern volt, Jack korábbi szobatársa az intézetben.

– Ez most a saját lelkiállapotodat tükrözi – tréfálkozott Chet –, vagy a jelenlegi részvénypiaci trendek általános értékelésére céloztál?

– Mindkettő – válaszolta Jack. – Gyere, szállj be te is! – Jacket ugyan egészen más dolgok foglalkoztatták, mégis örült, hogy elterelik a figyelmét.

– Nem lehet – mondta Chet határozottan. – Megismerkedtem valakivel szombat este, és együtt ebédelünk. Lehet, hogy ő lesz az igazi, cimbora. Eszméletlen a nő.

Jack legyintett. Meg volt győződve róla, hogy Chet soha nem találja meg az „igazit”. Chet ugyanis túlságosan szerette hajkurászni a nőket ahhoz, hogy valaha is képes legyen lenyugodni.

– Hé, Chet! – kiáltott távozó barátja után Jack. – Volt már artéria disszekcós eseted?

– Igen, egy – válaszolta Chet, és visszahajolt Jack irodájába. – Amikor patológiai ösztöndíjas gyakorlaton voltam Los Angelesben. Miért?

– Ma reggel találkoztam eggyel. Teljesen félrevezetett, amíg fel nem nyitottuk a koponyát. A kórtörténetében semmi különös nem szerepelt, és a jelek szerint nem volt traumája sem.

– Hány éves volt?

– Fiatal, huszonhét.

– Nézz utána, nem járt-e a lány az elmúlt három napban csontkovácsnál.

– De, azt hiszem, járt – válaszolta Jack, és lenyűgözte Chet felvetése. – Ha nem tévedek, múlt csütörtökön vagy pénteken volt kezelésen nála, tegnap este halt meg.

– Lehet, hogy nem véletlen egybeesésről van szó – válaszolta Chet. – Az én esetemben persze könnyű volt rájönni, mivel a tünetek a csigolyakezelést követően szinte másodpercekkel bekövetkeztek. De aztán utánanéztünk a dolgoknak, és megtudtam, hogy a vertikális artéria disszekció tünetei napok múlva is kialakulhatnak. Figyusz – tette hozzá Chet –, jó lenne még dumálni, de most mennem kell, hogy találkozzak az új szívem hölgyével.

– Végtelenül leköteleztél – válaszolta Jack, aztán fölpattant, hogy kövesse Chetet a folyosón. – Homályosan emlékszem, hogy olvastam egy esetről, de még soha nem találkoztam eggyel sem.

– Én is érdekesnek találtam – ismerte be Chet séta közben –, aztán arra gondoltam, hátha kapok egy kis dicséretet a főnökömtől, úgyhogy utánajártam picit az artéria disszekció és a kiropraktőrök kapcsolatának. Kiderült, hogy furcsa összefüggés van a kettő között, és nem sok érdeklődést váltott ki, úgyhogy aztán engem sem izgatott tovább. Aztán az is kiderült, hogy a főnököm pont ugyanehhez a csontkovácshoz jár, és esküdött rá, úgyhogy az esetet végül simán lezárták, és egyszerű terápiás szövődményként tudták le a dolgot.

– De milyen kiropraktőrkezelés következménye lehet esetleg a vertikális aorta disszekció? Nem tudod véletlenül?

– Gondolom, a „helyreigazítási” technikájuk erején múlik a dolog – magyarázta Chet. – Úgy nevezi, hogy nagy sebességű alacsony amplitúdójú cervikális lökés. Bár nem túl gyakran fordul elő a dolog, néha megesik, hogy belső szakadás alakul ki a nyaki artériában, és a vérnyomás nem csillapodik. Néha a disszekció egészen a baziláris artériáig terjed.

– Milyen gyakran van az a nem túl gyakran? – kérdezte Jack.

– Nem emlékszem pontosan – ismerte be Chet. – Jó pár évvel ezelőtt történt. A Los Angeles-i orvos szakértői akták között négy vagy öt esetet találtam, ahol igazolható volt, hogy a beteg kiropraktőrhöz járt. – Chet belépett a liftbe, de nyitva tartotta az ajtót az egyik kezével. – Figyelj, Jack, most mennem kell. Máris elkéstem. Később még beszélgethetünk, ha akarod. – Az ajtó ezzel bezárult, ő pedig elment.

Jack egy darabig mozdulatlanul bámulta a csukott liftajtót. Felkeltette a kíváncsiságát az eset, és arra gondolt, hogy talán pont kellően eltereli a figyelmét is. Ha kiderülne, hogy Keara csontkovácsnál járt a fejfájása miatt, és csigolyabeavatkozásra került sor, akkor jó esély van rá – bár nem tudta, mennyi ennek az esélye – hogy ott szenvedte el a vertikális artériakárosodást.

Jack sarkon fordult és visszasietett az irodájába, miközben azon tűnődött, milyen különös, hogy olvasott egy vertikális artéria disszekciós esetet, amelyet cervikális beavatkozás okozott, és hogy maga Chet talált is négy vagy öt ilyet Los Angelesben az igazságügyi orvos szakértői adatbankban, és lehet, hogy most ő is belefutott egybe. Mindez arra engedett következtetni, hogy bizonyos körülmények között nem feltétlenül pozitív élmény, ha az ember csontkovácshoz megy.

Jack beismerte ugyan magának, hogy nem jártas túlzottan a kiropraktikus terápiákban, hiszen ez alternatív vagy kiegészítő gyógyászatnak számított, de tudta, hogy sokan megkérdőjelezik a kezelés hatékonyságát. Ő mindig egy kalap alá vette a kiropraktikát, az akupunktúrát, a homeopátiát, az ájurvédikus hagyományokat, a kínai gyógyteákat, a transzcendentális meditációt és még vagy száz különféle megkérdőjelezhető terápiát, amelyek sokkal inkább a reményen és a placebohatáson alapultak, mint bármi máson. Bár semmiképpen nem tartotta tudománynak a dolgot, ha az emberek úgy érzik, hogy kapnak valamit a pénzükért, akkor őt ugyan nem zavarta a dolog. Másrészt viszont, ha ezek a terápiák halált okozhatnak, az már teljesen más történet, és neki mint igazságügyi orvos szakértőnek tulajdonképpen kötelessége megkondítani a vészharangot.

Jacket teljesen felvillanyozta ez az újdonsült felelősség, és energikusan huppant ismét a székébe. Akaratlanul is a Laurie-val folytatott beszélgetésére gondolt, és arra, hogy az asszony azt mondta, bármire hajlandó azért, hogy a kis John meggyógyuljon.

– Azt hiszem, azért csontkovácshoz nem megyünk – mondta ki Jack hangosan, miközben előretolta a székét, hogy közelebb kerüljön a monitorhoz.

8.

New York

2008. december 1., hétfő 12.05

(kairói idő szerint 19.05 óra)

Jack előszedett egy vertebrális artéria disszekcióról szóló cikket az eMedicinből. Átfutotta a szöveget, és megtudta, hogy a VAD a negyvenöt évnél fiatalabb betegek esetében huszonnyolc százalékban felelős a sztrókért, és háromszor olyan gyakran fordul elő nőknél, mint férfiaknál. Tovább olvasott, és feljegyezte, hogy a jellegzetes előjel az okcipitális vagy a fej hátsó részén jelentkező fejfájás. Aztán az okokról szóló utolsó oldalhoz lapozott. A legeslegelső rizikófaktor nem más volt, mint a csigolya-helyreigazítás, épp úgy, ahogy Jack is felvetette.

Rendkívül felkeltette az érdeklődését az, hogy a csigolyakezelés következtében kialakuló VAD milyen gyakran fordul elő, így aztán visszament az eredeti keresőprogramhoz. Pár másodperccel később cikkek valóságos özönével találta magát szembe. Gyorsan rábukkant egy olyan írásra, amely ígéretesnek tűnt, és rákattintott. Olvasás közben rádöbbent, hogy ez sokkal felkavaróbb, mint a korábbi harmincöt sztrókos eset szisztematikus áttekintését nyújtó cikk, amely a csigolya-helyreigazításról szólt, és az 1995 és 2001 közötti eseteket dolgozta fel. Az esetek nagy többségében szerepelt a kórelőzményben csontkovács, és a léziók nagy része vertebrális artéria disszekció volt. A végkifejlet változó volt, hat beteg például teljesen felépült, a fennmaradó 94 százalék közül néhányan tartós neurológiai deficitet szenvedtek, illetve meghaltak. Az elhunytak között volt egy három hónapos kislány is.

Jack hátradőlt és a mennyezetet bámulta. Vajon milyen szörnyű betegség vezette oda a szülőket, hogy azt gondolják, egy csecsemő tünetét enyhítheti a nyaki helyreigazítás, különös tekintettel arra, hogy a beteg nyakát erőnek erejével elfordítják a normális ellenállási ponton túl is? És vajon mi járhatott az állítólagos terapeuta fejében, hogy azt hitte, képes ilyen dolgot végrehajtani? Jack nemcsak elszörnyedt az olvasottakon, hanem egyenesen dühbe gurult.

Amikor a cikk azon részéhez ért, amely részletesen taglalta az esetet, Jack megtudta, hogy a bizonyítékok szerint a cikkben tárgyalt harmincöt eset csak töredékét alkotja az ilyen ügyeknek, mivel meglehetősen gyakran eltussolták ezeket. Ezt a kijelentést egy felmérés is igazolta, ugyanis az Amerikai Szívgyógyász Szövetség Sztrók Tanácsának ülésén háromszázhatvan nem bejelentett sztrókos esetet gyűjtöttek össze, mégpedig olyanokat, amelyeket csigolya-helyreigazítás előzött meg. „De hogy lehetséges ez?” – értetlenkedett Jack.

A férfi a halántékához emelte a kezét, és hitetlenkedve csóválta a fejét, mert egyszerűen képtelen volt felfogni, hogy létezik az, hogy nem számít közveszélyesnek ez a dolog. Jó pár percig értetlenkedve töprengett még ezen, aztán mivel semmire sem jutott, visszaterelte a gondolatait Keara Abelard esetére.

Dühösen túrta fel az íróasztalán heverő papírköteget, míg végül rá nem bukkant Keara barátnőjének telefonszámára. Tárcsázta a számot, aztán amíg kicsöngött a hívás, próbált lehiggadni. Tudta, hogy visszafelé sülhet el a fegyver, ha megfélemlíti Keara barátnőjét.

Amikor a lány végre felvette a telefont, Jack bemutatkozott, és megnevezte a beosztását is, hogy a lány felfogja, hivatalos szervvel van dolga. A bemutatkozását a vonal végén csend követte.

– Ott van, kérem? – érdeklődött Jack. – Ön Nichelle Barlow, igaz?

– A kórbonctanról hív? – kérdezte a nő nyilvánvaló aggodalommal a hangjában.

– Úgy van. Ön Nichelle Barlow?

– Igen – válaszolta a lány vonakodva, nyilván próbálta magát felkészíteni valamilyen kellemetlen hírre.

– Mrs. Abelard-tól kaptam a számát. Remélem, nem zavarom.

– Nem, semmi gond – válaszolta a lány bizonytalanul. – Keara miatt hív?

– Úgy van. Gondolom, maga nem volt ott tegnap este, amikor Keara a barátaival szórakozni ment.

– Nem, nem voltam ott. De remélem, nem azt akarja mondani… – mondta Nichelle, de képtelen volt befejezni a mondatot.

– Sajnos Keara tegnap éjszaka meghalt – mondta Jack. – Sajnálom, hogy tőlem kellett megtudnia a szomorú hírt.

– Mi történt?

– Sztrókot kapott.

– Sztrókot? – értetlenkedett Nichelle. – Hiszen Keara annyi idős volt, mint én. Csak huszonhét éves.

– A sztrók valóban jellemzőbb idősebbeknél, de akár gyerekeknél is előfordulhat.

– Ez egyszerűen hihetetlen. Ez most valami átverés akar lenni?

– Attól tartok, nem, Miss Barlow – válaszolta Jack higgadtan. – Azért hívom, mert nyomozást folytatok a barátnője halálával kapcsolatban. Azokban az esetekben, amikor egy jó egészségnek örvendő ember minden előzmény nélkül, váratlanul meghal, elrendelik az eset igazságügyi orvostani kivizsgálását. Önnek tudomása volt arról, hogy Kearát fejfájás gyötörte?

– Igen, mondta. De nem úgy tűnt, hogy annyira borzasztóan kínozná.

– Leírta önnek a fejfájás jellegét?

– Tulajdonképpen igen. Azt mondta, hogy a szeme mögött fáj, inkább jobb oldalon, mint balon. Azt mondta, hogy stressz hatására fokozódik, és mivel új állása volt, jó sok teher hárult rá.

– Keara édesanyja azt mondta, ön javasolta neki, hogy forduljon csontkovácshoz. – Jack igyekezett semleges hangot megütni, hogy ne azt érezze a lány, hogy vádolja valamivel.

– Keara azt mondta, nem használ neki az Ibuprofen, ezért javasoltam a kiropraktőrt.

– Megfogadta a tanácsát?

– Úgy tűnt, tetszik neki a javaslat, de nem tudom, hogy valójában elment-e. Múlt szerdán beszéltem vele utoljára.

– Mi a kiropraktőr neve?

– Dr. Ronald Newhouse. Csodálatos orvos.

– Amikor azt mondja, orvos, úgy érti, orvosi diplomája van?

– Dr. Newhouse orvos, csak nem műthet, és nem írhat fel gyógyszert.

Jack érezte, hogy ismét kezd dühbe jönni, de igyekezett visszafogni magát.

Úgysem tudja Nichelle ezzel kapcsolatos felfogását megváltoztatni, de azért azt nem hagyhatta annyiban, hogy ekkora tévhitben éljen.

– Az ön csontkovácsa orvosnak nevezi magát, de ő a kiropraktika doktora, nem pedig az orvostudományoké. Meg tudná mondani, hogy hol rendel dr. Newhouse?

– Az Ötödik sugárúton a Hatvannegyedik és a Hatvanötödik utca között. Tartsa a vonalat, kérem, megadom a telefonszámát.

Nichelle másodperceken belül visszatért. Miután Jack megszerezte a számot, megkérdezte a lánytól:

– Mióta jár hozzá kezelésre?

– Körülbelül nyolc éve. Ő a megmentőm. Minden bajommal hozzá fordulok, de azért van nőgyógyászom is.

– Konkrétan milyen betegségekkel keresi fel?

– Ami adódik: főleg arcüreggyulladás miatt. Meg van egy refluxom. Dr. Newhouse nélkül valóságos roncs lennék.

– Miss Barlow… – kezdte Jack, de aztán elhallgatott. Időre volt szüksége, hogy lenyelje, amit eredetileg mondani akart. – Kíváncsi lennék, hogy arcüreggyulladás esetén mivel kezeli.

– Hát… helyrerak. Általában a nyaki csigolyámat dolgozza meg, de néha az ágyéki csigolyát is. Az egyik oldalon magasabb a csípőm, mint a másikon, emiatt a gerincem katasztrofális, de határozottan javuló tendenciát mutat. Látnia kellene a változást, amit a röntgenkép mutat. Lenyűgöző.

– Gyakran készít önről gerincröntgent? – kérdezte Jack elszörnyedve. A gerincröntgen esetén ugyanis jelentős besugárzás éri a beteget.

– Szinte minden alkalommal, amikor felkeresem – válaszolta Nichelle büszkén, mintha azt gondolná, minél többet röntgenezik, annál jobb. – Nagyon alapos orvos. Igazság szerint nála jobbnál még nem jártam.

Maga sem tudta, hogyan kezelje azt, hogy az égbe dicsérnek valakit, aki nyilvánvalóan bakteriális fertőzés okozta arcüreggyulladást egy potenciálisan veszélyes nyaki helyreigazítással kezel, és mindezt szükségtelen röntgensugárdózissal tetézi! Ha a gépe digitális, akkor is felgyülemlik a dózis.

– Köszönöm a segítségét, Miss Barlow – mondta Jack higgadtan, pedig alig tudott uralkodni az indulatain. Az a tény, hogy egy látszólag intelligens és művelt ember képes ilyen elképesztően sületlenségeket beszélni, kész rejtély volt számára. De aztán igyekezett nem foglalkozni vele.

Meglehetősen hirtelen szakította meg a hívást. Tudta, hogy ha nem így cselekszik, akkor bizonyára oda lyukadtak volna ki, hogy kiselőadást tart Nichelle-nek arról, hogy ha van egy csöpp kis esze, akkor végiggondolja, hogyan és kivel gyógyíttatja magát. A lány teljesen nyilvánvalóan háziorvosként használta a kiropraktőrt. Le sem tette a kagylót, máris tárcsázni kezdte Ronald Newhouse rendelőjének számát.

De aztán félúton megállt, és visszatette a helyére a kagylót. Iszonyúan felhúzta magát, és ilyen lelkiállapotban képtelen lett volna normális beszélgetést folytatni. Egyszerűen elképesztő volt a gondolat, hogy ez az ember valóban azt hiszi, hogy képes arcüreggyulladást gerinchelyretétellel gyógyítani. Az illető nyilvánvalóan sarlatán.

Azzal próbálta lenyugtatni magát és elterelni a figyelmét, hogy nekiállt e-mailt írni, hogy azután elküldje a harmincvalahány New York Cityben dolgozó igazságügyi orvos szakértőnek a kérdést, miszerint találkoztak-e már VAD-os esetekkel, különösen olyankor, amikor a traumát kiropraktőrkezelés előzte meg. Már épp el akarta küldeni az üzenetet, amikor úgy döntött, hogy kiterjeszti a kérdést azokra a halálesetekre is, amelyeknél bármilyen alternatív gyógyászati terápiát alkalmaztak, ide értve többek között a homeopátiát, az akupunktúrát, illetve a kínai gyógyteakúrát is.

Jack ezután ráment a Barnes & Noble Könyvkiadó weboldalára, hogy rákeressen az alternatív gyógymódokkal foglalkozó könyvekre. A leírások olvasása közben rájött, hogy úgy tűnik, több a pró, mint a kontra, annak ellenére, hogy meglehetősen ingatag alapokon nyugodott a különféle terápiák igazolása. Ez csak fokozta a kíváncsiságát, különösen ebben a korban, amikor a hagyományos orvostudomány sokkal inkább a bizonyíték alapú terápia felé mozdult el.

Felfigyelt az egyik címre: Csoda vagy csalás? Felhívta az egyik West Side-i Barnes & Noble könyvesboltot, és megkérdezte, van-e nekik a könyvből. Az is motiválta, hogy végre orvosolja gyalázatos tudatlanságát ezen a területen.

Ezek után úgy érezte, már kellően visszanyerte az önuralmát ahhoz, hogy felhívja Ronald Newhouse-t. Megint körülbelül félig jutott el a tárcsázásban, amikor letette a kagylót. Hirtelen úgy döntött, jobb lenne személyesen felkeresni a helyszínen a terapeutát, annak ellenére, hogy jól tudta, mennyire nem szereti a vezetőség az igazságügyi szakértők személyes látogatásait. AZ UCME-protokoll szerint a helyi látogatást képzett igazságügyi nyomozócsoportnak kell végeznie, nem pedig igazságügyi orvos szakértőknek, hacsak rendkívüli körülmények nem kívánják meg a képzett igazságügyi orvos szakértő jelenlétét. Bár Jack tisztában volt azzal, hogy sem a főnökhelyettesek valamelyike, vagy a nagyfőnök nem ítélték volna a jelenlegi helyzetet „rendkívüli körülménynek”, mégis úgy döntött, megy a saját feje után. Ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy belenézzen a kiropraktőr szemébe, miközben az illető megpróbálja elmagyarázni, hogy a gerinckezelés hogyan gyógyíthatja az arcüreggyulladást. Arra is kíváncsi lett volna, hogy vajon milyen képet vág, amikor közli vele, hogy megölte Keara Abelard-t miközben a közönséges fejfájását próbálta helyrehozni.

Jó ideje nem szállt már ki helyszínre. Annak idején, amikor odakerült az intézetbe, különösen a komplikált fertőzéses eseteknél, sok helyszíni szemlén vett részt, és jó párszor majdnem kirúgatta magát. A főnök, dr. Harold Bingham, hajszálnyira volt attól, hogy elbocsássa Jacket szándékos engedetlenség miatt.

Miközben a liftre várakozott, Jack rájött, hogy ha Ronald Newhouse valóban kezelte Kearát csigolya-helyretétellel, Jacknek nem lenne kötelessége a halotti bizonyítványra a halál kiváltó okaként azt írni, hogy „terápiás komplikáció”, márpedig Bingham és a hierarchiában alatta állók ezt várnák tőle. Még csak azt sem kéne odaírni, hogy „véletlen”, márpedig általában ezt szokták írni a „terápiás komplikáció” elé az 1990-es évek közepén. Jack felfogta, hogy azt is ráírhatná a halál kiváltó okaként, hogy „emberölés”, aztán átadná az esetet az igazságügyi nyomozóbizottságnak, mint más jellegzetesebb bűnügyi esetekben.

– Szép kis botrányt kavarnék – mondta Jack félhangosan maga elé kaján mosollyal az arcán, s közben beszállt a liftbe.

És miközben egyre inkább elragadták az ez irányú gondolatai, az jutott eszébe, hogy talán egy ilyen „politikai bombára” lenne szüksége ahhoz, hogy felhívja a figyelmet a csontkovácsok csigolyakezelésének veszélyeire.

9.

New York

2008. december 1., hétfő 12.55 óra

(kairói idő szerint 19.55 óra)

Amikor Jack végre lefékezett az Ötödik sugárúton Ronald Newhouse rendelője előtt, arra gondolt, hogy hetek óta nem érezte magát ennyire jól. Keara Abelard-nak köszönhetően céltudatos volt, mivel úgy érezte, keresztes hadjáratot kell indítania, amely az alternatív gyógyászat veszélyeinek feltárására irányul. Már alig várta, hogy szemtől szemben állhasson a férfival.

Jack leugrott a kerékpárjáról, és babrálni kezdett a zárakkal, hogy biztonságban tudhassa a járművét. Amikor épp az utolsót zárta be, valaki megveregette a vállát.

Jack felnézett és egy egyenruhás portást pillantott meg, aki pont úgy nézett ki szürke ódivatú kabátjában, mintha a mozivászonról lépett volna le.

– Elnézést – mondta olyan hangon, amelyből az derült ki, hogy egyáltalán nem sajnálja a dolgot. – Nem hagyhatja itt a kerékpárját, tiltja a szabályzat.

Jack visszafordította a figyelmét az apró zár felé, majd elvégezte a lezárás utolsó műveletét.

– Hé, cimbora – mondta a portás –, maga süket? Nem hagyhatja itt azt az átkozott biciklit. Ez magánterület.

Jack szó nélkül a nadrágzsebébe nyúlt és előhúzta a tárcáját, majd felvillantotta hivatalos New York City igazságügyi orvos szakértői jelvényét. Ránézésre mindenki számára úgy tűnt, mint a rendőri jelvény, ha csak nem nézte meg egészen közelről az ember.

– Elnézést, uram – mondta a portás sietve.

– Semmi gond – válaszolta Jack. – Nem marad itt sokáig a kerékpár.

– Csak nyugodtan, uram. Majd rajta tartom a szemem. Segíthetek valamiben?

– Ronald Newhouse-t keresem – válaszolta Jack. Képtelen volt hozzátenni, hogy „doktor”. De azt sem említette, hogy hivatalos minőségben van itt, vagy betegként.

– Erre, uram – mondta a portás előzékenyen, és a kapu felé mutatott, ahonnét Jack bejutott az előcsarnokba. Kinyitotta kulccsal a belső ajtót, aztán befelé mutatott. – Dr. Newhouse rendelője az előcsarnokból nyílik, balra az első ajtó.

– Köszönöm – mondta Jack, és azon tűnődött, hogy vajon az illető akkor is ennyire udvarias lenne, ha tudná, hogy Jack igazságügyi orvos szakértő.

DR. RONALD NEWHOUSE ÉS TÁRSA hirdette az aranybetűs felirat az ajtón. Ahogy belépett, azonnal szembetűnt, hogy Newhouse praxisa meglehetősen sikeres. Nemcsak azt engedhette meg magának, hogy az Ötödik sugárúton béreljen rendelőt, ami Jack szerint nagy jelentőséggel bírt, hanem már a váróterem is pazarul volt berendezve. A falakon eredeti olajfestmények díszelegtek, a hatalmas perzsaszőnyegen plüssbútorok terpeszkedtek. Elsősorban az különböztette meg bármilyen sikeres orvos rendelőjétől, hogy három formatervezett, a földhöz rögzített forgószék is volt benne. Huszon-egynéhány éves nő ült az egyikben, két karjával a terpeszben lévő térdére könyökölt és folyamatosan jobbra-balra hintázott, amiről Jacknek az jutott eszébe, amikor az egyik lánya hulahoppozott. Ahogy a nőt figyelte, az visszanézett rá, elkapta a tekintetét és elmosolyodott. Teljesen fesztelennek tűnt a viselkedése, ettől Jacknek az a benyomása támadt, hogy ebben a környezetben úgy látszik, ez a normális.

– Segíthetek? – szólalt meg egy kellemes női hang Jacktől jobbra.

Elfordította a fejét, és egy makulátlan külsejű nőt pillantott meg, akinek minden egyes hajtincse a helyén volt.

Jack le volt nyűgözve, ugyanis még a nő manikűrje is tökéletes volt.

– Remélem – válaszolta. Odalépett a nőhöz, aki rámosolygott. – Őszintén szólva még soha nem jártam kiropraktőrrendelőben.

– Alikor szeretettel üdvözlöm – válaszolta a recepciós. A névtábláján LYDIA felirat díszelgett.

– Ez aztán érdekes bútordarab – jegyezte meg Jack, és fejével a jobbra-balra forgó nő felé biccentett.

– Ez is terápiás eszköz. Kiváló hatással van az ágyéki csigolyákra és a derékra – magyarázta Lydia. – Használata közben a porckorongok beolajozódnak és kissé meg is duzzadnak. Arra biztatjuk a betegeinket, hogy a korrekciós kezelés előtt mindig hintázzanak rajta egy kicsit.

– Ez érdekes – válaszolta Jack. – Mondja, dr. Ronald Newhouse ráér most? – Jack minden erejét összeszedte, hogy ki tudja préselni a „dr.” titulust.

– Itt van – válaszolta a nő. Aztán a fiatal nő felé mutatott. – Egy óra huszonötre várja a következő betegét. Ön egyeztetett időpontot?

– Még nem – válaszolta Jack.

– Szeretne időpontot kérni?

– Szeretnék találkozni a doktor úrral – válaszolta Jack kétértelműén. – Nem tudok olyan sokat a csontkovácskezelésről, mint amennyit szeretnék.

– Dr. Newhouse mindig örömmel fogadja az új betegeket. Talán pár percet tud szánni önre, mielőtt fogadja Ms. Chalmerst. Ha vár egy pillanatot, bemegyek és megkérdezem tőle. Mit mondhatok neki, ki keresi?

– Jack Stapleton.

– Rendben, Mr. Stapleton. Mindjárt visszajövök.

– Nagyon köszönöm a segítségét – mondta Jack.

Míg a recepciós odabent volt a főnökénél, Jack visszafordította a tekintetét Ms. Chalmerst felé, aki kötelességtudóan forgott derékból jobbra-balra.

Hátravetette a fejét, lehunyta a szemét, ajka résnyire kinyílt.

Jacket egy pillanatra megbabonázta a látvány. Olyan volt, mintha a nő valamiféle transzban lenne.

– A doktor úr hajlandó fogadni önt – zökkentette vissza a valóságba Jacket Lydia hangja.

Követte a nőt egy belső ajtón át egy rövid folyosóra, miközben egy sor csukott ajtó mellett mentek el. Az egyik nyitott ajtó előtt a nő félreállt, és intett Jacknek, hogy lépjen be.

A rendelő az Ötödik sugárútra, azon túl pedig a Central Parkra nézett. Odabent két férfit látott, az egyikük az íróasztal mögött ült, a másik pedig a betegek számára fenntartott székek egyikén. Jack feltételezte, hogy az íróasztal mögött ülő férfi Ronald Newhouse. Az illető azonnal felállt, áthajolt az asztal fölött, és Jack irányába nyújtotta húsos kezét.

– Üdvözlöm, Mr. Stapleton – szólalt meg Ronald Newhouse egy ügynök lelkesedésével.

Jack hagyta, hogy hevesen megszorongassák a kezét. Newhouse körülbelül három centivel magasabb volt, mint Jack a maga száznyolcvan centijével, testsúlya pedig legalább másfélszerese Jack hetvenöt kilójának. Úgy negyvenöt évesre taksálta a fickót. Az arcbőre sötét volt, gondosan nyírt szemöldök koronázta előreugró homlokát. A szeme sötét volt és átható. De a legfeltűnőbb jellegzetessége a hajstílusa volt, vagy pontosabban annak teljes hiánya. Középhosszú, sötét színű fényes haját, mintha bekenték volna valamilyen zselével, csakhogy teljesen kócos volt. Szanaszét állt, mintha épp most kelt volna ki az ágyból.

– Hadd mutassam be az egyik üzlettársamat, Carl Fallont – mondta Newhouse, és a székén ülő férfira mutatott.

Erre Falion felpattant, és hasonlóan lelkes gesztussal, mint az imént Newhouse, ő is szívből jövően kezet rázott vele.

– Igazán örülök, hogy megismerhetem – mondta Jacknek. Összeszedte szendvicse maradékát és félig elfogyasztott kapros uborkáját egy barna zacskóval egyetemben. – Majd később folytatjuk – mondta Newhouse-nak.

– Remek fickó – jegyezte meg Newhouse, amikor a férfi távozott, majd az üresen maradt székre mutatott. – Kérem, foglaljon helyet! Úgy tudom, érdekli a kiropraktőrkezelés – mondta Newhouse, miközben Jack leült. – Mindig örömmel tájékoztatom az új betegeimet, mielőtt hozzám fordulnak segítségért. De mielőtt rátérnénk erre, hadd kérdezzem meg, hogy talált meg? Az új weboldalunkon keresztül? Sok energiámba került, mire megcsináltuk, és kíváncsi lennék, mennyire vált be.

– Úgy küldtek – mondta Jack. Tudta, hogy nem teljesen az igazságot mondta, de kíváncsi volt, mire lyukadnak ki.

– Csodálatos! – válaszolta Newhouse ravaszul. – Nem bánja, ha megkérdezem az illető nevét? El se tudja képzelni, mennyire jó érzés pozitív visszajelzéseket kapni az elégedett betegektől.

– Nichelle Barlow.

– Ó, hát persze, Nichelle Barlow. Igazán pompás ifjú hölgy.

– Szeretném megkérdezni, hogy ön mint kiropraktőr milyen betegségeket kezelhet?

Newhouse mosolya még szélesebbre húzódott, és egy pillanatra mintha azon tűnődött volna, hol is kezdje. Jack az ablakpárkányon a férfi mögött sorakozó könyvekre pillantott, melyek gerincén fényes aranybetűk hirdették a hangzatos címeket. Az ízléstelen külső mellé még ízléstelenebb címek társultak: Hogyan építsünk fel több millió dollárt érő kiropraktőr praxist, illetve a Hogyan kettőzhetjük meg a praxisunkat az e-méter és az alkalmazott kineziológia segítségével. Jacknek rémlett, hogy hallott valamit az e-méterekről, jól tudta, hogy csak hókuszpókusz az egész, és egy incidens során az FDA lefoglalt egy csomót. Az alkalmazott kineziológia sem csengett idegenül számára, és tudta, hogy kísérleti körülmények között nem sikerült igazolni a hatásosságát.

– Azt kell mondanom, hogy a rendelkezésemre álló kiropraktikai terápiával szinte minden ismert betegséget gyógyítani tudok. De az igazsághoz hozzátartozik az is, hogy nyíltan el kell ismernem, kiropraktikával nem lehet minden betegséget meggyógyítani, de azokban az esetekben, amikor nem tudjuk meggyógyítani a betegséget, a tüneteket mindenképpen sikerül enyhítenünk.

– Tyűha! – mondta Jack, mintha teljesen lenyűgözték volna a hallottak. Igazság szerint valóban lenyűgözte a kijelentés puszta merészsége. – Mondja, valamennyi kiropraktőr úgy érzi, hogy ennyire hatékony ez a szakterület?

– Úristen, dehogyis! – mondta Newhouse, és nagyot sóhajtott. – Úgyszólván azóta fennáll ez a szerencsétlen nézeteltérés a szakmán belül, amióta a szakterület megalapítója, Daniel David Palmer kidolgozta a technikákat a 19. században, és megalapította az iowai Davenportban a Palmer csontkovácsiskolát.

– Az iowai Davenportban – ismételte Jack. – Nem éppen Iowában van a transzcendentális meditációs mozgalom központja?

– De, valóban ott, bár különböző városokban. Az iowai Fairfieldben található a Maharishi Egyetem. Gondolom, nem túlzás azt állítani, hogy az alternatív gyógyászat fejlődése Iowában talált a legtermékenyebb talajra. Természetesen valamennyi közül a csontkovácsmozgalom marad a legfontosabb felfedezés.

– Mondja, dióhéjban el tudná mondani, hogy mi a kiropraktika terápiás eredményeinek tudományos alapja?

– A kiropraktika az öngyógyító erő áramlásán alapul. Ami tulajdonképpen egyfajta élet– vagy vitális energia.

– Öngyógyító erő – ismételte Jack, hogy megbizonyosodjon róla, jól hallotta-e.

– Pontosan – válaszolta Newhouse, majd felemelte mindkét kezét és széttárta a tenyerét, mint egy prédikátor, aki éppen fontos kinyilatkoztatásra készül. – Az öngyógyító erőnek szabadon kell áramolnia a testben. Ez irányítja valamennyi izmunkat és szervünket, és az izmok és szervek együttműködnek a közös jó elérése érdekében.

– És ha ez az áramlás akadályba ütközik, akkor betegség alakul ki.

– Pontosan – válaszolta Newhouse sugárzó arccal.

– És mi a helyzet a baktériumokkal, vírusokkal és parazitákkal – mondta Jack. – Hogyan illeszkednek ezek az elméletbe, amikor ők okozzák a betegséget… mondjuk egy arcüreggyulladást.

– Nagyon egyszerű a válasz – mondta Newhouse. – Az arcüreggyulladás esetén a sinusokon belül az öngyógyító erő áramlásában éles visszaesés mutatkozik. Ennek eredményeképpen az arcüreg élettani funkciói lecsökkennek, s így lehetőség nyílik az ott megbúvó baktériumok, gombák vagy hasonló élőlények számára, hogy elszaporodjanak.

– Várjunk csak, nem tudom, jól értem-e – mondta Jack. – A kóros folyamat azzal kezdődik, hogy az öngyógyító erő vagy életerő áramlása akadályba ütközik, a baktériumok elszaporodása pedig következmény, nem pedig ok. Jól értem?

Newhouse bólintott.

– Tökéletesen érti.

– A kiropraktőr feladata tehát az, hogy helyreállítsa az áramlást, és amikor ez sikerül az illető doktornak vagy doktornőnek, akkor a baktérium vagy bármilyen más kórokozó eltávozik.

– Úgy, ahogy mondja.

– Azt mondtam, doktor vagy doktornő, bár számomra úgy tűnik, hogy ezen a területen több férfi praktizál, mint nő.

– Azt hiszem, ezt nyugodtan kijelenthetjük.

– Van ennek valami oka?

Newhouse vállat vont.

– Valószínűleg ugyanaz az oka, mint amiért több a férfi sebész, mint a nő. A csontkovácsterápia bizonyos fizikai erőt igényel. Talán a férfiaknak könnyebben megy.

Jack bólintott, s közben lelki szemei előtt látta Keara nyaki artériája belső falának szakadásait. Kénytelen volt egyetérteni. Jókora erő kellett ahhoz, hogy akkora sérülést okozzanak, amekkorát a lány elszenvedett. Jack megköszörülte a torkát, aztán így szólt:

– Mondja, miféle akadályba ütközhet az öngyógyító erő áramlása?

– Daniel David Palmer legelső betegének súlyos hallási problémája volt, ami tizenhét évvel korábban alakult ki, amikor egy nagyon súlyos terhet próbált felemelni. Amikor dr. Palmer megvizsgálta a beteget, megállapította, hogy az egyik nyaki csigolya kimozdult a helyéről. Amikor visszatette a helyére, a beteg hallása visszatért.

– Szóval az öngyógyító erő az idegeken keresztül áramlik.

– Természetesen – válaszolta Newhouse, mintha ez a tény magától értetődő lenne.

– Szóval a gerinc a bűnös – mondta Jack – az öngyógyító erő akadályozása kapcsán.

– Igen – helyeselt Newhouse. – Tudniillik a gerinc nem egyszerűen egy rakás csont, hanem nagyon összetett szerv, melyben minden egyes csigolya hatással van a másikra, ugyanakkor hatást gyakorol a csoportra mint egészre is. A gerincoszlop tartja az embert, biztosítja a felegyenesedésünket, és összetart bennünket. Sajnos nagyon hajlamos arra, hogy elmozduljon az eredeti helyzetéből. Dióhéjban ennek visszaigazítása a kiropraktőrök dolga. A mi feladatunk az, hogy diagnosztizáljuk a szabálytalanságokat… vagy a szubluktációt, ahogy mi nevezzük, és igazítani az érintett csigolyát, visszahelyezni a normál pozícióba, és gondoskodni arról, hogy ott is maradjon a helyén.

– Ez az, amit a csigolyák helyrerakásának neveznek, ugye?

– Pontosan. Természetesen erre van egy speciális elnevezésünk, mi igazításnak hívjuk.

– Ön azt állítja, hogy képes háziorvosként is működni?

– Teljes mértékben – mondta Newhouse minden egyes szótagot kihangsúlyozva, mintha különálló szavak lennének. – Azt hiszem, az ön ismerőse, Nichelle Barlow is mint háziorvoshoz fordult hozzám. Biztos vagyok benne, eldicsekedhet önnek, hogy kitűnő egészségnek örvend. Rendszeresen igazítom a gerincét, mert az ő gerince folyamatos törődést igényel.

– Feltételezem, erős ellenérzéseket táplál az antibiotikumokkal szemben.

– Általában véve nincs rájuk szükség. Ha sikerül elérnünk azt, hogy az öngyógyító erő akadálytalanul áramoljon, akkor minden fertőzés gyorsan eltakarodik. Emellett az antibiotikumok veszélyesek. Tudja, mi gyógymóddal szolgálunk, nem pedig gyógyszerekkel.

– Mi a helyzet az oltásokkal?

– Nincs rájuk szükség, és veszélyesek – mondta Newhouse pillanatnyi habozás nélkül.

– Minden oltás, amit a gyerekeknek adnak?

– Minden oltás, amit a gyerekeknek adnak – visszhangozta Ronald. – Az oltások még veszélyesebbek, mint az antibiotikumok. Gondoljon csak arra a tragédiára, amikor több gyerek is autista lett. Komolyan mondom magának, szörnyű bűn, akár országos hanyagságnak is nevezhetnénk. Ha bármelyik gyerek az oltás előtt hozzám jött volna vizsgálatra, akkor most teljesen normálisak lennének.

Jacknek a szó szoros értelmében a nyelvébe kellett harapnia, hogy leküzdje azt az erős vágyat, hogy vitába szálljon ezzel az eszement sarlatánnal. Bár a jelek szerint úgy tűnt, Newhouse teljes mértékben hisz abban, amit mond, Jack nem tudta megállapítani, hogy jó szándékú, ám félrevezetett terapeutával, vagy minden hájjal megkent üzletemberrel van dolga.

– Na és mit gondol a gyerekkori hasmenésről? – kérdezte Jack óvatosan, mert attól félt, túlságosan az elevenjére tapint a kiropraktőrnek. – Azt ki tudja kezelni?

– Gond nélkül – válaszolta Newhouse magabiztosan.

– Kisgyereket is gerinc-helyreigazítással kezel? – kérdezte Jack idegesen. Akaratlanul is maga elé képzelte, amint ez a fickó a kisfiát kínozza.

– Nos, először diagnosztizálni kell a betegséget.

– Az pontosan mivel jár?

– Vizuális vizsgálattal, gondos kitapintással, mozgásmegfigyeléssel és természetesen röntgennel.

– Teljes gerincröntgent csinál egy kisgyereken? – kérdezte Jack csak azért, hogy megbizonyosodjon. Teljesen fel volt háborodva. Azon tűnődött, vajon hány kisgyereket tett ki Newhouse a gerincröntgennel járó sugárzásnak, még ha a berendezése digitális is.

– Természetesen. Alapos diagnosztikai és terápiás folyamataink szerves részét képezi a röntgen. Arra használjuk a röntgent, hogy diagnosztizáljuk és dokumentáljuk a kezelés menetét, és hogy meggyőződjünk arról, a gondot okozó csigolya a helyére került. Mivel a röntgen annyira fontos szerepet játszik a küldetésünkben, a legújabb digitális rendszerrel rendelkezünk. Szeretné megnézni?

Jack nem válaszolt. Még mindig próbálta megemészteni azt az információt, hogy a kisgyerekeket ionizáló sugárzással bombázzák, csak azért, hogy valamilyen áldiagnózist állítsanak fel, mely igazolja, hogy a kis gerincük valahogy kimozdult a helyéről.

Newhouse biztatásnak vette Jack hallgatását, felpattant a székéről és intett, hogy Jack kövesse. Jack kötelességtudóan a nyomába eredt, kimentek az előtérbe, majd benyitottak az egyik csukott ajtón. A nyugalom, amely kerékpározás közben megszállta Jacket, egyszerre elszállt, és vak dühöt érzett Newhouse és a hozzá hasonló gondolkodású kollégái iránt. Jack valahogy zavarban is érezte magát egyúttal, mintha a létezésük az ő hibája lenne.

A röntgen lenyűgöző volt: a legújabb csúcstechnológiát képviselte. Mivel Jack tudta, hogy nagyjából mennyibe kerülhet egy ilyen berendezés, ki tudta találni, miért használták ilyen gyakorisággal: kifizetődőnek kellett lennie. Jack nem is hallgatta, mit mond Newhouse, aki, mint egy büszke apa, egyre sorolta a gép tulajdonságait.

Newhouse litániája közepén Lydia bedugta a fejét az ajtón, és közölte, hogy Miss Charmes a kezelőben várja.

– Küldje be hozzá dr. Fallont! – mondta Newhouse, és csak egy pillanatra szakította meg az előadását.

– Nem hiszem, hogy örülni fog neki – mondta Lydia. Newhouse viselkedése egy szempillantás alatt átváltozott barátságosból ellenségessé.

– Azt mondtam, küldje be hozzá dr. Fallont! – Minden egyes szót ugyanolyan nyomatékkal ismételt el.

– Ahogy kívánja – válaszolta Lydia, és gyorsan kihátrált. Newhouse nagy levegőt vett. Az iménti vihar egy szempillantás alatt elült, és ismét előtörtek a napsugarak. Jacket teljesen lenyűgözte ez az átváltozás.

– Nos, hol is tartottam? – kérdezte Newhouse, majd a röntgen monitorjára pillantott, mintha onnét várná a megoldást.

– Szóval nyomon követi ezeknek az embereknek a javulását a röntgennel – mondta Jack, rá se hederítve Newhouse iménti kérdésére.

– Állandóan. Nagyon fontos, hogy dokumentáljuk a beteg javulását, és ezt a betegek is felettébb megnyugtatónak találják.

– Tudna mutatni példát egy ilyen javulásra? – kérdezte Jack.

– Hát persze – válaszolta Newhouse. – Van egy képsorozatunk pont abból a célból, hogy az önhöz hasonló betegeknek megmutassuk. Mivel minden vágyunk az, hogy az önök egészségügyi problémáira enyhülést találjunk. Kérem, jöjjön az irodámba! Megmutatom önnek a számítógép képernyőjén.

Jacket lenyűgözte, hogy Newhouse micsoda erőfeszítésre volt képes azért, hogy egy újabb beteget szerezzen magának. A férfi legutóbbi megjegyzéséig Jack azon tűnődött, vajon Newhouse miért bánik olyan bőkezűen az idejével.

Jack belépett Newhouse íróasztala mögé, hogy mindketten láthassák a monitort. Newhouse egy gerincről készült oldalnézeti röntgenfelvételt mutatott, amely állítólag az egyik betegéé volt. A felvételen számos piros vonal húzódott, gondosan kimért szögben metszették a képet, és elsőre úgy tűnt, mintha egy bonyolult rendszerrel készítették volna a felvétel elemzése közben, csakhogy Jack minél többet nézegette a röntgenfelvételt és a piros vonalakat, annál kevesebb értelmet látott benne. Azt azonban észrevette, hogy a beteg feje előre volt nyomódva, olyannyira, hogy az álla szinte hozzáért a mellkasához.

– Ez egy a kezelést megelőző felvétel – szólalt meg Newhouse. – Ennek a betegnek a gerincgörbülete éppen ellentéte a normálisnak. Mint láthatja, nem előrehajlítja a koponyát, ahogy kellene, hanem hátrafelé. Ahogy az egymást követő felvételeken látni fogja, nyomon követhető, hogy a kezelés előrehaladtával hogyan változik meg a gerinc.

Jack figyelte az egymást követő oldalsó felvételeket, és nyilvánvalóan kirajzolódott rajtuk, hogy a nyaki csigolya hátrafelé irányuló görbülete fokozatosan megváltozott és előrefelé görbült. Ugyanakkor azt is jól látta, hogy a változás nem annak volt köszönhető, hogy a beteget kezelték, hanem annak a ténynek, hogy az egymást követő felvételeken a beteg lassan felemelte a fejét.

– Nagyon látványos, igaz? – turbékolta Newhouse.

Jack tekintete a férfiról a monitorra vándorolt, aki a bemutatója utolsó kockáját csodálta, mintha valami műalkotás lenne. Valójában az egész csak egy röntgen segítségével készült trükkfelvételsorozat volt, melynek az volt a célja, hogy átverjék a gyanútlan betegeket. Newhouse és társai tehát olyan dolgot felhasználva próbáltak hamis legitimitást szerezni a kiropraktikának, amely egyébként törvényes eszköz a hagyományos gyógyászat kezében. Nem egyszerűen arról volt szó, hogy csaltak, hanem arról is, hogy a káros sugárzás miatt felesleges veszélynek tették ki az embereket.

Newhouse meglepettnek látszott, amikor elfordította a fejét, és látta, hogy Jack némán mered rá. Félreértette Jack arckifejezését, azt hitte, hogy teljesen elhűlt az ámulattól.

– Lydia nagyon szívesen ad önnek időpontot. Biztos vagyok benne, hogy még ebben a hónapban lesz szabad helyünk, amennyiben a tünetei kibírnak ennyi várakozást. Rengeteg visszarendelt betegünk van, de a kezdeti vizsgálat jóval több időt vesz igénybe, hiszen végig kell zongorázni a diagnosztikai eljárást, és a röntgenfelvételeket is el kell készíteni. Ne gondolja, hogy mindig ilyen nyugodt napunk van, mint ma. Hétfő délután általában kisebb a forgalom a folyamatos képzés miatt. Általában valóságos őrültek háza van itt.

Jack egyszerűen képtelen volt felfogni, hogy mi megy ebben a rendelőben. Ha nem lett volna olyan szánalmas az egész, viccesnek találta volna. Newhouse-t még csak-csak megértette, de mi a helyzet a betegekkel? Nichelle Barlow intelligensnek és műveltnek tűnt. Hogy lehetett akkor mégis annyira idióta, hogy megbízik egy ilyen emberben, aki olyan ostobaságon alapuló kezelést folytat, mint az öngyógyító folyamat?

– Mr. Stapleton! – szólongatta Newhouse. – Hahó, bocsánat, nem akartam ennyire önre zúdítani mindent. Jól van?

Jack összeszedte magát az iménti kisebb sokkot követően.

– Korábban, a beszélgetésünk elején – tért magához végül – ön azt mondta, hogy a kiropraktőrök között valamiféle összetűzés volt. Valahogy elkalandoztunk a témától, és végül is nem fejtette ki, hogy miről is volt szó.

– Igaza van, elkalandoztunk Daniel David Palmertől, a kiropraktika atyjától, mert elkezdtünk beszélni az iowai Davenportról, ahol létrehozott egy kiropraktikai orvosi egyetemet.

– Milyen nézeteltérésről beszélt?

– Ó, egyszerű. Az 1990-es években volt néhány kétszínű kiropraktőr, aki hagyta magát befolyásolni a hagyományos orvosok által, és ettől fogva csak a gerincproblémák kezelésével foglalkozott.

– Úgy érti, a későbbiekben már nem kezeltek olyan dolgokat, mint például az akkut arcüreggyulladás?

– Pontosan! Az Amerikai Orvosok Szövetsége a kiropraktika ellen fordult, mindig is ellenezte a kiropraktikát, perekkel fenyegettek, meg ilyesmi. Attól féltek, hogy elcsábítjuk tőlük a betegeket, persze valójában ez is történt, hiszen a betegek nem ostobák.

Jack ebben azért nem volt annyira biztos, de nem szakította félbe a kiropraktőrt.

– Na szóval – folytatta Newhouse –, valamikor a kilencvenes években a Legfelsőbb Bíróság végül elhallgattatta az Amerikai Orvosok Szövetségét, és a kiropraktőrök javára döntött azzal, hogy kategorikusan kijelentette, a hagyományos orvostudomány az Amerikai Orvosok Szövetségén keresztül megpróbálta rossz hírét kelteni a kiropraktikai terápiának azért, hogy fenntarthassa az egészségügyi ellátásban elfoglalt monopolhelyzetét az országban.

Jack ennek hallatán elhatározta, hogy utánanéz az ítéletnek. Azok után, amit itt tapasztalt ma délután, és amit a kiropraktikáról megtudott, elképzelhetetlennek tűnt számára, hogy a Legfelsőbb Bíróság a kiropraktőrök javára döntsön.

– Azt gondolhatná az ember, hogy segített ez a bírói döntés a kiropraktikának – folytatta Newhouse. – Ám különös módon inkább megosztott bennünket. Számos hagyományos orvos nyilvánvalóan azért, mert látta, mennyi mindenben tudunk segíteni, dolgozni kezdett velünk, legalábbis azokkal a kiropraktőrökkel, akik hajlandók voltak bizonyos korlátok közé szorítani tevékenységüket. Az évek során ezek az árulók a „keverők” gúnynevet kapták, mert részint csak a hátproblémák gyógyítására szorítkoztak, részint pedig mert elárulták a kiropraktikai mozgalmat. – Newhouse egy pillanatra elhallgatott, aztán gúnyosan még hozzátette: – Ami természetesen azt jelenti, hogy ők nem igazi kiropraktőrök.

– És hogy nevezik önöket, igazi autentikus kiropraktőröket? – kérdezte Jack ügyet sem vetve arra, hogy szavaiba ironikus felhang vegyül.

Newhouse egy pillanatra úgy nézett Jackre, mintha arcul ütötte volna. Nyilvánvaló volt, hogy felfogta Jack gúnyolódását, de inkább zavartnak, mintsem dühösnek tűnt. Végül eleresztette a füle mellett a megjegyzést, és így szólt:

– Mi „egyenesnek” nevezzük magunkat, hiszen nem tértünk le a kezdetben kijelölt útról.

A Newhouse-zal folytatott viszonylag rövid beszélgetése során Jacknek vagy századszor kellett visszafognia magát, hogy ki ne mondja azt, ami már a nyelve hegyén volt. Óvatosan így folytatta:

– Még egy betegről szeretnék kérdezni. Úgy hívják, Keara Abelard.

– Ó, igen, Miss Abelard – ismételte Newhouse, és újfent felderült az arca. – Ugyancsak pompás hölgyemény, ő is ajánlott engem?

– Tulajdonképpen azt kell, hogy mondjam, bizonyos mértékig igen.

Newhouse mosolya elhalványult. Mintha ismét kissé összezavarodott volna, mert Jack válasza fura mód kétértelműnek tetszett.

– Új beteg volt – folytatta Newhouse. – Mondott valamit az itteni tapasztalatairól?

– Közvetett módon – válaszolta Jack, és szándékosan igyekezett kétértelműén fogalmazni, hogy felkeltse Newhouse érdeklődését. – Miss Barlow azt mondta, ő ajánlotta Kearának, hogy keresse fel önt, de azt nem tudta megmondani, hogy Keara végül is szót fogadott-e neki.

– Igen, szót fogadott. Járt nálam az első kezelésen múlt pénteken. Sikerült helyet szorítanunk neki, mert komoly fájdalmai voltak.

– Ó, szóval ennyire jól emlékszik rá.

– Igen, jól emlékszem rá.

– Hogy lehetséges ez, tekintve, hogy ilyen sok betegük van? Bizonyára rengeteg beteggel kell foglalkoznia ahhoz, hogy fizesse a rezsit meg a drága digitális röntgen részleteit.

– Jó a névmemóriám – válaszolta Newhouse, és sanda pillantást vetett Jackre. Jack iménti megjegyzése ugyanis felettébb kellemetlenül érintette. – Az ilyesmihez különös tehetségem van.

– Emlékszik, mi volt a panasza?

– Természetesen. Erős frontális fejfájása volt, és nem reagált semmiféle gyógyszerre. Hetek óta kínozta a dolog.

– Tehát ön úgy vélte, segíteni tud neki.

– Természetesen, és meg is tettem. Úgy eltűnt a fejfájása, mintha elfújták volna.

– Készített róla röntgenfelvételt?

Newhouse bólintott. Érezte, hogy valami nincs rendjén a beszélgetéssel, de nem tudta, mi az, vagy hogy mikor kezdődött. Jack viselkedése hirtelen megváltozott, már nem úgy tűnt, mint akit sikerült elkápráztatnia, hanem fura mód kötekedett vele.

– Hol voltak pontosan szubluktációi? – kérdezte Jack.

– Egész végig a gerincoszlopon – válaszolta Newhouse, de a hangjába most már különös új él vegyült. Nem szerette, ha kötekednek vele, különösen a saját területén nem. – A gerince valóságos romhalmaz volt annak köszönhetően, hogy olyan sokáig elhanyagolta. Még életében nem járt kiropraktőrnél.

– Mi a helyzet a nyaki csigolyákkal? Az is romhalmaz volt?

– Az egész gerince. Beleértve a nyaki területet is.

– Ön pedig úgy gondolta, igazításra van szükség.

– Sok igazításra – javította ki Newhouse Jacket. – Megbeszéltük a kezelési tervet. Hetente kétszer fogadom négy héten keresztül. Aztán pedig négy héten keresztül hetente egyszer.

– Ha jól emlékszem, az igazítás tulajdonképpen a gerinc manipulációja, így van?

Newhouse tüntetően az órájára pillantott.

– Attól tartok, kezd későre járni az idő. Vár még rám néhány beteg. Meg kell kérnem önt, hogy távozzon.

– Én pedig arra kérném önt, hogy legyen olyan szíves, és válaszoljon a kérdésemre – erősködött Jack.

Newhouse szájának szeglete gúnyos mosolyra húzódott. Hirtelen rájött, hogy ez a hívatlan vendég valószínűleg bajkeverő, és legjobb lenne most rögtön kihajítani. Ugyanakkor attól is tartott, hogy Jack esetleg valami felügyeleti szervtől érkezett, nem pedig csak egy okostojás. Így aztán elbizonytalanodott. Newhouse úgy érezte, Jack viselkedésében van valami felsőbbrendű, váratlan és különös kérdéseket tett föl, és arcátlanul magabiztos volt, ami mind azt támasztotta alá, hogy valamilyen hivatalos szervtől érkezhetett. És bár Newhouse rendelőjében korábban még soha nem történt vizsgálat, arra gondolt, hogy nyilván mindig van egy első alkalom, ami viszont katasztrofálisan sülhet el. Konkrétan tisztában volt azzal is, hogy a röntgenhelyiség mennyezete nincs megfelelően levédve a sugárzástól. Mindezt végiggondolta, aztán lecsillapodva így szólt:

– Mit is kérdezett?

– Azt szerettem volna tudni, hogy történt-e igazítás Keara Abelard gerincénél.

– Általában véve nem szoktuk kiadni a betegeink bizalmas információit – válaszolta Newhouse védekezően.

– Vezet arról nyilvántartást, hogy milyen kezelést végez a betegein?

– Természetesen vezetünk nyilvántartást! Dokumentálnunk kell a javulást. Ez meg miféle kérdés?

– Betekinthetek a nyilvántartásába, úgyhogy jobb, ha inkább megmondja.

– Nem tekinthet be a nyilvántartásomba – jelentette ki Newhouse, bár nem sok magabiztosság csengett a hangjában. Egyre inkább aggasztotta az a tudat, hogy Jack valószínűleg nem az, akinek gondolta: nem egy lehetséges új beteg, aki időpontot akar kérni tőle.

– Azt mondja, Keara Abelard fejfájása elmúlt a kezelést követően. Van tudomása róla, hogy utána visszatért-e?

– Nem, nincs tudomásom róla. Nem hívott fel. Ha hívott volna, azonnal fogadom.

– Márpedig nagyon durván tért vissza a fejfájása – torkollta le Jack. – Nekem pedig tudnom kell, hogy történt-e igazítás a gerincoszlopán.

– És miért kell tudnia, Mr. Stapleton? Kicsoda maga tulajdonképpen?

– Dr. Jack Stapleton vagyok – sziszegte Jack. – A New York City Igazságügyi Orvostani Intézetből. – Azzal meglengette a jelvényét Newhouse orra előtt. – Keara Abelard tegnap éjszaka hirtelen elhalálozott, mindenféle előzetes ok nélkül, ezért igazságügyi boncolást rendeltek el. Én végeztem el a boncolást, és én folytatom le az eljárást. Tudnom kell, végzett-e helyreigazítást a nyakán, amikor önnél járt pénteken. Ha nem mondja meg, akkor kihívom a rendőrséget és bevitetem.

Jack tudta, hogy túloz a hatáskörét illetően, és azt is tudta, hogy kissé messzire ment. Semmiképpen nem tartóztathatta volna le Newhouse-t. Csakhogy Jack annyira dühös volt, hogy képes volt ilyen kijelentésre ragadtatni magát, mert ez az ember itt halálba taszított egy gyönyörű, ígéretes fiatal nőt. Jack eszeveszett dühének mélyén azonban – amire ő maga is rájött volna, ha egy kicsit elgondolkodik – a fia betegsége állt, és az, hogy nem tud rajta segíteni.

– Na jó! – üvöltötte Newhouse, miután felocsúdott Keara sokkoló halálhíréből. – Igen, végeztem helyreigazítást a gerincén, csakúgy, mint ezernyi más betegnél. És tudja, mit? Javult az állapota. Helyreraktam a kimozdult negyedik nyaki csigolyáját. Ő pedig hálásan és jókedvűen távozott, hiszen hetek óta először múlt el a fájdalma. Ha meghalt, akkor valami más okozta a halálát, valami, ami a hétvégén történt vele, nem pedig az én kezelésem, ha erre céloz.

– Természetesen arra célzok, hogy az ön kezelése okozta a halálát – üvöltött vissza Jack. – És tudja, hogy csinálta? Amikor helyrerántotta a nyakát, ahogy maguk nevezik, a nyaki artéria finom belső fala leszakadt, ennek köszönhetően pedig kétoldali vertábilis nyaki artéria disszekció, majd elzáródás következett be. Remélem, tudja, mi az a vertábilis artéria?

– Persze, hogy tudom – üvöltötte vissza Newhouse. – Most pedig takarodjon a rendelőmből! Nem tudja bizonyítani, hogy bármi rosszat cselekedtem, mert nem is tettem semmi rosszat. És nem hiszem, hogy rendben van az, hogy maga idejön és vádaskodik. Magának aztán van bőr a képén. Képes idejönni, és másnak adja ki magát, mint aki valójában. Az ügyvédem majd felkeresi, azt megígérhetem.

– Én pedig azt ígérem meg, hogy az orvosi nyomozóbizottság keresi fel! – üvöltötte Jack. – A halotti bizonyítványra azt fogom ráírni, hogy gondatlanságból elkövetett emberölés. Még hogy „öngyógyító erő”, ekkora marhaságot! Életemben nem hallottam még ilyen képtelenséget. Az imént azt mondta, hogy maguk, egyenes kiropraktőrök úgy hívják azokat a kollégáikat, akik csak gerincet kezelnek, hogy keverők vagy árulók, és a keverők hogy hívják magukat, mi? Kuruzslók?

– Kifelé! – üvöltötte Newhouse, és fenyegetően közel tolta az arcát Jackéhez.

Olyan volt, mintha Jack fejében egyszerre kialudtak volna a fények. Hirtelen rájött, hogy túl messzire ment ezzel a dühös emberrel, szinte milliméterek választották el őket attól, hogy ököllel egymásnak essenek.

– Mi az úristent művel? Mégis mit képzel?

Jack hátrébb lépett. Nem mintha megijedt volna – Newhouse nem tűnt éppen kisportoltnak –, de Jack nem akarta tovább súlyosbítani a helyzetet. Most már az volt a célja, hogy eltűnjön innét a fenébe.

– Most, hogy ilyen szépen értjük egymást, jobb, ha megyek – mondta Jack, és visszatért gúnyos hangneme. – Ne fáradjon – mondta, majd intett a kezével, mintha elbocsátaná Newhouse-t –, kitalálok egyedül is.

Jack egyenesen a belső rendelőbe ment. Lydia, és több beteg is, valamennyit hallottak Jack és Newhouse üvöltözéséből. Valamennyien feszülten, sőt ugrásra készen ücsörögtek. A szájuk kissé kinyílt, még csak nem is pislogtak, úgy nézték végig, ahogy Jack kimegy a váróterembe. Jack még odaintett búcsúzóul Lydiá-nak, mielőtt kilépett a rendelőből kivezető ajtón.

Odakint Jack egyenesen a kerékpárjához indult, babrált egy kicsit a zárakkal, és közben idegesen hátra-hátrapillantott a válla fölött. Maga is elhűlt a saját viselkedésén, és eltűnődött azon, hogy mennyire elvesztette a fejét Newhouse rendelőjében. Természetesen most, hogy racionálisan végiggondolta az egészet, tudta, hogy a kisfia betegsége váltotta ki belőle mindezt, ami csak azt bizonyította, milyen fontos az, hogy úrrá legyen ezen a helyzeten. Az is tisztán látszott, mennyire fontos neki, hogy tisztességgel végezze a munkáját, de azért nem rohanhat fejjel a falnak. Az alternatív gyógyászatra általánosságban kell összpontosítania, nem csak a kiropraklikára vagy nem csak Newhouse-ra, és főleg nem szabad, hogy befolyásolja a Keara Abelard tragédiájára adott érzelmi reakció.

Jack végre kiszabadította a kerékpárját, és a nyeregbe pattant, majd gyorsan eltekert onnét, egyenesen dél felé. Út közben azon kezdett tűnődni, vajon milyen következményei lesznek balul végződő helyszíni látogatásának. Ha Bingham vagy Calvin tudomást szerez erről a legutóbbi trükkjéről, akkor lehet, hogy idejekorán véget vetnek újsütetű keresztes hadjáratának. Még az is lehet, olyan komolyan veszik, hogy elküldik kényszerszabadságra. Jack szempontjából egyik alternatíva sem jelentett volna különösebb problémát.

10.

Róma

2008. december 2., kedd 12.53 óra

Shawn kinézett az egyiptomi Boeing 737-500-as ablakán, amikor a gép ráfordult a római Fiumicino repülőtér kifutópályájára. Olyan volt, mintha a szokásos San Franciscó-i köd állná az útjukat, már majdnem fél órája köröztek a repülőtér fölött.

Ezt a feszült helyzetet leszámítva az aznapi utazás élvezetes volt. Fennakadás nélkül átjutottak az útlevél– és biztonsági ellenőrzésen. Shawn egy kicsit aggódott, mert a kódexet a kézi poggyászába rakta a Four Seasons Szálloda párnahuzatába csomagolva. Ha megtalálják, az nagy csalódást okozott volna számára, bár a jogi következmények nem aggasztották különösebben. Ha megkérdezik, az igazat mondta volna: szuvenírként vásárolta. Aztán persze hazudott volna, hogy biztos abban, hogy hamisítvány, csakúgy, mint bármi más, amit a Khan el-Khalil-i régiségboltokban árusítanak.

Szaturninusz levele persze egészen más történet volt. Shawn óvatosan becsomagolta mindegyik papiruszlapot a Four Seasons konyhájából szerzett folpackba, aztán mindegyiket beragasztotta a hatalmas fotóalbum egy-egy lapjára. Az egyiptomi műkincseket ábrázoló fotóalbumot a szálloda ajándékboltjában vette. A biztonsági ellenőrzésen az őrök orra előtt vitte át a kapun. Ha ez utóbbit felfedezik, az már komoly problémát jelentett volna, de Shawn úgy érezte, ennek csekély az esélye. Sana kedvéért elbagatellizálta a dolgot, azt állította, hogy régen már számtalanszor megtette ugyanezt minden nehézség nélkül.

– Nekik csak az számít, hogy az átvilágításkor ne találjanak semmit a könyvben – nyugtatgatta az asszonyt.

Hirtelen zökkenés riasztotta fel Shawnt az ábrándozásából. A gép az alsó felhőtakaró alá ereszkedett. Az esőcseppektől csíkos ablakon át Shawn zöld mezőket és forgalmas utcákat látott. Annak ellenére, hogy nappal volt, a legtöbb jármű fényszóróval közlekedett. Shawn meresztgette a szemét, de alig tudta kivenni a repülőteret, és a kifutópálya hasonlóképpen a homályba veszett. Pár másodperccel később a pilóta letette a gépet és leállította a motort.

Shawn halkan sóhajtott, aztán Sanára pillantott. Az asszony rámosolygott.

– Úgy tűnik, az idő nem éppen kegyes hozzánk – jegyezte meg, majd előrehajolt, hogy jobban kilásson.

– Télen sokat esik Olaszországban.

– Nekünk ez persze nem jelent problémát – válaszolta Sana, és megeresztett még egy mosolyt, sőt kacsintott is hozzá.

– Igazad lehet – válaszolta Shawn egyetértően.

Átnyúlt a felesége ölébe, és megszorította a kezét, az asszony pedig viszonozta. Mindketten elég feszültek voltak már a várakozástól.

– Tudod, mit? – szólalt meg Sana. – Mi lenne, ha én összeszedném a poggyászt, te pedig addig elmennél az autókölcsönzőbe? Azzal időt spórolhatnánk.

– Szuper ötlet – válaszolta Shawn. Az asszonyra pillantott. Az arcán őszinte meglepetés és elismerés tükröződött. A felesége általában rábízta a tervezés minden részletét. Ezúttal viszont Sana előrelátó volt, és fölajánlotta a segítségét. Shawn legnagyobb örömére úgy tűnt, hogy a felesége épp oly izgatott, mint ő maga. A repülőút alatt csak úgy záporoztak belőle a kérdések a korai kereszténységről, a judaizmusról, sőt még a közel-keleti pogány vallásokról is.

– Szóval szerinted mi legyen a forgatókönyv attól kezdve, hogy elmegyünk a repülőtérről? – kérdezte Sana mohón.

– Bejelentkezünk a szállodába, harapunk valamit, aztán keresünk egy helyet, ahol beszerezhetjük a legalapvetőbb szerszámokat. Aztán pedig megnézzük a nekropoliszt, vagyis a sírkamrát, nehogy meglepetés érjen bennünket, amikor ma este visszaosonunk, hogy megszerezzük az osszáriumot. Ha jól emlékszem, a sírkamra fél hatig van nyitva.

– Milyen szerszámokra gondoltál?

– Kalapácsra, vésőre és elemlámpára. Esetleg egy akkus vágóeszközre, csak a biztonság kedvéért.

– Miért, mit akarsz vágni?

– Puha kőzetet, és esetleg téglát. Remélem, nem lesz rá szükség. Az elektromos eszközöket igazság szerint betiltotta a pápa, amikor engedélyt kaptunk a feltárásra, nehogy akaratlanul kárt tegyünk valamiben, de ilyen apróságokon most nem akadhatunk fenn. Ahol mi dolgozunk, ott legfeljebb magában az osszáriumban tehetünk kárt.

– Nem azt mondtad, hogy csak a földet kell eltakarítanunk? – kérdezte Sana. Amikor elképzelte, hogy a kőzetbe kell behatolniuk, máris sokkal ijesztőbbnek tűnt az egész vállalkozás.

– Ez inkább olyasmi lesz, mint a sziklás kőzetréteg, vagyis kaviccsal kevert agyag, ám meglehetősen kemény, tömör szerkezetben. Az a sír, amelyet Péter követői építettek számára a vatikáni hegyen, Néró cirkusza közelében, dongaboltozatos volt. Hatalmas lyukat ástak a földbe, aztán két párhuzamos téglalapot építettek kelet-nyugati tájolással. Szaturninusz levele szerint az osszáriumot az északi fal tövébe helyezték középütt, és elrejtették, mielőtt visszatemették az építők az eredetileg kiásott üreget.

– És ott fogjuk találni az osszáriumot?

– Pontosan. A legutóbbi nagy ásatás során, több mint ötven évvel ezelőtt, a régészek egy alagutat fúrtak pont ez alatt az északi fal alatt, hogy bejussanak az eredeti sírkamrába, ugyanakkor ne tegyenek kárt a Péter sírja körül lévő különféle sírok, oltárok és megszentelt hadizsákmányok sokaságában. Nem sokkal Péter halálát követően az emberek tülekedtek, hogy oda temessék őket a közelébe. Na mindegy, a lényeg az, hogy az alagút tetejének közelében fogunk rábukkanni az osszáriumra.

– Elég nehezen tudom elképzelni.

– Nem csoda. Nem sokkal Péter halálát követően az egész domb nemcsak a jövendőbeli pápák temetkezési helye volt, hanem ezt a népszerű római nekropoliszt teljesen megtöltötték a sírok és mauzóleumok. Jelenleg, tekintve, hogy a Szent Péter-bazilika alatt van, csak egy kis részét tárták fel. És mintegy húsz láb területű térben, Péter sírja körül olyan pokoli építészeti zűrzavar uralkodik, hogy el sem tudod képzelni. Hogy még bonyolultabb legyen a dolog, az első évszázadban közvetlenül Péter sírja fölé egy Tropaion nevű emlékművet emeltek. Aztán a negyedik században Konstantin császár megépíttette bazilikáját az emlékmű köré, és magát a Tropaiont oltárként használta. A reneszánsz korban a Szent Péter-bazilikát Constantinus bazilikája fölé építették úgy, hogy a főoltár közvetlenül Constantinus oltára fölött helyezkedett el, mintegy tizenkét méterrel Péter eredeti sírja fölött.

– Szépen egymásra rakosgatták a rétegeket, mint egy tortánál – mondta Sana.

– Elég érzékletes párhuzam – bólogatott Shawn.

Amikor bejutottak a terminálba és átestek az útlevélvizsgálaton, különváltak, Sana a poggyászért ment, Shawn pedig az autókölcsönző felé indult.

Az autóút Rómába zavartalan volt mindaddig, amíg a város határához nem értek. Eső, forgalom és térképhiány is nehezítette útjukat, de végül csak odaértek az első felismerhető emlékműhöz.

Tizenöt izzasztó perc után végül megpillantották a Colosseumot. Shawn gyorsan leparkolt, onnantól pedig gyalog tették meg az utat a Spanyol lépcső tetejéig és a Hotel Hasslerig.

Az út, amelyet választottak, végigvezetett a Forum Romanum-tól a II. Viktor Emánuel „lakodalmi torta” emlékművéig. Innét egyenesen észak felé haladtak a forgalmas Via del Corsón.

– Te jó ég, most egészen másképp néz ki, mint napsütésben – mondta Sana, és közben végigmérte a járókelőket, akik az esernyőjük alá bebújva szaporázták lépteiket a járdán. – A sötét felhők, az eső és a romok valahogy olyan baljós összhatást keltenek.

Néhány fordulót követően odaértek a Via Sistinához, és végre a szálloda előtt találták magukat. A portás azonnal Shawnhoz lépett.

– Foglaltak szobát? – kérdezte udvariasan.

Amikor Shawn bólintott, a portás odaintett a kollégájának, aki esernyőt tartott Sana fölé, míg a londiner összeszedte a csomagjaikat.

Bejutottak, aztán átestek a bejelentkezési procedúrán. Shawn különösen örült, mert előző nap a Metropolitan Múzeumból küldött csomag, amelyet az asszisztense adott fel, már ott várt rá.

A régész azonnal cseverészni kezdett a vonzó recepcióslánnyal.

– Lefogadom, hogy maga nem olasz – kezdte. – Egészen bűbájos akcentusa van.

– Holland vagyok.

– Tényleg? – mondta Shawn. – Amszterdam az egyik kedvenc városom.

– Látom, önök New Yorkból érkeztek – válaszolta a recepciós okosan elterelve a beszélgetés témáját magáról és Shawnról.

„Könyörgök, csak ezt ne!” – gondolta Sana. Türelmetlenül ácsorgott, hol egyik, hol másik lábára nehezedve. Már előre félt, hogy Shawn belevág az élettörténetébe. Hál' istennek, a gyakorlott recepciós kiválóan kezelte a helyzetet, mert kilépett a pult mögül, hogy megmutassa, merre találják a szobájukat, és gyorsan felsorolta, hogy milyen szolgáltatásokat biztosít a szálloda, továbbá megmutatta az éttermet is.

A szobájuk a második emeleten volt. Shawn a Spanyol lépcsőre néző ablakhoz lépett.

– Gyere ide, és nézd meg ezt! – szólt Sanának, aki épp bement a fürdőszobába, hogy megnézze, az is annyira pazar-e, mint minden más. Nem kellett csalódnia.

– Egészen elképesztő, nem gondolod? – mondta Shawn, amikor Sana odaállt mellé, és kinézett a Spanyol lépcsőre. – A turisták még ebben az esőben is fényképeztetik magukat. Bár innét nem látszik, de pont szemben vagyunk a Szent Péter-bazilika kupolájával. Ha nem tisztul ki az idő reggelre, akkor vissza kell jönnünk egyszer, amikor majd nem esik.

Sana visszafordult a szoba felé, aztán kipakolt, Shawn pedig kibontotta a csomagot, és kiöntötte a tartalmát az íróasztalra.

– Köszönöm, Claire! – kiáltotta, amikor átnézte a tárgyakat. Sana odament hozzá és átkukucskált a válla fölött.

– Megkaptál mindent, amire szükséged van?

– Igen. Itt van a vatikáni képes igazolványom – mondta Shawn, majd átadta feleségének a laminált kártyát.

– Ez úgy néz ki, mint egy amatőr felvétel – tréfálkozott Sana.

– Na jó, elég az ugratásból – vágott vissza Shawn, és kikapta a fotót az asszony kezéből. Helyette átnyújtotta az engedélyét, amely arra jogosította fel, hogy belépjen a vatikáni nekropoliszba, vagyis a Scavira, ami olaszul annyit jelent: „ásatás”. Nagyon hivatalos dokumentumnak látszott, rajta a pápai bizottság hivatalos pecsétjével.

– Ezzel aztán biztos átengednek a svájci gárdisták.

– Le vagyok nyűgözve – mondta Sana, és visszaadta a papírost.

– És a kulcsok?

Shawn felmutatta és megcsörgette a kulcscsomót, mielőtt zsebre vágta az azonosító kártyával és a belépési engedéllyel együtt.

– Úgy tűnik, sínen vagyunk.

Pár perccel később Shawn és Sana elindultak lefelé a recepcióspulthoz, és megérdeklődték, hol haraphatnának valamit.

– A Caffé Grecóban – mondta az egyik recepciós habozás nélkül, a másikuk pedig egyetértően bólogatott. – Csak le kell menni a lépcsőn, és egyenesen tovább a Via Condottin. Jobb kéz felé találják.

– Azt is meg tudnák mondani, hogy hol találok barkácsboltot? – ez is elsődleges fontosságú volt.

Némi találgatás és gyors szótárazás után Shawnt és Sanát elirányították egy közeli ferramentához, amelyet Ginónak hívtak, és a Via del Babuiron helyezkedett el.

Térképpel a kezükben és két szállodai esernyővel a házaspár nekivágott az esőben, hogy először a Caffé Grecóba menjenek, ahol gyorsan elköltöttek egy könnyű ebédet. Ezután a szállodában kapott térkép segítségével megkeresték Gino vaskereskedését, amely a recepciós előrejelzésének megfelelően csak pár lépésre volt a Via del Babuirón. A bolthoz közeledvén az az érzésük támadt a poros ablak láttán, hogy már évek óta nem rendezték át a kirakatot. Amikor az ajtó becsukódott mögöttük, szinte tapintható csend telepedett rájuk. A bolt belseje is épp olyan poros volt, mint a kirakat. A kasszánál fél tucat vásárló várt türelmesen és hang nélkül, hogy kiszolgálják. Az egyetlen alkalmazott egy vastag katalógust böngészett.

Shawnt és Sanát teljesen megdöbbentette a csönd. Olyan volt, mintha templomba léptek volna. Ha volt is valamilyen minimális zaj, azt teljesen elnyelte az áruk sokasága, amelyek különböző méretű kartondobozokban sorakoztak. A párologtató tetején egy macska aludt összegömbölyödve. Az üzlet légköre semmiben sem emlékeztette Shawnt az amerikai vaskereskedésekre, hisz gyerekkorában a közép-nyugaton sokat járt ilyen helyeken. Az ottani vaskereskedések általában nyüzsögtek a vevőktől, és hangzavar uralkodott, szinte olyan volt, mint egy társasági hely.

Shawn intett Sanának, hogy kövesse az üzlet mélyére.

– Szolgáljuk ki magunkat! – suttogta.

– Miért suttogsz?

– Nem tudom – suttogta vissza, de aztán normális hangon így szólt –, nevetséges suttogni, gondolom, csak a régi közmondás miatt jutott eszembe: ha Rómában vagy, akkor tégy úgy, mint a rómaiak.

Shawn először ahhoz a részleghez ment, ahol a tisztítószerek voltak, Sana pedig a nyomába eredt. Két műanyag vödröt adott Sana kezébe, aztán továbbállt a zseblámpák és elemek felé. Kiválasztott két jó nagy zseblámpát, és jó pár tartalék elemet mindegyikhez. Miután betette ezeket a bevásárlókosárba, a szeme megakadt valamin, ami eddig nem is jutott eszébe: sárga műanyag biztonsági sisakok, a tetején elemes fejlámpával.

– Nem is gondoltam a fejlámpára – vallotta be. – De jól jöhet. –Felpróbált egyet, Sana hasonlóképpen cselekedett.

Cinkosan összenevettek.

– Akkor vegyük meg – mondta Shawn.

Sana bólintott, és mindketten továbbmentek a szerszámosztály felé. Ott Shawn betett a kosárba egy kőműveskalapácsot és jó pár vésőt. Aztán látott még három olyan dolgot, amire szintén nem gondolt korábban, ám valamennyi jól jöhet még: műanyag védőszemüveg, munkáskesztyű és térdvédő. Utoljára pedig kiválasztott még egy Black & Decker elemes fúrót, amihez különféle fejeket lehetett csatlakoztatni. Miután készen voltak, kifizettek mindent, és elindultak vissza a szálloda felé, ahol biztonságba helyezték az újdonsült kincseket.

– Nézd, mennyi az idő – mondta Sana. – Csak egy óránk van.

– Elég feszített lesz a tempó – mondta Shawn az órájára pillantva. Már majdnem öt órát mutatott.

– Lehet, hogy még egy napot itt kell maradnunk Rómában. Elképzelhető, hogy a Scavi bezár, mielőtt odaérnénk.

Shawn a feleségére pillantott. Egy nappal korábban az asszonynak még az volt a szándéka, hogy azonnal hazautazik. Most pedig képes volt felajánlani, hogy maradjanak még egy napot. – És mi van a kísérleteddel, ami annyira aggasztott?

– Meggyőztél, hogy ez mennyire fontos küldetés lehet.

– Örülök, hogy ezt mondod – mondta a férfi. – De azért próbáljunk bejutni még ma a Scaviba. Őszintén szólva annyira izgatott vagyok, hogy nem szeretném elhalasztani a dolgot. Lehet, hogy ragaszkodom hozzá, hogy próbáljuk megtalálni az osszáriumot még ma éjszaka, még akkor is, ha nem tudjuk délután elvégezni a felderítő munkát.

– Részemről rendben – mondta Sana. – Indulhatunk.

A csúcsforgalom ellenére a Hassler Szálló portása perceken belül szerzett nekik taxit. Sana és Shawn olyan feszültek voltak, hogy utazás közben egyetlen szó sem esett köztük. A taxisofőr talán észrevette, hogy utasai állandóan az órájukat nézik, mert úgy hajtott, mint egy Forma-l-es pilóta. Ide-oda cikázott az autók között, és mindössze húsz perccel később már az Arco delle Campanénél voltak, vagyis a Harangok kapujánál, a Szent Péter-bazilika árnyékában. Most már valósággal szakadt az eső. Shawn és Sana összekapaszkodtak és egyetlen esernyő alá bújva elszaladtak a kapuig. Amint beértek az esőből, két svájci gárdista állta el az útjukat, akiknek színes, narancssárga-fekete csíkos egyenruháját még jobban kiemelte a fodros fehér gallér és a fekete svájcisapka. Az egyik átvette Shawn vatikáni azonosítóját, összehasonlította a fényképet Shawn esőáztatta arcával, majd visszanyújtotta, tisztelgett és intett nekik, hogy mehetnek. Egyetlen szó sem hangzott el.

Kiléptek hát ismét a szakadó esőbe.

Átszaladtak a macskaköves Piazzán, és nemcsak az esővel küzdöttek, hanem az ereszcsatornákból kiömlő vízsugarakkal és a Vatikán város felé nagy sebességgel száguldó autók által felvert vízzel is.

Shawn intett a fejével, majd így szólt:

– Látod ott azt a lapos, fekete követ fehér szegéllyel?

– Igen – válaszolta Sana különösebb lelkesedés nélkül. Már nagyon szeretett volna védett helyre kerülni.

– Majd emlékeztess, hogy meséljek erről valamit, amikor beérünk.

Szerencsére nem kellett messze menniük, pár másodperccel később sikerült behúzódniuk egy kapualjba. Lerázták magukról a vizet, amennyire csak lehetséges volt, és topogtak a lábukkal is.

– Odakinn a Piazzán lévő fekete kő jelzi állítólag Néró körének középpontját, azt a helyet, ahol sok ókeresztény, köztük Szent Péter is mártírhalált halt. Az az egyiptomi obeliszk, amely most a Szent Péter tér közepén áll, évekig itt volt.

– Menjünk be – mondta Sana. Nem érdekelték túlzottan a részletek. Átázott, fázott is, ráadásul egyre határozottabban sötétedett.

Pár lépéssel arrébb bejutottak a Necropoli Vaticana épületébe. Annak ellenére, hogy az épület elég romosnak látszott, olyannyira, hogy Sana könnyen összetéveszthette volna egy belvárosi papi hivatallal is, az asszony azért örült, hogy legalább behúzódhattak az eső elől. A sarokban ódivatú gőz fűtőtest sziszegett és dohogott. Velük szemben ütött-kopott pult volt, élén egy íróasztallal. A mögötte ülő férfi felkapta a fejét. Az arckifejezéséről jól látszott, hogy nem örül, amiért megzavarták.

– Az altemplom mára bezárta kapuit – mondta erős akcentussal. – Az utolsó csoport fél órával ezelőtt indult.

Shawn egy szót sem szólt, csak előhúzta vatikáni azonosító kártyáját és a belépési engedélyét. A férfi böngészni kezdte a papirosokat. Amikor elolvasta Shawn nevét, az arca felderült. Felemelte a fejét, és a jövevényekre mosolygott.

– Daughtry professzor! Buona sera! – Mint kiderült, a férfinak ismerősen csengett Shawn neve az öt évvel ezelőtti ásatások kapcsán. Luigi Romani néven mutatkozott be.

Shawn számára is ismerősnek csengett a neve.

– Lemennek a Scaviba? – kérdezte Luigi.

– Igen, csak egy egész rövid látogatást tennénk. Ma délután érkeztünk Rómába, és holnap már megyünk is tovább. De szeretnék megmutatni a feleségemnek pár érdekes részletet. Nem maradunk sokáig.

– Errefelé fognak visszajönni, vagy a bazilikán keresztül? Én ugyanis hamarosan elmegyek.

– Ez esetben a bazilikán keresztül megyünk a lenti csoporttal együtt.

– Óhajtják, hogy beengedjem önöket?

– Nem, megvannak még a kulcsaim, ha csak nem cserélték le azóta a zárakat.

– Lecserélni? – nevette el magát Luigi. – Az efféle dolgok itt soha nem változnak.

A házaspár keresztülvágott tehát az irodán, és Shawn mutatta az utat az enyhén lejtős, teljesen kihalt márványfolyosókon keresztül.

– Most körülbelül három méterrel vagyunk a fölöttünk lévő bazilika szintje alatt.

– Mondd csak, nem baj, hogy Mr. Romani felismert?

– Nem hinném – mondta Shawn suttogva. – Tekintve, hogy rajtunk kívül senki nem tud az osszáriumról, ha megtaláljuk és elvisszük, senkinek sem fog hiányozni.

Egy márványlépcsőhöz érkeztek, amely több mint egy emeletet haladt lefelé. Shawn ment elöl.

Sana tétován utánaindult, aztán előremutatott.

– Hová vezet ez a folyosó?

– A Szent Péter-bazilika alatti újabb kriptákhoz.

A lépcső alján lévő keskeny folyosót lelakatolt vaskapu zárta el.

– Az első próbatétel! – mondta Shawn, és előhúzta a zsebéből a kulcscsomót. Nem felejtette még el, hogy melyik kulcs nyitja a zárat, és könnyedén becsúszott a lakatba. – Eddig minden a legnagyobb rendben – mondta. Egy pillanatig tétovázott, aztán összeszedte a bátorságát, elfordította a kulcsot, s legnagyobb örömére a zár könnyen engedett.

Miután átmentek a párafogó ajtón, és még mélyebbre ereszkedtek a lépcsőn, leértek arra a szintre, amely Shawn elmondása szerint a római korban az alapszintet jelezte.

– Meglehetősen párás itt a levegő – jegyezte meg Sana. Ennek nem örült igazán.

– Az baj?

– Csak akkor, ha az osszárium törött.

– Értem! – mondta Shawn, és hirtelen eszébe jutott, hogy Sanát elsősorban az érdekli, hogy ókori DNS-t találjon.

– Miért nincs itt erősebb világítás? – panaszkodott Sana. – Az embernek tisztára bezártságérzete támad.

Tényleg nagyon rosszak voltak a látási viszonyok, csak a padlószint süllyesztett világítótestei szolgáltak fényforrásul. A mennyezet teljesen homályba veszett.

– Gondolom, hangulati elem. Őszintén szólva nem tudom, mi más oka lehetne. Odalent Szent Péter sírja környékén még erősebb bezártságérzete van az embernek. Bírni fogod?

– Azt hiszem, igen. Most hol vagyunk?

– A római nekropolisz közepén, amelyet Constantinus teljesen feltöltött a negyedik században, hogy létrehozza a bazilikája alapját. Ezt azonban feltárták egyetlen kelet-nyugati út mentén két-sornyi sír között. Nagy részük az első és a negyedik század között épített pogány mauzóleum volt, bár pár keresztény mozaikképet és vésetet is találtak.

– Az embernek a hideg futkos a hátán ettől a helytől. Jó lenne már odaérni Szent Péter sírjához, hogy aztán átnézzük a környékét, és eltűnjünk innét. – Shawn balra mutatott az ókori vatikáni hegy irányába. Körülbelül tizenöt méterrel arrébb rámutatott az egyik sötét sarokban magasodó római szarkofágra. – Arra gondoltam, ha a törmeléket le kell raknunk valahová, akkor ide rejtjük, rendben?

– Persze – válaszolta Sana, bár fogalma sem volt, hogy Shawn miért kérdez tőle ilyeneket.

– Szeretnéd közelebbről megnézni valamelyik ókori római sírt? – kérdezte Shawn. – Némelyiken egészen érdekes díszítőelemek láthatók.

– Péter sírját szeretném látni, és azt, ahol dolgozni fogunk – válaszolta Sana. A nadrágja teljesen átázott, és egész testében rázta a hideg.

– Ez a vörös fal – magyarázta Shawn, amikor elhaladtak egy téglafal mellett. – Már egész közel vagyunk. Ez már része a Péter sírkomplexumának tartott egységnek.

Sana számára nem tűnt fel a változás. Nem sokkal előttük már hallották az idegenvezető szavait.

– Álljunk meg egy percre – mondta Shawn hirtelen azon a részen, ahol egy repedés látszott a vörös falon. – Nézz be ebbe a hasadékba! Látsz egy fehér márványoszlopot?

Sana engedelmesen bekukkantott. Látta az oszlopot, amelyről Shawn az imént beszélt, a vörös fal mögött. Körülbelül tizenöt centi átmérőjűnek tűnt.

– Ez az oszlop része annak a Tropaionnak, amelyet Szent Péter sírja fölé emeltek. Ahol tehát most állunk, az Constantinus bazilikájának alapszintje.

– Péter sírja tehát alattunk van.

– Így igaz. Alattunk és tőlünk balkéz felé.

– Merre kell keresnünk az osszáriumot?

– Most az építmény déli oldalán vagyunk. Át kell mennünk az északi feléhez.

– Akkor menjünk – mondta Sana.

A házaspár végigment a komplexum szélén, megérkeztek az északi oldalához, és itt érték utol a turistacsoportot, amely tucatnyi, különböző korú felnőttből állt. Az egyetlen közös az volt bennük, hogy valamennyien angolul beszéltek. Egyesek az idegenvezető szavait figyelték, míg mások a semmibe bámultak, de voltak páran, akik udvariatlanul, halkan beszélgettek. Sana egyáltalán nem ilyen csoportra számított.

Shawn megvárta, hogy az idegenvezető befejezze a mondandóját, és csak utána bökte meg Sanát, hogy menjenek előre. Előttük kékes-fehéres vakolt fal emelkedett, rajta mindenféle vésett felirattal egymás hegyén-hátán, hogy szinte lehetetlen volt elkülöníteni egyik feliratot a másiktól.

– Ezt nevezik grafitifalnak – suttogta Shawn. – Mint mondtam, ha úgy szeretnénk bejutni Péter sírjához, hogy ne bolygassunk meg semmit, különösen ezt a grafitifalat, akkor át kell fúrni a fal alatt, aztán a fal alatt azt a falat, amely Szent Péter sírjának eredeti boltívét tartotta. Az osszárium két fal között lesz, hátul, közel a vörös falhoz, amely derékszögben metszi mindkét falat.

– Atyaúristen! – kiáltott fel Sana. Fáradtan megcsóválta a fejét. Túlságosan zűrösnek tűnt neki ez az egész.

– Tudom – mondta Shawn együttérzően. – Rendkívül összetett ez az egész. Ehhez a helyhez folyamatosan hozzáépítettek, és átalakították majdnem kétezer éven keresztül. Lehet, hogy nem jól magyarázok, de tudom, miről beszélek. Nekem csak az számít, hogy amikor a vörös falat építették a rómaiak körülbelül az első század fordulóján, félő, hogy véletlenül rábukkantak az összáraimra, és vagy elvitték onnét, vagy elpusztították. De számomra nem kétséges, hogy az eredeti helye a vörös fal közelében lehetett.

– Hol kezdődik az alagút? – kérdezte Sana, majd körbejáratta tekintetét a helyiségben.

– Bár az alagút közvetlenül alattunk van, kicsit arrébb tudunk bejutni, ott, ahol most a turistacsoportot látod. Le kell ereszkednünk Péter sírjának szintjére. Hiszen most a Constantinus bazilikájának földszintjén vagyunk.

– Rendben! – bólintott Sana, bár kényelmetlenül érezte magát ebben a helyzetben. Szeretett volna tisztában lenni azzal, hogy hol fognak később munkához látni. Jelen körülmények között nem tudta maga elé képzelni három dimenzióban a részleteket, amikről Shawn olyan türelmesen magyarázott.

Shawn előrement, majd elindult a lefelé vezető vaslépcsőn a következő kamrához, oda, ahol a turistacsoport összegyűlt. Az idegenvezető arról magyarázott, hogy a három méterrel arrébb lévő falfülkében lévő plexivel lezárt üregeken át Szent Péter sírjába láthatnak be, ahol a szent csontjai is megtalálhatók.

– Igaz ez? – súgta Sana Shawnnak.

– XII. Pius pápa szerint igen – válaszolta Shawn halkan. –A csontokat egy V alakú üregben találták szétszórva a sír belsejében. Szerintem az győzte meg a pápát, hogy nem találtak koponyát. Szent Péter fejét a történetírók szerint a lateráni San Giovanni-bazilikában őrizték.

– Rendben, hol van az alagút? – kérdezte Sana türelmetlenül. Egyelőre elege volt a történelmi háttér-információkból.

– Gyere utánam – mondta Shawn.

Elmentek a csoport mellett, és egy hatalmas, dobogószerű építményhez értek, amelyhez jó pár foknyi lépcső vezetett le. A váza vasból készült, és korlát is tartozott hozzá. A felszínét áttetsző, két centi vastag üveg borította. Amikor ráálltak, le lehetett látni a körülbelül másfél méterrel lejjebb lévő ásatási területre.

– Az ott Péter sírjának alapszintje – magyarázta Shawn. – Ahhoz, hogy eljussunk az alagúthoz, le kell mennünk oda, aztán vissza az alá a rész alá, ahol az imént a grafitifalnál álltunk.

– Hogyan juthatunk le oda? – kérdezte Sana, és végigjáratta tekintetét az áttetsző járdán. Semmiféle nyílás nem látszott rajta.

– A túlsó sarokban lévő üveglapot fel lehet emelni. Pokoli nehéz, de ketten együtt meg tudjuk csinálni. Szerinted fogod bírni?

Sanát szorongás kerítette hatalmába, ha belegondolt, hogy be kell préselődnie abba a szűk résbe. Mivel hajlamos volt a klausztrofóbiára, nem volt valami megnyugtató számára az a gondolat sem, hogy körülbelül tizenöt méterrel a föld alatt vannak.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Shawn, miután Sana nem válaszolt.

– Be lesz kapcsolva az összes világítás? – suttogta Sana rekedten. Megnyalta a szája szélét, hogy megnedvesítse az ajkát. Hirtelen egészen száraznak érezte a torkát is.

– Nem kapcsolhatjuk fel a lámpát – mondta Shawn. – Automatikus időzítő kapcsolja le őket, és ha valaki kinyitná a nekropolisz ajtaját, és látná, hogy ég a lámpa, rögtön tudnák, hogy valami baj van. Ráadásul a riasztórendszer miatt is ki kell kapcsolni a lámpát. Ha valaki átmegy a bazilikán, meg fogja hallani, hogy vésőt használunk, annak ellenére, hogy tizenöt méterre vagyunk tőle. Ne feledd, a márvány remekül vezeti a hangot. Ha lejönnek, hogy körülnézzenek, mit csinálunk, akkor fel kell kapcsolniuk a lámpát, az viszont figyelmeztet bennünket arra, hogy valaki jön. Érted már?

Sana tétován bólintott. Természetesen értette, hogy Shawn mire akar kilyukadni, csakhogy nem tetszett neki a dolog.

– Mondd meg őszintén – fordult feléje Shawn. – Bírni fogod ezt az egészet?

Sana ismét bólintott.

– De őszintén! – Erősködött Shawn, és felemelte a hangját, hogy nyomatékot adjon szavainak. – Tudnom kell, hogy mire számítsak.

– Jól van, jól van! – mondta Sana. – Bírni fogom végig. – Zavartan körbenézett és a turistacsoport legközelebbi tagjaira tévedt a tekintete, akik kíváncsian méregették őket. Sana visszafordította a tekintetét Shawnra. – Ne izgulj, bírni fogom! – nyugtatgatta a férfit suttogva, de ha tudta volna, hogy pár óra múlva mi fog történni, akkor nem lett volna ennyire magabiztos.

11.

New York

2008. december 2., kedd 1 1.34 óra

(római idő szerint 17.34 óra)

– Hogy sikerült a tegnapi ebéd? – kérdezte Jack. A férfi bedugta a fejét Chet irodájába, ahol kollégája éppen a mikroszkópján át tanulmányozott néhány metszetet.

Chet felnézett, aztán hátralökte a székét az íróasztalától és felállt.

– Nem egészen úgy alakult, ahogy vártam – vallotta be.

– Hogyhogy?

– Nem tudom, mire gondoltam szombat este – folytatta a barátja a fejét csóválva. – Nyilván teljesen elment az eszem. Az a nő baromi ronda.

– Ezt szomorúan hallom – mondta Jack. – Akkor gondolom, mégsem ő lesz az igazi.

Chet legyintett, mintha egy bosszantó szúnyogot akarna elhessegetni.

– Csak gúnyolódj, megérdemlem.

– Szerettelek volna megkérdezni arról az artéria disszekciós esetről, amelyet említettél – mondta Jack, de közben próbálta kordában tartani a lelkesedését. Amúgy is szeretett volna valami lelkesítő ügy mellé állni, és végre megtalálta, amit keresett. Elkapta a meggondolatlan harci hév, és le akarta rántani a leplet az egyre nagyobb népszerűségnek örvendő alternatív gyógyászat csalásairól. Az ő felfogása szerint hatástalan volt mindez a placebo-hatástól eltekintve, ráadásul sokba is került, és rengeteg veszélyt rejtett magában. Valójában kínosan érintette, hogy az igazságügyi orvostudomány eddig nem vállalt nagyobb felelősséget az ügyben.

Jack véleménye tovább erősödött a Ronald Newhouse rendelőjében tett látogatása óta. Igaz, így visszatekintve hibásnak értékelte ezt a lépést, hiszen hagyta, hogy az érzelmei magukkal ragadják. Később utánajárt a dolognak az interneten, és rengeteg információhoz jutott. Fogalma sem volt arról, hány ezer „tanulmányt” készítettek már, hogy bebizonyítsák vagy megcáfolják az alternatív kiegészítő gyógyászat hatékonyságát. Arra is rájött, hogy mi az internet legnagyobb hibája: túl sok információt tartalmaz, és nem sok reális esély marad arra, hogy az ember meg tudja ítélni a források hitelességét.

Teljesen véletlenül bukkant rá a Barnes & Noble Kiadó egyik könyvére. Kétségtelenül lenyűgözte a szerző tudományos háttere, akitől már olvasta Az ősrobbanás című művet. A férfi félelmetesen nagy műveltségű tudós volt, különösen a fizika területén árult el igen nagy jártasságot, így Jack méltán bízott az alternatív gyógyászatról alkotott véleményében is. A második szerző a hagyományos orvoslás doktora volt, ám időt és fáradságot nem kímélve képesítést szerzett az alternatív gyógyászat egyes ágaiban is, és mindkét területen praktizált. Ilyen háttérrel nyilván kellően össze tudta hasonlítani és ki is tudta értékelni mindkét gyógyítási módot. Úgy döntött tehát, hogy nem kutat tovább az interneten, hanem ma korábban hazamegy a munkából, és útközben megveszi a Csalás vagy csoda? című könyvet.

Amikor Jack hazaért, csalódottan tapasztalta, hogy Laurie és a kisfia is alszik már, és egy üzenet várja a bejárati ajtó melletti falitáblán: „Rossz napunk volt, sokat sírtunk, nem tudtunk aludni, de most alszunk. Nekem is akkor kell aludnom, amikor lehet. Leves a tűzhelyen. Puszi. L.”

A levelet olvasva Jack lelkifurdalást érzett. Egész nap nem telefonált haza, mert attól félt, hogy felébreszti őket, hiszen erre volt már példa a múltban. Biztatta ugyan Laurie-t, hogy hívja fel nyugodtan a hivatalban, amikor csak teheti, ám az asszony soha nem élt a lehetőséggel. Remélte, hogy nem neheztel rá, amiért neki dolgoznia kell, míg ő otthon marad. Bár ha neheztelt is, jól tudta, másként nem lehetett megoldani a dolgot.

De valójában nem csak amiatt volt lelkifurdalása, hogy nem telefonált. Az igazság az, hogy egyszerűen nem is akarta tudni, mi folyik otthon. Néha legszívesebben nem is jött volna haza. Ha odahaza volt, szembe kellett nézni kisfia betegségének tragédiájával, és azzal, hogy képtelen segíteni rajta. Soha nem beszélt arról Laurie-nak, hogy milyen óriási érzelmi megpróbáltatás számára, amikor a szenvedő kicsit a kezében kellett tartania, és persze gyűlölte is magát miatta. Ugyanakkor megértette, hogy mi húzódik meg a saját érzései mögött: hiábavaló küzdelmet folytatott azért, hogy ne szeresse meg túlságosan a gyermeket. A lelke mélyén ugyanis tudta a kimondhatatlant, tudta, hogy JJ nem fog életben maradni.

Jack megpróbálta kihasználni a házban uralkodó csendet és békét, így beletemetkezett a Csalás vagy csoda? című könyvbe. Amikor Laurie négy órával később felébredt, ott találta a férjét a szobában a könyvbe temetkezve: annyira megfeledkezett a külvilágról, hogy még enni is elfelejtett.

Jack türelmesen hallgatta, amint Laurie elmeséli a napját. Akárcsak más napokon, most is úgy érezte, minél többet hallgatja az asszonyt, annál inkább az az érzése támad, hogy az asszony egy szent, ő pedig egy szemétláda, de azért hagyta, hogy Laurie kibeszéljen magából mindent. Amikor az asszony befejezte, kimentek a konyhába, Laurie pedig ragaszkodott hozzá, hogy megmelegítse a levest, és mindketten egyenek.

– A sors fintora, hogy éppen ma reggel említetted, hogy próbáljuk meg az alternatív gyógyászatot – mondta Jack a leves kanalazása közben. – Egyet mondok, akármennyire is elkeseredettek leszünk, soha ne próbálkozzunk meg a természetgyógyászattal. – Aztán elmesélte Keara Abelard esetét, és azt, hogy milyen megfontolásra jutott az alternatív gyógyászattal kapcsolatosan.

Laurie azonban annyira kimerült volt fizikailag és szellemileg, hogy csak fél füllel hallgatta a férfi szenvedélyes előadását, egészen addig, amíg ahhoz a részhez nem ért, amikor arról mesélt, hogy egy három hónapos kisgyerek meghalt egy kiropraktőr csigolya-helyreigazítását követően. Ettől fogva aztán minden idegszálával Jackre figyelt. A férfi beszámolt arról, hogy a Csalás vagy csoda? kapcsán megismerkedett a természetgyógyászat valamennyi fő területével, ide értve a homeopátiát, az akupunktúrát, a gyógynövényeket és persze a kiropraktikát.

Laurie gratulált Jacknek, hogy talált egy értelmes témát, amivel lefoglalhatja magát, miközben a család JJ kezelésének problémájával küszködik. Még azt is bevallotta, hogy kicsit irigyli, de ennyi volt az egész. Amikor Jack felhozta a témát, hogy Laurie is menjen vissza dolgozni és vegyenek föl huszonnégy órára bébiszittert JJ mellé, az asszony megint visszautasította az ajánlatot, mondván, ő azt teszi, amit tennie kell. Aztán beszámolt arról, hogy már ő is találkozott három alkalommal alternatív gyógyászat okozta halálesettel. Az egyik egy akupunktúrás kezelés alatt álló beteg volt, aki annak következtében halt meg, hogy a specialista véletlenül átszúrta a szívét egy akupunktúrás tűvel. Két másik beteg pedig szennyezett kínai gyógynövények okozta súlyos fémmérgezésben halt meg.

Jack örömmel hallotta, hogy Laurie-nek is voltak ilyen esetei, és beismerte, hogy egy csomó orvos kollégájának küldött e-mailt, amelyben arra kérte őket, hogy hasonló esetekről számoljanak be, mert megpróbált becslést végezni arra vonatkozóan, hogy New York Cityben hány halálesetet okozott az alternatív orvoslás.

– Hé! – kiáltott rá Chet, és jó erősen megrántotta Jack karját. – Mi történt, epilepsziás rohamod van?

– Bocs – mondta Jack, és megrázta a fejét, mintha transzból térne magához. – Teljesen másutt jártak a gondolataim.

– Mit akartál kérdezni arról a vertebrális artériás esetről? – kérdezte Chet, ugyanis Jack az imént nem fejezte be a kérdését.

– Meg tudnád adni a beteg nevét és az esetszámot, hogy utánanézzek az ügynek? – kérdezte Jack, de nem is hallgatta meg Chet válaszát.

Gondolatai ismét elkalandoztak, megint visszatért a reggelhez, amikor 5.50-kor arra ébredt, hogy teljesen felöltözve a nappali kanapéján kucorog. Az ölében ott hevert a Csalás vagy csoda? a függelék közepénél kinyitva.

A könyv megszilárdította Jack amúgy is egyre erősödő negatív érzéseit az alternatív gyógyászattal kapcsolatban, és ha lehet, még jobban felkeltette az érdeklődését. Bár a könyvnek voltak olyan részei, amelyeket csak átfutott, javarészt elolvasta az egész kötetet, még alá is húzott bizonyos részeket. A könyv mondanivalója teljes mértékben igazolta a saját álláspontját, és úgy érezte, a szerző világos és vitathatatlan érvekkel támasztotta alá következtetéseit. Igazság szerint Jack úgy érezte, a szerző néha megpróbál az alternatív gyógyászat mellett érvelni, de összességében csak annyit tudott mondani, hogy a homeopátiának csak placebohatása van, az akupunktúra pedig amellett, hogy placebohatással bír, egyes fájdalmak és hányinger esetén valóban alkalmazható, de csak rövid távon és kis hatásfokkal. A kiropraktika a placebohatás mellett igazoltan hatékonynak bizonyult a hátfájással kapcsolatosan, de a hagyományos kezelés épp olyan hatásos volt, és kevésbé drága. A herbaterápiának főleg placebohatása van, ám a termékei csak felszínes vagy semmiféle minőség-ellenőrzésen nem estek keresztül. Azok a bizonyíthatóan gyógyhatású készítmények viszont, amelyekben csak aktív összetevők voltak, kevésbé hatékonyak, szemben a hagyományos gyógyszerekkel.

Mivel Jack csak pár órát aludt, azt hitte, kimerült lesz. Csakhogy nem ez volt a helyzet. Egy frissítő hűvös zuhanyt és gyors reggelit követően rekordidő alatt tette meg az utat az OCME-be.

Újdonsült tudása birtokában Jack úgy vetette magát a munkába, mint akit felhúztak, kiírt magának számos függőben lévő esetet, aztán nyakon ragadta a húzódozó Vinnie-t, hogy kezdjék el már a munkát a boncteremben.

– Hé! – kiáltott rá ismét Chet. – Van itthon valaki? Ez egészen nevetséges. Olyan, mintha egy zombival beszélgetnék. Most mondtam meg a VAD-os betegem nevét, te meg úgy nézel rám, mint aki kisrohamon esett át. Mi van, nem aludtál múlt éjjel?

– Bocs – mondta Jack, majd összeszorította a szemét, aztán gyorsan pislogni kezdett. – Teljesen igazad van, nem sokat aludtam a múlt éjjel, és tulajdonképpen csak a lelkesedés tart életben. Mondd még egyszer a nevet!

– Miért érdekel annyira? – kérdezte Chet, aztán leírta a nevet egy darab papírra, és átadta Jacknek.

– Kicsit utánajárok az alternatív gyógyászatnak, és különösen a kiropraktikának. Illetve annak, hogy milyen összefüggés van a kiropraktika és az artéria disszekció között. Te mire jutottál, amikor utánanéztél a disszekciós esetednek?

– Úgy érted, amellett, hogy senki nem akart tudni a dologról?

– Most a főnökre célzol?

– Igen, amikor előadtam az esetet, valóságos szellemet eresztettem ki a palackból. Mert a hallgatóság fele a kiropraktika ellen volt, a másik fele viszont hevesen támogatta. Olyan indulatot váltott ki a dolog, hogy egészen meglepett, különösen, miután megtudtam, hogy a főnököm is rajong az alternatív gyógyászatért.

– Azt mondtad, öt esetet szedtél össze. Szerinted azoknak a betegeknek a nevét is össze tudnád gyűjteni? Érdekes lenne, ha nem hivatalosan összehasonlítanánk a New York City és a Los Angelesben artéria disszekciós eseteket.

– Az én betegem nevét viszonylag könnyű volt megtalálni, de valóságos csoda volna, ha a többit is elő tudnám bányászni. De azért utánajárok. Az itteni eseteket hogy szeded össze?

– Nem olvastad mostanában az e-mailjeidet?

– Nem igazán.

– Nos, ha megnézed a postafiókodat, láthatod, hogy írtam neked. Tulajdonképpen minden New York-i orvos szakértőnek írtam, hogy értesítsen, ha volt ilyen esete. A délután folyamán átnézem a nyilvántartót is, hogy nem bukkanok-e hasonló esetekre.

Jack telefonja hirtelen csörögni kezdett. Ilyenkor mindig elfogta az aggodalom, attól félt, hogy Laurie-val van valami baj otthon, így kikapta a készüléket a zsebéből, és a kijelzőre pillantott.

– Hohó! – mondta. Nem Laurie volt az, hanem a főnöke, Harold Bingham, aki a lenti recepcióról hívta.

– Na mi van? – kérdezte Chet, mert észrevette Jack reakcióját.

– A főnök az – mondta Jack.

– És az baj?

– Tegnap helyszíni szemlét tartottam – vallotta be Jack. – Annál a kiropraktőrnél jártam, akinek a neve felmerült az esetem kapcsán. De nem a szokásos diplomatikus formámat hoztam. Igazság szerint majdnem összeverekedtünk.

Chet, aki mindenki másnál jobban ismerte Jacket az intézetben, elfintorodott.

– Akkor sok szerencsét!

Jack odabiccentett köszönésképpen, aztán megnyomta a gombot, hogy fogadja a hívást. Bingham mindig komoly titkárnője, Mrs. Sanford volt a vonal túlsó végén.

– A főnök azt kéri, hogy azonnal menjen az irodájába!

– Na, ezt hallottam – szólalt meg Chet, aztán keresztet vetett. Ez elég egyértelmű gesztus volt: Chet meg volt róla győződve, hogy ebben a helyzetben Jacken csak az imádság segíthet.

Jack felállt Chet íróasztalától.

– Kösz a bizalmat – mondta gúnyosan.

A lift felé tartva arra gondolt, hogy nyilván a kiropraktőr, a jó öreg Newhouse miatt hívatják. Egyáltalán nem lepte meg, hogy a szőnyeg szélére kell állnia az eset miatt, de arra nem gondolt, hogy ennyire gyorsan sort kerítenek rá. Nyilván nemcsak a sértett természetgyógyász telefonált, hanem az ügyvédje is. Az is lehet, hogy pusztán csak az orrára koppintanak, de meglehet, hogy per lesz a dolog vége.

Jack kilépett a liftből, és arra gondolt, hogy a védekezés helyett – hiszen tudta, hogy ez úgyis lehetetlen Binghammel szemben – inkább támadásba lendül.

– Máris bemehet – mondta Mrs. Sanford anélkül, hogy felnézett volna a számítógép monitorjáról. Mivel az asszony pontosan úgy viselkedett akkor is, amikor Jack legutóbb a szőnyeg szélén állt tíz évvel ezelőtt, a férfi eltűnődött azon, vajon hogy az ördögbe tudta azt a titkárnő, hogy ő jött be.

– Csukja be az ajtót! – reccsent rá Bingham gigantikus méretű íróasztala mögül.

Az íróasztal magas, ódon redőnyös ablak előtt terpeszkedett. A vitrines könyvespolc előtt elhelyezkedő jókora könyvtári asztalnál a főnök helyettese, Calvin Washington foglalt helyet. Mindketten szúrós tekintettel bámultak Jackre.

– Köszönöm, hogy hívatott – mondta Jack, majd odalépett Bingham íróasztalához, és öklével az asztalra csapott, hogy hangsúlyt adjon a szavainak. – Az OCME-nek végre vállalnia kell a felelősséget, és fel kell lépnie az alternatív gyógyászat, különösen a kiropraktikával szemben. Tegnap egy olyan halálesetet küldtek át hozzánk, ahol a halál szükségtelen csigolyabeavatkozás miatt következett be, kétoldali nyaki artéria disszekció okozta.

Bingham zavartan nézett Jackre, mint akinek kifogták a vitorlájából a szelet.

– Magamhoz ragadtam a kezdeményezést – folytatta Jack –, és nem szívesen ugyan, de vettem a fáradságot, hogy ellátogassak a helyszínre, ahhoz a felháborító kiropraktőrhöz, hogy megtudjam, valóban csigolya-helyreigazítás történt-e. Gondolhatják, hogy nem volt egyszerű feladat, és elég erőszakosnak kellett lennem, hogy hozzájussak a megfelelő információkhoz.

Bingham foltos arca kissé elsápadt, vizenyős szeme összeszűkült, úgy bámult Jackre. Aztán levette a szemüvegét, hogy megtörölje, és persze, hogy időt nyerjen. A gyors riposztokban sohasem volt túlságosan erős.

– Üljön le! – mennydörögte Calvin a szoba túlsó sarkából.

Jack leült a Bingham íróasztalával szemben lévő székek egyikére. Nem nézett hátra. Ahogy arra számított, és amitől tartott, bekövetkezett: Calvint nem sikerült sarokba szorítani a taktikájával Binghamhez hasonlóan.

Calvin robusztus alakja megjelent Jack látóterének szegletében. Jack lassan felemelte a tekintetét és a férfira nézett. Calvin csípőre tett kézzel állt, az arca nyúzott volt, a tekintete szinte izzott. Jack fölé tornyosult egész testével.

– Elég a süketelésből, Stapleton! – mennydörögte. – Maga tökéletesen tisztában van azzal, hogy nem teheti meg, hogy a városban rohangál, és a jelvényét mutogatja, mint valami eszement nyomozó a tévéből.

– Így utólag már én is azt gondolom, hogy nem jól kezeltem a helyzetet – ismerte be Jack.

– Ez talán valami személyes bosszúhadjárat a kiropraktika ellen? – kérdezte Bingham követelőző hangon.

– Igen, személyes.

– Elmagyarázná esetleg, hogy miről van szó? – förmedt rá Bingham.

– Úgy érti, azt leszámítva, hogy a kiropraktikának nem volna dolga olyan betegséget kezelni, aminek semmi köze a gerinchez? Vagy hogy a kiropraktika olyan magyarázatra alapozza a kezelését, amely teljesen idióta és idejétmúlt misztikus elképzelés a test öngyógyító erejéről, amelyet soha nem mutattak ki, soha nem mértek le, avagy soha nem magyaráztak? Vagy hogy az ilyen kezelés gyakran jár együtt csigolya-helyreigazítással, amely halálhoz vezethet, mint például az én huszonhét éves páciensem esetében.

Bingham és Washington aggodalmasan összenéztek Jack érzelmi kitörése hallatán.

– Amit mond, az lehet, hogy igaz, de lehet, hogy nem – válaszolta Bingham. – Mégis mitől lett ez személyes ügye?

– Ebbe inkább nem mennék bele – válaszolta Jack, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Tudta, ha szabadjára engedi az érzelmeit, akkor túlságosan elragadtatja magát, akárcsak a kiropraktőr rendelőjében. – Hosszú történet, és önök bizonyára úgy gondolnák, csak érintőlegesen van köze az ügyhöz.

– Akkor inkább ne menjük bele! – felelte Bingham megvetően –, de mi esetleg úgy érezhetjük, hogy szükség van rá. És ha nem teszi, akkor veszélybe sodorhatja magát. Mivel bizonyára ön még nem kapott idézést, nekem jutott az a kínos kötelesség, hogy közöljem önnel, önt és az OCME-t beperelte egy bizonyos dr. Ronald Newhouse…

– Az isten szerelmére, ne nevezze doktornak azt az embert – fakadt ki Jack. – Ő csak egy nyavalyás kiropraktőr.

Bingham és Washington ismét összenézett. Bingham nyilvánvalóan kínosan érezte magát, mint egy szülő az engedetlen kamasz gyerekével. Calvin már kevésbé volt engedékeny. Egyszerűen csak dühös volt, és nehezen tudott parancsolni a nyelvének.

– Pillanatnyilag nem számít, hogy maga mit gondol a kiropraktikáról – mondta Bingham. – Most a maga ténykedéséről van szó, és a kérdéses úriember valószínűleg a kiropraktika doktora. Magát és az OCME-t beperelte rágalmazásért, hitelrontásért, becsületsértésért, testi sértésért…

– Egy újjal sem nyúltam hozzá – szakította félbe Jack. Ugyancsak nehezére esett tartania magát az elhatározásához, miszerint igyekszik nem kijönni a sodrából.

– Nem kell hozzányúlnia valakihez ahhoz, hogy testi sértéssel vádolják. A felperesnek elég azt feltételeznie, hogy maga éppen valami módon a testi épségére tört. Ott volt az irodájában és ordítozott vele?

– Hát, ha úgy vesszük… – ismerte el Jack.

– Megfenyegette, hogy letartóztattatja, amiért megölte a betegét?

– Azt hiszem, igen – ismerte el Jack.

– Azt hiszi! – visszhangozta Bingham ezúttal rosszallóbb arckifejezéssel. Egy pillanatra felemelte a két karját, mintha az égieket hívná tanúnak. Aztán felemelte a hangját és üvölteni kezdett: – Majd én megmondom magának, hogy szerintem miről van szó: visszaélt a hivatali hatalmával. Legszívesebben kipenderíteném magát az intézetből, hogy fizetés nélküli szabadságra menjen, amíg el nem rendeződik ez az ügy.

Jack hátán végigfutott a hideg. Ha kényszerszabadságra küldik, akkor teljesen kibillen az érzelmi egyensúlyából. Otthon kell maradnia, és Laurie-nak kell dolgoznia helyette. Az ő felelőssége lesz, hogy gondját viselje a kis JJ-nek. „Atyaúristen!” – jajdult fel Jack némán.

Hirtelen korábban soha nem érzett erővel öntötte el a keserűség. Legutóbb hasonló körülmények között nézett szembe Binghammel, ám akkor nem foglalkozott magával. De most nem tehette meg, hogy öngyilkos politikát folytasson. A családjának szüksége van rá. Nem eshet depresszióba. Binghamnek igaza volt, tényleg zűrzavart okozott.

Bingham nagy levegőt vett, aztán hangosan kifújta összecsücsörített ajkán át. Calvinra nézett, aki még mindig szúrósan méregette Jacket.

– Mit gondolsz, Calvin? – kérdezte Bingham. A hangja lehiggadt, szinte teljesen normális hangon szólalt meg.

– Miről mit gondolok? – kérdezett vissza Calvin.

– Arról, hogy ezt a seggfejet küldjük kényszerszabadságra, vagy inkább verjük laposra?

– Neked kell a főtanácsos elé állnod, nem nekem – mondta Bingham. – Mi volt a véleménye a kártérítésről? Biztos benne, hogy a kórház biztosítása fedezi ezt az ügyet, függetlenül attól, hogy bíróság elé kerül vagy sem?

– Szerinte fedezi. Végül is nem bűncselekményről van szó.

– Mi van akkor, ha Stapleton ténykedését aljas szándékkal elkövetett tettnek tekintik?

– Nos, ezt illetően már kevésbé volt biztos a dologban.

Jack hol Binghamre, hol Calvinra nézett. Pár másodpercig úgy tettek, mintha ott sem lenne, rá sem hederítettek, hogy itt ül a szobában. A két férfi még néhány mondatot váltott egymással, aztán Bingham ismét feléje fordította a tekintetét.

– Arról beszéltünk, hogy vajon fedezi-e a kórház biztosítása azt, amit maga tett, vagy sem. A munkaszerződése szerint az OCME jótáll a maga szakmai tévedéseiért, kivéve, ha az bűncselekménnyel kapcsolatos vagy aljas szándékból elkövetett tettnek minősül, vagyis ön szántszándékkal tette, nem pedig véletlenül.

– Nem azért mentem a kiropraktőr rendelőjébe, hogy bárkinek sérülést okozzak, ha erre céloz – mondta Jack bűnbánóan. Úgy érezte, kezd kicsúszni a talaj a lába alól.

– Ez megnyugtató – mondta Bingham. – El kell döntenünk, hogy megvédjük-e magát vagy sem. Természetesen bizonyos jelentősége van az ügyben annak is, hogy a biztosításunk fedezetet nyújt-e az ön ellen felhozott vádakra, vagy sem. Ha nem, akkor valószínűleg saját magának kell gondoskodnia a védelméről, ami attól tartok, sokba fog kerülni.

– Semmiféle rosszindulatú indíték vagy aljas szándék nem állt a cselekedeteim mögött – mondta Jack, de közben a szíve vadul kalapálni kezdett, ha arra gondolt, hogy ügyvédet kell fogadnia. Most, hogy Laurie otthon van a kicsivel és egy csomó pluszkiadásuk van JJ betegsége miatt, nincs pénze ügyvédre. – Semmi más szándék nem vezérelt abban, hogy odamenjek a kiropraktőr rendelőjébe, mint az, hogy kiderítsem, járt-e nála a betegem kezelés céljából, és hogy vajon végzett-e beavatkozást a csigolyáin.

– Mit is mondott, mi volt a halál kiváltó oka? – kérdezte Bingham.

– Kétoldali vertebrális artéria disszekció – válaszolta Jack.

– Csakugyan?! – jegyezte meg Bingham, mintha most hallotta volna először. A szeme elhomályosult. Fiziológiás reflex volt ez nála, amikor az agya önkéntelenül végigfutott a több ezer törvényszéki eseten, amellyel dolga akadt hosszú pályafutása során. Bár a férfinak gondjai voltak a rövid távú memóriájával, és az olyan esetekre se tudott visszaemlékezni, mint Keara Abelard-é, amelyet Jack épp pár másodperce említett, a hosszú távú memóriáját illetően valóságos lexikon volt a feje. Pár másodperccel később pislogott kettőt-hármat, aztán mintha álomból ébredne, így válaszolt. – Nekem is volt három VAD-os esetem.

– És nem volt valamelyik esetében kiropraktőrbeavatkozás a háttérben? – kérdezte Jack reménykedve. Immár nyilvánvalóvá vált számára, hogy képtelen lesz a magánéletét elválasztani a szakmájától. Ma be kell vallania JJ betegségét, valamint azt is, hogy milyen nehezen szembesül mindezzel. Csak ezek után lesz elnéző vele szemben Bingham és Calvin az előző napi meggondolatlan viselkedéséért.

– Két esetben volt előtte kiropraktőrkezelés – mondta Bingham. – A másik valamilyen idiopátiás ok volt, amelyre soha nem derült fény. Nos, hadd meséljem el…

A következő percekben Jack és Calvin kénytelen volt végighallgatni Bingham részletes beszámolóját erről a három esetről. Bár lenyűgöző volt szembesülni azzal, hogy Bingham milyen részletességgel képes visszaemlékezni régi esetekre, pillanatnyilag Jack enyhén szóval fárasztónak találta, a józan esze azonban azt tanácsolta, hogy ne szakítsa félbe a főnökét. Miután úgy döntött, hogy elmeséli a kisfia rákos betegségének történetét, szeretett volna mielőbb túl lenni a dolgon.

Bingham befejezte kiselőadását, Jack pedig afféle bűnbánó vallomásba kezdett.

– Pár másodperccel ezelőtt azt mondtam, hogy nem akarok beszélni arról, milyen személyes érintettsége van a kiropraktőrök elleni ellenszenvemnek. De most meggondoltam magam.

– Nem hinném, hogy kíváncsiak vagyunk arra, milyen közeli kapcsolatot ápolt az elhunyttal – mordult fel Calvin.

– Nem, nem, nem erről van szó – biztosította őket Jack. Az eszébe sem jutott, hogy Calvin ilyesmivel hozakodik majd elő. – Semmiféle kapcsolatom nem volt a beteggel. Nem találkoztam vele soha, nem láttam, és semmit nem tudtam róla korábban. Az egész zűrzavar kiváltója a kisfiam.

Jack elbizonytalanodva elhallgatott, hagyta, hogy felfogják a szavai értelmét. Aztán rögtön látta, hogy mindkét férfi arckifejezése ellágyul, különösen Calviné, akinek arcán a dühöt aggodalom váltotta fel.

– Mielőtt belevágnék ebbe az egészbe, szeretnék kérni valamit – mondta Jack. – Azt szeretném, ha minden köztünk maradna, ami itt elhangzik. Meglehetősen személyes jellegű dologról van szó.

– Azt hiszem, jelenleg ezt a döntést ránk kell bíznia – mondta Bingham. – Ha ez a dolog nem áll meg ennyiben, akkor könnyen lehet, hogy sarokba szorítanak bennünket. Ha ez bekövetkezik, akkor meg kell értenie, hogy nem tudjuk betartani az ilyen irányú ígéretünket.

– Ezt megértem – mondta Jack. – De mivel engem is köt a fogadalmam, bízom önökben, hogy megtartják Laurie és az én titkomat.

Bingham Calvinra pillantott, Calvin pedig egyetértően bólintott.

– Jól van a kisfiú? – kérdezte Calvin sietve.

– Sajnos nincs jól – ismerte be Jack, és abban a pillanatban, hogy kimondta, lehalkította a hangját. – Nyilván tisztában vannak vele, hogy Laurie nem tért vissza a szülési szabadsága után, ahogy eredetileg terveztük.

– Természetesen tudjuk – mondta Calvin türelmetlenül, mintha Jack szándékosan bő lére eresztené a történetet.

– A gyermekünk súlyos betegségben szenved – nyögte ki Jack. Eddig senkinek sem beszélt JJ betegségéről, mintha attól félne, hogy azzal, ha elmondja valakinek, még valósabbá válik a helyzet. Jack afféle tagadásba ment át, mintha így próbálna megküzdeni azzal a sokkal, amely JJ diagnózisa óta érte.

Jack tépelődött egy darabig, aztán nagy levegőt vett. Bingham és Calvin türelmetlenül várt. Látták, hogy Jack állkapcsa megremeg, és tudták, hogy a könnyeivel küszködik. Kíváncsiak voltak a részletekre, de hagyták, hadd szedje össze magát.

– Tudom, hogy az elmúlt három hónapban nem a tőlem megszokott módon végeztem a munkámat – vágott bele Jack.

– Erről nem volt tudomásunk – szakította félbe Bingham, és hirtelen lelkifurdalást érzett, amiért ilyen keményen beszélt az imént Jackkel.

– Természetesen nem volt – mondta Jack. – Senki másnak nem mondtuk el a dolgot, csak Laurie szüleinek.

– Megmondaná, kérem, a diagnózist? – kérdezte Calvin. – Gondolom, semmi közünk hozzá, de szeretném tudni. Tudja, mit érzek Laurie iránt. Olyan, mintha a rokonom lenne.

– Neuroblasztóma – mondta Jack. Nagy levegőt vett, aztán folytatta. – A legrosszabb indulatú neuroblasztóma.

Súlyos csend telepedett közéjük, miközben Bingham és Calvin próbálta feldolgozni magában a hallottakat.

– Hol kezelik a kicsit? – törte meg Calvin a csendet halk, óvatos hangon.

– A Memorialban. Egy kezelési programon vett részt, de amilyen a mi formánk, le kellett állítani, miután egérfehérje elleni antitestet fejlesztett ki. A kemoterápia befejezése után a kicsi terápiája egér-monokloniális antitestkezelésen alapult. Sajnos jelenleg nem áll kezelés alatt. Nyilván kitalálják, hogy Laurie és én meglehetősen nehezen bírjuk ezt a várakozást.

– Nos – mondta Bingham újabb rövid, ám kínos csendet követően. – Ez egészen más megvilágításba helyezi a jelenlegi ügyet. Talán tényleg szabadságra kell mennie, de fizetett szabadságra. Lehet, hogy jobb lenne, ha otthon lenne a gyereke és a felesége mellett.

– Nem! – mondta Jack nyomatékosan. – Dolgoznom kell! Komolyan mondom, a legutolsó dolog, amire szükségem van most, az a szabadság. El se tudja képzelni, milyen borzasztó dolog nézni, ahogy az ember gyereke szenved, és képtelen bármit is tenni érte. Elsősorban azért mondtam el maguknak ezt a dolgot, mert pontosan attól féltem, hogy szabadságra kell mennem.

– Rendben – mondta Bingham. – Nem küldjük szabadságra, de cserébe meg kell ígérnie, hogy a jövőben nem tesz helyszíni látogatásokat, különösen nem megy ki kiropraktőrökhöz.

– Ezt megígérhetem – mondta Jack. Az ő szempontjából ez tulajdonképpen nem is volt engedmény.

– Ettől függetlenül még mindig nem egészen értem, miért viselkedett így a kiropraktőr irodájában – mondta Bingham. – Mitől olyan ellenszenves a maga számára ez az egész terület? Nyilvánvalóan abból, amit mondott, amikor bejött az irodámba, szinte semmire sem tartja a kiropraktikus kezelést. Tán volt valamilyen személyes tapasztalata a kiropraktőrökkel?

– Egyáltalán nem – mondta Jack. – Még soha életemben nem jártam kiropraktőrnél, és igazság szerint nem is sokat tudtam róluk, csakhogy a tegnapi VAD-os betegem miatt úgy döntöttem, beleásom magam a kiropraktikába és az alternatív gyógyászatba, tulajdonképpen csak azért, hogy lefoglaljam magam. Nyilvánvalóan irracionálisan viselkedem mostanában JJ miatt, különösen most, hogy nem kezelhetik egy darabig. De a VAD-os eset előtt soha nem is jutott eszembe, hogy az emberek meghalhatnak az alternatív gyógyászat miatt. Amikor jobban utánajártam a dolognak, az egyik első cikkben, ami a kezembe akadt, pont egy olyan esetet írtak le, amelyben egy három hónapos csecsemő meghalt, miután a kiropraktőr nyakcsigolya-helyreigazítást végzett. Teljesen felháborított az eset, különösen mivel JJ is majdnem ugyanilyen korú. De nem sokat foglalkoztam a dologgal, legalábbis addig, amíg beszélgetni nem kezdtem Ronald Newhouse-zal. De amikor ecsetelni kezdte nekem azt a sok sületlenséget, hogy hogyan kezeli kiropraktikai módszerekkel az olyan gyerekkori betegségeket, mint az allergia, az arcüreggyulladás, vagy akár az olyan jóindulatú betegséget, mint a hiperaktivitás, és közben gyerekeket ölnek meg, egyszerűen elöntötte az agyamat a vér. Az egy dolog, hogy egy felnőtt ember van annyira ostoba, hogy kockára tegye az egészségét és ilyen szélhámossal kezeltesse magát, de a gyerekekkel teljesen más a helyzet. Az szerintem bűncselekmény.

Jack hangja elcsuklott. Ismét súlyos csend telepedett a szobára.

Bingham törte meg a csendet, amikor így szólt: – Azt hiszem, Calvin és a magam nevében is kijelenthetem, hogy természetesen őszintén sajnáljuk JJ betegségét. Bár ez nem menti fel az alól, hogyan viselkedett ezzel a kiropraktőrrel, azért annyit mondhatok, hogy most már jobban megértem a viselkedését. Azt is hozzátenném, személy szerint erősen biztatom, hogy folytassa az alternatív gyógyászattal kapcsolatos kutatását törvényszéki és patológiai szempontból, mert az jót tesz önnek az elmondott okok alapján, és az igazságügyi orvoslás ügyét is szolgálja. El tudom képzelni, hogy értékes cikk születhet és láthat napvilágot valamelyik fontos patológiai folyóirat hasábjain, ami igen értékes adalékkal szolgálhat az alternatív gyógyászattal kapcsolatban felmerülő kérdéseket illetően. Ahhoz azonban szigorúan ragaszkodnom kell, hogy a kutatása során nem mehet ki helyszínre egyetlen alternatív gyógyászattal foglalkozó terapeutához sem. És tartózkodjon attól, hogy bármilyen kijelentést tenne a sajtónak. Az ilyen nyilatkozatok a médiaosztályra tartoznak, de azt is előzőleg nekem kell jóváhagynom. Az alternatív gyógyászattal kapcsolatos kérdések inkább politikai jellegűek, mintsem tudományosak. Véleményem szerint az egésznek amúgy is kevés köze van a természettudományhoz. Mindezt alátámasztandó amellett, hogy ma reggel értesültem erről a peres ügyről, felhívtak a polgármesteri hivatalból is. A jelek szerint a polgármester kedvenc kiropraktőrével akasztotta össze a bajszát.

– Ezt nem mondja komolyan – döbbent meg Jack. Teljességgel lehetetlennek tűnt. Jacknek már volt szerencséje találkozni a polgármesterrel, és az volt a benyomása, hogy intelligens emberrel van dolga, legalábbis egészen eddig a pillanatig.

– Semmi kedvem viccelődni – folytatta Bingham. – Az az igazság, hogy a jelek szerint Mr. Newhouse az egyetlen ember, aki csillapítani tudja polgármesterünk derékfájását.

– Le vagyok sújtva – ismerte be Jack.

– Ne csüggedjen – válaszolt Bingham. – Ami pedig ezt a jelenlegi peres ügyet illeti, mindent megteszünk, hogy megvédjük magát.

– Köszönöm uram – válaszolta Jack megkönnyebbülve.

– Természetesen tiszteletben tartjuk a kérését, hogy tartsuk titokban a ránk bízott személyes információit. Nem fogjuk kiadni a titkát, különösen itt, az OCME-ben.

– Nagyra értékelem a segítségüket – mondta Jack.

– Ha meggondolja magát, és mégis szabadságra szeretne menni, akkor vegye úgy, hogy máris megkapta az engedélyt.

– Ezt is nagyon köszönöm. Igazán nagylelkű, uram.

– Most pedig, gondolom, van dolga bőven. Calvin azt mondta, hogy a szokásosnál is több esetet írt ki magának. Úgyhogy nyomás vissza dolgozni, és pipálja ki valamennyit!

Jack értette a célzást, és gyorsan lelépett. Bingham és Calvin pár másodpercig mozdulatlanul ültek a helyükön. Még mindig döbbenten bámulták egymást.

– Tényleg meglátszik a munkáján? – törte meg csendet Bingham.

– Amennyire én látom, nem – mondta Calvin. – Az igaz, hogy a szokásosnál kevesebb órát tölt bent, és bár kissé el van maradva, még mindig az egyik legjobb munkaerő, körülbelül másfélszer annyit dolgozik, mint bárki más.

– Maga sem tudta, hogy beteg a gyerekük, igaz?

– Halvány fogalmam sem volt róla – válaszolta Calvin. – Még az sem keltette fel a gyanakvásomat, amikor Laurie kérte, hogy hosszabbítsuk meg a szülési szabadságát. Azt hittem, csak nagyon odavan a kicsiért. Tudom, hogy mennyire szeretett volna gyereket.

– Jack mindig annyira zárkózott volt. Őszintén szólva soha nem értettem meg igazán, különösen akkoriban, amikor dolgozni kezdett nálunk. Önelégült volt és önpusztító. Őszintén szólva nem tudom, melyik a rosszabb. Amikor ma reggel hívtak a polgármesteri hivatalból, azt hittem, visszatért a rossz szokásaihoz.

– Nekem is átfutott az agyamon – vallotta be Calvin. – Nyilván ezért is voltam vele ennyire goromba.

– Menjen, beszéljen a főtanácsos asszonnyal – mondta Bingham. – Mondja meg neki, hogy mi vállaljuk a védelmet, hacsak nem gondolja úgy, hogy vádalkut kéne kötnünk. Most pedig tűnés, mert nagyon sok dolgom van.

12.

Róma

2008. december 2., kedd 20.15 óra

(New Yorki idő szerint 14.15 óra)

Először a százmillió voltos elektromos kisülés villanását látták meg, aztán a fülsiketítő recsegést hallották, mintha késsel hasítottak volna a nehéz párás levegőbe az egyiptomi obeliszk felett a Szent Péter téren. A következő pillanatban bekövetkező hatalmas dörgés a szó szoros értelmében megrázta a Fiatot.

– Mi az úristen volt ez? – kiáltott föl Sana, mielőtt felfogta volna, hogy mi is történt.

– Dörgés és villámlás – vetette oda Shawn fölényesen, bár rá is épp úgy a frászt hozta az égi jelenség, mint a feleségére. Még soha életében nem látott ennyire közelről villámlást. – Az isten szerelmére, higgadj le! Teljesen kifordultál magadból.

Sana bólintott, s közben kinézett a bérelt autó ablakán. A sötétben látta, hogy egy csomó gyalogos tart hazafelé, nekifeszültek az esernyőjüknek, amelyet pajzsként tartottak maguk előtt, hogy így védekezzenek a szinte vízszintesen rájuk zúduló eső ellen.

– Nem tehetek róla. Biztos vagy benne, hogy helyes, amit teszünk? – kérdezte Sana. – Úgy értem, mégsem normális dolog, hogy belopódzunk egy ókori római temetőbe egy esős éjszakán, és ellopunk egy több ezer éves osszáriumot. Úgy érzem magam, mintha egy horrorfilmben lennék szereplő. Mi van, ha elkapnak bennünket?

Shawn idegesen dobolt ujjával a bérelt kocsi kormányán. Ő is feszült volt, és Sana kétségei felnagyították saját idegességét.

– Nem fognak elkapni bennünket – vágott vissza Shawn. Nem akart hallani semmilyen negatív gondolatot. Élete legnagyobb felfedezésének küszöbén állt, már amennyiben Sana hajlandó segíteni neki.

– Hogy lehetsz ennyire biztos a dologban?

– Hónapokon át dolgoztam ott éjszaka, és leszámítva azokat az embereket, akiket magammal vittem, egy lelket sem láttam ott.

– Jó, de akkor ceruzát, papírt és fényképezőgépet használtál. Most pedig fúróval, kalapáccsal és vésővel megyünk. Te is mondtad, hogy meghallhat bennünket valaki a bazilikából. És akkor mi lesz?

– A bazilikát éjjelre bezárják, és egy lélek sem juthat be – sziszegte Shawn. – Figyelj, ne tedd ezt velem! Már megígérted, hogy segítesz. Most pont alkalmas az idő. Megvannak a szerszámok. Tudjuk, hogy hol kell keresnünk. És ha fúróval megszondázzuk a kőzetet, és így keressük az osszáriumot, akkor lehet, hogy pár óra alatt végzünk is. Ha annyira muszáj aggódnod valami miatt, akkor az aggasszon, hogy hogyan cipeljük ki a nekropoliszból az osszáriumot, és hogyan fog beférni a kocsi csomagtartójába.

– Úgy csinálsz, mintha olyan könnyű lenne – jegyezte meg Sana. Kibámult a Szent Péter térre, amelynek Bernini hajlott ellipszis alakú oszlopsora szegélyezte mindkét oldalát.

– Komolyan mondom, hogy könnyű lesz – mondta Shawn szemmel látható magabiztossággal, bár Sana aggodalma felfokozta a sajátját is. Valójában tudta, elég nagy az esélye annak, hogy elhibázzák a dolgot. Annak ellenére, amit az imént mondott, tisztában volt vele, hogy elkaphatják őket. De jóval valószínűbb, hogy meg sem találják az osszáriumot. Márpedig ha nem találják meg, akkor értesítenie kell a hatóságokat Szaturninusz leveléről, és osztozni a dicsőségben, amennyiben az osszáriumot végül megtalálják. Természetesen erre csak akkor kerülne sor, ha a pápa megengedné, hogy megkeressék az osszáriumot – ami elég valószínűtlen, hiszen megtalálása megkérdőjelezné a pápai tévedhetetlenségről szóló egyházi dogmát.

– Na jó – mondta Sana váratlanul –, akkor csináljuk. Legyünk túl rajta! Mit ücsörgünk itt?

– Mondtam már. Gyorsabban értünk ide, mint gondoltam. Az utolsó őrjárat este nyolc körül halad el erre. Bőven akarok nekik időt hagyni arra, hogy befejezzék a dolgukat, és bezárják az épületet.

Sana az órájára pillantott. Majdnem 8.30 volt.

– Mi van, ha valamit nem találnak rendben. Például eltűnt a Pietá?

Shawn oldalra fordult, hogy végigmérje a feleségét. Remélte, hogy csak ugratja, de úgy tűnt, szó sincs erről. Az asszony úgy bámult ki az autó ablakán, mint egy űzött vad, aki arra vár, hogy felfalja egy ragadozó.

– Komolyan beszélsz?

– Mit tudom én – ismerte be Sana. – Ideges vagyok és kimerült. Gondolj csak bele, hiszen reggel még Egyiptomban voltunk. Lehet, hogy ez neked könnyen megy, de nekem…

– Jól van, nem baj, hogy ideges vagy. Az istenit neki, én is ideges vagyok. Teljesen természetes emberi reakció.

– És mi lesz, ha klausztrofóbiás szorongás jön rám?

– Majd gondoskodunk róla, hogy ne jöjjön. Nem kell bemásznod az alagútba. Különben sem lenne ott kettőnk számára elég hely.

Sana a férje arcát fürkészte az autó félhomályában. Időről időre egy-egy szembejövő autó fényszórója pásztázott végig a férfi arcán.

– Biztos vagy benne, hogy nem lesz rám szükséged az alagútban?

– Ha lent leszünk, és nem akarsz bejönni az alagútba, akkor is megoldjuk a dolgot. Gondolkozzunk pozitívan! Számíthatok rád?

– Azt hiszem, igen – mondta Sana nem túl nagy meggyőződéssel.

Háromnegyed kilenckor Shawn beindította az autót, és kikanyarodtak a járdaszegély mellől. Az ablaktörlő kétségbeesetten próbált szembeszállni az esővel, Shawn pedig erősen meresztgette a szemét, hogy lásson valamit. A Piazzára bezúduló autóáradat észvesztő sebességgel száguldott. Beértek a Szent Péter térre, aztán Shawn végighajtott a Bernini oszlopsorán az Arco delle Campane felé.

– Ha az őr megkérdezné, miért nincs nálad a vatikáni azonosító kártyád, akkor hagyd, hogy én beszéljek – mondta Shawn.

Két sötétbarna árnyalak bukkant fel előttük a ködben. Az őrök előreléptek, és Sana látta, hogy sötét esőkabátot viselnek jellegzetes fekete és narancssárga színű egyenruhájuk fölött. Nem örültek neki, hogy egy ilyen esős éjszakán éppen őrségben kell lenniük. Shawn letekerte az ablakot, amikor az őrbódéhoz ért. Pár kósza esőcsepp azonnal berepült a nyitott ablakon, és valóságos táncot járt az örvénylő levegőben.

– Jó estét, uraim! – szólította meg őket Shawn szívélyesen, és igyekezett könnyed hangot megütni. Ahogy számított rá, már sor került az őrségváltásra. Ezek másik őrök voltak.

Akárcsak a délután folyamán, az őr szó nélkül elvette Shawn vatikáni azonosító kártyáját. Megnézte a zseblámpája fényénél, és összehasonlította a fényképet Jack arcával. Amikor visszaadta, megkérdezte:

– Hová mennek?

– A nekropoliszhoz – mondta Jack, és átadta a belépőengedélyét. – Egy kis karbantartási munkát végzünk. – A svájci őr egy darabig nézegette az engedélyt, aztán visszaadta.

– Nyissák fel a csomagtartót! – mondta, és elindult a kocsi hátulja felé.

Sana feszengve ült a helyén, miközben a másik svájci őr az arcába villantotta a zseblámpáját. Előtte az őr zseblámpa és tükör segítségével nézte át az autó alját, hogy nincs-e rajta bomba.

Shawn hallotta a csomagtartó csapódását, a következő pillanatban pedig az őr azt kérdezte Shawntól a nyitott ablakon keresztül:

– Mire kellenek a szerszámok? – kérdezte.

– A karbantartási munkálatokhoz – mondta Jack.

– Bemennek a Scaviba?

– Igen, bemegyünk.

– Szóljak a biztonságiaknak, hogy nyissák ki?

– Szükségtelen, van kulcsunk.

– Rendben – mondta az őr. – Egy pillanat. – Azzal visszatért az apró őrbódéhoz, hogy elkészítse a parkolóengedélyt. A következő pillanatban már az autó mögött állt, hogy leírja a rendszámot, aztán visszatért a nyitott ablakhoz. Bedobta az engedélyt a műszerfalra.

– A Piazza Protomartirinél álljanak meg, és hagyják a behajtási engedélyt a műszerfalon – mondta, aztán tisztelgett nekik.

– Hú – mondta Sana, miután elhajtottak. – Azt hittem, végünk van, amikor benézett a csomagtartóba, és meglátta a szerszámokat.

– Én is. Hónapokig dolgoztam itt, de ilyen alaposan egyszer sem néztek át. Nyilvánvaló, hogy szigorítottak a biztonsági szabályokon.

Pontosan ott parkoltak le, ahol az őr mondta, a lehető legközelebb a Scavihoz.

– Hozom a szerszámokat, te addig állj be az oszlopcsarnok alá. Nem akarom, hogy úgy elázz, mint délután.

– Bírod egyedül? – kérdezte Sana, s közben magához vette az esernyőt a hátsó ülésről.

Shawn megszorította a karját.

– Egyértelmű. A kérdés inkább az, te bírod-e?

– Most, hogy itt vagyunk, már megnyugodtam kicsit.

Sana már épp ki akart mászni az autóból, amikor Shawn megszorította a karját.

– Várj egy kicsit, amíg elmennek ezek az autók – mondta.

Sana megfordult és látta, hogy egy sor autó húz el mögöttük a sötétben. Zúgva süvítettek el mellettük a pocsolyákkal teli macskaköveken, és rendesen összefröcskölték a Fiat oldalát. Shawn és Sana utánuk fordultak, hogy végignézzék, amint a vörös hátsó lámpák eltűnnek a sötétben, amint lassítás nélkül elhúztak az Arco delle Campane mellett.

– Biztos valamelyik nagy fejes, az is lehet, hogy maga a nagyfőnök – jegyezte meg Shawn.

– Kösz, hogy nem hagytad, hogy kinyissam az ajtót – mondta Sana. – Szerintem bőrig áztam volna.

Nemsokára odabent voltak az elsötétített Scavi épületében. Shawn odacipelte két vödörben a szerszámokat és egyéb eszközöket. Most, hogy ennyire közel voltak a végkifejlethez, egyre izgatottabb lett.

– Mit csináljak az esernyővel? – kérdezte Sana ártatlanul.

– Atyaúristen! – tört ki Shawn. – Muszáj mindent elmagyaráznom, mint egy csecsemőnek?

A férfi kezdte elveszíteni a türelmét. A felesége először azzal fenyegetőzött, hogy megakadályozza a tervét, most pedig ostobábbnál ostobább kérdéseket tesz föl.

– Ne beszélj így velem! Teljesen ésszerű kérdés volt! Ha itthagyom, valaki esetleg erre jön és gyanút fog, hogy odalent vagyunk az ásatásnál.

– Hát ez nevetséges! Miért következtetne bárki is arra, hogy valaki van odalent a katakombákban csak azért, mert az irodában hagytak egy esernyőt.

– Jól van! – vágott vissza Sana. Kinyújtotta a karját, és hagyta, hogy a Hassler esernyője a földre hulljon. Úgy érezte, hogy Shawn már szemernyit sem törődik az ő érzéseivel.

Shawn sem volt éppen jó kedvében. Az elmúlt egy év során, miközben az asszony karrierje egyre feljebb ívelt, kezdett furcsán viselkedni, például a kérése ellenére rövidre vágatta a haját; ugyanakkor olyan akaratos és szeszélyes lett, mint egy gyerek. Tessék, most is ledobta ezt az esernyőt!

Pár másodpercig farkasszemet néztek egymással. Aztán végül Sana engedett elsőként.

– Ostobán viselkedünk – szólalt meg. Felvette az esernyőt, aztán nekitámasztotta a fapadnak.

– Igazad van, sajnálom – mondta a férfi nem túl sok meggyőződéssel a hangjában. – Feszült vagyok, mert attól félek, hogy nem akarod végigcsinálni a dolgot, márpedig ez most nagyon fontos nekem.

Shawn félig-meddig őszinte bocsánatkérése olyan volt, mint halottnak a csók. Ahelyett, hogy megbánást tanúsított volna, inkább Sanára kente a dolgot, mintha tulajdonképpen ő tehetne arról, hogy a férfi az imént olyan sértő hangnemben beszélt vele, mintha egy idiótával lenne dolga.

– Na jól van, essünk túl rajta – mondta Sana. Pillanatnyilag semmire sem vágyott kevésbé, mint arra, hogy most összevesszenek. Elsősorban arra vágyott, hogy visszajussanak a szállodába, és végre lefekhessen.

– Jól beszélsz.

Mindketten felkaptak egy-egy vödröt, és beléptek a Scavi üvegezett irodaajtaján. A mögötte húzódó folyosót csak egy sor egészen gyenge éjszakai lámpa világította meg a márvány padlólapok mentén.

Amikor a nekropolisz bejáratához vezető lépcsőhöz értek, Shawn megállt, hogy lenézzen a folyosón a bazilika altemploma felé. Egyetlen lelket sem látott.

– Jól van – mondta. – Vágjunk bele!

Lementek a lépcsőn. Amikor az aljára értek, Shawn kinyitotta a megfelelő kulccsal a kaput, elengedte maga mellett Sanát, aztán ő maga is belépett, mielőtt lezárta maga mögött az utat a fémrúddal.

Mivel csak a fenti éjszakai lámpák gyenge fénye világított, a házaspár azonnal elővette a lámpával felszerelt védősisakot, és bekapcsolták a rajtuk lévő világítótestet.

– Nem rossz – mondta Sana, amikor a fejlámpa segítségével lenézett a keskeny kövezett lejáróra, amely a nekropolisz párazáró ajtaján vezetett át. Néhány pillanattal korábban még bezártságérzés kerülgette. A fejlámpa azonban mindent megváltoztatott.

– Tessék, fogd ezt az egyik kezedbe, a vödröt pedig a másikba – mondta Shawn, miután bekapcsolta az egyik zseblámpát.

– Szerintem nem lesz rá szükség, elég a fejlámpa.

– Fogd csak meg – erősködött Shawn.

Shawn előrefurakodott Sana mellett, és gyorsan elindult lefelé az erős ajtó irányába. Lépésről lépésre érezte, hogy fokozódik az izgalma.

Akarata ellenére is optimizmus töltötte el. Meggyőződése volt, hogy az osszárium pontosan ott lesz, ahol Szaturninusz leírásában szerepelt, vagyis ahová állítólag majdnem kétezer évvel ezelőtt lerakta.

A férfi kinyitotta a vastag ajtót, és ismét oldalra lépett, hogy Sana bemehessen mellette. Ezután lezárta a bejáratot, és előrement a felesége mellett, hogy gyorsan aláereszkedjen a római kori temető szintjére.

Már nyugat felé fordult volna, ám érezte, hogy Sana nincs mögötte.

– Mi a fenét művelsz? – kérdezte és hátranézett, majd látta, hogy az asszony egészen lassan ereszkedik, a fejlámpája és a zseblámpája pedig gyorsan pásztáz jobbra, balra.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Sana.

– Mi nem tetszik? – zsörtölődött Shawn a bajusza alatt. – Mi az isten van már megint? – Még csak most álltak neki a dolognak, és máris úgy érezte, hogy a felesége egyre jobban hátráltatja. Egy pillanatra már azt gondolta, hogy ráparancsol, várjon rá inkább az autóban, de aztán eszébe jutott, hogy szüksége van rá. Ha véghez akarja vinni azt, amit tervezett, ahhoz két ember kell.

– A lámpám fénye nem ér fel a mennyezetig, olyan fura érzésem van tőle.

– A mennyezetet szándékosan elsötétítették, hogy a látogatók ne lássák az acélgerendákat.

– Hát ez az oka? – kérdezte Sana. Leért az ókori temető szintjére, és hagyta, hogy a lámpák fénye a mauzóleumok sötét bejáratán táncoljanak.

Shawn dühöngött magában.

– Ez a hely éjszaka még hátborzongatóbb, mint nappal – jegyezte meg Sana.

– Csak azért, mert azokat a rohadt lámpákat kikapcsolták, az isten szerelmére! – morgolódott Shawn.

– Mi volt ez a hang? – kérdezte Sana kétségbeesetten.

– Miféle hang? – kérdezte Shawn majdnem ugyanolyan riadtan.

Pár másodpercig páni rémületben hallgatóztak. A csend szinte süketítő volt.

– Én nem hallok semmit – mondta Shawn végül. – Mit hallottál?

– Valami furcsa magas hangot.

– Jóságos ég! Csak képzelődtél.

– Biztos vagy benne?

– Ebben biztos vagyok, csak abban nem, hogy képes vagy ezt művelni velem. Már annyira közel vagyunk.

– Ha olyan biztos vagy benne, hogy én nem hallottam semmit, akkor gyerünk, legyünk túl rajta, és tűnjünk innét.

– Jól van, menjünk, de maradj a nyomomban!

Shawn ment előre Péter sírjának irányába, Sana pedig szándékosan nem nézett be a mauzóleumokba, amikor elhaladtak sötét, baljós bejáratuk előtt.

Shawn hirtelen megállt, Sana pedig beleütközött.

– Bocs – mondta Sana. – Szólnod kell, ha megállsz.

– Majd ügyelek rá – mondta Shawn, s közben balra mutatott a zseblámpájával. – Ott van az a római szarkofág, amelyet délután is mutattam. Oda kell majd raknunk a kitermelt törmeléket. Nem hagyhatjuk szanaszét, mert felhívnánk magunkra a figyelmet. Szerinted ide tudnád hordani, miközben ások?

– Úgy érted, egyedül?

Shawn magában tízig számolt.

– Ha én ások, akkor természetesen egyedül kell csinálnod – mondta türelmetlenül.

– Hát, meglátjuk – válaszolta Sana. Elég rémisztőnek tűnt az az elképzelés, hogy egyedül mászkáljon a sötét nekropoliszban. Csak abban reménykedett, hogy valahogy hozzászokik majd az egészhez. Ez azonban nem tűnt túl csábító lehetőségnek.

Shawn fékezte a nyelvét. Inkább továbbment, és megkerülte a vörös fal déli csücskét. Emelkedett az út, de Sana a sarkában maradt. Pár másodperccel később már ott álltak a Péter sírkomplexumának keleti részén lévő hatalmas kamrában a Péter Tropa-ionjának nevezett eredeti emlékmű közelében. Shawn levilágított zseblámpájával a gyalogutat fedő üveglapokon keresztül, amelyeket azért helyeztek oda, hogy a turisták láthassák a márványoszlopokat, amelyek később Constantinus bazilikájának oltárát képezték.

– Már majdnem ott vagyunk – jegyezte meg Shawn izgalomtól rekedtes hangon. – Hamarosan elérjük Péter eredeti sírjának szintjét.

– Úgy legyen – mondta Sana. – Akkor folytassuk!

– Jól van – válaszolta Shawn elégedetten. Pontosan ezt akarta hallani.

A túlsó sarokban lévő két centi vastag üveglap felemelése jóval nagyobb erőfeszítésbe került, mint ahogy arra Sana számított. Végül minden erejüket összeszedve sikerült fölemelni a lapot és nekitámasztották a falnak.

– Megyek előre – mondta Shawn.

Sana bólintott. A legkevésbé sem vágyott arra, hogy bemásszon az üveglapok alá, és ha igazán rá fog törni a klausztrofóbiás roham, akkor az nyilván ott történik majd.

Shawn egy darabig bíbelődött, amíg felcsatolta a lábára a térdvédőt, felhúzta a munkáskesztyűt, aztán azt tanácsolta Sanának, hogy ő is tegyen hasonlóképpen. Innentől fogva négykézláb kell mászniuk, mivel a kiásott gyalogút és az üvegpanelek közötti távolság nem tette lehetővé, hogy fölegyenesedve menjenek. Shawn leült az üveglap szélére, a lába a levegőben lógott, aztán pár centit előrébb fészkelődött, majd leugrott és megállt az agyagos talajon. Miután Shawn lebújt és felmászott az üregből, Sana követte a mozdulatait, és hamarosan mindketten az üveglapok alatt másztak, ki-ki maga előtt tolva a saját vödrét.

Shawn korábbi leírásának megfelelően a talaj kaviccsal kevert agyagos föld volt.

Bár Sana egyre idegesebb lett, ahogy távolodtak a nyílástól, egy dolgot azért biztatónak érzett. A nekropolisz többi részén lévő földdel ellentétben a talaj itt csontszáraz volt, ami arra engedett következtetni, ha megtalálják az osszáriumot, az is száraz környezetben lesz.

Miután átlósan behatoltak az üveglapok alá, elérték azt a feltárt területet, amely benyúlt a fönti szint alá. A mennyezetet most már a deszkával borított padló alkotta. Sana észrevette, hogy itt nincsenek támasztódúcok, így abbahagyta a mászást, és bizalmatlanul méregette a mennyezetet.

Shawn tovább nyomult előre még körülbelül három métert, aztán megállt, hogy bevilágítson a tőle balra lévő alagútba.

– Megérkeztünk – mondta. Megfordult és látta, hogy Sana megdermedt körülbelül két és fél méterrel mögötte. Intett neki, hogy kövesse. Meg szerette volna mutatni a feleségének, hogy szerinte hol találják majd az osszáriumot.

– Biztonságos ez? – kérdezte Sana, és tekintetével a mennyezetet fürkészte.

– Tökéletesen – válaszolta Shawn, és követte az asszony tekintetét. – Ezen a szinten a föld olyan, mint a beton. Higgy nekem! Most már eljutottál egészen idáig. Meg szeretném mutatni, hogy hol fogok ásni.

Sana vonakodva követte, aztán mikor odaért, végignézett a keskeny, körülbelül egy méter magas és másfél méter hosszú alagúton. Az alagút szájának közelebbi felén durva ácsolat látszott, két függőleges oszlop és egy keresztgerenda támasztotta alá a boltozatot.

– Miért van itt ácsolat, ott meg miért nincs? – kérdezte Sana. Akarata ellenére is aggasztotta, hogy semmi sem tartja a mennyezetet ott, ahol ő és Shawn éppen kuporogtak.

– A kinti ácsolat a grafitifalat támasztja alá, a benti pedig Péter sírboltozatának alapfalát. A belső ácsolaton túl található Péter sírjának belseje. Ha bemászol, akkor láthatod a vésett falmélyedést a vörös fal tövében, ha jobbra nézel. A pápa szerint itt találták meg Szent Péter csontjait, azokat, amelyek egy szinttel feljebb vannak a plexivel lezárt üregekben.

– Jól van, elhiszem – mondta Sana. Ha arra gondolt, hogy be kell másznia négykézláb a Péter sírjához vezető keskeny alagútba, összerándult a gyomra és felerősödtek klausztrofóbiás félelmei, amelyeket eddig próbált elnyomni magában. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne meneküljön oda, ahonnan bemásztak az üvegfedél alá, aztán a lyukon keresztül vissza a galériára.

– Hadd mutassak valami mást! – mondta Shawn, miközben bemászott az alagútba, aztán a hátára fordult. Zseblámpájával a mennyezetre világított, és megkopogtatta a mennyezetet a két gerenda között. – Az osszárium itt lesz fent, ha az ókorban nem találták meg, amikor a vörös vagy a grafitifalat emelték. Most add oda, légy szíves, a fúrót és a védőszemüveget. Próbaképpen belefúrok egy kicsit, hogy meglássam, kőbe ütközök-e.

Sana Shawn utasításaira összpontosított, és megpróbálta elterelni a gondolatait arról a nyomasztó elképzelésről, hogy a Szent Péter-bazilika teljes súlya rájuk nehezedik. Amikor Shawn készen állt, hogy elkezdje a fúrást, az asszony így szólt:

– Ha nem bánod, kijjebb megyek egy tágasabb helyre az üvegfedél alá. Kicsit nehezen kapok itt levegőt.

– Ahogy jónak látod – mondta Shawn szórakozottan. Teljesen feltöltődött a gondolattól, hogy ismét régészettel foglalkozik. Miután letette a vödröt maga mellé, megpróbált fúrni. A fúró zümmögése különösen hangosnak tetszett ezen a szűk helyen. Elégedett volt a fúró teljesítményével, így aztán odaillesztette a hegyét a mennyezetnek. A fúróhegy úgy hatolt keresztül a fán, mint kés a vajon. Pár másodperc múlva tövig átfúrta a tíz centi vastag padlót. Ezután száraz föld hullott Shawn mellkasára, bár egy része a vödörben landolt. A férfi kissé csalódott volt, hogy első próbálkozására nem ért követ, ezért kihúzta a fúrót, és tizenöt centivel arrébb, balra próbálkozott.

Körülbelül harminc perc elteltével már vagy tucatnyi lyukat fúrt, de még mindig nem találta el a követ. Már éppen át akart váltani a kőműveskalapácsra és a vésőre, amikor észrevett valamit: az ásatást végzők nem ásták ki rendesen a boltívet támasztó fal alját, ahogy ő gondolta, hanem közvetlenül a tövénél törték át. Amikor jobban megnézte, meglátta a fal tégláinak keskenyebb végét közvetlenül a belső vázszerkezet függőleges támasztó gerendáinál.

– Te jó ég! – kiáltott Sana felé. Nem látta az asszonyt, de tudta, hogy odakint van az üvegborította terület alatt. Tudta, hogy hol van, hiszen ötpercenként türelmetlenül kérdezgette, hogyan halad. A hangja alapján megállapította, hogy egyre türelmetlenebb, de nem tudott mást tenni, csak annyit, hogy időnként tájékoztatta az aktuális helyzetről.

– Megtaláltad? – kérdezte Sana reménykedve.

– Nem, még nem, de felfedeztem valami mást. A boltív alapja mélyebbre nyúlik. Így aztán az osszáriumnak is mélyebben kell lennie. Ha még mindig itt van, akkor a folyosón jobb kéz felé lehet, a vörös fal irányában.

Shawn ismét kézbe vette a fúrót, és a bal oldalára fordult, majd az alagút jobb oldali falába kezdett fúrogatni. Az első furatot a mennyezet és a padló között félúton készítette. De itt is ugyanarra az eredményre jutott, mint amikor a mennyezetbe fúrt. Kicsit arrébb húzódott, aztán újabb lyukat fúrt ugyanabban a magasságban, csakhogy beljebb az alagútban. Körülbelül három centit haladt, amikor valami olyan keménybe ütközött, hogy a fúró szinte ki akart ugrani a kezéből. Ettől felbátorodott, és egy újabb lyukat fúrt körülbelül nyolc centivel az utóbbi fölött. Visszatartotta a lélegzetét, miközben a fúró könnyedén áthatolt a deszkán. A fúróhegy megint valami kemény felületbe ütközött.

Shawn érezte, ahogy lüktet a halántéka izgalmában. Újabb lyukat fúrt, és ugyanebben a mélységben érezte a kemény anyag ellenállását. Az izgalma már az egekbe hágott, de azért még nem akart idejekorán örömtáncot járni. Ehelyett inkább gyorsan fúrt még vagy tucatnyi lyukat, és tulajdonképpen körbelőtte a körvonalát a mintegy negyven centi oldalú négyzetnek. Amikor ezzel megvolt, kikiáltott Sanának.

– Megtaláltam! Megtaláltam! – ismételgette izgatottan.

– Biztos vagy benne? – kiáltott vissza Sana.

– Kilencven százalékig biztos! – kiáltotta ki Shawn.

A biztató hírek hallatán Sana legyőzte nyomasztó érzéseit, és visszamászott, hogy bekukucskáljon az alagútba.

– Hol van?

– Pont itt – mondta Shawn. Megkopogtatta az alagút falát az összefurkált terület közepén.

– Nem látom – mondta Sana csalódottan.

– Persze, hogy nem látod – torkolta le Shawn. – Még nem ástam ki, csak megtaláltam a helyét.

– Hogy lehetsz benne ennyire biztos?

– Figyelj, add ide, légy szíves, a kalapácsot és a vésőt! Megmutatom neked, te kis hitetlen.

Nem arról volt szó, hogy Sana egyáltalán nem hitt Shawnnak, csak a férfival ellentétben tartott attól, hogy túlzottan elbízza magát. Sana megfogta a szerszámokat és átadta Shawnnak.

A férfi nekilátott, hogy kibontsa az alagút falát. A művelet bonyolultabb volt, mint amire számított, és jó pár csapásba került, mire átütötte vésővel a több centiméter vastag betonkemény földet, miután végre kirángathatta a vésőt. Meglehetősen éles és átható hangot hallatott, ahogy az acélkalapács nekiütődött az acélvésőnek ezen a keskeny helyen. Shawn megpróbálta felgyorsítani a folyamatot, és majdnem tövig beleverte a vésőt, mielőtt vízszintesen kirángatta, hogy megszabadítsa a környező földtől. Jó pár csapásra volt ehhez szükség, és mindegyik puskalövésként visszhangzott a szűk helyen, a végén már csöngött tőle Shawn és Sana füle. Sana befogta a fülét.

Körülbelül félórányi kalapálás után az oldalán fekvő Shawn verejtékben úszott, és a válla is sajgott. Meg kellett pihennie az állandó megerőltetés miatt, így lerakta a szerszámokat, és gyorsan masszírozni kezdte sajgó izmait. A következő pillanatban Sana fejlámpájának fénye csatlakozott az övéhez. Meglepetésére az asszony bedugta a fejét az alagútba.

– Hogy haladsz? – kérdezte.

– Lassan – ismerte be Shawn. Kesztyűs kezével lekotorta a mészkő felszínét, amit nehéz küzdelem árán megtisztított. Annak ellenére, hogy próbálta elkerülni a követ a vésőjével, vagy fél tucatszor belevágott. Ott, ahol eltalálta, élesen látszottak a vajszínű bemetszések a barna kövön. Régészként sajnálta, hogy ilyen durva munkát végez, de nem sok választása maradt. Tudta, hogy tizenegykor a biztonságiak újabb körjáratot tartanak, és azt akarta, hogy addigra végezzenek. Már tíz óra körül járt az idő.

– Még mindig azt gondolod, hogy rábukkantál? – kérdezte Sana.

– Fogalmazzunk a következőképpen: ez egy kifaragott mészkődarab, amely eredetileg nyilván nem volt itt, és pontosan ott van, ahová Szaturninusz az elmondása szerint az osszáriumot helyezte. Te mire gondolnál?

Sana önkéntelenül is felhúzta magát Shawn leereszkedő stílusa hallatán. Jogos kérdést tesz fel, hiszen nem látott egyebet, csak egy lapos kődarabot, s tekintve, hogy mennyi átalakítás és építőmunka folyt Péter sírja körül a több ezer év során, nyilván rengeteg lehetőség adódott, hogy egy kőlap oda kerüljön, véletlenül pont arra a helyre, ahol ez a kődarab volt. Dühösen hangot is adott gondolatainak.

– Szóval most már kész szakértő lett belőled – válaszolta Shawn gúnyosan. – Hát akkor hadd mutassak valamit! – Shawn a mészkőlap széle felé irányította a fejlámpáját oda, ahol a lehető legjobban kibontotta a tárgyat. Abban a pillanatban előbukkant az egész alsó perem.

– Nem tűnik fel valami különös? – kérdezte ugyanazzal a leereszkedő tónussal, amit az imént használt. – A lap, ahogy te nevezted, tökéletesen vízszintes és függőleges. Ha ez valamilyen más építési munkálatból idekerült törmelék lenne, akkor elég kicsi lenne az esélye annak, hogy pont függőlegesen helyezkedjen el. Ezt a mészkőlapot gondos kezek helyezték el ide. Nem véletlenül került erre a helyre.

– Még mennyi ideig tart? – kérdezte Sana fáradtan. Egyértelműen úgy érezte, hogy a férje nem értékeli, hogy milyen heroikus küzdelmet folytat a klausztrofóbiájával. Ha képes lett volna most egyedül elmenni onnét, akkor abban a pillanatban otthagyta volna a férfit.

Shawn rá se hederített Sana kérdésére, és mivel már helyreállt a vérkeringés a vállában, ismét nekilátott a munkának. Gyorsan megtöltötte törmelékkel az első vödröt. Ezután kikiabált, hogy küldje be a felesége a másodikat is. Húsz perccel később a körülbelül tíz centi mély és tíz centi széles nyílás teljesen láthatóvá tette azt, amiről immár tudta, hogy egy mészkőből készült láda. A fedele körülbelül két és fél centi vastag volt, és karamellszínű viasszal lepecsételték.

Letette a kőműveskalapácsot és a vésőt, és a szűk hely miatt egyedül a vésővel állt neki kaparászni, majd végül a kezével fejezte be a munkát.

Egyszer csak Shawn megdermedt. Nagy levegőt vett, a szíve pedig vadul dörömbölni kezdett. Felkapcsolódtak a nekropolisz fényei, majd halk zümmögés hallatszott, ahogy a transzformátorok működésbe léptek.

13.

New York City

2008. december 2., kedd 15.42 óra

(római idő szerint 21.42 óra)

Jack haragudott magára. Két napon belül már másodszor fordult vele elő, hogy teljesen elvesztette a fejét. Ronald Newhouse rendelőjében elöntötte az agyát a vér, és ebből is jól látszott, mennyire rosszul kezeli a fia betegségét, különös tekintettel arra, hogy a tragédia nagy részét Laurie vállalta magára, miközben ő mindennap elmenekült otthonról, hogy még csak ne is kelljen gondolnia a dologra. Egészen kínosan érezte magát, amikor visszagondolt arra, hogyan is viselkedett a kiropraktőr rendelőjében. Most pedig a négy hónapos fiára kente irracionális viselkedését, ami még kellemetlenebb volt, mint az, hogy nekitámadt a kuruzsló kiropraktőrnek. Gyötörte a lelkiismeret-furdalás, amikor arra gondolt, vajon Laurie hogy reagál majd, amikor megtudja, hogy megosztotta a titkukat Binghammel és Calvinnal.

Jack az íróasztala mögött ült, ide menekült vissza, miután alaposan legorombították Bingham irodájában. Megnézte az e-mailjeit, és látta, hogy rengeteg laboreredmény és információ érkezett válaszképpen az igazságügyi nyomozókhoz intézett kérdésére. Tudta, hogy dolgoznia kéne, de valahogy nem tudta rávenni magát, hogy nekilásson.

A mikroszkópjára, majd az egy-egy esetet képviselő metszeteket tartalmazó tálra pillantott. Ezt sem tehette meg. Annyira feldúlt volt, hogy attól félt, még elfelejt valami fontosat.

Jack úgy érezte megbénult, és a kezébe temette az arcát. Becsukta a szemét, az asztalra könyökölt, és arra gondolt, vajon nem kezd-e eluralkodni rajta a depresszió. Nem engedhette, hogy még egyszer megtörténjen.

– Szánalmas – hörögte hangosan összeszorított fogakkal, de a fejét még mindig előrehajtotta.

Ez olyan volt, mintha pofon ütötték volna. Jack hirtelen felegyenesedett. Összpontosítania kell. Menni kell előre.

– A pokolba veled, Bingham! – csattant fel. Ahelyett, hogy meghunyászkodott volna Bingham előtt, inkább valami dacot érzett. Bár kezdetben az a vágy motiválta, hogy elterelje a figyelmet JJ betegségéről, most már úgy érezte, hogy a keresztes hadjárat a célja, nem egyszerűen annyi, hogy írjon egy cikket egy igazságügyi orvostani folyóiratba, hanem az, hogy felvilágosítsa az embereket olyasvalamiről, amitől óvakodniuk kell.

Hogyan képesek az emberek kockáztatni azt, hogy becsapják őket, és kicsalják belőlük a pénzüket – miközben az életük is veszélyben forog? Bingham utasítása ellenére Jack úgy érezte, hogy a nézeteit a médiával kell megosztania, nem pedig egy szakmai lapban lehozni.

Most, hogy motivációja egyszerre visszatért, Jack felemelte a fejét, és átgurult a székével az íróasztalán lévő munkaterületről a számítógép monitora elé. Pár kattintás után olvasgatni kezdte az e-mailjeit, és megnézte, válaszolt-e valamelyik kollégája a kérdésére az alternatív gyógyászattal járó eseteket illetően. Csak két ilyen jellegű levél volt: az egyik Dick Katzenbergtől jött a queensi irodától, a másik pedig Margaret Hauptmantól Staten Islandból. Jack némán átkozódott magában, hogy ennyire közönyösek a kollégái.

Aztán előkapott egy írótömböt és leírta a neveket és a hozzáférési számokat. Ezután egy újabb kör e-mailt küldött a kollégáinak, és megköszönte, Dicknek és Margaretnek külön név szerint is, hogy válaszoltak, és arra biztatta a többieket, hogy cselekedjenek hasonlóképpen.

Jack felkapta a címjegyzékét és a zakóját, aztán elindult kifelé. Elő akarta bányászni a két említett eset aktáit, ami azt jelentette, hogy át kell mennie a Huszonhatodik utcára az OCME új DNS-kutatási épületébe.

Jack végigsétált a régi Bellevue pszichiátriai intézet mellett, aztán belépett az OCME új DNS-épületébe, amely az Első sugárút végén egy kis park mellett helyezkedett el. Maga az épület modern felhőkarcoló volt, amelyet kékes árnyalatú üveg és világos vajszínűre csiszolt mészkő borított, fönségesen tornyosult a régi kórház fölé. Jack büszke volt az épületre, és büszke New Yorkra, hogy képes volt ilyet összehozni nekik.

Felmutatta az OCME azonosító kártyáját, és átment a biztonsági kapun. A kartonozó a harmadik emeleten volt egy makulátlan irodában, amely a mennyezetig érő keményfából készült fiókos szekrényekkel volt telezsúfolva. Valamennyi hatalmas fiókban nyolc darab egy méter széles vízszintes polc volt. Minden egyes sor végén volt egy fal ugyanebből a keményfából, amely kulccsal le volt zárva.

Az ottani recepcióspult mögött Alida Sanches, egy apró termetű nő ült.

– Mit tehetek önért? – kérdezte szolgálatkészen. – Látom, nagyon fel van villanyozva.

– Így igaz – ismerte el Jack, és visszamosolygott a nőre. Átadta a két beteg számát, és megkérdezte, hogy beletekinthet-e a nyilvántartásukba.

Alida ránézett a papírokra, aztán felállt.

– Rögtön visszajövök.

– Várom – válaszolta Jack. Tekintetével követte, ahogy a nő elsétál az East River irányába, amely jól látható volt a nagy üvegablakon keresztül.

Alida pár perc múlva visszatért egy iratköteggel. A pulthoz lépett, és a csomagot odatette Jack elé.

– Itt az első, ezzel elkezdheti.

Jack kinyitotta az anyagot és átfutotta a zárójelentést, a boncolási jegyzőkönyvet, a boncolási megjegyzéseket, a halállal kapcsolatos telefonhívások leírását, az eset kartonját, míg végül a halotti bizonyítványhoz ért. Kihúzta ezt a nyomtatványt a többi közül, és látta, hogy a közvetlen halálok ugyanaz volt, mint Keara Abelard esetében, vagyis vertebrális artéria disszekció. A következő sorban írott betűkkel ezt olvashatta: „a halál kiváltó oka: kiropraktikai nyaki beavatkozás”.

– Tökéletes – mormolta maga elé Jack.

– Itt a második akta – mondta Alida, miután egy távolabbi sorból tért vissza.

Jack kíváncsian nyitotta fel a második akta fedelét, és kihúzta belőle a halotti bizonyítványt. Megnézte a „halál közvetlen okát”, aztán meglepve látta, hogy az van odaírva: „melanóma”. Lejjebb vándorolt a tekintete, és látta, hogy a halál kiváltó oka rák volt, amely átterjedt a májra és az agyra. Kicsit összezavarodott, hogy Margaret miért küldte át neki ezt az esetet, és folytatta az olvasást a halálozási okokat taglaló másik résznél. Ott talált egy sort, amely azt a célt szolgálta, hogy „egyéb, a halál bekövetkezéséhez hozzájáruló okok” bejegyezhetők legyenek, ide Margaret azt írta, hogy a betegnek az elmúlt hat hónapban csak homeopátiás kezelést javasoltak.

– Te jó isten! – mondta Jack.

– Valami baj van, doktor úr? – kérdezte Alida.

Jack felnézett a halotti bizonyítványból, aztán felemelte a papírt a levegőbe.

– Ez az eset rádöbbentett az alternatív gyógyászat újabb árnyoldalára, amelyre nem is gondoltam.

– Valóban? – kérdezte Alida. A munkája kapcsán nem volt hozzászokva ahhoz, hogy elbeszélgessen az orvos szakértőkkel, különösen azután, hogy a nyilvántartó átköltözött az új épületbe, és már nem volt együtt a bonctermekkel.

– Régen azt hittem, hogy az olyan alternatív gyógyászati módszerek, mint a homeopátia, legalább biztonságosak, de ez sem igaz.

– Pontosan mit takar a homeopátia? – kérdezte Alida.

Mivel előző este a Csalás vagy csoda? című könyvben egy egész fejezetet olvasott erről, gyorsan választ tudott adni erre a kérdésre, amiről egyébként fogalma sem lett volna.

– Olyan fajta alternatív gyógyászati módszer, amely azon a tudománytalan elgondoláson alapul, hogy kutyaharapást szőrivel. Más szavakkal, ha egy növény hányingert okoz, amikor elfogyasztják, akkor ugyanaz a növény csillapítja a hányingert, amikor nagyon felhígított formában viszik be a szervezetbe, és most tényleg nagy hígításról beszélek, tehát lehet, hogy csak egy– vagy kétmolekulányi van az aktív hatóanyagban.

– Ez aztán nagyon furcsán hangzik – jegyezte meg Alida.

– Nekem mondja! – válaszolta Jack, és elnevette magát. – De amint mondtam, legalább azt hittem, hogy biztonságos dolog, amíg oda nem adta ezt az iménti aktát. – Jack ismét meglobogtatta a kezében lévő halotti bizonyítványt. – Ez az eset jól szemlélteti azt a tényt, hogy az emberek képesek kiadni a pénzüket olyan alternatív gyógyászati terápiákra, mint például a homeopátia, és egészen addig elmennek, hogy végül feladják a hagyományos gyógyászati eljárást, amely pedig bizonyos körülmények között gyógyulással kecsegtethet, amennyiben a hagyományos kezelést elég korán megkezdik, mint például bizonyos ráktípusoknál. Ez a karton, amelyet az imént adott, pont egy ilyen esetet taglal.

– Ez szörnyű – válaszolta Alida.

– Egyetértek – mondta Jack. – Szóval köszönöm a segítségét.

– A legnagyobb örömmel. Tehetek még valamit önért?

– Hallottam valami olyasmiről, hogy számítógépre viszik az OCME aktáit. Elkezdődött már?

– Hát persze – válaszolta Alida.

– Meddig jutottak vele?

– Még nem sokáig. Nagyon időigényes feladat, és csak hárman vagyunk rá.

– Hány évet sikerült felvinniük?

– Még egyetlen évvel sem végeztünk.

Jack csalódott képet vágott.

– Még egy évet sem?

– Nagyon munkaigényes feladat.

– Hogyan tudnám felkutatni az OCME irattárában azokat az eseteket, ahol a halál alternatív gyógyászattal társult, mint ebben a két esetben, amit az imént adott?

– Attól tartok, kartonról kartonra kellene haladnia, ami a szó szoros értelmében évekig tartana, attól függően persze, hogy hány embert bíz meg a feladattal.

– Ez az egyetlen módja a dolognak? – kérdezte Jack. Valami kedvezőbb javaslatra számított.

– Ez az egyetlen módja, amíg nem digitalizáljuk az adatokat. De még a digitalizált adatok között is csak azokra a kartonokra bukkan majd rá, amelyekre az igazságügyi szakértő beírta a halál oka elnevezésű rovatba az alternatív gyógyászat szavakat.

– Vagy kiropraktika vagy homeopátia stb., stb. – tette hozzá Jack. – Illetve azt, hogy éppenséggel milyen típusú alternatív eljárást alkalmaztak.

– Így igaz, de nem hiszem, hogy túl sok igazságügyi orvos szakértő ír be ilyeneket. Végül is a terápiás komplikációban elhunyt betegek halotti bizonyítványán nem szerepel az, hogy hagyományos vagy alternatív gyógyászati okot állapítottak meg a halál kiváltó okaként, vagy ortopéd sebészetet vagy bármely más szakterületet, ha már itt tartunk. Az egyetlen lehetséges hely, ahol felbukkanhat ez az adat, amennyiben az igazságügyi orvos szakértő nem írja rá a halotti bizonyítványra, a nyomozói jelentés „egyéb megjegyzések” rovata lehet. De még ott sem túl valószínű, hiszen tapasztalatom szerint a nyomozók ritkán írnak oda bármit is.

– A francba! – káromkodta el magát Jack. Aztán rájött, mennyire elragadtatta magát, és elnézést kért. – Bocsánat, csak olyan nagy szükségem lenne erre az információra – mentegetőzött. – Tudni szerettem volna, hogy az elmúlt mondjuk harminc évben hány olyan halálesettel találkoztak az OCME-ben, amelyeknél közrejátszott az alternatív gyógyászat. Az emberek az ilyesfajta statisztikai adatokra kapják fel a fejüket.

– Nagyon sajnálom – válaszolta Alida, és mosolyt erőltetett az arcára.

14.

Róma

2008. december 2., kedd 22.08 óra

(New York-i idő szerint 16.08 óra)

– Csak tartsd lehunyva a szemed! – suttogta Shawn. – Ne nyisd ki, bármi történne. Képzeld el, hogy a tengerparton fekszel, kellemesen simogat a nap, s közben bodros felhők kergetőznek a távoli kék égbolton.

– Túl hideg van, hogy azt képzeljem, hogy a tengerparton vagyok – mondta Sana, és hangjából áradt a kétségbeesés.

– Az isten szerelmére, akkor képzeld azt, hogy a hóban fekszel az Alpokban, és a kristálytiszta téli égboltot bámulod, és olyan érzésed van, mintha ellátnál a Tejúton túlra.

– Annyira azért nincs hideg.

Shawn egy darabig nem válaszolt. Elfogyott a türelme, és nem tudta, mit mondhatna még Sanának, akiben azóta próbálta tartani a lelket, mióta elbújtak és ott kucorogtak együtt a szűk alagútban. Már majdnem öt éve ismerte az asszonyt, és soha nem gondolta volna, hogy ilyen súlyos a klausztrofóbiája, vagy hogy ennyire képes pánikba esni. Attól a pillanattól kezdve panaszkodott, mióta leoltották a fejlámpájukat és fejjel előre bebújtak az alagútba, végül egymással szemben álltak meg a furat egy-egy oldalán. Először csak csitítgatta, mert ő is majdnem olyan rémült volt, mint az asszony, bár az ő félelme valós alapokon nyugodott, attól tartott, hogy rátalálnak a vatikáni biztonsági emberek, nem a bezártságtól szorongott.

Sajnos Sana félelme olyan erős volt, hogy meg kellett próbálnia lenyugtatni az asszonyt, különben miatta találtak volna rájuk. Elég volt az alagút két végéből bekúszó halvány fénysugárra nézni, és meg tudta állapítani, hogy a homlokára verejtékcseppek ülnek ki, és a szeme hihetetlenül tágra nyílt.

– Meg kell nyugodnod – sziszegte Shawn ellentmondást nem tűrően.

– Nem tudok – kiáltotta az asszony a lehető leghalkabban ahhoz képest, hogy milyen pánikban volt. – Képtelen vagyok itt maradni. Ki kell jutnom. Megőrülök!

Shawnnak fel kellett valahogy találnia magát ebben a helyzetben, így ráparancsolt az asszonyra, hogy tartsa csukva a szemét. Ő sem számított igazán sikerre, de legnagyobb örömére a trükk elérte a kívánt hatást. Sana azonnal megnyugodott, legalábbis annyira, hogy egy helyben maradjon.

– Most hogy bírod? – kérdezte végül Shawn.

Bár az asszony nem válaszolt, a férfi ezt biztató jelnek vette. Sana perceken keresztül nem nyitotta ki a szemét és nem panaszkodott a félelméről, ennek köszönhetően Shawnnak is sikerült kissé megnyugodnia. Amikor a fények hirtelen felkapcsolódtak húsz perccel korábban, ő is pánikba esett és gyorsan kimászott az üveglapok alatti kiásott alagútból. Tudta, hogy vissza kell tennie a súlyos üveglapot, amelyet a falnak támasztottak. Egyértelmű volt, ha meglátják, akkor rájuk találnak.

Mindössze pár perccel azután, hogy visszatették a helyére az üveglapot és visszamásztak az alagútba, beszédfoszlányokat hallottak, aztán megérkezett pár ember, ráléptek az üvegfedélre, és ott folytatták a beszélgetést.

Miközben Sana a saját pánikjával küzdött, Shawnnak is meg kellett birkóznia a maga félelmeivel, mert attól tartott, hogy Sana vagy esetleg ő otthagytak valamilyen felszerelést az üveglapon. Tíz percen át, amíg a biztonságiak ezen a területen tartózkodtak, Shawn majdnem megőrült az aggodalomtól, hogy felfedezik őket.

Azon tűnődött, vajon mi keltette fel a biztonságiak gyanakvását. Nem tudhatta biztosan, de azt beismerte magában, hogy Sana meglepő látnoki képességekről tett tanúbizonyságot. Nyilván a kőműveskalapács és a véső fülsiketítő kopogásának hangját felvezette a bazilikába a padlókő és a márvány.

– Kinyithatom már a szemem? – kérdezte Sana váratlanul, megtörve a szűk alagútban rájuk nehezedő súlyos csendet.

– Nem, tartsd még csukva! – rivallt rá Shawn. A legkevésbé sem hiányzott neki, hogy Sana klausztrofóbiájával foglalkozzon.

– Mennyi ideig maradunk még itt így? – kérdezte Sana reszketve. Nyilvánvaló volt, hogy még mindig küszködik, de mielőtt Shawn válaszolhatott volna, a nekropolisz fényei kialudtak, és teljes sötétség borult rájuk.

– Elaludt a lámpa? – kérdezte Sana idegesen, de azért enyhe megkönnyebbüléssel a hangjában.

– El – válaszolta Shawn –, de tartsd csukva a szemed, amíg fel nem kapcsolod a fejlámpádat.

A férfi kúszni kezdett hátrafelé, és megkísérelte kiszabadítani magát az alagútból. Amikor végre szabad volt, bekapcsolta a fejlámpáját, Sana pedig percekkel később ott állt mellette, és ő is felkapcsolta a fejlámpáját. Először csak egymást bámulták. Bár Shawn attól félt, hogy Sana páni félelme visszatér, ha kinyitja a szemét, nem ez történt. Amikor az asszony kimászott a szűk alagútból, ez elég megkönnyebbülést jelentett számára ahhoz, hogy kordában tudja tartani klausztrofóbiáját.

– Majd figyelmeztess, hogy soha ne vigyelek magammal egy másik ásatásra – mondta Shawn dühösen, mintha Sana tehetne a félelméről.

– Te pedig emlékeztess, hogy soha ne menjek veled! – vágott vissza Sana.

Néhány másodpercig méregették egymást, s mindketten annyira lihegtek, mintha most futottak volna le száz métert, pedig csak arról volt szó, hogy fél órán keresztül mozdulni sem tudtak.

– Menjünk innét a fenébe – mondta Sana. – Ez a ma esti kaland jó eséllyel pályázik az életem legvacakabb élménye címre. Menj be oda, aztán szerezd meg azt az átkozott osszáriumot.

Shawnnak arra végképp nem volt szüksége, hogy valaki parancsolgasson neki. Különösen azok után, hogy neki kellett az előbb Sanát pátyolgatnia ebben a szörnyű helyzetben. Kellemetlenebb volt a felesége rettegését kezelni, mint a leleplezéstől való félelmét.

– Megyek és megszerzem az osszáriumot, de csak azért, mert én úgy akarom – torkolta le Shawn –, nem pedig azért, mert parancsolgatsz itt nekem. – Megragadta a vésőt és a vödröt, majd visszament az alagútba.

Sana hallotta, amint a férje a földet kapirgálja az osszárium körül. De sajnos ő semmit sem tehetett, és a gondolatai megint a bezártság érzete körül csapongtak. Most, hogy a lejárati üveglapot is visszaeresztették a helyére, teljesen ki volt szolgáltatva Shawnnak, tehát végképp be volt zárva, így attól félt, hogy visszatér korábbi pánikrohama.

– Shawn! – kiáltotta a kopácsolás és kaparászás közepette. – Muszáj visszamennünk és felemelnünk azt az üveglapot.

– Menj és emeld fel egyedül! – Shawn valami ilyesmit kiáltott ki, de Sana nem hallotta rendesen, csak kitalálta.

Az a tudat, hogy egymaga képtelen megbirkózni az üveglap súlyával, valamint, hogy Shawn is tisztában van ezzel, feldühítette, de ennek megvolt a jó oldala is.

Gyorsan rájött, hogy a düh elnyomja a klausztrofóbiáját. Minél dühösebb volt Shawnra, annál kevésbé zavarta a bezártság érzése. Eszébe jutott, hogy amikor azon a szűk helyen voltak, mennyit segített, amikor becsukta a szemét, most is így cselekedett.

– Voilá! – kiáltotta Shawn az alagút belsejéből. – Kiszabadult! Ki lehet szedni.

Sana azonnal kinyitotta a szemét, mint aki hipnotikus álomból ébredt. Shawn akár róla is beszélhetett volna. Az osszárium kiszabadítása egyúttal az ő szabadságát is jelentette, vagyis azt, hogy hamarosan elmennek innét. Teljesen megfeledkezett a fóbiájáról, előremászott az alagút szájához, és figyelte, ahogy Shawn kicsúsztatja az osszáriumot a falból.

– Nehéz?

– Elég nehéz – mondta Shawn, majd letette a mészkő ládát az alagút aljára. Nagyot nyögött, aztán kitolta az alagútból.

Ott térdeltek egymással szemben, és mindketten bambán bámultak a közöttük terpeszkedő osszáriumra. Shawn előrenyúlt, aztán áhítattal teli mozdulattal lesöpörte kesztyűs kezével a kőlap tetejéről a maradék földet. Egy pillanatra teljesen magával ragadta a gondolat, hogy a történelem egyik legnagyobb becsben tartott emberének maradványait tartalmazhatja az osszárium. A felszínén kiolvashatatlannak tetsző vésetek voltak. Miután végre ki tudta olvasni a jeleket, minden a helyére került.

– Arra számítottam, hogy a neve lesz ráírva – mondta Sana csalódottan.

– Van rajta név! – mondta Shawn. – És dátum is. – Elfordította az osszáriumot, hogy a felirat, amely eddig feléje nézett, most Sana számára legyen olvasható.

Az asszony böngészni kezdte, de csak a római számmal leírt dátumot ismerte fel: DCCCXV amiről úgy gondolta, hogy 815-öt jelent. Lassan felemelte a tekintetét, és Shawn szemébe nézett. Úgy tűnt tehát, hogy erőfeszítéseik hiábavalóak voltak.

– Jaj nem! – kiáltotta. – Ez az átkozott izé a sötét középkorból származik!

Shawn ravaszul elmosolyodott.

– Biztos vagy benne? – kérdezte incselkedve.

Sana összezavarodott, újra fürkészni kezdte a római számokat, és próbálta átváltani arab számra. Megint csak 815 jött ki. Kénytelen lesz meggyőzni Shawnt, hogy tévedtek. Ahogy az imént mondta, ez a műkincs nyilvánvalóan a középkorból származik.

Shawn a római számokra mutatott, aztán azt kérdezte:

– Látod ezeket a latin betűket a római számok után?

Sana visszafordította a tekintetét a fedélre. Egy darabig fürkésznie kellett a vésett ábrákat, mire előbukkant a három betű.

– Igen, látom. Úgy néz ki, mintha az lenne odaírva, AUC.

– Pontosan az van odaírva, hogy AUC – mondta Shawn diadalittasan. – Ez pedig azt jelenti, Ab Urbe Condita, ami Róma állítólagos alapításának dátuma, amely Kr. előtt 253-ban volt a Gergelynaptár szerint, amelyet viszont csak 1582 után vezettek be.

– Teljesen összezavartál – mondta Sana.

– Ugyan már, a rómaiak nem használták a Kr. e. vagy Kr. u. jelzéseket. Helyette azt, hogy AUC. Tehát az általuk leírt dátumokat úgy tudjuk átváltani a Gergely-naptár szerinti évszámra, ha levonunk belőlük hétszázötvenhárom évet.

Sana gyorsan elvégezte fejben a kivonást.

– Akkor ez a dátum Kr. után 62.

– Így van. Szerintem Simon mágus úgy gondolta, hogy Szűz Mária hatvankettőben halt meg.

– Végül is ez elképzelhető – mondta Sana bólogatva, miközben visszagondolt a hittanórákra.

– Szerintem is – mondta Shawn. – Ha feltételezzük, hogy Mária első gyermeke, Jézus, Kr. előtt 4-ben született, és akkor körülbelül tizenöt éves volt, akkor nyolcvannégy évesen halhatott meg. Az első évszázadban ez kétségkívül nagyon hosszú életkornak számított, de nem elképzelhetetlennek. Nézd csak, ott van a név is.

– Azt nem látom – mondta Sana, amikor ismét visszafordította tekintetét az ákombákom vesétekre.

– Itt. Arámi nyelven van, közvetlenül a római számok fölött.

– Itt tényleg nem látok semmilyen betűt.

– Majd lerajzolom neked, ha visszamentünk a szállodába.

– Remek, és milyen név van odaírva?

– Maryam.

– Szentséges úristen! – suttogta Sana. Megtörtént tehát az, amire soha nem gondolt volna, hogy valósággá válik.

– Jól mondod – válaszolta Shawn vidáman. – Vigyük ezt az osszáriumot a szállodába, hogy aztán nyugodtan ünnepelhessünk. – Azzal nekilátott, hogy szakaszonként kitolja a ládát az üvegfedél alá. Fárasztó munka volt, mert nem tudott felegyenesedni.

– Mi lesz a szerszámokkal és a vödrökkel? – kérdezte Sana. – Ha nekem kell vinni őket, akkor nem tudok segíteni az osszárium cipelésében.

Shawn megvakarta a fejét, aztán bólintott. Az osszárium volt vagy húsz-huszonöt kiló, amit nyilván elbírt, de tudta, hogy jó párszor le kell majd tennie, hogy megpihenjen, különösen a lépcsőnél.

– Tudom – mondta. – Hagyjunk itt egy kis emléket a jövő régészei számára! Temessük vissza a szerszámokat az osszárium helyére, csak a sisakot hagyjuk a fejünkön! Végül is úgyis meg kell szabadulnunk a törmeléktől.

– Jó ötlet – mondta Sana, de amikor a férje elindult visszafelé az alagútba, elkapta a karját. – Mielőtt ezt megteszed, kérhetek egy nagy szívességet?

– Mit? – csodálkozott Shawn. Sikeres küldetésük ellenére nem volt éppen virágos kedvében.

– Felemelhetnénk az üveglapot? Sokkal jobban érezném magam… nem lenne annyira nyomasztó ez a bezártság. Aztán amíg te elásod a szerszámokat, én odahúzom az osszáriumot a kijárati lap sarka alá.

Shawn ide-oda járatta a tekintetét az alagút és az osszárium között. Még az órájára is rápillantott futólag, tudván, hogy tizenegyre ki kell jutniuk az épületből.

– Jól van – mondta, mintha nagy engedményt tenne. Pár perccel később már az alagútban volt ismét, és buzgón munkálkodott, hogy elássa a felszerelést az osszárium helyén támadt üregbe, aztán kézzel lapátolta vissza a földet. Nem tudta teljes mértékben visszaállítani az alagút falát úgy, ahogy volt, de amennyire tőle tellett megtett mindent, és amikor végzett feladatával, a végeredmény jobb lett a vártnál. Elsimította a padlót is, és körbenézett, nem hagyott-e szanaszét valamit. Gyorsan visszamászott oda, ahol Sana várt rá az üvegfedél sarkánál. Együttes erővel felemelték az osszáriumot Shawn mellének magasságába, aztán vízszintesen rácsúsztatták a járólap felszínére.

Nagy nehézségek árán végigbaktattak a nekropoliszon a kijárat felé, de útközben sokszor meg kellett állniuk, hogy kifújják magukat egy kicsit. Shawn állandóan figyelmeztette a feleségét, hogy sürgeti őket az idő. Az egyik megálláskor, a nekropolisz bejárati ajtajának közelében Sana így szólt:

– Tudod, mi a legizgalmasabb számomra?

– Nem. Mi? – kérdezte Shawn, miközben sajgó felkarjának izmait masszírozta.

– Az, hogy az osszárium fedele végig le volt zárva viasszal.

Shawn előrehajolt és a ládára szegezte a tekintetét, majd így szólt.

– Azt hiszem, igazad van.

– Ha ezt a ládát Kumránban zárták le, és Kumrán olyan száraz hely, ahogy mondtad, akkor azt hiszem, jó esélyünk van rá, hogy első évszázadból származó mitokondriális DNS-mintát vehetünk.

– És nem is akármilyen DNS-mintát. Na gyerünk, vigyük ki ezt az izét a kocsi csomagtartójába!

A gyaloglás utolsó szakasza volt a legidegtépőbb. Függetlenül attól, hogy milyen késő volt, még mindig meg volt az esély arra, hogy a Scavi és a Piazza dei Protomartiri Romani között, ahol az autó parkolt, esetleg őrök járnak. Ezen a szakaszon Shawn egyedül vitte az osszáriumot, Sana pedig az esernyőt tartotta föléje. Nem szerette volna, hogy odakint megázzon az osszárium.

Miután sikerült biztonságba helyezniük az osszáriumot az autó csomagtartójában, még az is aggasztotta őket kissé, hogy hogyan mennek el a svájci őrség mellett, akik az Arco della Compana alatti őrbódéban várakoznak. Fölöslegesen aggódtak azonban. Talán az esőnek köszönhették, de az őrök ki sem dugták az orrukat a bódéból, így Shawn és Sana gond nélkül elsuhantak mellettük.

– Hát ez simán ment – mondta Shawn jókedvűen, aztán hátradőlt az ülésen. Sana fején még ott volt a védősisak, s a lámpa is égett rajta. Az ölében a szálloda térképet szorongatta.

– Ezt azért nem mondanám – válaszolta, mert nem vette észre, hogy Shawn csak viccelt, és beleborzongott, ha visszagondolt, milyen pánikrohamok jöttek rá az alagútban. Annyira megkönnyebbült, hogy kijutottak a nekropoliszból, hogy észre sem vette, még mindig a fején van a védősisak, és még a lámpája is ég. Figyelmét lekötötte az összehajtogatott térkép, amelynek segítségével vissza szeretett volna jutni a szállodába.

– Csak azt bánom, hogy hagytam rábeszélni magam, hogy otthagyjuk a kőműveskalapácsot és a vésőt – tette hozzá Shawn, mert nem bírta abbahagyni a heccelődést. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy az ő ötlete volt, hogy hagyják ott a szerszámokat.

Sana a férje körvonalait tanulmányozta a sötétben, és dühöngött magában, mivel rájött, hogy a férfi csak ugratja. Hogy lehet ennyire érzéketlen? – tűnődött. Vajon ennyire nem zavarja, hogy megbántja? Nem értette, mi válthatja ezt ki belőle, kivéve esetleg az, hogy megtalálták, amit kerestek, és ellopták a többiek orra elől, afféle eufórikus hangulatba került.

– Jól jött volna, amikor ki akarjuk nyitni az osszáriumot.

Sana dühe egy pillanat alatt elpárolgott, és aggodalom szállta meg a férje szavai hallatán.

– Mikor akarod kinyitni? – kérdezte rémülten, mert félt attól, hogy mit fog hallani.

– Nem tudom pontosan – mondta Shawn. A feleségére pillantott, mert meglepődött a hanghordozásán, és azon, hogy mennyire meredten bámulja. – Először talán innék valamit, de tudni szeretném, van-e benne valamilyen dokumentum, és ezt jó lenne minél előbb kideríteni.

Sana nem nevetett, még csak nem is mosolygott a férje gyenge poénjain. Semmi vicces nem volt abban, amit Shawn tervezett. Igazság szerint félt attól, hogy veszélynek teszi ki azt, ami az ő számára értékes lett volna az osszáriumból.

– Miért vagy így elszontyolodva? – kérdezte a férje, s közben a kezével leárnyékolta a szemét, mert Sana fejlámpája belevilágított.

– Nem nyithatod ki az osszáriumot, amíg biológiailag nem stabilizáltam ezt az ereklyét – förmedt rá Sana, aztán kikapcsolta a fejlámpát és a hátsó ülésre hajította. – Különben azt kockáztatjuk, hogy jóval lecsökken az esélye annak, hogy sikerül izolálni némi mitokondriális DNS-t.

– Jaj ne, tényleg? – ugratta Shawn. Teljesen megdöbbent azon, hogy a felesége képes azt feltételezni, hogy ő fogja megszabni, kit illet az elsőbbség joga a lelet kapcsán. – Márpedig kinyitom ezt az átkozott osszáriumot még ma este! Majd ráérünk aggódni a DNS szarság miatt, amikor itt lesz az ideje.

– Te nem látod a fától az erdőt – válaszolta Sana dühösen. – Sokba kerülhet a türelmetlenséged. Ne felejtsd el, ez az osszárium kétezer éve le van zárva. Ha dokumentumok vannak benne, akkor jobb, ha felkészülsz, hogy azonnal konzerválnod kell őket, különben tönkremegy minden szerves anyag.

– Jól van, lehet, hogy igazad van – ismerte be Shawn vonakodva –, legalábbis ami a dokumentumokat illeti. De tulajdonképpen mondd már el nekem, hogy a szerény tudományos érdekességén kívül mi haszon van abból, ha megismerjük Szűz Mária mitokondriális DNS-állományát?

– Nem tudom biztosan, hogyan is válaszolhatnám ezt meg. Lehet, hogy nyomon tudjuk követni a családfáját, legalábbis egy darabig, hiszen már kétezer év telt el a kezdet óta. De ami még fontosabb, mivel a mitokondriális DNS-t csak az anya örökli, és nem lehet szó rekombinációról, rajtad múlik az, hogy megtudhatjuk-e Jézus Krisztus mitokondriális DNS-sorrendjét.

– Tényleg? – kérdezte Shawn elképedve.

– Tényleg! – visszhangozta Sana. – Azok közé a tudósok közé kerülhetnél, akik rendkívüli módon járultak hozzá ehhez a tudáshoz, amely valószínűleg többet ér, mint amennyit bármilyen dokumentumból megtudhatnánk.

– Szavamra – mondta Shawn, mert elképzelte, hogy mivel jár mindez.

– Ez azt jelenti, hogy szavadat adod, hogy nem nyitjuk ki az osszáriumot, amíg vissza nem érünk New Yorkba? Csak pár napot kell várnunk.

– A szavamat adom.

Sana nagyot sóhajtott, aztán egyszerre kifújta a levegőt. Óriási megkönnyebbülést érzett. Azért kicsit zavarban volt amiatt, hogy idáig süllyedt, hogy saját hiúságán keresztül manipulálta Shawnt. Feltett szándéka volt, hogy mindent megtesz annak érdekében, hogy izolálni tudják Mária DNS-ét, mert elsősorban ő mint biológus, nem pedig Shawn mint régész lesz az az ember, aki learatja a dicsőséget, ha sikerül Jézus Krisztus mitokondriális DNS-sorrendjét megállapítani.

15.

New York City

2008. december 5., péntek 10.06 óra

– Az nem kérdés, hogy mibe halt bele – mondta Jack, aki éppen most nyitotta fel a hatvankét éves Leonard Harris nevű afro-amerikai férfi szívét. A hatalmas, kolbászszerű vérrög teljesen megtöltötte a jobb pitvart.

– A lábából jött ez a rög? – kérdezte Vinnie.

– Ennek még utána kell járnunk – válaszolta Jack.

A boncteremben zajlott az élet, ahogy kell, mind a nyolc boncasztal foglalt volt.

Jack és Vinnie már jócskán benne jártak a harmadik esetükben, ugyanakkor az igazságügyi orvos szakértők nagy része még csak most végezte az első boncolását.

Jack első esete egy tinédzser volt, akit a Central Parkban lőttek agyon. A kérdés csak az volt, hogy gyilkosság vagy öngyilkosság történt. Sajnos az OCME orvos nyomozója, George Sullivan hibát követett el, mert az ügyeletes nyomozó szorongatta, hogy fejezze már be a nyomozást. Ennek következtében elfelejtett zacskót húzni az áldozat kezére, pedig azon valószínűleg sok döntő fontosságú bizonyíték lehetett. Mivel az áldozat egy jó politikai kapcsolatokkal rendelkező ügyvéd fia volt, Calvint és Jacket rendelték ki az esethez.

Jack másik két esete egyszerűbb volt, de csak egy kicsivel. A második eset egy elsőéves egyetemista volt, aki kábítószer-túladagolásban halt meg. A harmadik eset, amelyen éppen dolgozott, meglepő kihívással szolgált. Jack teljesen biztos volt abban, hogy a halál oka tüdőembólia, de az elhalálozás módja nem feltétlenül volt természetes.

– Vinnie, barátocskám, meg tudnád esetleg… – kezdte Jack, miközben felszeletelte a szív többi részét további vérrögök után kutatva, különösen a pulmonális billentyűknél.

– Nem! – vágott a szavába Vinnie, és nem hagyta, hogy Jack befejezze a mondatot. – Ha úgy kezdesz egy kérdést, hogy jópofizol, akkor tudom, hogy valami olyasmiről van szó, amiből inkább kimaradnék.

– Ennyire átlátszó volnék? – kérdezte Jack, miközben feljebb haladt a tüdőartéria bifurkációján további rögök után kutatva.

– Még ennél is jobban. Aljas és átlátszó! – jelentette ki Vinnie.

– Sajnálom, hogy így érzel! – mondta Jack. – De hadd fejezzem be a mondatot! Azt akartam kérdezni, tudod-e, mi a különös ebben az esetben?

Vinnie lenézett a nagy, sötét színű vérrögre, aztán a kiterített szétnyitott tetemre, és megpróbált vicces választ adni a kérdésre. Miután nem sikerült, kénytelen volt bevallani az igazat:

– Nem! – mondta.

– Ez az eset tökéletesen példázza azt, hogy mennyire fontos az igazságügyi orvos szakértő és az igazságügyi orvostan. Janice ugyan feltette az összes megfelelő kérdést, ez az eset mégis teljesen más fényben fog feltűnni. Biztos lennék abban, hogy természetes halállal halt meg a beteg, de mivel megkérdezte a feleségtől, hogy szedett-e valamilyen gyógyszert, megtudott valamit, amit a sürgősségin nem tudtak: azt, hogy saját szakállára szedett egy gyógynövény alapú készítményt, PC-SPES-t, amely kínai gyógynövényekből készült, és egyébként vissza kellett volna vonni a kereskedelemből, de mégis kapható. Janice az interneten rákeresett erre a szerre, és megtudta, hogy ez a gyógynövény például halálos tüdőembóliához vezethet.

– Szóval ez a gyógynövény ölte meg ezt a férfit.

– Valószínűleg – mondta Jack.

– Be tudjuk bizonyítani?

– Talán. Meglátjuk, mire jut a toxikológia a mintákkal, amelyeket vettünk, és megvizsgáljuk a feleségtől kapott gyógyszereket is.

– Hé, ne állj meg, dolgozz tovább! – nyavalygott Vinnie. Jack ugyanis leállt beszéd közben.

– Te nem szedsz valamilyen gyógyhatású szert, Vinnie? – kérdezte Jack, aztán folytatta a munkát.

– Néha. Van egy Tigris-R nevű kínai afrodiziákum, azt használom hébe-hóba. És néha az akupunktúra terapeutám ad egyet s mást a kisebb panaszaimra.

Jack keze megállt a levegőben, és hitetlenkedve bámult kedvenc boncmesterére.

– Mi a baj? Miért nézel így rám?

– Ahogy mondani szokták, gondoltam, hogy hülye vagy, de hogy ennyire…

– Miért, miről beszélsz?

– Fogalmam sem volt, hogy érdekel téged az alternatív gyógyászat. De miért is?

Vinnie vállat vont.

– Gondolom, csak úgy jött.

– Csak úgy jött, a lószart – dühöngött Jack. – Az ember által ismert legszörnyűbb méreg dél-amerikai fán élő békából származik. El sem tudod képzelni, milyen kis mennyiség elég ahhoz, hogy megölje az embert, pedig az is természetes alapanyag. Úgyhogy ha valamit természetesnek nevezel, az csak ócska marketingrizsa.

– Jól van, nyugodj már meg! Lehet, hogy azért csípem az alternatív gyógyászatot, mert több mint hatezer éves. Ennyi idő elteltével csak tudják, hogy mit csinálnak.

– Úgy érted, hiszel abban az őrült elképzelésben, hogy valamikor a távoli múltban az emberek nagyobb tudományos bölcsességgel rendelkeztek, mint a maiak? Ez egyszerre őrültség és óriási melléfogás. Hatezer évvel ezelőtt még teljesen tudatlanok voltak az emberek.

– Jól van – mondta Vinnie kissé sértődötten. – Akkor azért csípem az alternatív gyógyászatot, mert az egész testemet gyógyítja, nem pedig csak a karomat vagy a tyúkszememet, vagy ilyesmi.

– Úristen! – mondta Jack, ezúttal még több rosszallással a hangjában, mint amikor az előbb a kollégája elővezette ezt a „természetes” rizsát. – Ez a holisztikus gyógyászatról szóló mítosz még nagyobb baromság, mint minden, amit eddig mondtál. A hagyományos gyógyászat ezerszer holisztikusabb szemléletű, mint az alternatív gyógyászat. A hagyományos gyógyászattal még az egyéni genetikai jellemzőidet is figyelembe vehetik. Ennél jobban hogyan lehetnél holisztikusabb?

– Mi lenne, ha inkább befejeznénk ezt a boncolást? – vetette fel Vinnie.

Akárcsak pár nappal ezelőtt, amikor Jack Ronald Newhouse rendelőjében járt, most is hirtelen észhez tért. Már megint az történt, hogy elragadták az indulatai. A terem elcsendesedett, és minden szem rá szegeződött.

Amikor ránézett a kezére, rájött, hogy az egyikkel még mindig a szívet és a tüdőt markolja, amelyet vizsgált, míg a másikban ott van a nagykés. Mivel a beszélgetések moraja teljesen elhalkult, hirtelen felerősödött minden más.

– Hű! – suttogta Vinnie. – Szörnyen érzékeny lettél öregkorodra.

– A hétfői artérialeválási eset óta kissé beleástam magam az alternatív gyógyászatba, és tényleg érzékeny lettem a témára azok után, amit megtudtam.

– Kissé? – ugratta Vinnie. – Szerintem majd szétrobbansz. De megmondom, mit csinálok: nem megyek többé akupunktúrás kezelésre, ha attól jobban érzed magad.

– Jobban az biztos – mondta Jack –, különösen akkor, ha kihajítod a gyógynövényeidet is.

Vinnie közelebb hajolt Jackhez és rákacsintott.

– Most csak szívatsz, igaz? – de nem tűnt túl magabiztosnak.

– Csak egy kicsit – mondta Jack. – De addig is végezzünk ezzel a boncolással.

Szinte rekordidő alatt befejezték ezt a tüdőembóliás esetet, és túlságosan zavarban érezték magukat ahhoz, hogy beszélgessenek. Amikor valóban végeztek, Jack így szólt:

– Ne haragudj, barátom, azt hiszem, kissé túllőttem a célon.

– Meg van bocsátva. Mondjuk jóvá teheted azzal, ha ezentúl nem kezdjük előbb a boncolást, mint a többiek.

– Álmodozz csak! – mondta Jack, majd lerántotta gumikesztyűjét, és elindult a mosdó felé.

Jack megmosakodott, aztán visszament az emeletre az íróasztalához. Még mindig kínosan érezte magát az iménti kisebb kirohanása miatt, ezért bezárta az irodája ajtaját. Egy ideig nem szívesen látott volna senkit. Próbált a munkára koncentrálni, ezért lediktálta mindhárom boncolási jegyzőkönyvet, amelyeket most fejezett be, mert így legalább nem felejtett ki semmilyen részletet, s közben persze használta gyorsan lefirkantott jegyzeteit, hogy segítségével emlékeztesse magát néhány különösen fontos részletre.

Miután megvolt a diktálással, belenézett az e-mailjeivel telezsúfolt postaládába, de az utóbbi napokhoz hasonlóan nem tudott elég motivációt gyűjteni ahhoz, hogy elkezdje. Ehelyett inkább kinyitotta a középső fiókját, és kihúzott egy nagy borítékot, ugyanis ebben tárolta az összes alternatív gyógyászattal kapcsolatos adatot. Eddig összesen tizenkét eset érkezett be a kollégáitól. Keara Abelard volt a tizenharmadik, és a ma reggeli gyógynövényes esettel már összesen tizennégy.

Jacknek örülnie kellett volna a haladás láttán, mégsem örült. Arra a következtetésre jutott ugyanis, hogy az esetek száma, amelyeket sikerült felkutatni, bármit csinál is, jóval alacsonyabb lesz, mint a valódi esetszám, és ennek több oka is van. Az egyik probléma az, hogy az OCME adatait nem digitalizálták, így lehetetlen volt elektronikusan keresni. De ha sikerül is digitalizálni az anyagot, nem lesz megfelelő kód az alternatív medicinára, és ezen belül az alternatív gyógyászat különböző területeire sem. Ráadásul még ha találna is VAD-os eseteket, semmi sem garantálja, hogy a szakértők írnak-e valamit bennük a kiropraktikáról, még azokban az esetekben sem, amikor a halál okában közrejátszhatott a kiropraktőr kezelése.

A gyógynövényes esetekben általában véletlen mérgezést jelölnek meg a halál okaként, illetve a halál kiváltójaként az adott mérget jelölik meg. Egészen kivételes eset lenne, nem pedig szokványos, ha megemlítenék a herbaterápiát.

Bár Jack továbbra is kitűnő elgondolásnak tartotta, hogy valóságos keresztes hadjáratot folytasson annak érdekében, hogy feltárja a kiropraktika és más alternatív gyógyászati módszerek kockázatát, ezek a taktikai akadályok lelohasztották a lelkesedését. Tizennégy eset valamilyen megfoghatatlan időszakon belül nem elég ahhoz, hogy magára vonja a nyilvánosság figyelmét. Amikor belevágott, azt képzelte, hogy egy nagy expozét ír, amelyben több száz esetet vonultat fel, hogy aztán a felfedezése napokig címoldalon legyen a sajtóban. Jack már előre megállapította, hogy ez nem fog bekövetkezni.

Ahogy a lelkesedése megcsappant, az otthoni problémái még inkább felnagyítódtak. Tekintve, hogy többször is elvesztette az önuralmát, mint például az imént Vinnie-vel a boncteremben, azt a következtetést vonta le, hogy még mindig nem tud eléggé összpontosítani. Pár másodpercig Jack vívódott magában, hogy ragaszkodjon-e ehhez az alternatív gyógyászati problémához abban a reményben, hogy megoldja a kutatással kapcsolatos problémákat, vagy próbáljon keresni valami hasznosabbat.

A telefon csörgése riasztotta fel ábrándozásából. Dühösen bámult a készülékre, de aztán visszafogta magát, pedig legszívesebben kirángatta volna a vezetéket a falból. Semmi kedve nem volt beszélni senkivel.

De mi van, ha Laurie az? Lehet, hogy hirtelen változás állt be JJ állapotában. Lehet, hogy a Memorial Kórház sürgősségijéről hívja. Jack felkapta a kagylót, és beleordított:

– Igen!

– Mi van, cimbora? – dörögte a kagylóba Lou Soldano. – Talán rosszkor hívlak? Kicsit idegesnek tűnsz.

Eltartott egy darabig, mire Jack összeszedte a gondolatait. Annyira biztos volt benne, hogy Laurie hívja, mert valami nagy baj van.

– Semmi gond – mondta, és minden erejével próbálta lenyugtatni magát. – Mi a helyzet?

Laurie mellett Lou Soldano nyomozó hadnagy volt az egyik szíve csücske. Sok szempontból Lou és Jack barátsága a sors különös fordulatának számított. Mielőtt Jack felbukkant a színen, Lou és Laurie egy ideig jártak egymással. Szerencsére a kapcsolatuk a korábbi romantikusból kellemes plátói viszonnyá szelídült, és amikor Jack és Laurie elkezdtek randizni, Lou többször is bátorította Jacket.

Lounak meggyőződése volt, hogy azért tartottak ki egymás mellett válságos helyzetekben is, mert Laurie-t és Jacket egymásnak teremtette az Isten.

– Gondoltam, szolgálok még pár részlettel azzal az öngyilkossági esettel kapcsolatosan, ami miatt felhívtál kedden. Tudod, miről beszélek?

– Persze. A nőt Rebeca Parkmannek hívták. Ez volt az az eset, amikor a férj egyszer csak vallási okokra hivatkozva hirtelen meg akarta tiltani a boncolást.

– Úgy tűnik, más oka is lehetett rá – mondta Lou.

– Nem lepődöm meg. Bár a lövedék bemeneti nyílása eléggé csillag alakú volt, azért nem annyira, hogy azt gondoljuk, a fejlövéskor odaszorították a pisztolyt a bőrhöz.

– Nos, a gyanúd alapján sikerült megkapnunk a bírói végzést és rátörtük a fickóra az ajtót. Találd ki, mit csinált: éppen egy fiatal pipivel hetyegett. El tudod képzelni? Két nappal azután, hogy a felesége állítólag megölte magát, éppen egy ilyen cicababával hentereg.

– Találtatok valami más terhelő bizonyítékot is?

– Ó, persze! – válaszolta Lou, és magabiztosan felnevetett. – A szárítógépben megtaláltuk a nem régen kimosott ingét. Természetesen tisztának látszott, de a laborban a srácok vérnyomokat találtak rajta, és kiderült, hogy a felesége vére. Azt hiszem, ez eléggé terhelő, nem gondolod? Le a kalappal előttetek. Megint behúzhattok egy strigulát, hogy az igazság javára billentettétek a mérleget.

Lou barátságával kapcsolatosan az egyik legfelemelőbb dolog az volt Jack számára, hogy Lou nagyra tartotta az igazságügyi orvostant, és teljes mértékben belátta, milyen sokat tehetnek az igazságszolgáltatásért. Lou gyakori látogató volt az OCME-ben, és sokszor végignézte az igazságügyi boncolásokat.

– Aztán mondd csak, cimbora, hogy van a kiskölyök? – kérdezte Lou.

– Nem egyszerű vele – mondta Jack, de nem részletezte a dolgot. Nem mondta el Lounak JJ betegségét, és nem is akarta. Ugyanakkor hazudni sem szeretett volna. Hiszen egy csecsemővel senkinek sem könnyű az élete.

– Kemény, mi? – nevetett Lou. – Teljesen megváltozik az ember élete. Emlékszem, az én két gyerekemnél én sem aludtam hónapokig.

– És hogy vannak a srácaid? – kérdezte Jack.

– Ó, már kész felnőttek – mondta Lou. – A kislányom huszonnyolc éves, a kicsi fiam meg huszonhat. Repül az idő, cimbora. De jól vannak. Hogy van Laur? – Lou mindig csak ezen a becenéven emlegette Laurie-t.

– Kösz, jól – mondta Jack, de mielőtt a barátja tovább kérdezősködött volna, hirtelen hozzátette: – Lou, nem baj, ha felteszek egy személyes kérdést?

– Dehogyis, mondd csak.

– Te hiszel az alternatív gyógyászatban?

– Úgy érted, a kiropraktőrökben, az akupunktúrában meg mindenféle szarban?

– Pontosan. Vagy a homeopátiában vagy a növényekben…

– Van egy kiropraktőröm, akihez hébe-hóba elmegyek, hogy dögönyözzön meg, különösen, amikor nem tudok aludni. Próbálkoztam az akupunktúrával, hogy leszoktassanak a dohányzásról. Itt az őrsön ajánlotta valaki.

– Na és bevált az akupunktúra?

– Ja, pár hétig.

– Mit szólsz ahhoz, ha azt mondom, az alternatív gyógyászat nem éppen kockázatmentes? Igazság szerint mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, a kiropraktőrök évente több embert küldenek a másvilágra a csigolya-helyreigazítással. Ha ezt hallanád, az befolyásolna téged?

– Komolyan mondod? – kérdezte Lou. – Emberek halnak meg?

– Most volt egy esetem épp hétfőn – mondta Jack. – Huszonhét éves nő meghalt, mert leszakadt az artéria a nyakában. Ez volt az első eset, amellyel találkoztam, de beleástam magam a dologba az elmúlt pár napban. Meglepő, milyen sok hasonló esetet találtam. Most már teljesen másként vélekedem az alternatív gyógyászatról.

– Álmomban sem gondoltam volna, hogy valaki belehalhat a kiropraktőrkezelésbe – ismerte el Lou. – Na és mi a helyzet az akupunktúrával? Attól is meghalt már valaki?

– Igen. Laurie-nak volt ilyen esete.

– Jesszusom! – fakadt ki Lou.

– Mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, az alternatív gyógyászat valójában korántsem képes olyan eredményeket elérni, mint amiket állítanak magukról. Ha azt mondom, a placebohatáson kívül nem sokat ér az egész. Ugye tudod, mi az a placebohatás?

– Persze, amikor az ember beszed valamilyen gyógyszert, például cukortablettát, amiben nincs is hatóanyag, mégis jobban érzi magát tőle.

– Pontosan. Tehát másként fogalmazva: az alternatív gyógyászat nem csinál semmi mást, csak placebohatással bír, ugyanakkor szükségtelen kockázatokkal jár.

Lou elnevette magát.

– Azt hiszem, lehet, hogy megyek és veszek egy zacskó cukorkát.

– Lou, komolyan beszélek. Szeretném megérteni, hogy miért nem kérdőjelezed meg azt az érvelést, hogy az ember elmegy egy állítólagos gyógyítóhoz, kifizet jó sok pénzt, közben valószínűleg halálos veszélynek teszi ki magát, pedig, mint mondottam, csak placebohatása van az egésznek. Kérlek, segíts megérteni ezt.

– Talán azért, mert elmehetek ehhez a kiropraktőrhöz.

– Még mindig nem értem. Hogy érted azt, hogy elmész, mert elmehetsz?

– Pokoli nehéz bejutni a háziorvosomhoz. A rendelője olyan, mint egy erődítmény, amelyet boszorkányok védenek, akik úgy viselkednek, mintha meg kellene védeniük a doktor urat tőlem. És amikor bejutok hozzá, azt mondja, fogyjak le, hagyjam abba a dohányzást, mintha az olyan könnyű lenne. Aztán pillanatok alatt kint találom magam a rendelőjéből, tulajdonképpen el is felejtem, hogy miért mentem oda. Aztán fölhívom a kiropraktőrömet, azonnal fogadják a hívásomat és kedvesek. Ha személyesen akarsz beszélni a kiropraktőrrel, akkor arra is van mód. Ha sürgős esetről van szó, azonnal fogadnak. És ha elmész a rendelőjébe, nem kell órákon át várakoznod, és amikor a terapeuta kezelésbe vesz, nincs az az érzésed, hogy kapkodva, gyorsan végez veled, mintha a vágóhídon a futószalag mellett dolgozna.

Egy darabig mindkét férfi hallgatott. Jack próbált úrrá lenni az érzésein, s közben Lou szuszogását hallgatta. Aztán megköszörülte a torkát.

– Köszönöm – mondta. – Most megtanultam tőled valami nagyon fontosat.

– Nagyon szívesen.

– Az imént mondtam, hogy beleástam magam az alternatív gyógyászatba, és teljesen elképedtem azon, hogy az emberek miért választják olyan előszeretettel ezt a gyógyászati módot, hiszen nem használ semmit, ugyanakkor több milliárd dollárt költenek rá évente. Kiderült, hogy egyedül a gyógynövényekre mintegy harmincmilliárd megy el, jut eszembe, szedsz valamilyen gyógynövényt?

– Hm, hébe-hóba. Amikor kilencven kiló fölé megyek, akkor próbálkozom fogyókúrás pirulákkal, és az gyógynövény alapú.

– Ez nem jó ötlet – mondta Jack. – Fogadd el a baráti tanácsot, és ne szedd be többet. Sok súlycsökkentő termék, különösen a Kínából származóak ólommal vagy higannyal vannak mérgezve. Ráadásul a természetes növényianyag-tartalmat gyakran szándékosan veszélyes vegyi anyagokkal szennyezik, hogy mindenképpen pozitív hatása legyen, vagyis fogyasszon. Ha rám hallgatsz, a lehető legmesszebbre elkerülöd az ilyen úgynevezett gyógyszereket.

– Hihetetlen, milyen pozitív hírekkel örvendeztettél meg a mai nap során! Úgy örülök, hogy felhívtalak.

– Bocs – mondta Jack. – De én tényleg örülök, hogy felhívtál. Tanultam tőled valamit, aminek nagy hasznát veszem, pedig valószínűleg nem szívesen hallottam én sem. Nevezetesen azt, hogy az emberek miért választják olyan szívesen az alternatív gyógyászatot, és miért nem hallgatnak ránk, amikor óva intjük őket.

– Most már igazán felcsigáztál – mondta Lou. – Mit tanultál tőlem?

– Azt, hogy a hagyományos gyógyászatnak még sokat kell tanulnia az alternatív gyógyászattól. Amikor elmagyaráztad, hogy milyen más érzés, amikor az ember elmegy az egyik meg a másik helyre, az nagyon tanulságos volt. Az alternatív gyógyászatnak jó az ügyfélszolgálata, emberként bánik a betegekkel, a rendelés pozitív társas élmény, még akkor is, ha a gyógyhatás elmarad. A hagyományos gyógyászatban viszont gyakran épp ellenkezőleg történik a dolog, úgy viselkednek, mintha szívességet tennének neked. És ami még rosszabb, a hagyományos gyógyászatban ha úgy gondolják, nem tudnak segíteni rajtad, nem törődnek veled; egyszerűen kirekesztenek. – Jacknek akaratlanul is az jutott eszébe, hogy hol tart most ő és Laurie: egy helyben toporognak, miközben arra várakoznak, hogy JJ egérfehérje-allergiája elmúljon, ha egyáltalán elmúlik valaha. Merthogy az sem magától értetődő.

– Miért mondod, hogy nem szívesen hallottad azt, amit elmondtam? – kérdezte Lou.

Jacknek el kellett gondolkodnia egy darabig, mert a kérdésnek köze volt a keresztes hadjáratához, annak pedig JJ betegségéhez. Nem akart beszélni JJ-ről.

– Nem szívesen hallottam, mert azzal, hogy megtudtam, hogy az embereknek jó és valós okuk van arra, hogy az alternatív gyógyászat felé forduljanak, az azt jelenti, hiába próbálom szajkózni és hirdetni mindenütt, hogy milyen hatástalan az alternatív gyógyászat, valószínűleg süket fülekre találok.

– Néha azt gondolom, te vagy a legidegesítőbben misztikus ember, akit ismerek. De hadd mondjak még egy okot, amiért az emberek foggal-körömmel fognak ragaszkodni az alternatív gyógyászathoz: az alternatív gyógyászat nem tűnik rémisztőnek. Mondjuk, meghal egy maroknyi ember attól, hogy természetgyógyászati terápiának veti alá magát, és senkinek a szeme se rebben. Több ezer ember hal meg évente, akik a hagyományos orvosokat választják, ehhez képest elenyésző az a szám, akik a kiropraktőr kezelését követően adják be a kulcsot. Igazság szerint akik a kiropraktőrhöz mennek, azok azért szeretnének hinni annyira a kezelés hatásosságában, mert nem akarnak hagyományos orvoshoz menni, ahol esetleg olyan diagnózissal szembesülnek, ami kellemetlenséggel, fájdalommal vagy akár halállal jár. Kiropraktőrnél erre soha nem kerül sor. Minden optimista, minden panaszt lehet kezelni, és nem fáj, még akkor sem, ha csak placebohatása van. Kit érdekel?

Újabb súlyos csend telepedett a két férfi közé, amit végül Jack tört meg:

– Igazad van!

– Köszönöm. Na, szerintem most mindenki végezze a maga dolgát, mert az adófizetők pénzén cseverészünk itt. Azt pedig végképp nem szeretném, ha rosszabb tippeket kapnánk az igazságügytől, mint a Sam Parkman-ügyben, mert az aztán igazán telitalálat volt.

– De nem lesz baj a Parkman-ügyben az, hogy a vér csak közvetett bizonyíték? Úgy értem, lehetetlen bebizonyítani, hogy mikor került a feleség vére az ingre. A védelem azzal érvel majd, hogy már hónapokkal ezelőtt is odakerülhetett.

– Ez nem jelent gondot. A barátnő nagyon beszédesnek bizonyult. Csicsereg a kis madárka. Nem szeretné, ha bűntársként hallgatnánk ki. A főnök nagyon örül, mert úgy tűnik, ez az ügy máris problémamentesen lezárult.

Miután Jack letette a telefont, egy darabig mozdulatlanul ült a helyén. Ha volt is még kevés szél az alternatív gyógyászat ellen folytatott keresztes hadjárat vitorlájában, most végképp elapadt. Megint teljesen elbátortalanodott. Elővette az összes jegyzetét és berakta egy nagy borítékba. Aztán ahelyett, hogy visszatette volna a nagyfiókjába, kinyitotta a legalsó fiókot, amelyben Laurie és JJ bekeretezett fotója hevert, és behajította. Aztán a lábával berúgta a fiókot.

Elhatározta, hogy visszatér a munkájához, és rákattintott a bejövő leveleire azzal a szándékkal, hogy szortírozni fogja őket. Csakhogy nem fejezte be a mozdulatát. A telefon csörgése ismét belehasított a szoba csendjébe. Ez biztos Lou lesz, hogy hozzátegyen még valamit az alternatív gyógyászattal kapcsolatos gondolataihoz, így aztán Jack egészen baráti hangon szólt bele a kagylóba. Csakhogy nem Lou hívta. Olyasvalaki telefonált, akire álmában sem gondolt volna.

16.

New York City

2008. december 5., péntek 1 1.30 óra

– Dr. Jack Stapleton, ha nem tévedek. – A mézédes tenor úgy áradt a telefonkagylóból, mint egy friss fuvallat. Valahogy ismerősen csengett Jacknek, és elméje kétségbeesetten pásztázott az emlékezete adatbankjában.

Egy darabig nem tudott megszólalni. A füle a hallgatóra tapadt, és halk szuszogást hallott. Az illető, aki a vonal túloldaláról beszélt, szándékosan nem szólalt meg. Csaknem fél perc telt el, mire Jack kinyögte:

– Egy darabig még hallgatni fogunk, hacsak nem kapok még egy kis információt.

– Az egyik legrégebbi és legjobb barátod vagyok.

A hang ismét ismerősen csengett, de Jack még mindig nem tudta hová tenni.

– Mivel soha nem volt túl sok barátom, ez viszonylag könnyű feladatnak tűnhet, de nem az. Még egy kis segítséget kérek.

– Én voltam a legjobb képű, a legmagasabb, a legokosabb, a legsportosabb és persze a legnépszerűbb a három testőr közül.

– No lám, vannak még csodák – mondta Jack most már egészen vidáman. – James O'Rourke. Bár a többi jelentéktelen jelzőt megtarthatod magadnak, de azt hiszem, a legmagasabb mégiscsak én voltam.

Jamesből kitört az ismerős harsány nevetés, amitől különös bizsergés futott végig Jack gerincén, mint annak idején, amikor először találkoztak az Amherst Egyetemen 1973 őszén.

– Amikor a hangodat hallom, tudod, mit képzelek magam elé? – kérdezte James nevetve.

– Fogalmam sincs – válaszolta Jack.

– Magam előtt látom, amint kisétálsz a Smith Főiskolán a Laure Scales-házból, magaddal cipeled Laure Scales mellszobrát, és közben olyan vörös az arcod, mint amilyen az enyém lett volna. Szétröhögtem magam.

– Ez azért volt, mert Molly nem volt hajlandó randizni velem, és elvesztettem a fogadást – mondta Jack védekezőn.

– Emlékszem – mondta James. – Te pedig fényes nappal művelted mindezt.

– Egy hónap múlva diadalmasan visszavittem – tette hozzá Jack. – Úgyhogy nem károsítottam meg senkit.

– Emlékszem, én is ott voltam.

– Egyébként bagoly mondja verébnek, hogy nagy fejű – mondta Jack. – Emlékszem, amikor kivitted a klub székét a Dickinson-házból a Mount Holyoke Főiskoláról, mert berágtál… kire is?

– Virgina Sorensonra. A gyönyörű szép Virginia Sorensonra! Micsoda tünemény volt! – mondta James nosztalgiával a hangjában.

– Azóta nem hallottál felőle?

– Mióta az előadására jártam?

– Igen.

– Nem, azóta nem. Édes volt, de nem éppen megértő.

– Megértem az álláspontját. Különösen, ha azt vesszük, hogy ti milyen kemény szabályok szerint éltek. Nem bántad meg a választásodat?

James megköszörülte a torkát.

– A választás nehézsége egyszerre volt öröm és bánat, de ezt sokkal szívesebben beszélném meg veled egy pohár bor mellett a kandalló előtt. Észak-New Jersey-ben van egy házikóm a tó mellett, és nagy örömömre szolgálna, ha te és a feleséged átruccannátok valamelyik hétvégén.

– Lehet róla szó – mondta Jack óvatosan.

Meglepő invitálás volt ez azok után, hogy nem hallott semmit James felől azóta, hogy 1977-ben végeztek az egyetemen. Természetesen ez Jack hibája is volt, hiszen meg sem próbálta fölvenni Jamesszel a kapcsolatot. Bár nagyon jó barátok voltak az egyetemi évek alatt, a karrierjüket illetően teljesen más felfogásuk volt. A három testőr harmadik tagjával kapcsolatosan azonban teljesen más volt a helyzet. Jacket lenyűgözte Shawn Daughtry szakterülete, a közel-keleti régészet, és viszonylag szoros kapcsolatot ápoltak egészen addig, amíg Jack első felesége és gyerekei meg nem haltak. Ezután Jack nem tartotta a kapcsolatot senkivel, még a családtagjaival sem.

James mintha megérezte volna Jack gondolatait, így szólt:

– Ne haragudj, hogy nem vettem fel veled rögtön a kapcsolatot, amikor ideköltöztél a városba. Hallottam, hogy az OCME-ben dolgozol. Mindig is fel akartalak hívni, hogy jöjjünk már össze és nosztalgiázzunk egy kicsit a régi szép időkön. Amikor az ember egyetemista, föl sem fogja, milyen pompás korszakot él át. Alikor mindig olyan rohanás az ember élete, folyton valami fontos vizsga előtt áll. Aztán amikor valaki azt mondja, hogy hű, de jó neked, mert egyetemre jársz, akkor mindig azt mondod magadban: „Persze, ha ezek a legszebb éveim, akkor jó nagy szarban vagyok!”

Ezúttal Jacken volt a sor, hogy elnevesse magát.

– Annyira igazad van! Ugyanez a helyzet az orvosi egyetemmel is. Emlékszem, az öreg családorvosunk mindig azt mondta, meglátom, az egyetemi évek jelentik pályafutásom csúcspontját. Akkoriban azt gondoltam, elment az öreg esze, de aztán kiderült, hogy igaza volt.

Rövid csend telepedett közéjük, mert a két régi egyetemi barát néma visszaemlékezésbe temetkezett. De aztán James hangulata hirtelen megváltozott, és megtörte a csendet.

– Gondolom, kíváncsi vagy, miért hívlak föl egyszer csak így, teljesen váratlanul.

– Nos, megfordult a fejemben – ismerte be Jack, de próbált könnyed hangot megütni.

James hangja hallhatóan elkomorodott. Szinte szomorú lett.

– Egyszerűen arról van szó, hogy átkozottul nagy szükségem lenne a segítségedre, és imádkozom, hogy hajlandó légy segíteni rajtam.

– Csupa fül vagyok – mondta Jack óvatosan.

Volt olyan, hogy ha meghallgatta mások problémáját, azzal ráirányította a figyelmét a sajátjára is. Szívesen elkerülte volna ezt a helyzetet, de akarata ellenére is kíváncsi volt. Ugyanakkor nem tudta elképzelni, hogy egy ilyen vérbeli szkeptikus, mint ő, milyen módon segíthetne New York City érsekének, aki vitathatatlanul a világ egyik legnagyobb hatalmú vezetője volt.

– A közös barátunkról, Shawn Daughtryről van szó – tette hozzá James.

– Már megint kártyáztatok? – kérdezte Jack, próbálta viccel elütni a helyzet komolyságát.

Annak idején az egyetemen James és Shawn legalább hetente egyszer pókereztek, és állandóan azon veszekedtek, hogy ki menynyivel tartozik a másiknak.

Sokszor Jacknek kellett közbelépnie, hogy kibékítse őket, mert nem álltak szóba egymással.

– Az ügy rendkívül fontos – mondta James. – Szeretném, ha diszkréten kezelnéd.

– Elnézést, atyám – mondta Jack, miután rájött, hogy James halálosan komolyan beszél. Ugyanakkor próbált továbbra is könnyed hangot megütni. Aztán hozzátette. – Gondolom, atyámnak kell, hogy szólítsalak.

– A hagyományos megszólításom: eminenciás uram – mondta James kissé felengedve. – De hívhatsz Jamesnek, sőt sokkal jobban szeretném, ha így szólítanál.

– Ennek igazán örülök – válaszolta Jack. – Tekintve, hogy egyetemista korunk óta ismerjük egymást, elég nehezemre esne eminenciás uramnak szólítani. Ez a szó olyan, mintha az anatómiakönyvből jött volna.

– Te semmit nem változtál, igaz? – kérdezte James most már jóval vidámabban.

– Sajnos ez nem így van. Nagyon is megváltoztam. Úgy érzem, mintha egy második életet élnék, amely teljesen különbözik az elsőtől. De ebbe most nem szívesen mennék bele. Legalábbis pillanatnyilag. Talán ha megint felhívsz harminc év múlva, akkor hajlandó leszek beszélni róla.

– Úristen, ilyen régóta nem beszéltünk? – mondta James kissé bűnbánó hangon.

– Igazság szerint harmincegy éve, csak lefelé kerekítettem. De nem hibáztatlak, én is épp úgy vétkes vagyok.

– Nos, ezt feltétlenül orvosolnunk kell, végül is egy városban lakunk.

– Nagyon úgy tűnik – mondta Jack. Az a fajta ember volt, aki tartózkodott a pillanat hevében megfogant társas elkötelezettségektől. Tekintve, hogy milyen régóta nem találkoztak és menynyire más pályára léptek, nem volt biztos abban, hogy szeretné felmelegíteni a kapcsolatot valakivel, aki mintha még egy előző életében lett volna a barátja.

– Azt javasolnám – mondta James –, hogy a lehető leghamarabb jöjjünk össze. Tudom, hogy ez most hirtelen jött, de nem volna kedved átugrani a rezidenciára egy gyors ebédre?

– Ma? – kérdezte Jack, és elállt a szava is a meglepetéstől.

– Igen, ma – erősítette meg James. – Ez a probléma csak most hullott az ölembe, és nincs sok időm foglalkozni vele. Ezért is szeretném kérni a segítségedet.

– Nos – mondta Jack –, tényleg hirtelen jött, és éppen a királynőhöz voltam hivatalos ebédre, de azt hiszem, fölhívom és megmondom neki, hogy át kell szerveznünk a dolgot, mert a katolikus egyháznak nagyobb szüksége van a közbenjárásomra.

– Könyörgök, kicsit vedd szerényebbre a figurát, úgy látom, szemernyit sem változtál. De köszönöm, hogy hajlandó vagy eljönni, és köszönöm, hogy viccesen fogod fel a dolgot. Talán jobb lenne, ha én is lazítanék egy kicsit, de nagyon aggódom.

– Talán Shawn egészségéhez van köze a dolognak? – kérdezte Jack. Őt leginkább ez aggasztotta: valami egészséggel kapcsolatos dolog, például rák, valami, ami közel áll a saját problémáihoz.

– Nem, nem az egészségével van baj, hanem a lelkével. Tudod, milyen önfejű tud lenni.

Jack megvakarta a fejét. Ha visszagondolt arra, hogy Shawn milyen kicsapongó szexuális életet élt főiskolás korában, Jack arra gondolt, hogy a lelke már pubertáskora óta veszélyben foroghatott, ezért sem értette, hogy mi ez a nagy sietség most.

– Nem fogalmaznál egy kicsit pontosabban? – kérdezte.

– Most inkább nem – mondta James. – Jobban szeretnék személyesen beszélni veled. Mikorra várhatlak?

Jack az órájára pillantott: 11.50 volt.

– Ha most indulok, márpedig megtehetem, akkor tizenöt-húsz perc múlva ott lehetek.

– Csodálatos. Úgyis egy hivatalos fogadáson kell részt vennem a polgármesternél délután kettőkor. Alig várom, hogy lássalak, Jack,

– Én nem különben – mondta Jack, és letette a telefont.

Volt valami különösen elképesztő James hívásában. Olyan volt, mintha az elnök hívta volna, és arra kéri, hogy ugorjon át Washingtonba: az országnak szüksége van rád. Jack hangosan felnevetett, aztán felkapta bőrdzsekijét, és elindult az alagsor felé.

Épp a biciklije zárjával babrált, amikor észrevette, hogy valaki jön mögötte. Megfordult, és látta, hogy a buldogképű főnöke, Bingham az. Az arca szokás szerint komor volt. A jelek szerint a boncteremből jött, és a verejtékcseppek kiültek a homlokára.

– Jack – kezdte Bingham –, még egyszer szerettem volna elmondani, mennyire együtt érzünk magával, Calvin és én. Nekünk is van gyerekünk, úgyhogy bizonyos mértékig el tudjuk képzelni, milyen nehéz lehet most magának. Ne feledje, ha bármit tehetünk magáért, csak szóljon!

– Köszönöm, főnök.

– Megy valahová?

– Nem, csak időnként le szoktam ugrani, kilakatolom a bringámat, aztán visszalakatolom.

– Folyton tréfál – jegyezte meg Bingham. Elég régóta ismerte már Jacket ahhoz, hogy ne vegye fel tőle az ilyen beszólásokat, mint annak idején, amikor először találkozott vele az OCME-ben.

– Gondolom, nem a kiropraktőr barátjával megy ebédelni.

– Abszolút helyes a feltételezése – mondta Jack. – Még csak nem is egy akupunktörhöz vagy homeopatához megyek, és a gyógynövény-szakértőket is kihagyom. Viszont egy hitgyógyítóval ebédelek. A New York-i érsek hívott, és megkért, hogy ebédeljek vele.

Binghamből akarata ellenére is kitört a nevetés.

– Na jó, maga nyert. Kétségkívül éles a nyelve. Na mindegy, vigyázzon a biciklivel, őszintén szólva jobban örülnék, ha nem kerékpározna. Mindig attól rettegek, hogy a halottaskocsi hozza be. – Bingham nevetve hátat fordított, aztán visszament az OCME épületébe.

Jack végigtekert a Madisonon, és a friss levegő egészen felélénkítette. Tizenöt perc múlva megérkezett az Ötvenegyedik utca sarkára.

Az érsek rezidenciája látványosan elütött a szomszédos modern felhőkarcolóktól; visszafogott, meglehetősen tekintélyt parancsoló, háromemeletes, sátortetős, szürke kőépület volt. Az alsó szintek ablakát vastag vasrácsok védték. Az élet egyetlen jele az ablakok mögötti belga csipke volt, amely kissé furcsán festett a rácsok mögött.

Jack lelakatolta a kerékpárját a sisakjával együtt, aztán felment a gránitlépcsőn, és megkondította a fényes réz kapucsengőt. Nem kellett sokáig várnia.

Kattant a zár és szélesre tárult az ajtó, mögötte pedig magas, vékony, vörös hajú pap állt, akinek feltűnően horgas orra volt. Hagyományos fekete reverendát viselt, kikeményített, ódivatú fehér papi gallérral.

– Dr. Stapleton? – kérdezte a pap.

– Igen, személyesen – válaszolta Jack könnyedén.

– Maloney atya vagyok – mutatkozott be a pap, aztán oldalra lépett.

Jack belépett az épületbe, kissé félelmetesnek találta a környezetet. Ahogy Maloney atya becsukta mögötte az ajtót, így szólt:

– Felvezetem őeminenciája magán dolgozószobájába. – A pap öles léptekkel megindult, de olyan lendülettel, hogy Jack az első pár lépést kénytelen volt futva megtenni, hogy lépést tarthasson vele.

A Madison sugárút forgalmának zaját teljesen kizárta a súlyos bejárati ajtó. Az állóóra ketyegésén kívül Jack semmi mást nem hallott csak saját lépteinek kopogását a fényesre vikszelt padlón.

Maloney atya megállt egy zárt ajtó előtt. Amikor Jack melléje ért, kinyitotta az ajtót és félrelépett, hogy Jack bemehessen.

– Őeminenciája azonnal megérkezik – mondta, aztán kihátrált a szobából, és csendesen becsukta Jack mögött az ajtót.

Jack körülnézett a spártai egyszerűséggel berendezett szobában, amely enyhe padlótisztítószer-szagot árasztott. A falon függő apró feszület mellett az egyetlen dísztárgy a pápa bekeretezett fotója volt a kandalló fölött. A kandallón kívül csak az apró bőrkanapé, hozzá illő bőrfotel, tárgyalóasztal és lámpa, továbbá egy kisméretű íróasztal egyenes támlájú faszékkel alkotta a szoba berendezését.

Jack átvágott a csillogó parkettájú szobán, cipőjének bőrtalpa hangosan csikorgott rajta. Leült a kanapéra, de nem dőlt hátra, úgy érezte, egyáltalán nem illik bele ebbe a környezetbe. Jack soha nem volt vallásos, mivel tanár szülei maguk sem voltak hívők. Amikor felnőtt, kénytelen volt végiggondolni a dolgot, és arra jutott, hogy ő maga nem egészen ateista, legalábbis egészen a családját sújtó tragédia napjáig. Ettől fogva Jack elutasította azt a megnyugtató gondolatot, hogy van isten. Úgy gondolta, ha lenne valamiféle gondviselő isten, az nem engedte volna, hogy a drága feleségét és lányait ilyen szörnyű módon kelljen elveszítenie.

Hirtelen, nagy lendülettel feltárult az ajtó. Az amúgy is feszült Jack talpra ugrott. Nem más sétált be, mint őeminenciája, James O'Rourke bíboros teljes papi díszöltözékben. A két férfi egy pillanatig méregette egymást, mindkettőjüket kellemes emlékek rohanták meg. Bár Jack kétségkívül látta egy pillanatra régi barátját a bíboros arcában, a külseje más szempontból meglepte. Jack emlékeiben valahogy nem tűnt olyan kicsinek, mint amilyennek most látszott. A haja is rövidebbnek tűnt, és nem volt olyan lángvörös. Mégis az öltözéke volt a legfurcsább rajta: Jacknek az az érzése támadt, amikor Jamesre nézett, mintha egy reneszánsz kori herceg állna előtte. A fekete nadrágon és a fehér galléron kívül James fekete reverendát viselt, melyet bíborvörös paszomány és gombok emeltek ki. A reverenda fölött nyitott, skarlátvörös köpönyeget hordott, a fején pedig ugyancsak bíborvörös, papi sapkát viselt. A derekát széles skarlátszínű kendő fogta át, ugyanakkor a nyakából ékköves ezüstkereszt lógott alá.

A két férfi végül megölelte egymást. Egy pillanatig még szorították egymást, aztán hátrébb léptek.

– Fantasztikusan jól nézel ki – mondta James. – Olyan fittnek látszol, mint aki ebben a percben le tudná futni a maratoni távot. Azt hiszem, én még a székesegyházat sem tudnám körbefutni, ha muszáj lenne.

– Ez azért túlzás, de nagyon kedves vagy – mondta Jack, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét James szelíd vonásairól, finoman szeplős, fénylő piros arcáról és kellemes kerekded vonásairól. Metsző, szikrázó kék szeme azonban teljesen másról árulkodott, mint lágy vonásai, és sokkal inkább emlékeztette Jacket régi barátjára, akiből mostanra nagy hatalmú, ambiciózus főpap lett. A szemében megcsillant a Jamesre jellemző félelmetesen ravasz intelligencia, amit Jack mindig is annyira irigyelt tőle.

– Szavamra – folytatta James –, feleannyi idősnek látszol, mint a korod.

– Ugyan, fejezd már be – mondta Jack, és elmosolyodott. Eszébe jutott, hogy barátja mindig is kiválóan tudott hízelegni, és ezt a tulajdonságát sikerült előnyére fordítania. Annak idején Amherstben nem volt egyetlen ember sem, aki ne szerette volna Jamest, hiszen mindenkit az ujja köré tudott csavarni.

– Na és te – mondta Jack, hogy viszonozza a bókot. – Úgy festesz, mint egy reneszánsz herceg.

– Egy dagi reneszánsz herceg, akinek az az egyetlen testgyakorlása, ha megkerüli az ebédlőasztalt.

– Gondolj csak bele! – folytatta Jack, már eleresztette a füle mellett James megjegyzését. – Bíboros vagy, az egyház egyik legnagyobb hatalmú embere.

– Ostobaság – jegyezte meg James, és legyintett egyet, mintha Jack csak ugratná. – Egyszerű pap vagyok, aki terelgeti a nyáját. A Jóisten olyan pozícióba ültetett, ami túlságosan magas számomra. Természetesen nem kérdőjelezhetem meg az Úr akaratát, hiszen Isten útjai kifürkészhetetlenek; mindent megteszek, hogy megálljam a helyem. Na de elég ebből a felszínes cseverészésből. Az ebédlőasztal mellett kielégíthetjük egymás kíváncsiságát. Először azonban szeretnék mutatni neked valamit.

James kivezette Jacket a dolgozószobából, aztán végigmentek az étkező előtti, hosszú előcsarnokon, ahol két főre terítettek egy tizenkét személyes asztalnál, aztán bementek egy hatalmas, a legmodernebb berendezési tárgyakkal felszerelt konyhába, ahol azonban ódivatú kopott márványból volt a pult és a mosogató. Egy asszony a mosogató mellett éppen egy fej salátát mosott. Nagydarab nő volt, tíz centivel magasabb, mint James, és sötét haját szigorú kontyba fogta hátul.

James Mrs. Steinbrenner néven mutatta be a házvezetőnőjét, aki a rezidencia korlátlan ura volt. Az asszony válaszképpen kihessegette Jamest, ahogy ő fogalmazott, a konyhájából, és dühösen felhorkant, amikor a bíboros ellopott egy sárgarépát a gondosan elrendezett zöldségestálról.

– Az a maga ebédje – förmedt rá az asszony kemény német akcentussal, aztán rácsapott James kezére.

A bíboros úgy tett, mint akit megfélemlítettek, aztán intett Jacknek, hogy kövesse a pincébe vezető lépcsőn.

– Úgy csinál, mintha egy Brunhilda lenne – magyarázta James –, de valójában kezes bárány. Nélküle semmire sem mennék. Ő vezeti a konyhát, csak olyankor hívunk kiegészítő személyzetet, ha valamilyen nagyobb összejövetel van, és minden csillog-villog nála, és mindenkit megreguláz, engem is beleértve. A fenébe, hol a villanykapcsoló?

Leértek a betonozott pincébe, amelyet durva, fehér foltos farönkök osztottak három helyiségre. James felkattintott egy kapcsolót, és eléjük tárult a központi folyosó, mindkét oldalán lelakatolt ajtókkal.

– Igazán nagyra értékelem, hogy ilyen gyorsan reagáltál a hívásomra – mondta James, miközben megállt az egyik ajtó előtt. Előhúzott egy kulcsot és kinyitotta a zárat, majd elhúzta a reteszt. Az ajtópántok nyikorogva adták meg magukat, amikor kinyitotta az ajtót. A sötétben ismét matatni kezdett a villanykapcsoló után, mielőtt belépett a helyiségbe, aztán intett Jacknek, hogy kövesse.

Téglalap alapú, körülbelül hat méter hosszú, három méter széles, majdnem három és fél méter magas helyiségben találták magukat. A helyiség túlsó falát durva kiképzésű gránittömbökkel burkolták, amelyek egyúttal az épület alapját is képezték. A falak mellett végig polcok húzódtak, melyeken gondosan felcímkézett kartondobozok sorakoztak. A szoba túlsó végében megsárgult fából készült csomagolóláda állt, melynek fémpántjait elvágták ugyan, de még mindig a helyükön voltak. James ismét intett Jacknek, hogy kövesse, aztán odalépett a ládához, előrehajolt, hátrahajtotta az elvágott fémhevedereket, és hátrahajlította a fém hevedereket, hogy látszódjon a teteje, amelyről egyértelműen lerítt, hogy korábban kinyitották, aztán visszatették.

– Ez okozza a dilemmámat – mondta James. Aztán felsóhajtott. – Látod, nekem címezték. Azt is láthatod, hogy én vagyok az állítólagos feladó is, és a megjegyzés szerint személyes használati tárgyak vannak benne.

– Ezt Shawn küldte neked?

– Valóban ő volt. Ez az agyafúrt fickó. Egyúttal felhívott, hogy közölje, idejön. Azt mondta, meglepetés van benne, és tudja, hogy szeretem a meglepetéseket. Én ostoba azt gondoltam, valami ajándék a közelgő születésnapomra, persze most már tudom, hogy nem az, de a meglepetésről kiderült, hogy sokkal nagyobb dolog, mint amit valaha is képzeltem.

– Ó, tényleg – mondta Jack. – Mindjárt itt lesz a születésnapod. Holnap, december hatodikán lesz, igaz?

– Már az idejét sem tudom, mióta nem kaptam tőle ajándékot – mondta James, eleresztve a füle mellett Jack kérdését. – Abban a hitben ringattam magam, hogy idén kapok tőle valamit, de nem tudom, miért gondoltam ilyen ostobaságot. Mivel Shawn bibliatudós és régész is egyúttal, azt hittem, valamilyen csodás, kora keresztény ereklyéről van szó. Aligha volt róla fogalmam, hogy mi is ez.

– Miért, nem az? – kérdezte Jack.

– Hadd fejezzem be – mondta James. – Szeretném, ha megértenéd, miért vagyok annyira nehéz helyzetben.

Jack bólintott, és érezte, egyre fokozódik benne a kíváncsiság. A ládában valószínűleg tényleg valamilyen régiség volt. James reakciójából ítélve, valami egészen különleges dolog.

– Azzal, hogy a Vatikánból küldte ide nekem, és azt írta, hogy a személyes tárgyaim vannak benne, azt jelenti, hogy nem vizsgálják át a vámon sem Olaszországban, sem itt, New Yorkban. Tegnap este érkezett légi postán, közvetlenül a JFK repülőtérről hozták ki. Mivel azt hittem, születésnapi ajándékról van szó, ide helyeztem a többi személyes holmim közé. Az ígéretének megfelelően Shawn ugyancsak ide utazott tegnap este a JFK-ről nem sokkal a láda érkezése után. Nagyon különös hangulatban volt, teljesen eluralkodott rajta valamiféle feszült izgalom. Türelmetlenül várta, hogy kinyissuk a dobozt, akárcsak én, mert látni akarta, hogy épségben megérkezett a tartalma. Így aztán lejöttünk ide, elvágtuk a fémszalagokat és lecsavaroztuk a faláda tetejét. Először csak azt láttam, hogy nagyon gondosan habszivacsba csomagolták a tárgyat. Aztán amikor levettük a tetején lévő habszivacs lapot, mint ahogy most is teszem, ez a látvány tárult a szemem elé. – James bedugta az ujjait a durván megmunkált fa és a csomagolóanyag közé, aztán leemelte a habszivacs lapot.

Jack előrehajolt. Nem a legjobb volt a világítás a pincében, de azt egyértelműen látta, hogy egy foltos, szögletes kő, lapos tetejét pedig vésetek borítják. Nem volt túlzottan lenyűgözve a látványtól. Valamilyen szemkápráztató dologra számított, például egy aranykehelyre, szoborra, vagy talán egy nagy aranyládára.

– Mi ez? – kérdezte Jack.

– Egy osszárium. Körülbelül Krisztus korából származik, pluszmínusz száz év. Akkoriban a palesztinai zsidók barlangszerű sírokban helyezték el a holttesteket úgy egy évig, vagy hosszabb ideig, hogy lehetővé tegyék a holttest oszlását. Körülbelül egy évvel később a család visszatért, összeszedte a csontokat, és különféle méretű és díszítésű mészkőládába helyezték, attól függően, hogy mennyire volt tehetős a család. Az ilyen ládát osszáriumnak nevezték.

– Nem kavart mostanában nagy vitát egy ilyen osszárium, amelyre állítólag azt vésték, hogy aki benne nyugszik nem más, mint… József fia és Jézus testvére?

– De, pontosan. Nemrégiben felfedeztek olyan osszáriumokat is, amelyeknek szövege szerint állítólag Jézus Krisztus és közvetlen családja van benne. Természetesen az egész baljós incidensről bebizonyosodott, hogy egyes gátlástalan hamisítók fondorlatos csalásának műve. Több ezer első századból származó osszáriumot találtak az elmúlt húsz év során a jeruzsálemi építészet erős fellendülésének következtében. Tulajdonképpen az ember akaratlanul is belebotlik egy-egy osszáriumba, ha ásni kezd abban a városban. Biztos vagyok benne, hogy erről az osszáriumról is ki fog derülni, hogy hamisítvány, mint azok, akárcsak a benne lévő csontokról.

– Miért, állítólag kinek a maradványai vannak benne? – kérdezte Jack kíváncsian.

– Szűz Máriáé, Jézus anyjáé, az Isten anyjáé, az egyház anyjáé, Jézus után a második legfontosabb emberé, és a legszentebb személyé, aki valaha is tapodta a földet – mondta James, és szinte belefáradt a sok jelző sorolásába.

Jack és James szinte egy teljes hosszú percen át némán bámultak egymásra. Jack azonban egyre nagyobb csalódottságot érzett a láda tartalmát illetően.

Nem érdekelte egy halom csont; a kincsek sokkal jobban izgatták, mint a történelmi tárgyak. Jamest viszont teljesen hatalmába kerítette a dolog. Elég volt pusztán beszélni a láda állítólagos tartalmáról, máris kétségbeesetten szeretett volna valamilyen megoldást találni.

– Jól van – mondta Jack hosszas hallgatás után. Levette a tekintetét Jamesről, és figyelmét az osszárium fedelére irányította. Arra számított, hogy James folytatja beszámolóját, ám a bíboros túlságosan a gondolataiba mélyült ahhoz, hogy megszólaljon.

– Valamit azért nem értek. Ha olyan rengeteg osszárium van és annyi hamisítvány, ahogy mondod, akkor mi a baj?

James összeszorította az ajkát, aztán egy könnycsepp szánkázott végig a jobb orcáján. Szó nélkül lehunyta a szemét, felemelte a két kezét Jack felé, aztán legyintett egyet. Megrázta a fejét, mintha bocsánatot kérne, amiért nem tud úrrá lenni az érzésein. A következő pillanatban intett Jacknek, hogy kövesse.

Amikor felértek, ismét átmentek a konyhán, ahol Mrs. Steinbrennernek elég volt egyetlen pillantást vetnie őeminenciájára, és máris felismerte, hogy milyen érzelmi állapotban van. Bár az asszony nem szólt egy szót sem, Jackre meresztette a szemét, mintha azt gyanítaná, ő tehet arról, hogy a főnöke könnyekben tört ki.

James elfoglalta a helyét az asztalfőnél, aztán intett Jacknek, hogy üljön le tőle jobbra. A zöldségestál ott pihent közöttük. Abban a pillanatban, hogy közelebb húzták a széküket az asztalhoz, megjelent Mrs. Steinbrenner egy jókora levesestállal a kezében. Miközben a félelmetes asszony kimerte a levest, amiről kiderült, hogy pompás padlizsánkrémleves, James mereven a tányérját bámulta.

Miután a házvezetőnő befejezte a felszolgálást és becsukta maga mögött a konyha lengőajtaját, James a szalvétával törölgette kivörösödött szemét.

– Őszinte bocsánatkéréssel tartozom érzelgős viselkedésemért – mondta.

– Semmi baj – vágta rá Jack gyorsan.

– Ó, dehogynem – felelte James – Nem szabad így viselkedni egy vendég előtt, különösen, ha az illető jó barát, akitől egyébként is nagy szívességet szeretnék kérni.

– Ezzel korántsem értek egyet – válaszolta Jack. – Ez is csak azt mutatja, milyen fontos dologról van szó, bármi is legyen az, amit kérni szeretnél tőlem.

– Túlságosan is elnéző vagy velem – mondta James. – Most pedig engedd meg, hogy asztali áldást mondjak.

Miután James kimondta a végső áment, felnézett Jackre és így szólt:

– Kérlek, láss hozzá. Sajnálom, nincs sok időnk, hiszen említettem korábban, hogy kettőre ott kell lennem a Gracie Mansionben.

Jack felemelte az ezüstkanalat, amelyhez fogható súlyúval még életében nem volt dolga, és megkóstolta a levest. Mennyei volt.

– Ez az asszony remek szakács. Nem mondhatnám, hogy simulékony a modora, de az kétségtelen, hogy zseniálisan főz.

Jack bólintott, és örült, hogy James összeszedte magát a korábbi érzelmi kitörése után.

– Mint mondtam, véleményem szerint a pincében lévő osszáriumról végül be fog bizonyosodni, hogy ez is csak egy „sajnálatos szélhámosságot” takar. Azért mondom, hogy „sajnálatos”, mert mielőtt bebizonyosodik, hogy csalásról van szó, jókora kárt fog okozni az egyháznak, a követőinek és személy szerint nekem is. A baj az, hogy nem lesz könnyű bebizonyítani, hogy hamisítvány, és a bizonyítás főleg a hiten fog múlni.

Jack némán emésztgette az iménti információt, hiszen számára a hiten alapuló bizonyíték aligha volt nevezhető bizonyítéknak. Igazság szerint ez önellentmondás volt.

– A legnagyobb baj az, hogy az osszáriumot a világ egyik legelismertebb régésze találta meg.

– Shawnra célzol?

– Igen, Shawnra. Miután közösen kinyitottuk a ládát és megnéztük az osszárium fedelét, Shawn két dologra is felhívta a figyelmemet. Többek között a dátumot és a nevet jelölő vesétekre. A dátumot római számmal írták rá, nevezetesen 815 AUC, ami a Gergely-naptár szerint Krisztus után 62.

– Mi az ördög az az AUC? – kérdezte Jack, aztán elvörösödött. – Bocsánat, hogy ilyen cifrákat mondok.

– Nagyon jól emlékszem, milyen cifrákat szoktál mondani, ahogy te nevezed, sőt egyetemista korunkban még sokkal cifrábbakat is mondtál. Nem kell bocsánatot kérned, épp olyan immúnis vagyok rá, mint annak idején. Az AUC annak a rövidítése, hogy Ab Urbe Condita, vagyis Róma állítólagos alapítására vonatkozik. Más szavakkal olyan időpontról van szó, amely teljesen indokolt egy ilyen lelet esetében. Ha az időponthoz hozzávesszük még a nevet is, akkor az ügy valóban felkavaró… – arámi betűkkel a Maryam nevet vésték rá, ami héberre fordítva Miriam, magyarul pedig Mária.

– Shawnnak tehát meggyőződése, hogy az osszáriumban Szűz Máriának, Jézus anyjának csontjai találhatók?

– Pontosan. Shawn rendkívül szavahihető szemtanú, és bebizonyíthatja, hogy az osszáriumot nem érte napfény, mióta csaknem kétezer évvel ezelőtt elrejtették oda, ahol rátalált. Szent Péter sírja mellett bukkant rá ugyanis. Ráadásul az osszárium le van pecsételve. Az eddig előkerült osszáriumok egyikén sem volt pecsét.

– A Mária nem volt annak idején gyakori név? Miért hiszi azt, hogy ez épp az a Mária, aki Jézus anyja volt?

– Azért, mert Shawn felfedezett egy autentikus második századból való levelet is, amely azt állítja, hogy az osszárium Jézus anyjának csontjait tartalmazza. Egyébként ez a levél volt az, amely odavezette Shawnt a csontokhoz.

Jack felvonta a szemöldökét.

– Most már értem, mire célzol. De mi a helyzet a levéllel? Nem lehet, hogy az is hamisítvány?

– Bár bizonyos értelemben tautológiáról van szó, az a tény, hogy megtalálták az osszáriumot ott, ahol a levél szerint lennie kellett, azt bizonyítja, hogy a levél eredeti, és vice versa. Mindkettő annyira rendkívüli leletnek számít, hogy ez a tény már önmagában is arról győzi meg az embereket, hogy az osszáriumban a Szűzanya csontjai vannak.

Jack rágódott egy darabig a dolgon, s közben egy ezüstcsipesz segítségével néhány nyers zöldséget tett át a tányérjára. Megértette James aggodalmát. De aztán hirtelen eszébe jutott valami.

– Láttad a levelet?

– Láttam. Tegnap.

– Ki írta?

– Egy Szaturninusz nevű antiókhiai püspök.

– Még sohasem hallottam róla.

– Nem nagyon ismert alak, de valós történelmi személyiség volt.

– És kinek írta?

– Egy másik püspöknek, Alexandria püspökének, egy bizonyos Bazilidésznek.

– Róla sem hallottam még.

– Tudsz valamit a gnoszticizmusról?

– Azt nem mondhatnám. Ez a szó nem gyakran kerül elő a boncteremben.

– Azt nem kétlem – válaszolta James nevetve. – Komoly eretnekségnek számított a korai keresztény egyház idején, és Bazilidész volt az egyik alapító atya.

– Volt Szaturninusznak valami oka arra, hogy hazudjon Bazilidésznek?

– Okos gondolat – válaszolta James –, de sajnos a válasz: nem.

– Szaturninusz magára vállalta a felelősséget, hogy saját kezűleg temesse el az osszáriumot?

– Kétségkívül.

– Ír arról valamit, hogy hogyan jutott az ereklyéhez, vagy ki adta neki?

– Ír, és te elég okos vagy ahhoz, hogy megértsd, mi az, ami úgyszólván a történet leggyengébb láncszemének számít. Tudod, ki volt Simon mágus?

– Most is megfogtál, sohasem hallottam róla.

– Az Újtestamentum szerint ő a főgonosz, igazi gazember, aki megpróbálta megvásárolni Szent Péter gyógyító erejét. Az ő nevéből származik a simónia szó, vagyis szentségek adásvétele.

Jack magában jót mulatott azon a gondolaton, amikor rádöbbent, hogy Jézus Krisztus volt az alternatív gyógyászat leghíresebb gyakorlója, az ezüstérmet pedig Szent Péter nyakába akaszthatták volna.

– Simon mágust egyúttal az egyik legkorábbi gnosztikusnak is tartják – folytatta James. – És Szaturninusz, aki jóval fiatalabb volt, neki dolgozott és segített különféle mágikus cselekedetei végrehajtásában. Így tehát az az állítás, hogy az osszáriumban a Szűzanya csontjai vannak, ami természetesen nem igaz, végső soron Simon mágushoz vezethető vissza, aki talán a kor leghírhedtebb szélhámosa volt.

– Azért van egy másik módszer is – mondta Jack. – Egy jóval egyszerűbb módja a dolognak.

– Nevezetesen? – kérdezte James mohón.

– Meg kell vizsgáltatni egy antropológussal a csontokat, ha egyáltalán vannak benne csontok. Először is meg kell győződnie arról, hogy embertől származnak. Ha embertől származnak, akkor megállapítja, hogy női csontok-e, és ha női csontok, akkor meg tudja mondani, hogy az asszony szült-e valaha. Azt tudjuk, hogy Mária legalább egyszer szült.

– Egy antropológus meg tud állapítani ilyesmit?

– Az első két dolgot feltétlenül: hogy emberi csontokról van-e szó, és nőtől származnak-e. Az már kevésbé bizonyos, hogy meg tudja-e mondani, hogy az asszony szült-e. Ha megtalálhatók azok az elváltozások, amelyeket keres, akkor az asszonynak feltétlenül volt gyermeke, és általában véve a változások szembeötlőbbek, ha több gyermeke volt. Ha azonban nem találja meg ezeket az elváltozásokat, attól még nem mondhatjuk biztosan, hogy nem volt gyermeke, illetve legfeljebb azt mondhatjuk, hogy talán egyszer szült.

– Lenyűgöző – mondta James. – Különösen, ha arra gondolunk, hogy a csontokról kiderülhet, hogy férfitól származnak. Ha ez igaz, akkor ennek a rémálomnak vége szakadna.

– Láttad a csontokat? – kérdezte Jack.

– Nem, mert Shawn felesége ügyelt arra, hogy ne törjön el az osszárium szállítás közben. Nem akarták magát az osszáriumot felnyitni, mivel viasszal van lepecsételve. Képzelheted, mennyire aggódnak mindketten amiatt, hogy milyen állapotban van kétezer év után az osszárium tartalma, és nem akarták kitenni sem a levegőnek, sem a levegőben lévő páratartalomnak laboratóriumi berendezés nélkül. Találkoztál már Shawn feleségével? – kérdezte James.

– Lehetséges – mondta Jack. – Legutóbb két évvel ezelőtt láttam, és tekintve, hogy milyen gyorsan váltogatja a feleségeit, nem tudom, naprakész vagyok-e az ügyben. Az elmúlt tizennégy év alatt, mióta itt lakom a városban, mindössze kétszer találkoztam Shawnnal. Legjobb tudomásom szerint ezalatt legalább kétszer megnősült és elvált.

– A szégyentelen disznó – jegyezte meg James. – De ez jellemző rá. Emlékszel, mennyi barátnője volt az egyetemen?

– Naná, hogy emlékszem! – mondta Jack. – Emlékszem, az egyik hétvégén egyszerre ketten érkeztek. Az egyiküknek pénteken kellett volna jönnie, a másiknak szombaton, de a szombati véletlenül úgy értelmezte, hogy az egész hétvégét együtt töltik. Szerencsére a jó öreg Jack kisegítette. A végén én szórakoztattam el a péntek esti barátnőjét, és egész jól éreztük magunkat.

– Shawn jelenlegi feleségét Sanának hívják.

– Ó, valóban – mondta Jack elgondolkodva. – Találkoztam vele. Nagyon félénk és visszahúzódó nő. Egész végig Shawn karjába kapaszkodott, és álmatag arccal a férjét bámulta, kissé már kínos volt a végén.

– Sana megváltozott. Mikrobiológus, és szép karriert futott be a szakterületén. Jelenleg a Columbia Egyetem orvosi karán kutat. Szerintem egészen kivirult, mióta először találkoztunk. Van egy olyan érzésem, hogy ez a házasság nem fog sokáig tartani, tekintve, hogy Shawn az olyan nőket keresi, akik rajonganak érte és engedelmesek. Shawnnak nagyon nehéz a kedvére tenni. Nem vagyok szakértő, de szerintem ő egyszerűen képtelen a hűségre.

– Lehet, hogy így van – mondta Jack. Soha nem tartotta nagyra azt, ahogy Shawn a nőkkel viselkedik, de soha nem is tett megjegyzést rá. Ugyanakkor James és Shawn rengeteget vitáztak ezen.

– Te milyen kapcsolatban vagy Shawnnal? – kérdezte James.

Jack vállat vont.

– Amint mondtam, mióta New Yorkba költöztem, mindössze kétszer találkoztunk. Jó fej volt, a két találkozó alkalmával meghívott magához vacsorára. Gondolom, viszonoznom kellett volna ezt a gesztust, de az utóbbi időben kissé remeteéletet élek.

– Igen, amikor telefonáltam, kitérő választ adtál ezzel kapcsolatosan – mondta James. – Nem akarod elmondani, hogy miért?

– Most nem, talán majd máskor – mondta Jack, mert most nem szívesen gondolt volna az első, illetve a második családjára. – Mi lenne, ha inkább arról beszélnénk, hogyan tudok segíteni neked. Gondolom, az alagsori láda kapcsán kéred a segítségemet.

James nagy levegőt vett, aztán összeszedte magát.

– Természetesen – vágott bele. – A lenti osszáriumról van szó. Szerinted mi történne, ha az emberek jelentős százaléka azt hinné, még ha csak rövid ideig is, hogy a lenti osszáriumban valóban Máriának, Isten anyjának csontjai pihennek?

– Gondolom, sok embernek csalódást okozna a dolog – mondta Jack.

– Ez jóval diplomatikusabb válasz volt, mint amire számítottam.

– És jóval kevésbé szarkasztikus, mint amilyen az utóbbi időben a természetemből fakadna.

– Talán ahhoz van köze a dolognak, hogy bíboros lettem?

– Nyilvánvalóan – válaszolta Jack.

– Sajnálom, hogy így érzel. A régi barátoknak nem szabad megtagadniuk régi önmagukat.

– Talán majd, ha gyakrabban találkozunk. Most viszont jobb lenne, ha inkább elmondanád, hogy szerinted mi fog történni.

– Valóságos katasztrófa lenne az egyháznak, pont abban az időszakban, amikor a legkevésbé engedheti meg magának. Még mindig szenvedünk attól, hogy micsoda károkat okozott a papok molesztálási botránya. Igazi tragédia volt ez az érintetteknek, és magának az egyháznak is. Hasonlóan nagy károkat okozna, ha azt hinnék, hogy az áldott Szűzanya nem került testestül-lelkestül a mennyországba, ahogy ex katedra kijelentette XII. Pius pápa 1950-ben a Munificentissimus Deusában. Ennek életbe léptetése volt az egyetlen alkalom, amikor ünnepélyesen kijelentették a pápai tévedhetetlenséget, amelyet 1870. július 4-én hirdetett meg az első vatikáni zsinat. Shawn azon állítása, miszerint Szűz Máriának, Isten anyjának csontjait találta meg, komoly fenyegetést jelentene, és aláásná az egyház hitelességét. Valóságos katasztrófa lenne.

– Neked elhiszem – mondta Jack, miközben figyelte, ahogy James arca egyre jobban kivörösödik.

– Nagyon komolyan beszélek – mondta James, attól tartván, hogy Jack nem fogta fel igazán, milyen súlyos dologról van szó. – Tekintve, hogy a pápák Szent Péter egyenes ági leszármazottai, amikor a pápa ex katedra beszél a hitről vagy az erkölcsről, akkor isteni kinyilatkoztatást tesz, mivel a Szentlélek munkál az egyház testületében mint sensus fidelium.

– Jól van, jól van – mondta Jack megadóan. – Felfogtam, hogy Shawn állítása, miszerint Mária nem került fel a mennyországba, annak ellenére, hogy az egyház ezt kijelentette, súlyos csapást jelentene a katolikus egyháznak.

– Hasonlóan súlyos csapást jelenthetne azoknak az embereknek, akik majdnem annyira szentként tisztelik Máriát, mint Jézus Krisztust. Fogalmad sincs, hogy Mária milyen fontos szerepet tölt be a hithű katolikusok között, egyszerre kicsúszna a lábuk alól a talaj, ha Shawnnak igaza lenne.

– De ezt is felfogtam – mondta Jack, mert érezte, hogy Jamesre valóságos dühroham kezd rájönni.

– Nem engedhetem, hogy ez történjen – csattant fel James, és akkorát csapott tenyerével az asztalra, hogy csörömpölni kezdtek a tányérok. – Nem engedhetem, hogy ez történjen, az egyház és magam miatt sem.

Jack felvonta a szemöldökét. Hirtelen olyannak látta a barátját, mint amilyen az egyetemi évek alatt volt, és érezte, hogy nem pusztán az egyház jó hírét félti a pincében lévő csontoktól. James ugyanakkor ügyes politikus is volt. Bár annak idején kételkedett az esélyeiben, a barátja mégis indult a diákrektorságért. Jack viszont alábecsülte Jamest, pedig James ösztönösen ráérzett az emberek belső szükségleteire, félelmeire és érzékenységére, ugyanakkor kiválóan tudott hízelegni, egy szóval: James született politikus volt. Ugyanakkor pragmatikus, ravasz és elszánt is tudott lenni. Mindenki kedvelte. Jack és Shawn legnagyobb meglepetésére meg is nyerte a választást. Jacknek minden oka megvolt arra, hogy azt higgye, ugyanezen tulajdonságok segítették a barátját ahhoz, hogy bíborosi rangra emelkedjen.

– Súlyosbítja a problémát – folytatta James –, hogy Shawn úgyszólván a tökömnél fogva kapott el.

Jack felkapta a fejét, mintha arcul ütötték volna. Teljesen váratlanul érte, hogy a római katolikus egyház bíborosa így beszéljen. Természetesen hallotta ezt már a szájából annak idején az egyetemi évek alatt ezerszer is.

James zavarba jött Jack reakciója láttán.

– Jaj, bocs! – mondta. Aztán idézte Jack korábbi szavait: – Bocs a cifraságokért.

Jack elnevette magát, és lelkifurdalást érzett, amiért sztereotípiák alapján ítélte meg régi barátját, aki a külsőségek ellenére ugyanaz az ember volt, aki annak idején.

– Semmi gond – mondta mosolyogva.

– Hadd fogalmazzak másként – folytatta James. – Azzal, hogy a Vatikánból elküldte az osszáriumot úgy, hogy a feladó helyén is az én nevem volt, és a címzett is én voltam, elkerülte a vámvizsgálatot, ugyanakkor kihasználta a mohóságomat, hiszen azt hittem, születésnapi ajándékról van szó. Mivel aláírtam a fuvarlevelet és átvettem a csomagot, tulajdonképpen cinkostárs lettem az ügyben. Vissza kellett volna utasítanom a láda átvételét, hogy aztán visszakerüljön a Vatikánba. Mostantól fogva azonban bármilyen botrány lesz, én személy szerint is besározódom az ügyben, hiszen az én hozzájárulásomnak köszönhetően sikerült először is bejutnia Szent Péter sírjához. Tökéletesen lépre mentem, és most kelepcébe csalt.

– Mi lenne, ha sajtótájékoztatót tartanál, és bevallanád nyíltan, hogy fogalmad sem volt arról, mit tartalmaz a csomag, amelynek a szállítólevelét aláírtad.

– Azért, mert már megtörtént a baj. Mint mondtam, cinkostárs lettem. Emellett Shawn maga is a médiához fordulna, és megvádolna engem és az egyházat, hogy megpróbáljuk megakadályozni, hogy a lelet napvilágra kerüljön, és azt állítaná, megtagadtuk tőle, hogy megvizsgálja a tartalmát. Ez pedig úgy hangozna, mint valami összeesküvés, ami sok ember számára a műtárgy valódiságát bizonyítaná. Nem, ezt nem tehetem. Engednem kell, hogy Shawn megtegye, amit akar, ami szerinte körülbelül egy hónapig fog tartani, amennyiben nincsenek benne dokumentumok. Mert akkor akár három hónapig is eltarthat, amennyiben dokumentumok is vannak a csontok mellett, már amennyiben vannak benne csontok. Remélem, nincsenek. Az nagyban megkönnyítene mindent.

– Általában szoktak lenni dokumentumok az osszáriumban? – kérdezte Jack. Azon kapta magát, hogy egyre jobban érdekli a láda tartalma.

– Általában nincsenek, de Szaturninusz Bazilidészhez írott levele szerint a csontok mellett ott található az osszáriumban Simon mágus evangéliumának egyetlen ismert példánya.

– Az aztán érdekes kézirat lehet azok alapján, amiket a fickóról mondtál az imént – jegyezte meg Jack. – A rossz fiúk mindig sokkal érdekesebbek, mint a jó fiúk.

– Na, ebben azért nem értek egyet veled.

– Rendben, szóval mit szándékozol tenni, és mi lenne benne az én szerepem?

– Shawn és Sana titokban fogják tartani az osszáriumot, amíg be nem fejezték a munkájukat. Ja, és elfelejtettem említeni, hogy Sanának az a szándéka, hogy kinyer belőle valamilyen DNS-t.

– Azt hiszem, az lehetséges. A biológusoknak egy sokkal régebbi leletből, az Alpokban 1991-ben talált jégbe fagyott ősemberből is sikerült mintát venniük. A becslések szerint a múmia több mint ötezer éves volt.

– Nyilván nem szeretnék, ha a laboratóriumban kitudódna, mivel foglalkoznak, ezért szükségük van egy olyan helyre, ahol titokban végezhetik a munkát. Persze ezzel az elképzeléssel én is teljes mértékben egyetértek. Én az OCME új törvényszéki DNS-vizsgálati laboratóriumát ajánlottam. Azért jutott eszembe, mert meghívtak a nagyszabású megnyitóra a polgármesterrel együtt néhány magas rangú városi hivatalnok társaságában. Szerinted ez lehetséges, és közben tudnál járni?

Jack elgondolkodott a felvetésen. Az épületet tágasabbra építették, mint amennyi helyre szükségük volt, azon ritka intézmények egyike volt, ahol a tervezők véletlenül előrelátóan cselekedtek. Jack tudta, hogy a főnök támogatott más kutatási projekteket is a New York-i egyetemről és a Bellevue kórházból, akkor miért ne támogatná éppen ezt. Ugyanakkor jó kis PR-fogás is lenne, ami végtelenül megörvendeztetné Binghamet.

– Azt hiszem, feltétlenül van rá esély – mondta –, és beszélni fogok a főnökkel, amint visszaérek az OCME-be. Mindössze ennyit szeretnél tőlem?

– Nem, azt is szeretném, ha segítenél rábeszélni Shawnt és Sanát, hogy gondolják meg magukat, és ne publikálják a munkájukat. Szeretném, ha felfognák, mekkora kárt okoznának vele. Ezért meg kéne változtatni a véleményüket. Tudom, hogy Shawn jó ember, még akkor is, ha bizonyos mértékig hiú és öntelt.

Jack megcsóválta a fejét.

– Ha Shawn épp olyan nagyravágyó, mint annak idején volt, akkor ez meglehetősen kemény dió lesz. Szinte lehetetlen megváltoztatni a véleményét. Ez olyasfajta történet, amely nem csak a száraz régészeti folyóiratokban lesz nagy dobás, hanem a Newsweek, a Time és People címlapjára is felkerülhet vele.

– Tudom, hogy nehéz lesz, de meg kell tennünk. Muszáj megpróbálnunk!

Bár Jack nem volt túl optimista azzal kapcsolatban, hogy meg tudnák változtatni Shawn véleményét, Sanával kapcsolatosan nem tudott nyilatkozni.

– Van még valami – toldotta meg James. – Függetlenül attól, hogy hajlandó vagy-e segíteni vagy sem, meg kell, hogy kérjelek, ezt az egészet a legmélyebb titokban tartsd. Egyetlen léleknek sem mondhatod el, még a feleségednek sem. Jelenleg akik tudnak az osszárium feltételezett tartalmáról, az a Daughtry házaspár, te és én. És ennek így is kell maradnia. Szavadat adod erre?

– Természetesen – mondta Jack, bár tudta, hogy nem lesz egyszerű megállnia, hogy ne mondja el Laurie-nak. Egészen fantasztikus történet volt.

– Jóságos isten! – kiáltotta James, amikor az órájára pillantott. – Azonnal a Gracie Mansionbe kell indulnom.

Felálltak, és James futtában megölelte Jacket. Miközben Jack viszonozta a gesztust, érezte, hogy barátja mennyire megpocakosodott. Jack fogadkozott, hogy megkorholja ezért egy alkalmasabb pillanatban. Azt is hallotta, hogy kissé zihál minden mozdulatnál.

– Szóval hajlandó vagy segíteni ebben a rendkívül szerencsétlen ügyben? – kérdezte James, miközben felkapta papi kalapját, amelyet korábban a mellette lévő székre tett, és a fejébe csapta.

– Természetesen – válaszolta Jack –, de kaphatnék egy kis engedményt? Hadd mondjam el a felségemnek, teljes mértékben a lelki társam.

James szinte azonnal a szavába vágott.

– Sajnos nem tehetem – mondta, és Jack szemébe bámult. – Nem ismerem a feleségedet, bár remélem, hogy hamarosan találkozom vele. De biztos vagyok benne, hogy van egy olyan barátnője, akiben megbízik, épp annyira, mint amennyire te bízol a feleségedben. Muszáj ragaszkodnom ahhoz, hogy egyetlen szót se mondj neki vagy bárki másnak. Meg tudnád ezt ígérni?

– Szavamat adom – válaszolta Jack gyorsan. James annyira erősen bámulta, hogy úgy érezte, belesápad a tekintetébe.

– Jól van – mondta végül James. Elfordult, aztán elindult kifelé a szobából.

Maloney atya mintegy varázsütésre megjelent a közeli előcsarnokban, és feladta őemincnciájára a kabátját, majd átadott neki egy rakás telefonüzenetet. Miközben James felráncigálta magára a kabátot, Jack félénken odaszólt, hogy az ő dzsekije a dolgozószobában maradt. A pap szó nélkül kiment érte.

– Ugye hamarosan jelentkezel? – kérdezte James.

– Beszélni fogok a főnökkel, amint visszaértem az OCME-be – biztatta Jack.

– Kitűnő! Itt van a mobilszámom, illetve a rezidencia magánvonala – mondta James, és átadta Jacknek a névjegykártyáját. – Kérlek, hívj vagy küldj e-mailt, amint választ kaptál dr. Binghamtől. Ha kell, szívesen beszélek vele személyesen. – Megragadta James alkarját, és Jack érzése szerint kissé erőtlenül szorította meg.

Maloney atya visszatért Jack dzsekijével, és meghajolt, amikor Jack megköszönte neki.

A következő pillanatban már kint is voltak az ajtó előtt. Fényes fekete limuzin várakozott az utcán, és libériás sofőr nyitott ajtót James előtt. Az érsek bemászott és becsukták mögötte az ajtót. Az autó elindult, és hamarosan beleolvadt a belvárosi forgalomba.

Jack az autók hangos moraján túl nem hallott mást, csak azt, hogy fémes kattanással becsapódik mögötte a rezidencia félelmetes, rézveretes kapuja. Visszanézett. Maloney atya eltűnt. Jack egy pillanatra ismét megpihentette szemét a gyorsan eltűnő limuzinon, aztán azon tűnődött, hogy vajon milyen lehet az élete egy püspöknek, akit engedelmes szolgák vesznek körül, és lesik minden kívánságát. Először csábítónak tűnt a gondolat, hiszen így nyilván alaposan megkönnyítik a dolgát, de aztán gyorsan rádöbbent, hogy nem szeretne felelősséggel tartozni több millió ember lelki és érzelmi épüléséért.

17.

New York City

2008. december 5., péntek 13.36 óra

Jack kinyitotta a biciklije lakatját és nekifeszült az esőnek, miközben a belváros felé kezdett tekerni. Majdnem sikerült leelőznie az esőfelhőket, ám mielőtt lefékezett az OCME parkolójánál, megnyíltak az égi csatornák és bőrig ázott.

Jack felakasztotta vizes dzsekijét az irodájában, aztán lement az első emeletre, ahol, mint egy megtért bűnös, odaállt Mrs. Sanford íróasztalához. Amikor a dolgozók hívás nélkül odajöttek, az asszony általában keresztülnézett rajtuk, mintha olyan sok dolga lenne, hogy még felnézni sincs ideje a munkájából. Jack úgy látta, hogy ezzel követelte ki magának a tiszteletet, amelyről úgy gondolta, hogy jár neki, hiszen már ősidők óta Bingham védelmezője.

Nem volt értelme harcba szállni vele. Úgysem lett volna hajlandó bejelenteni Binghamnek, hogy ott van az ember, amíg helyénvalónak nem érzi.

Percek múltán az asszony végre felnézett Jackre, és úgy tett, mint aki meglepődik, hogy ott látja a férfit.

– Beszélnem kell a főnökkel – mondta Jack, akit persze nem lehetett bolonddá tenni.

– Miről van szó?

– Személyes ügy – válaszolta Jack enyhén önelégült mosollyal. Nem fogja ez a nő megfélemlíteni a kíváncsiságával. – Bent van a főnök?

– Bent van, de telefonál, és egy másik hívó is beszélni szeretne vele – mondta az asszony elégedetten. A telefon felé biccentett, melyen a fény makacsul villogott. – De tudatom vele, hogy ön vár rá.

– Csak ennyit szerettem volna kérni – válaszolta Jack, mert belement a játékba.

Leült egy padra közvetlenül Mrs. Sanford íróasztalával szemben. A helyzet eszébe juttatta, amikor középiskolás korában az iskolaigazgató irodája előtt kellett várakoznia. Sok problémája volt, mert folyton beszélt óra alatt.

Várakozás közben eltűnődött a James-szel folytatott váratlan beszélgetésén, és azt vette észre, hogy rendkívül érdekli, mi is lehet az osszáriumban, és hogy van-e benne csont meg valamilyen kézirat, és hogy végül mi lesz az ügy végkimenetele. Bár kezdetben biztos volt benne, hogy James képtelen lesz meggyőzni Shawnt, hogy ne publikálja az eredményeit, azért az eszébe jutott, mennyire tévesen ítélte meg Jamest annak idején. Shawnt két odaadó katolikus szülő nevelte, akik mindketten részt vettek önkéntes munkában, és még arra is megpróbálták Shawnt rábeszélni, hogy válassza a papi hivatást. Bár Shawn már nem volt gyakorló hívő, nagyon sokat tudott a katolikus egyházról, és talán nagyobb tiszteletet mutat, ha rájön, milyen veszélyforrásokat rejteget, ha romba dönti a pápai tévedhetetlenségről szóló eszmét, és bizonyos mértékig magának Szűz Máriának a nimbuszát. Shawn egészen biztosan jobban tudja ezt, mint Jack.

Így aztán már nem volt annyira biztos abban, hogy mi is lesz az ügy végkimenetele.

– Dr. Bingham hajlandó fogadni önt – szakította félbe Mrs. Sanford Jack gondolatmenetét.

– Meggondolta magát és mégis szabadságra megy? – kérdezte Bingham, amikor Jack belépett az irodájába, és még megszólalni sem volt ideje. Drótkeretes szemüvegét lejjebb eresztette az orrnyergén, és a fölött fürkészte Jacket. – Ha így van, a válaszom igen. Kérem, vigyázzon a gyermekére! Betegre aggódtam magam, mióta elmondta, milyen nagy a baj.

– Köszönöm az aggodalmát. De Laurie személyében kitűnő kezekben van, efelől biztosíthatom. Hozzá képest én kétbalkezes ügyefogyott vagyok.

– Ezt valahogy nehezen tudom elképzelni, de ha maga mondja…

„Mekkorát téved” – gondolta Jack magában. De hangosan csak ennyit mondott.

– Tudom, főnök, hogy mennyire elfoglalt, de az érsek úr egy szívességet szeretne kérni.

Bingham hátradőlt a székén, és döbbenten bámult Jackre.

– Tényleg az érsek úrnál ebédelt?

– Igen, miért ne? – kérdezte Jack. Tekintettel arra, hogy milyen régóta ismerte az érseket, számára ez nem tűnt olyan nagy csodának.

– Még hogy miért ne? – rágódott a szavain Bingham. – Hiszen ő a város egyik legnagyobb hatalmú és legfontosabb embere. Miért pont magát hívná ebédre? Talán a fiához van köze?

– Te jó ég, dehogyis!

– Akkor meg mi? Ha nem veszi tolakodásnak a kérdést. Mert persze tudom, semmi közöm hozzá.

– Ugyan, dehogy tolakodás – mondta Jack. – Tulajdonképpen régi barátok vagyunk. Együtt jártunk egyetemre, és közel kerültünk egymáshoz. Együtt végeztünk egy harmadik fickóval együtt, aki szintén a városban lakik.

– Hát ez nem semmi.

Bingham hirtelen rádöbbent, mennyire elragadtatta magát, és mennyire felnagyította a rajongását, ugyanakkor volt annyira jó politikus, hogy máris azon gondolkodott, vajon milyen előnye származhatna abból, hogy Jack jó barátságban van az érsekkel.

– Gyakran jár össze őeminenciájaval? – kérdezte Bingham.

Jack elmosolyodott.

– Ha harmincegy évente egyszer gyakorinak számít, akkor igen, gyakran találkozunk.

– Ó, szóval így állunk – mondta Bingham kissé csalódottan. – Ennek ellenére fura, hogy maguk fiatalkori barátok. Komolyan mondta, hogy szívességet kérne? Már elnézést a szóviccért, de mi az úristent akar?

– Az lenne a tiszteletteljes kérése, hogy hadd használja az OCME DNS-intézetében lévő egyik laboratóriumot.

– Ez igazán váratlan kérés az ország legfőbb papi méltóságától.

– Igazság szerint nem is annyira neki van szüksége erre, hanem közös kollégánknak, illetve barátunknak, bár személyes szívességének tekintené, már amennyiben ön nem tagadja meg a kérését.

– Nos, laborban aztán nem szűkölködünk, és természetesen semmi akadályát nem látom, hogy segítő kezet nyújtsunk az érseknek, de ki ez a barátjuk, és ért egyáltalán a laboratóriumi munkához? Természetesen az azért nem lehetséges, hogy valaki csak úgy ott dolgozzon, függetlenül attól, hogy ismeri-e az érseket vagy sem.

– Abban nem vagyok biztos, hogy ért a labortudományokhoz – ismerte be Jack. – De a felesége a Columbia Egyetem Orvosi Karának DNS-szakértője.

– Akkor ő biztos nagyon ért hozzá – mondta Bingham. – Azért arról is tudni szeretnék bizonyos mértékig, hogy mit csinálnak, és mennyi ideig lesz szükségük a laborra.

– Az érsek úr szerint körülbelül két hónapra lesz szükségük.

– És pontosan mit szeretnének csinálni?

– A férj, aki mellesleg Shawn Daughtry, a közel-keleti régészet kandidátusa, a szakterülete pedig a bibliatudomány. Talált egy nagyon régi osszáriumot. Ugye tudja, mi az osszárium?

– Természetesen tudom, mi az osszárium – csattant fel Bingham a rá jellemző türelmetlenséggel.

– Nos, én nem tudtam pontosan – ismerte be Jack. – Meglehetősen egyedi darab, le van pecsételve, és azt remélik, hogy sikerül több ezer éves DNS-t izolálniuk. Azért szeretnék a mi laborunkat használni, mert titokban akarják tartani a projektet, amíg be nem fejezik az osszárium tartalmának analizálását… valószínűleg egy-két dokumentum van benne, ráadásul csontok.

– Soha nem hallottam arról, hogy dokumentumok lennének egy osszáriumban.

– Nos – mondta Jack –, nekem így mesélték.

– Jól van – mondta Bingham. – Tekintve, hogy az érsek úr kéréséről van szó, részemről rendben van a dolog, feltéve, ha Naomi Grossmann, a DNS-intézet vezetője nem emel kifogást.

– Nagyszerű – válaszolta Jack. – Köszönöm szépen a barátaim nevében is. – Jack elindult az ajtó felé, de mielőtt még kiment volna, Bingham utánakiáltott.

– Jut eszembe, mi a helyzet azzal az üggyel, amelyben a helyszínelő orvos elfelejtett zacskót húzni az áldozat kezére?

– Minden rendben – mondta Jack. – Lehetetlen, hogy az áldozat lőtte volna ki a lövedéket. Egészen biztosan gyilkosság történt. A kezén egyébként nem volt egy mákszemnyi puskapor sem.

– Jól van – mondta Bingham. – Küldesse fel az aktáját, amilyen hamar csak lehet! A család nagyon fog örülni.

Jack ismét elindult kifelé, ám másodszor is megállt, ezúttal neki jutott eszébe valami, és visszafordult Bingham felé.

– Főnök – kiáltotta –, kérdezhetek valami személyeset?

Bingham fel se nézett, úgy felelt.

– Jó, de ne húzza az időt.

– Maga jár kiropraktőrhöz?

– Igen, de nem vagyok kíváncsi a véleményére. Tudom, hogyan érez ezzel kapcsolatban.

– Világos – mondta Jack. Aztán sarkon fordult, és kiment az irodából.

Annak ellenére, hogy Bingham milyen lesújtó dolgot adott tudtára az imént – már ami az alternatív gyógyászattal kapcsolatos keresztes hadjáratát illeti, ami azt jelentette, hogy Jack nem várhat támogatást feljebbvalójától –, mégis elégedettség töltötte el, amikor visszament az irodájába, hogy felvegye a dzsekijét. Ezúttal újabb tervek foglalkoztatták. Tekintve, hogy Binghamet sikerült maga mellé állítania a Daughtry házaspár munkája kapcsán, nem tudta elképzelni, hogy Naomi Grossmann visszautasítaná a kérési, különösen, mivel három másik kutatócsoportnak már amúgy is megengedte, hogy használják az új létesítményt.

Felkapta a dzsekijét és az esernyőjét, s izgatottan elindult Naomihoz, hogy engedélyt kérjen tőle a laborhasználathoz, és megkezdjék az előkészületeket. Teljesen elmerült a gondolataiban, így a szó szoros értelmében belebotlott Chetbe a liftnél.

– Hé, hé, mi ez a nagy sietség? – kérdezte Chet, és majdnem ledobta a kezében lévő metszeteket tartalmazó tálcát.

– Ezt én is kérdezhetném – válaszolta Jack.

– Épp be akartam ugrani hozzád – válaszolta Chet. – Sikerült még pár nevet és azonosító számot szereznem olyan betegek kapcsán, akiknek nyaki artéria disszekciójuk volt.

– Most már nem muszáj több VAD-os esetet keresned – mondta Jack. – Kissé alábbhagyott a lelkesedésem.

– Az meg hogy lehet?

– Legyen elég annyi, hogy nagyjából olyan ellenállással találtam szemben magam, mint amikor te annak idején beleástad magad az ügybe. Az az érzésem, hogy az emberek szinte vallásos áhítattal kötődnek a természetgyógyászathoz. Hisznek benne, mert hinni akarnak. Simán félresöpörnek minden bizonyítékot, amely azt igazolná, hogy esetleg veszélyes a dolog.

– Rendben – mondta Chet –, ahogy akarod. De ha meggondolnád magad, csak szólj.

– Kösz, cimbora! – mondta Jack, aztán beszállt a liftbe.

Leért, kilépett a még mindig zuhogó esőbe, amelyet majdnem sikerült megúsznia, amikor visszafelé jött Jamestől. Mire a DNS-intézethez ért, az esernyője ellenére bőrig ázott.

Naomi Grossmann irodája az egyik legfelső emeleten volt, az ablakából lenyűgöző kilátás nyílt az East Riverre. Amikor Jack Naomi titkárnőjéhez közeledett, rádöbbent, hogy először ide kellett volna telefonálnia. Naomi végül is az OCME legnagyobb önálló intézetének igazgatója. A DNS-tudomány nagy tiszteletet vívott ki magának, annak köszönhetően, hogy milyen óriási segítséget tudtak nyújtani az igazságszolgáltatásnak és az azonosítási ügyekben.

– Bent van dr. Grossmann? – kérdezte Jack.

– Igen bent – válaszolta a titkárnő. – Kihez van szerencsém?

– Dr. Jack Stapleton vagyok.

– Üdvözlöm – mondta a titkárnő, és feléje nyújtotta a kezét. – Melanie Stack vagyok. – A titkárnő fiatal és barátságos volt, különösen a Bingham irodájában dolgozó kövületekkel összevetve. Ahelyett, hogy arrogáns lett volna, nyílt volt, barátságos és szolgálatkész. Csinosan és fiatalosan volt felöltözve, csillogó hosszú haját csattal fogta össze hátul, és barátságos arcán kellemes mosoly vibrált.

Jack úgy érezte, Melanie tökéletesen megtestesíti a DNS-intézetet. A legtöbb itt dolgozó ember fiatal és energikus volt, és valamennyien jó kedvűnek látszottak. A DNS-kutatás új tudomány, és hatalmas lehetőségek rejlettek benne, így hát abszolút érthető, hogy egy világos, vadonatúj épületben helyezték el. Sok szempontból Jack bánta, hogy nem itt dolgozik.

– Mindjárt beszólok dr. Grossmannek, hogy tudja-e fogadni – mondta Melanie, és hátratolta a székét.

Amíg Melanie odabent volt a főnöke irodájában, Jack szemügyre vette a többi titkárnőt is. Egytől egyig viszonozták a mosolyát. Jack úgy érezte, üdítő környezetet jelent ez az iroda, és az ablakon kopogó eső ellenére mindenhonnan optimizmus sugárzott.

– Dr. Grossmann várja önt – mondta Melanie szinte egy szempillantás múlva.

Jack belépett a belső irodába, ahol Naomi egy hatalmas mahagóni íróasztal mögött ült, amelynek elrendezése Jacket a saját irodájára emlékeztette. Akárcsak az épületben dolgozó emberek többsége, Naomi is viszonylag fiatal volt, talán harmincöt éves lehetett.

Ovális arcát dicsfényként övezte feltűnő göndör hajzuhataga. Barna szeme csillogott, az arckifejezése vidám volt, de fürkész, mintha nyilvánvalóan éles elméje mindig kételkedne abban, amit hallani fog.

– Milyen kellemes meglepetés! – mondta Naomi, amikor Jack az íróasztala felé közelített. – Minek köszönhetjük a megtiszteltetést?

– Megtiszteltetést? – kérdezett vissza Jack vigyorogva. – Bárcsak ilyen intézetben dolgoznék, mint ön, ahol az embernek már attól is jó napja van, ha itt lehet!

– De ez megtiszteltetés. Azért vagyunk itt, hogy önöknek, igazságügyi orvos szakértőknek segítsünk. Mi csak egy kis fogaskerék vagyunk a gépezetben.

Jack ismét felnevetett.

– Ebbe ne menjünk bele nagyon. Amilyen gyorsan halad a DNS tudománya, szerintem hamarosan mi fogunk dolgozni önöknek. Ezúttal azonban azért jöttem, hogy szívességet kérjek öntől.

– Ki vele!

Jack gyorsan előadta ugyanazt a történetet, amit Binghamnek, beszélt az érsekről, az osszáriumról, a várható tartalmáról, de Szűz Máriáról persze egy szót sem ejtett.

– Ez egészen lenyűgöző – mondta Naomi, amikor Jack befejezte a mondandóját. – Mondja, hogy is hívják a régész feleségét?

– Sana Daughtry.

– Már hallottam róla – mondta Naomi. – Egyre nagyobb elismerésnek örvend a mitokondriális DNS kutatásában. Természetesen nincs ellenemre, hogy itt dolgozzon egy ideig, és maga a projekt is érdekesnek tűnik, különösen, ha kiderül, hogy dokumentumok is vannak az osszáriumban, amelyek bizonyíthatják a maradványok származását. De miért nem a Columbia Egyetemen végzik a munkájukat? Lehet, hogy az ottani intézet nem annyira korszerű, mint a miénk, de biztos vagyok benne, hogy épp olyan jó.

– A titoktartás miatt. Ha jól értelmeztem, szeretnék befejezni az elemzést, mielőtt bárki tudomást szerezne róla. És tudja, milyen a tudományos világ: mindenki tud a másik dolgairól.

– Nos, fején találta a szöget, az már biztos. Nem kell aggódniuk amiatt, hogy innét bármi kiszivárogna. Beszélt már dr. Binghammel?

– Egyenesen tőle jövök, és ő benne van a dologban, amennyiben önnek nincs ellenvetése. És bár ezt konkrétan nem mondta, de biztos vagyok benne, örül a gondolatnak, hogy az érsek úr lekötelezettje lett az OCME-nek.

Naomi szívből felnevetett, ami mosolyt csalt Jack arcára is.

– Hát nem áll messze tőle a dolog, ha belegondolok, hogy milyen rafinált politikus. De én nem panaszkodhatom. Ha ő nem lenne, akkor most nem ücsörögnék ebben a pompás épületben.

– Szóval nincs kifogása? – kérdezte Jack.

– Egyáltalán nincs.

– Mikor kezdhetik? – kérdezte Jack. – Be kell vallanom, hogy amióta értesültem erről az egészről, megöl a kíváncsiság, hogy megtudjam, mi lehet abban az osszáriumban.

– Kétségkívül nagyon izgalmas – bólogatott Naomi. – A Daughtry házaspár akkor kezd, amikor csak akar. Szerencsére még mindig rengeteg a szabad kapacitásunk.

– Akár már holnap is? Nyitva van a labor hétvégén?

– Természetesen, bár olyankor jóval kevesebben dolgoznak az épületben. De számos olyan projektünk van, amellyel naponta foglalkozni kell, így tehát a hét minden napján huszonnégy órán át nyitva vagyunk.

– Akkor értesítem őket. Persze nem is tudom, hogy ennyire hamar hozzá akarnak-e fogni, és az én hibám, hogy a saját türelmetlenségemet kivetítem rájuk. De ha már holnap akarnak kezdeni, hogyan hozhatjuk be az épületbe az osszáriumot?

– Behozhatják a főbejáraton is, ha úgy tetszik. Nem tudja, mekkora a mérete?

– Pontosan nem tudom, de becslésem szerint úgy körülbelül hatvan centi hosszú, harminc centi széles és harminc centi mély.

– Az könnyen befér a főbejáraton, de a Huszonhatodik utca felől van egy teherbejáratunk is, ahol általában a küldemények érkeznek. De mivel holnap szombat van, ez esetben intézkednem kell, hogy nyissák ki a hátsó bejáratot is.

– Nem, nem. Teljesen megfelel a főbejárat – mondta Jack. – Persze rajtuk múlik. Addig esetleg meg tudná mutatni, hogy melyik laborrészleget használhatják? Úgy legalább tudnék segíteni a kezdeteknél.

Pár perc múlva a hetedik emeleten voltak, itt helyezkedett el a laborok többsége.

– Hogy funkcionál az épület? – kérdezte Jack. Bár járt már korábban az épületben, kíváncsi volt, hogy tudja az intézet koordinálni a rengeteg beérkező mintát.

– A minták a negyedik emeletre érkeznek – magyarázta Naomi. – Azután egyre följebb kerülnek, miközben végigmennek a hivatalos procedúrán. Először megtisztítják a mintákat, és felkészítik őket a DNS-mintavételre. Az izolált DNS ezután felkerül az ötödik emeletre preamplifikációra. Amikor ezzel megvagyunk, akkor felkerül az anyag a hatodik emeletre posztamplifikációra és szekvenálásra.

– Szinte futószalagon mennek a dolgok.

– Pontosan – mondta Naomi. – Máskülönben soha nem lennénk képesek földolgozni akkora mennyiségű mintát, amit kapunk.

– Most vagyunk a hetedik emeleten – mondta Jack, és bekukucskált a laboratóriumi területre a csukott üveges ajtón keresztül, miközben kelet felé sétáltak a liftek felől. A balkéz felé eső mennyezetig érő ablakokon át láthatta a Bellevue kórházat. – Ott mi zajlik?

– A hetedik emelet már nem tartozik a futószalaghoz – magyarázta Naomi. – Ezek a laboratóriumok főleg képzési célokat szolgálnak. De idelent a speciális kutatások céljából fenntartott laboratóriumok vannak. A DNS-tudományban meglehetősen gyorsan zajlanak a változások, és nekünk lépést kell tartanunk velük. Itt van az a labor, amelyet a Daughtry házaspár használhat.

Naomi kinyitotta az ajtót egy kulccsal, aztán átadta Jacknek.

A helyiséget fehér laminált műanyagból építették, ragyogó neonfény töltötte be a teret, ami futurisztikus külsőt kölcsönzött neki. A közepén hatalmas tárgyalóasztal méretű asztal foglalt helyet. A keleti fal mentén több íróasztal is sorakozott, fölöttük faliszekrényekkel.

A nyugati falak mellett a mennyezetig érő öltözőszekrények álltak, valamennyi zárjában ott fityegett a kulcs.

– Mi a véleménye? – kérdezte Naomi.

– Tökéletes! – mondta Jack. Bekukucskált a déli falon található üveges ajtón, amely az öltöző előtérhez vezetett, ahol be kellett öltözni meg levetkőzni, nehogy DNS-fertőzés forduljon elő. Azon túl egy újabb ajtó vezetett magához a DNS-laborhoz, ahol valamennyi felszerelés megtalálható volt a DNS kivonásához, amplifikációjához és szekvenálásához. Jack le volt nyűgözve. Teljesen önálló labort kaptak.

– Itt még öltözőszekrények is vannak, ha különösen paranoid lenne a házaspár – tréfálkozott Naomi, és a faltól falig tartó szekrényekre mutatott. – De kérem, mondja el nekik, hogy nagyon jó az épület biztonsági rendszere. Erről jut eszembe, csináltatnom kell önöknek fényképes belépőkártyát. A földszinti biztonsági szolgálat elkészíti a kártyákat holnapra, amennyiben a nap folyamán beadnak egy igazolványképet. Ezenkívül alá kell írniuk egy általános nyilatkozatot, amely a felelősségeiket taglalja. Ha holnap akarnak kezdeni, akkor itt hagyok egy példányt az asztalon, és arra kérném önt, hogy írassa alá velük.

– Ezer örömmel – bólogatott Jack.

– Rendben. Akkor készen is lennénk – mondta Naomi. – Hacsak nincs még kérdése.

– Azt hiszem, nincs – válaszolta Jack. – Tökéletes a labor elrendezése. Shawn dolgozhat ebben a helyiségben a csontokkal, és esetleg a dokumentumokkal, ugyanakkor Sanának ott a labor. Jobb nem is lehetne. Köszönöm. Ha vannak barátai, akik holnap soron kívüli boncolást szeretnének, csak szóljon. Nagyon szívesen viszonoznám a szívességét.

Naomi elnevette magát.

– Sokat hallottam már a maga híres humoráról.

Jack ismét megköszönte az igazgatónő segítségét, aztán kiment az épületből, és hirtelen rádöbbent, hogy elállt az eső. Felnézett, és ugyan még kicsi, de határozottan kék foltot is látott az égbolton, ami arra emlékeztette, hogy milyen gyorsan tud változni az időjárás New Yorkban.

Jack visszakocogott az OCME-be. Most, hogy Binghamtől és Naomitól is megkapta az engedélyt, a Daughtry házaspár hozzáláthat a munkához. Mivel a liftek foglaltak voltak, inkább a lépcsőt választotta, mert alig várta már, hogy elújságolja Jamesnek, hogy sikerrel járt. Leült az íróasztalához, megnézte, mennyi az idő, s közben előhalászta a Jamestől kapott névjegykártyát. Már négy óra is elmúlt. Arra gondolt, hogy James már valószínűleg rég eljött a Gracic Mansionban tartott fogadásról, így aztán egyenesen a közvetlen számát hívta, nem a mobilját.

– Jó híreim vannak – mondta Jack, amikor meghallotta James hangját a vonal túlsó végén.

– Ez örömteli megkönnyebbülés – válaszolta James. – Dr. Bingham eszerint megengedi, hogy Shawn és Sana használja a vadonatúj csillogó-villogó intézetét?

– De meg ám! – válaszolta Jack büszkén. – Tökéletes megoldással tudok szolgálni. Egy teljesen önálló, tökéletesen felszerelt labort kapnak, ahol Shawn és Sana számára is rendelkezésre áll az összes szükséges felszerelés. Nagyon diszkrét és biztonságos. Ha akarják, már holnap kezdhetnek.

– Hála az Úrnak – mondta James. – Alig egy órája beszéltem Shawnnal. Mondtam neki, hogy beleegyeztél, hogy közbenjársz az érdekében a labor kapcsán, és hogy még a mai nap folyamán felhívod, hogy elújságold neki, mire jutottál.

– Azt akarod, hogy én hívjam, vagy inkább te telefonálsz neki?

– Inkább te, azt hiszem, úgy illik. Szerintem közvetlenül neked szeretné megköszönni a segítségedet. Legalábbis ezt mondta, de magunk között szólva inkább arról szeretne meggyőződni, hogy tényleg elég biztonságos-e a hely. Egészen paranoid azzal kapcsolatosan, hogy kiszivároghat valami.

– Szívesen felhívom, végül is jó hírről van szó.

James megadta Jacknek Shawn hivatali számát a múzeumban, és az otthonit is, aztán így szólt:

– Légy szíves, szólj ide, ha sikerült beszélnetek egymással. Nagyon ideges vagyok az egész miatt, és minél több információm van, annál jobban érzem magam, mivel attól tartok, minél többet rágódom az egészen, annál nagyobb kárt okozhat ez az egész az egyháznak és a pályafutásomnak.

– Jó, rögtön felhívlak, ahogy sikerült beszélnem vele.

– Nagyra értékelném – mondta James, mielőtt letette a kagylót. Jack megpróbálta Shawn hivatali számát, de foglalt volt a vonal. Ezért aztán megpróbálta összeszedni az összes anyagot, amely a Central Parkban történt halálos tinédzserlövöldözéssel kapcsolatosan a rendelkezésére állt; ez volt az az eset, ahol a helyszínre érkező orvos elfelejtett zacskót húzni az áldozat kezére. Jack szerette volna megőrizni a Binghamnél kivívott jó pozícióját, és ennek egyik módja abban rejlett, hogy minél előbb végezzen ezzel az esettel. Miután megvolt minden szükséges információja, húsz percen belül le tudta zárni az esetet, aztán e-mailezett Binghamnek, hogy tájékoztassa, hol tart.

Újra megpróbálta Shawn számát tárcsázni, csakhogy ahelyett, hogy régi barátjával beszélt volna, Shawn titkárnője vette fel a telefont. Kiderült, hogy Shawn nincs bent, de hamarosan visszajön.

Jack úgy döntött, hogy magához ragadja a kezdeményezést.

– Meg tudná mondani, mikor zár a múzeum? – kérdezte a titkárnőt. – Azt hiszem, beugrom és megvárom.

– Este kilenckor, de én már fél ötkor elmegyek.

– Átadna neki kérem egy üzenetet? Mondja meg, hogy dr. Jack Stapleton beugrik hozzá. Nem érek oda fél ötre, tehát önt már nem találom ott, de mondja meg, hogy körülbelül háromnegyed ötre ott leszek.

Jack letette a kagylót, aztán pár percig elszöszmötölt, mire rendet rakott szétdúlt irodájában. Ezután ellenőrizte a metszeteredményeket. De még semmi nem jött vissza, még a toxikológiai eredmény sem, így azt sem tudhatta, hogy drog vagy alkohol befolyásolta-e az ügyet. Mivel semmi más dolga nem maradt, felkapta dzsekijét az ajtó mögül meg kerékpárossisakját a fiókos szekrény tetejéről, majd elhagyta az irodát.

18.

New York City

2008. december 5., péntek 16.21 óra

Az ég tiszta volt, amikor Jack észak felé fordult az Első sugárúton. A hőmérséklet egészen fogvacogtatóra süllyedt, és Jack arcába belemart a hideg, ahogy a belvárosi forgalom közben cikázott.

A Nyolcvanegyedik utcánál nyugat felé fordult, és hamarosan ott találta magát a Metropolitan Múzeumnál.

Jacket egészen lenyűgözte a látvány: a barnás színű neoklasszikus homlokzatú épület ki volt világítva, így harsányan kiemelkedett a mögötte elterülő koromsötét Central Park környezetéből. Most, hogy leszállt az est, az épület úgy festett, mint egy ékkő a fekete bársonypárna közepén.

Jack az órájára pillantott. Pontosan háromnegyed öt volt. Szapora léptekkel felment a bejárati lépcsőn, aztán belépett a híres múzeumba, s közben arra gondolt, miért is nem jár ide gyakrabban. Kissé lelkifurdalása támadt, mert idejét sem tudta, mikor volt itt utoljára.

A hatalmas, többemeletes előcsarnok tele volt emberekkel. Jacknek várni kellett egy darabig a terem közepén lévő hatalmas ovális információs pultnál, míg végre tudott beszélni a múzeum egyik alkalmazottjával. Amikor megkérdezte, hogy merre van Shawn Daughtry irodája, kapott egy térképet, amelyre filctollal berajzolták az útvonalat.

Az irodához közeledve örömmel látta, hogy az ajtó résnyire nyitva van. Belépett, és egy külső irodában találta magát, a titkárnő íróasztalánál. Az íróasztalon túl egy második ajtót látott, amely ugyancsak résnyire nyitva állt. Jack beljebb lépett, és amikor a küszöbhöz ért, erőteljesen megkopogtatta az ajtófélfát.

– Aha! – kiáltotta Shawn, és talpra ugrott. – Micsoda örömteli látvány! Hogy vagy, te vén csibész?!

Shawn előrenyújtotta a kezét, és Jack felé lépett.

– Megkaptam az üzenetedet – tette még hozzá, és elvigyorodott. – De örülök, hogy beugrottál! És ahogy végignézek rajtad, látom, pont olyan jó formában vagy, mint amikor legutóbb találkoztunk. Hogy csinálod?

– Főleg a streetballnak köszönhetem – válaszolta Jack, mert kicsit mellbevágónak találta Shawn üdvözlését.

– Nekem is az kéne, cimbora – válaszolta Shawn. Hátrahajolt és megpaskolta előredudorodó pocakját, mintha büszke lenne rá. – Mióta is nem találkoztunk?

– Már nem is emlékszem pontosan – ismerte be Jack. Körülnézett a tágas irodában, melynek ablaka az Ötödik sugárútra nézett. Egy csomó ókeresztény műtárgy sorakozott az asztalon. A polcon tekintélyt parancsoló művészeti könyvgyűjtemény sorakozott. A túlsó falnál pedig óriási zöld bőrkanapé terpeszkedett.

– Gyönyörű iroda – jegyezte meg Jack, és eszébe jutott a saját apró kuckója.

– Mindenekelőtt – mondta Shawn – szeretném megköszönni neked, hogy hajlandó vagy segíteni ebben az ügyben. Nagyon sokat jelent számomra több oknál fogva, de főleg azért, mert szerintem ez a rendkívüli lelet meghatározó fontossággal bír a karrieremre.

– Örömmel teszem – mondta Jack, és arra gondolt, vajon Shawn tudja-e, hogy sokkal inkább saját maga miatt segít, semmint Shawn érdekében. Azzal, hogy részt vehet Shawn projektjében, százszor jobban eltereli a figyelmét, mint az alternatív gyógyászat iránti kutatás, amelynek eredményére az emberek úgysem kíváncsiak.

– Na és, mire jutottál? Sikerült engedélyeztetned, hogy bejussunk a laborba?

– Sikerült, semmi gond. Neked és a feleségednek alá kell írnotok egy felelősségi nyilatkozatot, de ez minden. Egy fillért sem kell fizetni.

Shawn olyan hangosat tapsolt, hogy Jack összerezzent.

– Remek! – kiáltotta, aztán ismét összeérintette a két tenyerét, és lehunyta a szemét, hátravetette a fejét, mintha imádkozna. A következő pillanatban komoly arckifejezést öltött magára, és előrehajolt. – Jack – mondta. – Irtózatosan örülök, hogy megszerezted az engedélyt az OCME laboratóriumában, de van valami, amiről beszélnem kell veled. Nagyon fontos dologról van szó, olyasvalamiről, amit nagy hatalmú barátunk, őeminenciája bizonyosan említett már neked. Szeretném hangsúlyozni a tényt, azt akarjuk, hogy ezt a projektet teljes titoktartás övezze, különösen, ami Szűz Máriát illeti. Nem gond ez neked? Ha az van az osszáriumban, amire számítunk, akkor csak akkor szeretnénk napvilágra hozni, amikor mindketten befejeztük a tanulmányunkat. Abszolút meg akarok bizonyosodni a tényekről, mielőtt megtesszük a bejelentésünket.

– James maga is nagyon egyértelműen fogalmazott a titoktartással kapcsolatosan. Igazság szerint neki még fontosabb, hogy titokban kezeljük a dolgot, mint neked. Nem tudom, mit tudsz erről, de az a szándéka, hogy hadjáratot indít annak érdekében, hogy soha ne publikálj semmit azzal kapcsolatosan, hogy Szűz Máriának köze lenne a csontokhoz. Gondolom, már említette neked, abszolút meg van győződve arról, hogy csak ügyes hamisítványról van szó. Egy első századból származó hamisítványról, de ettől függetlenül hamisítványról, amiről te is meg fogsz győződni, ha elvégzed az analízist.

Shawn tenyérrel az íróasztalra csapott, hátravetette a fejét és hahotázni kezdett, majd hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Hát nem jellemző ez Jamesre? – szólalt meg végül. – Éveken át vitatkoztam vele az egyház visszaéléseiről, ide értve a pápai tévedhetetlenség kérdését is, és most tessék, amikor szerzek egy bizonyítékot, amivel alátámaszthatnám az érveimet, meg akarja tagadni tőlem, hogy használhassam. Ez egészen vicces.

– Az aggasztja, hogy milyen hihetetlenül negatív hatása lenne ennek az egyházra, aláásná a papság hitelességét és a Szűzanya jó hírét – mondta Jack. – Az is aggasztja, hogy őt cinkostársnak fogják kikiáltani, mert kelepcébe csaltad azzal, hogy úgy tüntetted fel, mintha ő küldte volna magának az osszáriumot, ugyanakkor neki köszönheted, hogy bejuthattál Szent Péter sírjához. Szerintem úgy gondolja, hogy vége a pályafutásának.

– Abban igaza van, hogy ő a felelős azért, hogy bejuthattam a sírhoz. De nem fogja vád érni őt ezért. Ez öt évvel ezelőtt történt, és nagyon fontos kutatómunkát végeztem Szent Péter sírjánál, egyébként eredetileg ennek köszönhetően kaptam meg a belépési engedélyt. A Vatikán hibája, hogy azóta is érvényes az engedélyem. Ami pedig a láda feladóvevényét illeti, azt teljesen a saját hatáskörében döntötte el. Én nem vágtam át. Igazság szerint gyanítottam, hogy azt fogja hinni, ajándékot kap, de ezt a döntést neki kellett meghoznia. Én soha nem szóltam neki egy szót sem a láda tartalmáról.

– Nos, én nem avatkozom bele ebbe – mondta Jack, mert nem szeretett volna egyikük pártjára sem állni. – Ezt nektek kell megoldanotok. Csak azt szerettem volna, ha tudnád, mi jár a fejében.

– Köszönöm, hogy figyelmeztettél – morgolódott Shawn.

– Van viszont egy kérdésem – mondta Jack, mert szerette volna más témára terelni a beszélgetést.

– Mondd csak!

– Mikor akarod kezdeni?

– Amilyen hamar lehetséges.

– Mit szólnál, ha holnap nyolc körül kezdhetnél? Oda kell mennem nekem is, hogy megmutassak pár dolgot.

– Részemről oké, de hadd hívjam fel gyorsan Sanát, ha nem bánod, hogy megvárakoztatlak egy picit.

– Semmi gond – mondta Jack, és komolyan is gondolta. Szokás szerint nem szívesen indult volna haza, attól félve, hogy mi várja otthon. Természetesen ettől persze kényelmetlenül érezte magát, és nem örült, hogy ilyen érzések alakulnak ki benne.

Shawnnak az orvosi karon sikerült elérnie Sanát. Bement az egyetemre azzal, hogy foglalkozzon egy kicsit a végzős hallgatóival, akik addig tartották a frontot.

A jelek szerint nem túl jól mentek a dolgok a távollétében. Még Jack is kihallotta az élt az asszony hangjából, amikor Shawn eltartotta a kagylót a fülétől. Shawn végül szóhoz jutott maga is, és elmondta a tervet Sanának.

Figyelmesen hallgatott, aztán felemelt hüvelykujjal jelezte Jacknek, hogy minden rendben.

– Jól van – mondta Shawn, és letette a kagylót. – Rendben van a nyolc óra. Hol találkozunk?

– A DNS-intézet előcsarnokában – válaszolta Jack. – Mi a helyzet az osszáriummal?

– Sana és én megállunk az érseki rezidencián, és berakjuk a kocsiba útközben.

– Be kell vallanom – szólt közbe Jack –, hogy én magam is hihetetlenül kíváncsi vagyok, mi van az osszáriumban. Szerinted tényleg benne vannak ezek a dolgok?

– Egészen biztos vagyok benne – mondta Shawn. – És ha úgy gondolod, hogy te kíváncsi vagy, el sem tudod képzelni, én mennyire kíváncsi vagyok. A feleségemnek a szó szoros értelmében le kellett beszélnie arról, hogy azonnal kinyissam, amint visszamentünk a szállodába Rómában.

– És mi a helyzet a levéllel? Itt van?

– Hát persze. Szeretnéd megnézni?

– Szeretném – válaszolta Jack.

Shawn levett egy vastag kötetet a könyvespolcról, és a tárgyalóasztalra tette.

– Ezt az egyiptomi építményekről szóló fotóalbumot használtam arra, hogy kicsempésszem a levelet Egyiptomból. Majd konzerválnom kell a lapokat, de egyelőre lepréseltem őket.

Shawn megmutatta a levél első oldalát.

– Úgy tűnik, mintha hottentottául írták volna – mondta Jack a szöveg fölé hajolva.

– Márpedig nem hottentotta, hanem görög – válaszolta Shawn kuncogva.

– Arra számítottam, hogy arámi vagy latin nyelven írták – mondta Jack.

– Ez nem az, amit mi attikai vagy klasszikus görögnek nevezünk, hanem koiné; ezt a nyelvet beszélték a Földközi-tenger nyugati térségében a római korban.

– Te el tudod olvasni?

– Persze, hogy el tudom olvasni – mondta Shawn kissé sértődötten. – De meglehetősen rossz stílusban írták, ezért elég nehéz lefordítani. Könnyű megállapítani, hogy nem a görög volt Szaturninusz anyanyelve.

Jack felegyenesedett.

– Ez elképesztő! Olyan, mint a kincsvadászat.

– Én is így gondolom – mondta Shawn. – Ezért is választottam a régészetet. Olyan volt számomra, mintha ez az egész terület egy nagy kincsvadászat lenne. Sajnos ez az egész elgondolás inkább romantikus, mint realisztikus, de az osszárium és a levél megtalálása elég romantikus fordulatnak mondható. Ha ironikusan akarnék fogalmazni, azt mondhatnám, hogy áldás van rajtam.

– Azt hittem, te vallási ügyekben szkeptikus vagy.

– Az is vagyok.

– Gondoltam – mondta Jack, és a saját személyes meggyőződése jutott eszébe. Témát akart váltani, ezért a levélre mutatott és megkérdezte Shawntól, hogy hol találta.

– Van időd meghallgatni egy rövidebb történetet? – kérdezte Shawn.

– Természetesen – válaszolta Jack.

Shawn előadta az egész dolgot, onnét kezdve, hogy mesélt a kódexről, aztán arról, hogy meglátogatta Abdul régiségkereskedését.

– Kizárólag a véletlen műve, hogy megálltam annál a boltnál – ismerte be Shawn. – Rahul ráadásul el akarta adni a dolgot. Rengeteg e-mail címe van, levelezésben áll a világ híres múzeumainak kurátoraival, és rendszeres kapcsolatot ápol az ókorkutatók nagy részével.

– És mindezt a kairói bolhapiac közepén lévő szerény kis lyukból intézi?

– Ahogy mondod – bólogatott Shawn –, az árukészletének kilencvenkilenc százaléka mai hamisítvány. Inkább ajándékboltnak nevezném, mint igazi régiségboltnak, de nyilvánvalóan van pár igazi ereklyéje, mint ahogy az én esetemben kétszer is bebizonyosodott.

– Tehát jártál már ott korábban?

– Jártam bizony – ismerte be Shawn. Aztán elmesélte tíz évvel korábbi látogatását, amikor véletlenül rábukkant egy cserépedényre az ablakban. – Elképzelheted, mennyire megdöbbentem – folytatta Shawn –, amikor az egyiptomi részlegen dolgozó kollégáim meggyőztek, hogy nem hamisítvány. Igazság szerint most a kiállítás része, a fő helyen van kitéve az egyiptomi gyűjteményben.

– Ezt a kódexet is az ablakban láttad ugyanúgy, mint azt a cserépedényt, vagy odahozta neked?

– Nem az ablakban volt – mondta Shawn mosolyogva –, és még csak nem is hozta ki. Beszélgettünk egy darabig, aztán szerintem úgy döntött, hogy nem vagyok veszélyes. Ereklyéket árulni ugyanis illegális dolog Egyiptomban.

– Rögtön tudtad, hogy nem hamisítvány?

– Azonnal.

– Drága volt?

– Nyilvánvalóan túl sokat fizettem érte, de majd' meghaltam a kíváncsiságtól, hogy végre visszatérhessek a szállodába a kódexszel, és elolvassam, mi van beleírva.

– Ez a levél a kódex része, vagy csak úgy belerakták a lapok közé?

– Egyik se. A bőrkötés merevítőtáblái közé dugták be más papírokkal együtt. Először csalódott voltam, mert azt láttam, hogy a kódex tulajdonképpen olyan szövegek másolatát tartalmazza, amelyeket már láttam korábban más kódexekben. De aztán eszembe jutott, hogy meg kéne vizsgálnom a borítóját. És akkor bingó! Megtaláltam Szaturninusz levelét.

– Ezek szerint a levél nemcsak arról szól, hogy az osszáriumban Mária csontjai vannak, hanem azt is leírja, hogy pontosan hol található.

– Valóban. Nem tudom, van-e róla tudomásod, de a legutóbbi szakmai publikációm címe az volt: Szent Péter temetkezési komplexuma és környezete. Nem olvastad véletlenül?

– Nem volt alkalmam találkozni vele – jegyezte meg Jack. – Arra gondoltam, talán megvárom, amíg vetítik a mozikban.

– Na jól van, okostojás – nevette el magát Shawn. – Nem bestsellernek szántam egyébként sem, de nagyon átfogó mű volt ezzel a rendkívül összetett építészeti szerkezettel kapcsolatosan, amelyet csaknem két évezreden keresztül állandóan átépítettek. Valószínűleg nálam jobban senki nem ismeri Szent Péter sírjának minden zegzugát. Szaturninusz levele alapján pontosan be tudtam lőni, hogy hol lehet az osszárium az egyik régészeti alagúthoz képest.

– Ezek szerint az alagút viszonylag hozzáférhető volt?

– Nagyon is. Először le kellett ereszkednünk a legutóbbi ásatás legalsó szintjére. Csak annyit kellett tennünk, hogy felemeljük a turisták számára épített üveg járólapok egyikét. Miután bejutottunk a legalsó szintre, észak felé mentünk az alagútban a sír faláig. Ott a fal külső részén alig tíz centi törmelék alatt megtaláltam beágyazva az osszáriumot.

– Elképesztő történet – mondta Jack. – Megpróbálod holnap kinyitni az osszáriumot?

– Arra mérget vehetsz! Neked köszönhetően.

– Nem bánnád, ha ottmaradnék és végignézném a dolgot, miután te és a feleséged berendezkedtetek a laborban?

– Egyáltalán nem. Szuper lenne, ha ott tudnál maradni. Igazság szerint ha megtaláljuk azt, amit reméltünk, akkor a West Village-i házunkban kisebb ünnepséget szeretnénk rendezni. Még őszentségét is rábeszéljük, hogy eljöjjön. Megint összehozhatjuk a három testőrt.

– Ha megtaláljátok, amit szeretnétek, nem hiszem, hogy James abban a hangulatban lesz, hogy ünnepeljen.

– Szerintem pedig rá tudjuk kényszeríteni, hogy eljöjjön – mondta Shawn. – Akkor találkozzunk holnap, és légy szemtanúja ennek a valószínűleg fantasztikus felfedezésnek.

– Alig várom már – mondta Jack. Aztán eszébe jutott, hogy szeretett volna még valamit kérdezni, így hozzátette: – Ha lesznek csontok az osszáriumban, nem akarod, hogy az OCME antropológusa megnézze őket? A régi csontok szakértője, és valószínűleg érdekes dolgokat tudhatsz meg tőle.

– Hát persze, miért is ne. Feltéve, ha nem mondjuk meg neki, hogy kinek a csontjairól van szó. Nekem mindig is az volt az elvem: minél több információnk van, annál jobb.

19.

New York City

2008. december 5., péntek 17.05 óra

Jacken egyfajta türelmetlen izgalom lett úrrá, miközben lefelé tartott a lifttel a múzeum földszintjére. Az előcsarnok éppúgy zsúfolásig volt látogatókkal, mint amikor megérkezett, ám Jack alig vette észre az embereket. Az járt a fejében, hogy milyen klassz dolog, hogy találkozott a két legjobb barátjával, akikkel olyan sok emlék köti össze élete legszebb időszakából, ugyanakkor ilyen elképesztő történet hozta össze őket ismét. Jack az idejét sem tudta annak, mikor fogalmazódott meg benne utoljára ilyen sok izgalmas kérdés, mint amelyek most ott zsongtak a fejében. A történet egyetlen problematikus eleme az volt, hogy két barátja miért hajlik annyira arra, hogy egymás torkának essen. Jacknek volt egy olyan nyugtalanító érzése, hogy már megint az a feladat vár rá, hogy ő legyen a bíró a két férfi közti komoly konfliktusban, melyben mindegyikük meg van győződve a maga igazáról. Persze Jack nem tudhatta, hogy megérzése mennyire valószínű.

Nem vesztegette az időt, amikor hazafelé tekert a biciklijével. Minden erejét összeszedve tekert végig a Százhuszonhatodik utcán a háza felé. Egy négyszintes házban volt a lakásuk, amelyet ő és Laurie nemrégiben újítottak föl. Közvetlenül a házukkal átellenesen volt egy játszótér, amelyet Jack a saját költségére helyrepofoztatott.

Amikor lefékezett, szemügyre vette a kosárlabdapályát, melyhez ő szereltette fel a világítást. Fényes fekete pocsolyák éktelenkedtek rajta, ami azt jelentette, hogy aznap este nem tud sportolni.

Vállára kapta a bringáját, aztán felment a lépcsőn, majd belépett az ajtón. Először az előszobaasztalra pillantott, aztán a fölötte lévő tükörre. Ezúttal nem várt rá üzenet, mely figyelmeztette volna, hogy Laurie és a kicsi alszanak.

Jack maga sem tudta eldönteni, minek örült jobban, ha lett volna üzenet, vagy ha nem. Ha üzenet volt, akkor azonnal magányosnak érezte magát. Ha nem volt, akkor vissza kellett fognia magát, nehogy túlságosan szoros kötődést alakítson ki a gyerekkel, és persze lelkiismeret-furdalása is volt az önzősége miatt.

– Idefent vagyunk – kiáltotta Laurie a konyhából.

Jack kissé megkönnyebbült, mert Laurie hangja kevésbé tűnt elcsigázottnak, mint máskor. Talán jó napjuk volt. Ha rossz napjuk volt, azt rögtön kihallotta Laurie hangjából.

Miután betette bringáját a beépített előszobai szekrénybe, és felakasztotta bőrdzsekijét, kilépett a cipőjéből, felhúzta a papucsát, majd felment az emeletre. Ahogy arra számított, Laurie és JJ a konyhában voltak. Első ránézésre pont úgy festettek, mint egy normális család. JJ a kiságyban feküdt a hátán, és a föléje akasztott színes játékok után kapdosott. Kissé kidülledt karikás szemét leszámítva teljesen olyan volt, mint bármely kisbaba. Laurie a mosogató mellett állt, és épp az articsókát tisztította a vacsorához. Sápadt bőrét és a szeme alatt lévő JJ-éhez hasonló karikákat leszámítva istenien nézett ki. Sűrű, barna hajzuhataga aranyosan csillogott a lámpa fényében.

Észrevette, hogy Jack mennyire megbámulja, és így szólt:

– JJ hagyta, hogy lezuhanyozzam. Ma jobb napja volt, mint a hét bármely más napján, úgy éreztem, mintha vakáción lettem volna.

– Ez pompás – mondta Jack.

Laurie leöblítette a kezét és megtörölte a kötényében, aztán odalépett Jackhez és átölelte. A férj és a feleség egy teljes percen át szorosan egymáshoz simultak, s szavak nélkül is rengeteget mondtak egymásnak. Laurie bontakozott ki aztán az ölelésből, de búcsúzóul még egy puszit nyomott Jack ajkára. Aztán visszalépett a mosogatóhoz, hogy kezelésbe vegye az articsókát.

– Milyen napod volt? – kérdezte. – Hogy állsz a természetgyógyászok ellen folytatott keresztes hadjáratoddal?

Jack elgondolkozott, hogy mit is mondjon. A napja egyszerre volt bosszantó és felemelő. Az egyik pillanatban még Vinnie-vel és Louval civakodott, a másikban pedig az érsekkel ebédelt, és találkozott Shawnnal is a Metropolitan Múzeumban.

– Elvitte a cica a nyelvedet?

– Jó sűrű nap volt – szólalt meg végül Jack, de nem tudta, hogyan is folytassa. Szavát adta Jamesnek, hogy nem beszél Laurie-nak az osszáriumról, és tartotta magát az ígéretéhez, pedig legszívesebben elmondta volna neki. A Louval és Vinnie-vel való kínos viselkedését nem szívesen mesélte volna el, ugyanakkor ha elmondja, hogy Shawnnal járt a múzeumban, akkor el kell mondania az egész sztorit az osszáriumról.

– Jó, jó, sűrű, de jó vagy rossz nap?

– Kicsit ebből is meg abból is.

Laurie megtámaszkodott a mosogató szélén.

– Szóval, ha jól érzem, nem szívesen beszélnél a napodról.

– Nos, valahogy úgy – válaszolta Jack kitérően. Úgy érezte magát, mint akit bekerítettek. – Bizonyos mértékig lemondtam a nagy küldetésemről.

– De miért?

– Senki sem kíváncsi arra, hogy a természetgyógyászatot kritizálom. Legalábbis azok nem, akik járnak természetgyógyászhoz, márpedig úgy tűnik, sokan vannak. Csak úgy tudnék hatni a véleményükre, ha rengeteg esetet prezentálnék, csakhogy sokat nem tudok előkeríteni. Biztos vagyok benne, hogy több száz eset rejtőzik az OCME irattárában, csakhogy nem tudok hozzájuk férni. Tulajdonképpen egy helyben toporgok. A legnagyobb baj az, hogy ez az egész ügy nem feledteti az aggodalmamat a kicsi miatt.

– Persze megértem, de amikor az elején, vagyis hétfőn este beszéltél róla, olyan jó ötletnek tűnt. Sajnálom.

– Ugyan már, hiszen nem a te hibád.

– Tudom, mégis sajnálom. Tudom, hogy el kéne terelni a gondolataidat. Bárcsak én is megtehetném!

Jack összerándult Laurie utóbbi megjegyzésének hallatán, és fokozódott a lelkifurdalása, amiért nem vállal többet JJ betegségének terhéből.

– Azt elhiszem – mondta. – Szerinted nem kéne átgondolnunk, hogy mégiscsak fölvegyünk egy bébiszittert, mondjuk fél állásban?

– Szó se lehet róla – mondta Laurie ellentmondást nem tűrően.

– Jól van, jól van – válaszolta Jack, mert érezte, hogy itt vitának helye nincs.

– Mondott valaki valamit JJ-ről, mióta beszéltél Binghammel és Calvinnal tegnap?

– Senki, kivéve magát Binghamet.

– Az jó. Talán tiszteletben tartják a kérésedet, és diszkréten kezelik a dolgot.

Jack a kiságyhoz lépett és lenézett a fiára. Szívesen lehajolt volna hozzá, hogy fölvegye és magához szorítsa, hogy érezze kis szívének dobogását, a teste melegét és édes leheletét. Ugyanakkor félt, hogy kiborul, és szabadjára ereszti az elkerülhetetlentől való félelmét. Még nevén sem szerette nevezni a dolgot.

Volt egy praktikusabb oka is annak, hogy nem akarta felvenni JJ-t: valószínűleg sírni kezdett volna. Úgy gondolta, a kiterjedt csonttumor iszonyatos fájdalommal jár, és ez a fájdalom tovább növekszik, ha felveszik.

– Igazi kis hős volt ma – mondta Laurie, miközben azt figyelte, ahogy Jack a kicsit méregeti. – Remélem, ez egy új folyamat kezdete, mert nehéz hét volt.

– Megpróbáljam felvenni? – kérdezte Jack, mert látta, hogy JJ rámosolyog.

– Hát… – kommentált Laurie. – Azt hiszem, legjobb, ha békén hagyjuk, amíg ilyen szép csöndben van.

– Én is így gondoltam – mondta Jack megkönnyebbülten. Jack rossz lelkiismerettel fordult el a fiától, aztán Laurie mögé lépett és masszírozni kezdte a vállát. Az asszony lehunyta a szemét, és nekidőlt Jacknek.

– Most fél óráig nem hagyhatod abba – dorombolta.

– Megérdemelsz egy kis kényeztetést. Szűnni nem akaró csodálattal adózok, amiért ilyen türelmes vagy JJ-jel. És persze hálás vagyok, tudom, hogy én képtelen lennék erre.

– Te más helyzetben vagy, mint én. Te már elvesztettél két gyereket.

Jack bólintott. Laurie-nak igaza volt, de nem akart erre gondolni.

– Sajnálom, hogy ma ennyire esett – mondta Laurie. – Gondolom, ma este nem tudsz lemenni kosarazni.

– Előfordul – mondta Jack, de kissé elszomorodott. Alig várta már a péntek esti kosármeccseit, amikor végre nem kellett a napi gondokkal törődnie. Nem akart folyton rossz dolgokra gondolni, így aztán másfelé terelte a figyelmét; eszébe jutott az osszárium, és az, hogy másnap reggel ő és a többiek megtudják, mi van benne. Hirtelen eszébe jutott, hogy azt ígérte Jamesnek, hogy visszahívja, miután Shawnnal járt.

Jack még egyszer megszorította Laurie vállát.

– Azt hiszem, lezuhanyozom. Mikorra tervezted a vacsorát, feltéve, ha nyugodtan elkészítheted?

– Mintha lehetne itt tervezni bármit is – nevetett Laurie jókedvűen. – Zuhanyozz le szépen, aztán gyere le! Szokás szerint ettől a kis zsiványtól függ, és attól, hogy mennyi ideig tart az amnesztiám.

Jack felment az emeletre, és közben Laurie viselkedésén töprengett. Annak ellenére, hogy a felesége min ment keresztül, mióta megtudták, hogy JJ-nek mi a baja, és azok után, hogy mit kellett eltűrnie, még mindig képes volt megfeledkezni a dologról, és úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Bárcsak én is ilyen önzetlen lehetnék! – suttogta Jack maga elé.

A fürdőszobában rossz lelkiismerettel ugyan, mintha valamiféle összeesküvésben venne részt, előhúzta a mobilját, hogy felhívja Jamest. Nem akart Laurie előtt telefonálni, mert attól félt, hogy csak úgy záporoznának rá az asszony kérdései, és ezekre nem tudna úgy válaszolni, hogy ne szegje meg a Jamesnek tett ígéretét.

– Ó, a megmentőm! – szólt James jókedvűen a telefonba, miután látta, hogy Jack nevét írja ki a telefon kijelzője.

– Nem hívlak rosszkor? – kérdezte Jack halkan. – Bocs, hogy nem hívtalak azonnal. Igazság szerint rögtön hazatekertem ebben a vacak időben, és most itthon vagyok.

– Éppen imádkoztam, de az Úr megérti, hogy most abbahagyom egy kicsit, hiszen te is az imám része vagy. Kérlek, mondd el, mi történt! Mikor fogja kinyitni az osszáriumot?

– Beugrottam hozzá a múzeumba. Szerettem volna látni Szaturninusz levelét.

– Hogy néz ki a levél? Hitelesnek látszik?

– Teljes mértékig – mondta Jack, aztán elhallgatott. Egyszer csak meghallotta JJ sírását, amely egyre hangosabb lett. Kisebb pánik lett rajta úrrá, amikor rájött, hogy Laurie gyorsan közeledik feléje. – Egy pillanat, James – mondta Jack, és ellökte magát a mosdókagylótól, amelyre eddig támaszkodott. A kezében szorongatta a telefont, aztán lelkiismeret-furdalással kinyitotta az ajtót, és látta, hogy Laurie épp közeledik feléje. JJ üvöltött, kicsi arca egészen kivörösödött az erőlködéstől.

Laurie arca elkeseredettnek tűnt.

– Változott a terv – mondta, és közben lágyan ringatni kezdte a kicsit. – Azt hiszem, mégiscsak hozatnunk kell valamilyen vacsorát. Át tudnál ugrani a Columbus sugárútra zuhanyozás után?

Jack bólintott, és látta, hogy az asszony kérdőn néz a kezében lévő mobiltelefonra. Felemelte a készüléket a levegőbe.

– Csak gyorsan telefonálnom kellett valakinek a holnapi tervek kapcsán.

– Azt látom – mondta Laurie. – A fürdőszobában?

– Épp zuhanyozni akartam, amikor eszembe jutott, hogy már fel kellett volna hívnom korábban az illetőt.

– Mindegy – mondta Laurie. – JJ és én lefekszünk a hálóban.

– Én is ott leszek mindjárt, ahogy lezuhanyoztam.

Jack becsukta az ajtót, aztán azon tűnődött, vajon hogyan fogja kimagyarázni ezt a helyzetet. Visszatért a telefonhoz, és elnézést kért Jamestől.

– Ugyan, ne szabadkozz! – erősködött James. – Csak porig vagyok sújtva, amiért visszaminősültem személytelen „illetővé”.

– Bocs, hogy ennyire személytelennek tűnt a dolog, majd legközelebb elmagyarázom.

– Úgy hallom, kisbaba van a háznál.

– Négy hónapos.

– Nem is mondtad, gratulálok!

– Köszönöm. Szóval térjünk vissza Shawnra és a levélre. Amint mondtam, hitelesnek tűnt, mert elég réginek látszott, és a széle olyan sötét volt, mintha megégették volna. Természetesen egy szót sem tudtam elolvasni belőle, mert görögül írták.

– Pedig arra számítottam, hogy el tudod olvasni – mondta James. – Shawn örült, hogy kijártad neki, hogy használhassa az OCME DNS-intézetét?

– Nagyon fel volt dobva.

– Mikor látnak munkához?

– Holnap. Tulajdonképpen csodálkozom is, hogy még nem hívott téged. Azt mondta, be fog ugrani holnap reggel a rezidenciádra, hogy elvigye az osszáriumot, aztán találkozunk a DNS-intézet előtt nyolc körül.

– Ez jellemző Shawnra – mondta James. – Soha nem volt erőssége a tapintat. Ahogy letettük, máris hívom.

– Nagyon izgatott a felfedezés miatt. Úgy tekint rá, mint megdicsőülésének útjára, ugyanakkor egyúttal megbüntetheti az egyházat. Szerintem az a meggyőződése, hogyha az egyház téved Szűz Máriával kapcsolatosan, akkor más területeken is tévedésben leledzik.

– Egyetértek, de biztos vagyok benne, hogy etikusan fog eljárni, még ha másmilyen is az erkölcsi felfogása, mint az enyém. Többek között végtelen vitákat folytattunk a szexről, mert szerinte azt az emberiség ajándékba kapta cserébe azért a teherért, hogy tudjuk, biztosan halál vár ránk. Szerinte élvezni kellene a szexet, és dühös amiatt, hogy az egyház bűnös dologként kezeli, illetve pusztán a gyereknemzést tartja helyénvalónak. Más területeken viszont nagyon is tisztában van vele, hogy mi a jó és a rossz, ezért vagyok biztos abban, hogy rá fog jönni, nem bizonyíthatja be, hogy az osszáriumban lévő csontok Szűz Máriától származnak. Szaturninusz levele nyilván hatással van az emberre, de mint arról már beszéltünk, az egész Simon máguson alapul. Vajon Simon igazat mondott-e Szaturninusznak? Senki sem tudja, és senki nem is fogja tudni eldönteni.

– Na és mi van akkor, ha valóban ott van az osszáriumban Simon evangéliuma?

– Ezt hogy érted? – kérdezte James elbizonytalanodva.

– Mi van akkor, ha konkrétan ír erről a dologról?

– Ezen még nem gondolkodtam igazán – vallotta be James. – Persze meglehet, hogy így lesz. Ez kissé megnehezítené a dolgokat. – Az érsek elhallgatott egy pillanatra. – Neked kéne segítened rajtam, nem pedig fordítva – tette hozzá, és idegesen elnevette magát.

– Bocs – mondta Jack. – De gondolj csak bele! Szaturninusz mondott valamit arról, hogy Simon csalódott volt, amiért a csontok önmagukban nem ruházták fel gyógyító erővel, ahogy arra számított. Ez azt jelenti, hogy Simonnak meggyőződése volt, hogy az ereklye eredeti.

– Na jól van, elég ebből – fogta könyörgőre James. – Most még jobban elbizonytalanítottál. De ha igaz is, amit mondasz, az egész csak mendemonda.

– Nos, amit mondasz, azt szakmailag is alá lehet támasztani vagy cáfolni. Holnap kinyitják az osszáriumot. Várjuk meg, amíg kiderül, hogy mi van benne. Lehet, hogy szarvasmarhacsont és egy tekercs, ami tényleg tele van eltúlzott mendemondákkal.

– Igazad van – mondta James. – Annyira ideges vagyok, hogy rögtön a legrosszabbra gondolok.

– Megkérdeztem Shawnt, nem bánná-e, ha végignézném, amint kinyitják, és azt mondta, hogy egyáltalán nem. Azt is megkérdeztem tőle, mit szólna, ha az OCME antropológiai osztálya megvizsgálná a csontokat, és azt válaszolta, amennyiben nem áruljuk el senkinek, hogy kiről van szó, akkor természetesen örömmel veszi.

– Ez azt jelenti, hogy szinte azonnal megállapítják, a csontok embertől származnak-e, és az illető milyen nemű volt?

– Ha egy antropológus megnézi a csontot, akkor azonnal meg tudja mondani.

– Ha ott leszel, fel tudnál hívni, amilyen hamar csak lehet?

–Természetesen! És remélem, megnyugtató hírekkel tudok szolgálni.

– Bárcsak így lenne! Imádkozni fogok, hogy jól alakuljanak a dolgok.

A két férfi elköszönt egymástól, és Jack megszakította a hívást. Kinyitotta a fürdőszobaajtót. JJ még mindig sírt, ha lehet, még hangosabban, mint korábban. Sajnos megint gyorséttermi vacsorával kell beérnie.

20.

New York City

2008. december 6., szombat 7.15 óra

A nap felkúszott a keleti égbolton az épületek fölé, és olybá tűnt, mintha milliónyi gyémánt gurult volna szanaszét a Central Park gyepén. Jack kerékpáros-napszemüveget viselt, ám még így is hunyorognia kellett a reggeli ragyogó napsütésben.

Egy órával korábban ébredt a tervezettnél, annak ellenére, hogy ő és Laurie szinte egész éjjel fent voltak a nyűgös kisbabával. Néhány percig az ágyban fekve tanulmányozta, ahogy a fények a hálószoba mennyezetén villódznak, és arra gondolt, hogyan fogják kibírni az elkövetkező pár hónapot, amíg végre újra indulhat JJ kezelése. Végül aztán kibújt a meleg takaró alól, felöltözött, és hideg zabpelyhet reggelizett. A konyhapulton otthagyott egy cetlit Laurie-nak, csak ennyit írt rá: „Elmentem az OCME-be, hívj fel, ha lesz időd.” Aztán alighogy felkelt a nap, már az utcát rótta a kerékpárjával.

Igazi csípős hideg volt. Jack kimerült volt, mégis csodálatra méltóan energikusnak érezte magát, ahogy dél felé tekert. Az osszárium rejtélye vagy szertefoszlik, mint egy füstkarika, vagy még izgalmasabb fordulatot vesz. Jack az érsek barátjával ellentétben azt remélte, az utóbbi fog bekövetkezni.

Jack sajnálta, hogy Laurie számára semmi nem lett könnyebb. A mai napja is épp olyan érzelmi katasztrófa lesz, mint a tegnapi és a tegnapelőtti. A jó nap számára azt jelenti, hogy nem annyira rossz, mint az előző.

Húsz perccel később Jack behajtott az OCME egyik teherparkolójába, hogy elhelyezze a kerékpárját ott, ahol tudta, biztonságban lesz. Nem jelentett ez nagy megerőltetést, mindössze annyi többletet, hogy négy háztömbnyit sétálnia kellett déli irányba a DNS-intézet felé.

Az órájára pillantott. Szinte tökéletesre sikeredett az időzítés. 7.55 volt. Megkérdezte a biztonságiakat, hogy nem járt-e még ott Sana és Shawn. Várakozásának megfelelően a házaspár még nem bukkant fel. Egyetemista korukban Shawn notórius későnek számított.

Jack leült az előcsarnok egyik kárpitozott, támla nélküli padjára, kinézett az Ötödik sugárútra, és egyre fokozódó izgalommal gondolt az osszáriumra.

8.20-kor Shawn kikászálódott a taxiból. Mögötte felbukkant Sana is. A pár az autó csomagtartójához lépett, és a sofőr is hamarosan a segítségükre sietett.

Mire Jack kilépett a jeges hidegbe, Shawn és a sofőr már kivették az osszáriumot a csomagtartóból. Jack odaszaladt, és besegített a sofőr oldalán.

– Örülök, hogy ismét találkozunk, dr. Stapleton – mondta Sana.

Jack megpihentette egyik térdén az osszárium sarkát, és szabaddá vált kezét odanyújtotta Sanának.

– Én is borzasztóan örülök, hogy láthatom – mondta. – De szólítson inkább Jacknek!

– Jó, akkor legyen Jack – mondta Sana vidáman. – És mielőtt bármi másról beszélnénk, hadd köszönjem meg, hogy elintézte nekünk, hogy használhassuk a labort.

– Részemről az öröm – válaszolta Jack, miközben ő és Shawn haránt léptekkel siettek a bejárat felé. Most, hogy kiszedték a habszivacs közül, Jack felmérhette a tárgy valódi méretét. Nagyobbnak látszott, mint a ládában.

– Gond nélkül el tudtátok hozni a rezidenciáról? – kérdezte Jack.

– Persze, egyszerű volt az ügy – mondta Shawn –, de szerintem a nagyságos úr, vagyis őeminenciája nem szívesen vált meg tőle.

Megpróbált rábeszélni arra, hogy vizsgáljuk meg a tartalmát az ő poros, vén alagsorában. Fel tudod fogni? Úgy értem, szerencsétlennek fogalma sincs a tudományos módszerekről.

– Óvatosan! – intette őket Sana, amikor beléptek az épület üvegajtaján.

Amikor beértek, óvatosan letették az osszáriumot arra a padra, ahol előtte Jack ücsörgött. Jack Sana felé fordult, és másodszor is üdvözölték egymást.

– Nem hiszem, hogy megismertem volna magát – mondta Jack. – Valahogy másképp fest. Talán más a frizurája.

– Vicces, hogy szóba hozod – panaszkodott Shawn. – Ha engem kérdezel, isteni volt a haja. Biztos neked is tetszett, ha így emlékszel rá.

– Valóban tetszett – mondta Jack. – De ez a mostani is tetszik.

– Nagyon diplomatikus vagy – jegyezte meg Shawn keserű szájízzel.

– Szóval ez az a híres-nevezetes osszárium – mondta Jack, hogy témát váltson. Kissé megfagyott körülöttük a levegő, és a háta közepére sem kívánta, hogy a házaspár veszekedni kezdjen a füle hallatára. Jack érezte, hogy szinte tapintható ellentét feszül közöttük Sana frizurája miatt.

– Igen, ez az – ocsúdott fel Shawn, és mint egy büszke szülő, megpaskolta a mészkőlap zárófedelét. – Abszolút fel vagyok villanyozva. Szerintem egy csomó ember felfogását meg fogja változtatni a világgal és a vallással kapcsolatosan.

– Már amennyiben van benne valami – tette hozzá Jack. Ő maga nem nagyon hitt az ima erejében, de volt egy olyan érzése, hogy James belead apait-anyait.

– Természetesen akkor, ha van benne valami – jegyezte meg Shawn csípősen. – De meglátod, nem üres. Akar fogadni valaki?

Se Jack, se Sana nem válaszolt a kihívásra. Mindketten megrettentek kicsit Shawn arroganciájától.

– Ugyan már, lazítsatok, gyerekek! – mondta Shawn. – Azt hiszem, mindnyájan feszültek vagyunk kissé.

– Igazad van – bólogatott Sana.

– Na jól van, még egy utolsó lépés – mondta Jack. – Meg kell szereznem a belépőkártyátokat.

Miközben Shawnt és Sanát a biztonsági részlegre vitték, hogy kitöltsék a papírokat és lefotózzák őket, Jack az osszáriumot fürkészte. Most, hogy nem volt benn a dobozában, sokkal jobban szemügyre vehette, különösen az épület homlokzati ablakain beszűrődő napfényben.

A tetejére római számokkal az AUC DCCCXV betűket rótták, és a felirat ezúttal sokkal jobban kivehető volt, mint James pincéjében. Az állítólag arámi nyelven belevésett Mária feliratot Jack ezúttal sem tudta kibogarászni. A mészkő láda oldala hasonló volt a fedőlaphoz. Az egyik végében volt egy nem túl mély fúrástól eredő lyuk, amelynek belseje sokkal világosabb színű volt, mint a láda felszíne. Ugyanezen az oldalon pár vésőnyom is látszott, ezek színe is jócskán elütött a megbarnult mészkőétől.

– Na jól van, harcra fel! – kiáltotta Shawn Jacknek, amikor felbukkantak a nyakukba akasztott új belépőkártyával.

– Kérdezhetek valamit? – kérdezte Jack, miközben nekigyürkőztek, hogy felemeljék az osszáriumot.

– Hát persze.

– Észrevettem egy világos színű fúrt lyukat – mutatott Jack a sérülésre. – És pár vésőnyomot is. Ezek újnak látszanak. Mi ez?

– Valóban új – ismerte be Shawn. – Elektromos fúróval próbáltam feltérképezni, hogy merre lehet az osszárium. Tudom, hogy nem tipikus régészeti technika ez, de nagyon szűkre szabott volt az időnk. Ami pedig a bemetszéseket illeti, a vésőmtől származnak. Amikor megtaláltuk a ládát, ki kellett bontanom ezt a vacakot a kőzetből. És Sana miatt nem késlekedhettem. Hallanod kellett volna, mennyit panaszkodott, amiért olyan sokáig szöszmötölök.

– Szerintem az adott körülmények között még így is piszok jól helytálltam – vágott vissza Sana.

– Örülök, hogy így érzed – csipkelődött Shawn.

– Na jól van, jól van! – szólt közbe Jack. – Bocs, hogy megkérdeztem. – Még csak tíz percet töltött a házaspár társaságában, máris tanúja lehetett annak, amiről James beszélt a pár házassága kapcsán.

– Ugyan már, gyerekek! – kiáltotta Jack. – Higgadjatok le! Azért vagyunk itt, mert végre begyűjthetitek fáradságos munkátok gyümölcsét. Lássuk, mi van az osszáriumban!

Sana továbbra is merőn bámult Shawnra, miközben a férfi egy darabig kifelé bámult az ablakon.

– Igazad van! – szólalt meg hirtelen Shawn. Jókedvűen Jack vállára csapott. – Vigyük fel ezt a cuccot a laborba, aztán essünk neki! – valahogy különös hangsúlyt adott a két szónak: „essünk neki”, mintha a szó közepén nem is két s lenne, hanem legalább öt. Aztán lehajolt, megemelte az osszáriumot az egyik végénél fogva, Jack pedig hasonlóképpen cselekedett a másik oldalon. Elcipelték hát az osszáriumot a lépcsőfordulóig, majd egészen a liftig.

A hetedik emeleten majdnem az egész épület hosszát végig kellett gyalogolniuk, mire a laborhoz értek. Sana és Shawn nem győzték dicsérni a lenyűgöző vadonatúj épületet.

– Remélem, nem szokom hozzá túlságosan, mert egészen el leszek kényeztetve – mondta Sana. – Ez az épület olyan, mint egy paradicsomi laboratórium.

Jack megkérte Sanát, hogy tartsa egy darabig az osszáriumot, amíg ő a kulcsával kinyitja az ajtót.

– Örülök, hogy be tudunk zárkózni – jegyezte meg Shawn.

– Odabent zárható szekrények is vannak – mondta Jack, amikor beléptek a helyiségbe.

Shawnnal együtt óvatosan letették az osszáriumot a nagy tárgyalóasztalra.

– Atyaisten! – kiáltotta Sana. Benézett az üveges ajtón át az öltözőbe, majd az azon túl terpeszkedő laboratóriumra. – Innét látom, hogy egy vadiúj Apliet Biosystems 3100XL-es gép van odabent. Ez hihetetlen!

Levették a kabátjukat és a felöltőjüket, és betettek mindent az öltözőszekrénybe, kivéve Shawn hátizsákját. Az az asztalra került az osszárium mellé.

– Végre elérkezett az idő! – kiáltotta Shawn, izgatottan összedörzsölte két tenyerét, miközben a tekintete megpihent az osszáriumon. – Fel sem fogom, hogy voltam képes kibírni, hogy négy napig ne nyúljak hozzá ehhez a lelethez. Ez az egész a te hibád, Sana drágám.

– Hálás leszel még ezért, ha meg tudunk menteni egy kis mitokondriális DNS-t – mondta Sana. – Ez teljesen új dimenziót ad majd a felfedezésnek.

Shawn kicipzározta a hátizsákját, és előkerült belőle egy zsinór és egy hajszárító, valamint kis kalapács meg véső.

– Mi lenne, ha valamennyien beöltöznénk, gumikesztyűt és sapkát húznánk? – javasolta Sana. – Szeretném kizárni a DNS-fertőzés legkisebb veszélyét is.

– Részemről rendben – mondta Shawn, és Jackre pillantott.

– Hát persze, természetesen így gondolom én is – mondta Jack. – Először viszont alá kell írnotok a felelősségnyilatkozatot.

Miután a férj és feleség aláírták a dokumentumot, amely abszolút mentesíti az OCME-t minden elképzelhető kár keletkezésének felelőssége alól, mindhárman bementek az öltözőbe, s közben egyre inkább elhatalmasodott rajtuk az izgalom.

– Amikor eredetileg a régészetet választottam, azt hittem, meglehetősen gyakran kerülök olyan helyzetbe, hogy jelentős mértékben hozzájárulhatok a történelem megismeréséhez – mondta Shawn, aztán felhúzta a kesztyűjét. – Sajnos ez rendszerint nem így van, és most minden másodpercét kiélvezem.

– A molekuláris biológiában mi állandóan ezt érezzük – mondta Sana, és ő is felhúzta a kesztyűjét.

– Tényleg? – kérdezte Shawn.

– Csak tréfáltam – válaszolta Sana. – Gyertek, fiúk! Mindketten tudjuk, hogy a tudomány lassú, fáradságos munka, és csak ritkán adódik az embernek heuréka élménye. Én életemben nem éreztem még ilyen izgalmat, sőt még hasonlót sem.

Miután mindhárman beöltöztek, kesztyűt, sapkát, maszkot és kapucnit is húztak, Shawn visszament a külső helyiségbe. Bedugta a konnektorba a hajszárítót, és magas fokozatra kapcsolta. A kiáramló meleg levegőt ráirányította a láda széle és a fedőlap között húzódó karamellszínű viaszrétegre. A viasz végül eléggé megpuhult ahhoz, hogy beillessze a vésőjét. Pár óvatos kopogtatás után a véső hegye követ ért.

– Ez jóval hosszabb lesz, mint számítottam. Az osszárium teteje vastagabb, mint gondoltam. Bocsánat.

– Csak nyugodtan! – mondta Sana.

– Miattam se kell sietned – szólt közbe Jack.

Shawn lassan, centiméterenként haladt előre az osszárium peremén, először mindig felpuhította a viaszt a hajszárítóval, aztán beillesztette a vésőt, és addig kopogtatta, amíg követ nem ért. Amikor teljesen körbeért, ismét a résbe illesztette a vésőt, és emelőként használva megpróbálta felemelni a fedelet. Meg sem moccant. Odébb vitte a résben a vésőt és újra próbálkozott. Semmi. Újabb hely, és megint csak semmi. A negyedik helyen is megpróbálta megemelni, és végre halk reccsenést hallottak.

– Azt hiszem, megmozdult egy kicsit – mondta Shawn. Megörült, ugyanakkor attól félt, ha túl nagy forgatónyomatékot alkalmaz, letör egy darabot az osszárium fedeléből. Végül is kétezer éven át érintetlen volt, és azt akarta, hogy lehetőség szerint így is maradjon.

– Nem lehetne kicsit gyorsabban csinálni? – kérdezte Sana akarata ellenére, mert már nagyon izgatott volt. Úgy érezte, mintha Shawn túlzott óvatoskodása csak időhúzás lenne.

Shawn felegyenesedett és a feleségére pillantott.

– Nem könnyíted meg a dolgomat – korholta. Újra előrehajolt, aztán folytatta a munkát a vésővel. Nem lehetett megállapítani, hogy mennyi ideig fog eltartani a dolog, ha egyáltalán sikerül.

Már épp abba akarta hagyni a próbálkozást, hogy átgondolja a helyzetet, amikor újabb reccsenés hallatszott, és Shawn szíve hevesen kezdett verni. Gyorsan hátrahúzta a vésőt, hogy megnézze, nem repedt-e el a mészkő, de szerencsére nem.

Végighúzta a kezét a lap peremén, hogy meggyőződjön róla, nincs-e rajta repedés, amit nem vett észre, de semmiféle egyenetlenséget nem fedezett fel.

Óvatosan visszatette a vésőt a helyére, majd lassú mozdulattal forgatni kezdte lefelé. Legnagyobb megkönnyebbülésére a fedél teljesen elemelkedett az alapjáról. Kiszabadította hát! A többiekre nézett és bólintott.

– Megvolnánk – mondta, aztán megragadta a fedél két szélét. Óvatosan megemelte olyan magasra, hogy oldalra húzhassa, aztán letette az asztalra.

Ekkor mindhárman előrehajoltak és bekukucskáltak az osszáriumba, amely kétezer éven át hermetikusan lezárva pihent a föld mélyén.

21.

New York City

2008. december 6., szombat 9.48 óra

– Uram, könyörgök hozzád! – imádkozott James. – Kérlek, adj tanácsot, mitévő tegyek az osszáriummal kapcsolatban! – Az érseki rezidencia harmadik emeletén lévő János apostolnak szentelt pompás magánkápolnában térdelt az ébenfából faragott faliplakett alatt álló francia imazsámolyon.

Az ébenfa metszet Szűz Mária képét ábrázolta. Isten anyja egy felhőn állt két angyallal az oldalán. A falikép aljára ezüstből kovácsolt szenteltvíz-tartó meredt feléje. James mindig is szerette ezt az ereklyét, ám aznap reggel a kép különös jelentőséggel bírt.

– Soha nem kérdőjeleztem meg az akaratodat, de attól tartok, meghaladja képességemet ez a feladat, amelyet érdemtelenül a kezembe helyeztél. Félek, nem lesz elég bölcsességem ahhoz, hogy megoldjam. Szilárdan hiszek abban, ha találnak valamilyen maradványt abban az osszáriumban, az nem a te Szűzanyádtól származik. Az az alázatos kérésem, hogy senki ne higgye azt, hogy a maradványok nőtől származnak. Úgy érzem, csak azok után fogok tudni megbirkózni ezzel a problémával. Imádkozom azért is, hogy a barátom, Shawn Daughtry tagadja meg azt, hogy bármiféle összefüggés van az osszárium és a te áldott anyád között, mint ahogy eredetileg képzelte. – Keresztet vetett, aztán nagy odaadással hozzátette még: – Legyen meg a te akaratod, ámen!

James alig tudott aludni belső vívódása miatt, és már öt óra előtt felkelt keskeny vaságya melegéből, és hasonló imát mormolt, mint amilyet az imént elmondott a kápolnában, aszkétikus, hideg hálószobájának jóval egyszerűbb imazsámolyán.

Ettől fogva a reggel ugyanúgy zajlott, mint bármely szombat reggel. Olvasott az imakönyvéből, misézett a munkatársaival, megválaszolta az e-mailjeit és megreggelizett két titkárával. Volt egy rövid, tízperces kitérő, amikor Shawn és Sana megérkeztek, hogy elvigyék az osszáriumot.

James kissé kétségbeesve figyelte, ahogy Shawn és Maloney atya kiviszik az osszáriumot az alagsorból és beteszik egy piszkos taxi csomagtartójába. Amikor lecsapták a csomagtartó fedelét, James összerándult. Bár bízott abban, hogy az ereklye nem Szűz Mária csontjait tartalmazza, valahogy szentségtörőnek tűnt ez a durva bánásmód.

Miután Daughtryék elmentek, James visszatért a magánlakosztályába, hogy átöltözzön teljes érseki díszbe, ugyanis aznap el kellett látogatnia a Szent Rózsafüzér Miasszonyunk templomába. Ez volt az a pillanat, amikor teljesen felöltözve bement az apró kápolnába.

Nagy nehezen talpra kászálódott. Azután megmártotta ujjait a szentelt vízben és keresztet vetett, majd visszament az egy emelettel lejjebb lévő irodájába. Az e-mailjei elolvasása hozzátartozott reggeli napirendjéhez. Amikor a számítógép képernyője végre magához tért hibernált állapotából, megcsörrent a telefonja, és tekintete a kijelzőre vándorolt.

Amikor látta, hogy Jack Stapleton hívja, felkapta a készülék kagylóját. Sajnos nem volt elég gyors. Jack hangja helyett tárcsahangot hallott, ami azt jelentette, hogy Maloney atya vagy Karlin atya megelőzték. Türelmetlenül dobolt ujjaival az íróasztalon. Végre megcsörrent a házi telefon.

– Egy bizonyos dr. Jack Stapleton keresi – szólt bele Karlin atya. – Fogadja a hívását?

– Igen, köszönöm – mondta James. Csakhogy mégsem vette fel azonnal a kagylót, mert tudta, hogy Jack hívása azt jelenti, hogy kinyitották az osszáriumot. Gyorsan elmondott magában még egy rövid imát, aztán az apró villogó fényre tévedt a tekintete. Hirtelen elszállt az önbizalma, mintha valahogy tudta volna, hogy a Jóisten meghosszabbította kínszenvedéseit.

Aztán nagy levegőt vett, és halkan beleszólt a kagylóba.

– Te vagy az, James? – kérdezte Jack.

– Igen én – válaszolta James csüggedten. Nevetést hallott a háttérből és izgatott beszélgetést, ami szertefoszlatta utolsó reményeit is azzal kapcsolatosan, amit hallani fog.

– Attól tartok, nem fogsz örülni a hírnek – mondta Jack. – De… James hallotta, hogy a vonal túlsó végén Jack hangja elhal, mert az izgatott Shawn próbálja kikapni a kezéből a kagylót. Aztán jól kivehetően hallotta, amint Shawn beleszól:

– Csak nem őeminenciája, a pápai méltóság várományosa van a vonal túlsó végén? Hadd beszéljek ezzel a digi-dagival!

James felháborodásában legszívesebben lecsapta volna a kagylót, de végül a kíváncsisága győzött.

– Halihó, röfikém! – mondta Shawn vidáman a vonal túlsó végén. – Aranybányára bukkantunk!

– Valóban? – kérdezte James színlelt érdektelenséggel a hangjában. – Mit találtatok?

– Nem egy tekercset, hanem hármat, és a legnagyobbikon görögül az áll: AZ EVANGÉLIUM SIMON SZAVA SZERINT. Megtaláltuk hát Simon mágus evangéliumát. Hát nem fantasztikus?

– Csak ez volt az osszáriumban? – kérdezte James, mert reménysugarat látott megcsillanni a távoli látóhatáron.

– Nem, ez még nem minden, de most visszaadom Jacket, majd ő elmondja. Hamarosan beszélünk.

A következő pillanatban ismét Jack hangját hallotta.

– Régész barátunk teljesen magán kívül van – magyarázta Jack. – Biztos vagyok benne, hogy nem akart tiszteletlenül beszélni veled, már amennyiben hallottad, hogy mit mondott, mielőtt kikapta a kezemből a kagylót.

– Csak annyit mondj, hogy voltak-e csontok az osszáriumban? – kérte James. Pillanatnyilag nem érdekelte, hogy ki mennyire tisztelettudó.

– Igen, voltak – ismerte el Jack. – Számomra úgy tűnik, egy teljes csontváz, koponyával együtt, amely egészen jó állapotban van. Lehet, hogy több, mint egy csontváz, de csak egy koponya van benne.

– Szentséges Szűzanyám! – mormolta James sokkal inkább magának, mint Jacknek. – Szerinted emberi maradvány tehát?

– Szerintem igen.

– És ami a nemét illeti?

– Azt már nehezebb megállapítani. A medencéje egy darabban van, ami segít majd eldönteni a kérdést. De amint levettük a fedőlapot az osszáriumról, máris hívtam Alex Jaszeket, az OCME antropológiai részlegének vezetőjét, és mondtam neki nagyjából, hogy mivel foglalatoskodunk, és megkértem, jöjjön le. Már útban van ide.

– Ugye nem mondtál neki semmit Szűz Máriáról?

– Természetesen nem. Csak azt mondtam, hogy egy első évszázadból származó osszáriumot nyitottunk ki.

– Jól van – mondta James, és közben vadul cikáztak a gondolatai, hogy mit is tegyen. Legszívesebben ő maga is átment volna a DNS-intézetbe, hogy megnézze az ereklyét, de ahhoz ismét át kellett volna öltöznie, különben a holnapi Time címlapján látta volna magát viszont. Mivel délben meg kellett jelennie egy ebéden a többi papi méltósággal, arra jutott végül, hogy nincs elég ideje arra, hogy átöltözzön, aztán visszaöltözzön.

– Figyelj, James, megint szeretne veled beszélni Shawn. Átadhatom neki a kagylót?

– Igen persze – mondta James óvatosan. Arra gondolt, hogy Shawn szeretne még párat belerúgni a földön fekvő emberbe, nevezetesen belé.

– Hé! – mondta Shawn, amikor kézbe kapta a kagylót. – Most jutott eszembe, hogy születésnapod van. Isten éltesse őeminenciáját!

– Köszönöm – mondta James. Teljesen meglepődött. Annyira lekötötte gondolatait az osszárium, és az, hogy milyen potenciális veszélyeket rejteget magában, hogy teljesen megfeledkezett a saját születésnapjáról. Azon is eltűnődött, hogy vajon a munkatársai miért nem mondtak semmit, bár valójában soha nem adott sokat az ilyesmire.

– Egyébként a megszólításom eminenciás vagy excellenciás uram – mondta James, hogy ő is csipkelődhessen egy kicsit. – De jobban örülök, ha te Jamesnek szólítasz.

– Igazad van – mondta Shawn közönyösen. – Van egy javaslatom. Mi lenne, ha ma este tartanánk egy bulit, feltéve, ha nem kell valamelyik ország vezetőjével vagy valamilyen másik nagyfejűvel vacsoráznod. Megünnepelhetnénk a születésnapodat, és persze egyúttal a felfedezést is. Na, mit szólsz? Persze kissé ironikus a dolog, de az élet már csak ilyen.

James első gondolata az volt, hogy kategorikusan nemet mond. Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy Shawn handabandázását hallgassa arról, hogy hogyan fogja a világot megrázni a nagy felfedezése. De ahogy gyorsan végiggondolta a dolgot, hirtelen arra jutott, hogy talán jobban teszi, ha felvállalja a terhet. Kezdettől fogva részt kellett, hogy vegyen a kutatásban, hogy mindvégig ébren tartsa az egészséges szkepticizmust valamennyi érintett félben, ha azt akarja, hogy bármi remény maradjon arra, hogy végül lebeszélje Shawnt arról, hogy publikáljon bármit is Szűz Máriáról. Talán mellé lő vele, de jelenleg ez volt az egyetlen stratégia, amelyet James el tudott képzelni az imádság mellett.

– Hazafelé menet veszek steaket, salátát és valamilyen isteni vörösbort – folytatta Shawn, mivel James nem válaszolt. – Grillezhetünk a hátsó teraszon, na mit szólsz?

James csak azért nem válaszolt rögtön, mert attól félt, hogy Shawn kibírhatatlan lesz, és egész este csipkelődni fog vele. Kételkedett abban, hogy kibírná ezt azok után, hogy ilyen keveset aludt.

– De ha az jobban tetszik, akkor be is ülhetünk valahová – erősködött tovább Shawn, mivel James nem szólt semmit. – Csak arra gondoltam, hogy nem szeretsz eljárni étterembe.

– Csak veled nem – válaszolta James. – Mindig összevitatkozunk a vacsora fölött. De persze nem hibáztatlak, én is épp annyira bűnös vagyok, ráadásul bármennyire is civilnek öltözöm, valaki mindig felismer. Nincs szükségem ilyenfajta nyilvánosságra. Hadd beszéljek Jackkel még egyszer!

– Hé, veled akar beszélni! – mondta Shawn kissé dühösen.

– Tessék, miről van szó? – kérdezte Jack fáradtan. Tartott tőle, hogy mit fog hallani.

– Jack, Shawn azt tervezi, hogy ma ünnepi vacsorát tart az otthonában. Ott kell lenned.

– Engem nem hívtak, különben is haza kell mennem, hogy segítsek Laurie-nak a kicsivel.

– Jack, szükségem van a segítségedre, ezt tegnap világosan megmondtam! Ha eljössz erre a vacsorára, akkor én is eljövök. Kell hogy legyen valaki, aki lecsillapítja Shawnt, különösen azok után, hogy most ilyen hangulatban van. Minél többet meg kell tudnom arról, amit talál, és arról, hogy mit gondol, de tudod, az milyen kínlódás lesz.

– Szóval megint én legyek a döntőbíró – mondta Jack. Sohasem kedvelte ezt a szerepet különösebben.

– Jack, könyörgök!

– Na jól van, ha nem tart túl sokáig.

– Nem maradunk sokáig. Egyébként is másnap korán reggel lesz a mise a székesegyházban. Ráadásul nagyon rosszul aludtam tegnap éjjel, hidd el, nem maradunk sokáig. Figyelj, kocsival jövök, és utána hazafuvarozlak.

– Na jó, akkor eljövök – mondta Jack –, de beszélnem kell még Laurie-val.

– Rendben – mondta James. – Mondd meg Shawnnak, hogy jövök!

James elmondta Shawnnak, hogy mire jutottak, és megkérdezte, hánykor találkozzanak. Shawn vállat vont.

– Legyen mondjuk, hét! Azt hiszem, Sana is egyetért, ha azt mondom, korán akarunk kezdeni másnap a laborban. Nem aludhatunk sokáig.

– Én is így gondolom.

22.

New York City

2008. december 6., szombat 10.40 óra

Alig tíz perccel azután, hogy Jamesszel beszéltek, megérkezett Alex Jaszek, az antropológus. A rövid szünet alatt Shawn és Sana egyfolytában sutyorogtak egymással. Bármennyire is örültek a kezdeti felfedezésnek, vitatkozni kezdtek az esti terveket illetően.

Alex fiatalos külsejű tudós volt, aki már szép karriert futott be. Olyan volt a testfelépítése, mint egy vérbeli középiskolás amerikai futballjátékosnak: széles válla és keskeny csípője volt. Khakiszínű nadrágot és ódivatú flanelinget viselt.

– Így nézett ki, amikor levették a fedlapot? – kérdezte Alex, amikor bekukucskált az osszáriumba.

– Nagyjából így – mondta Jack. Ő is belenézett a ládába. – Volt bent három tekercs is. Azokat Shawn óvatosan kiszedte. A combcsont elmozdult kissé, de rengeteg fotót készítettünk.

– Nagyon úgy néz ki, mint egy teljes csontváz.

– Én is úgy tippeltem.

– Kiemelhették volna a csontokat – mondta Alex. – A csontváz helyzete nem fog elárulni semmit, mivel, mint bizonyára tudod, újratemetésről van szó. Amikor ezeket az osszáriumokat használták, először hagyták, hogy lebomoljon a hús, aztán összeszedték a csontokat és betették az osszáriumba minden különösebb elrendezés nélkül. Fogjunk hát hozzá és emeljük ki őket egyesével, aztán helyezzük el az asztalon általános anatómiai pozícióba.

Sana odament hozzájuk az asztalhoz, és Jack bemutatta az antropológusnak. Sana jó darabig rázogatta Alex kezét, s közben kifejezte a háláját, hogy a férfi hajlandó feláldozni a szombatja egy részét csak azért, hogy megossza velük rendkívüli szakértelmét.

Jack érezte, hogy Sana kissé túlzásba vitt színjátéka azt a célt szolgálja, hogy dühítse Shawnt, ami a jelek szerint sikerült is. Míg Sana segített Alexnek az öltözőben, Jack megpróbálta Shawn figyelmét elterelni, és gyorsan megkérdezte:

– Még mindig áll a ma esti buli, vagy tegyük át máskorra?

– Naná, hogy áll, nagyokos – vágott vissza Shawn. – Fogalmam sincs, mi jön rá a feleségemre néha. De bármi is, jobb, ha befejezi.

Jack érezhetően nem kívánta kommentálni a dolgot, hanem inkább kihalászott egy csontot az osszáriumból és megpróbálta kitalálni, mi is lehet.

Miután Sana és Alex visszatértek az öltözőből, az asszony vagy még öt percig cseverészett az antropológussal, aki szemmel láthatóan élvezte a csinos nő kitüntető figyelmét. Miután azonban érezték, hogy Jack és Shawn nem egykönnyen állapítják meg, hogy anatómiailag melyik csont hova illik, Sana és Alex beszálltak, hogy segítsenek nekik.

Néhány perc elteltével Alex teljesen átvette az irányítást, és különböző megjegyzéseket fűzött az egyes csontokhoz, miután kikerültek az osszáriumból, aztán hozzáillesztette őket az egyre teljesebb képet öltő csontvázhoz. Fél óra elteltével meg is voltak vele.

Sana számára a legérdekesebb rész a koponya és az alsó állkapocs volt, mivel néhány fog még bent volt a helyén. Shawnt viszont leginkább a csípőcsontok érdekelték. Az egyes darabok helyreillesztése közben Alex hanyagul odavetette, hogy a nőnek gyerekei voltak, több mint valószínű, hogy több gyereke is.

– Meglepően jó állapotban van ez a csontváz – mondta Alex, amikor végignézett a kész művön, és helyreigazított még néhány csontot. – Nézzétek meg, hogy még a kisujj apró csontjai is mind megvannak. Ez egészen kivételes. Jó pár osszárium tartalmát volt szerencsém megvizsgálni, de ilyenre még egyszer sem volt példa. Sohasem láttam együtt az összes ujjcsontot. Akárki is végezte az újratemetést, nagy tisztelettel adózott az elhunyt iránt.

– Az imént azt mondta, hogy női csontvázról van szó – mondta Shawn izgatottan. – Biztos benne, hogy nőtől származik a csontváz?

– Teljes mértékben! Nézze meg a nőies szemöldökcsontot – mondta a koponya felé mutatva –, és nézze meg, milyen törékeny a karcsontja és a combcsontja. Ha pedig a helyére illesztem a szeméremcsontot – mondta Alex, azzal felemelte a csontdarabot, hogy a helyére rakja –, nézze meg, milyen széles a szeméremboltozat! Mindenképpen nő volt, ehhez kétség sem férhet.

– Különösen, miután az imént azt mondta, hogy több gyereke is volt – jegyezte meg Shawn önelégült kuncogással.

– Nos, azért ezt nem tudom olyan határozottan kijelenteni – mondta Alex.

Shawn mosolya kissé elhalványult.

– Miért nem?

– Ez aztán igazán feltűnő sulcus praeauricularis! – mondta Jack, aztán felemelt egy csípőcsontot és odamutatta Alexnek. – Még sohasem láttam ennél nagyobbat.

– Mi az a sulcus izé? – kérdezte Shawn.

Jack a csont peremén látható rovátkákra mutatott.

– A gyerekszülés után a csípőcsonton megjelenő barázdákat nevezik így. Ennél mélyebbeket nemigen láttam még. Azt mondanám, hogy akár tíz gyereke is lehetett.

Alex fölemelte az ujját, és ingatni kezdte, mintha nem értene egyet.

– A sulcusok mélysége, illetve a szeméremcsontokon lévő kitüremkedés a szeméremízületnél nem állnak teljesen arányban a nő által megszült gyerekek számával.

– De azért általában igen – érvelt Jack.

– Na jó – mondta Alex. – Általában igen, ezt elismerem.

– Szóval ennek a nőnek a sulcusai és a kitüremkedések erősen abba az irányba mutatnak, hogy több gyereke is volt. Nem bizonyítják, de erősen arra utalnak. Ezzel egyetértesz?

– Igen, Jack, ezzel egyet. De azt is hozzá kell tennem, lehet, hogy tévedünk. Van fogalmatok arról, hogy ki lehetett ez a személy és hány gyereke volt? Volt név vagy dátum az osszáriumon? És mi a helyzet a tekercsekkel? Nem említenek gyermekeket?

Egy pillanatig nem mozdult senki. Teljes némaság telepedett a szobára, csak a hűtőszekrény kompresszora zümmögött a háttérben.

Alex megérezte a hirtelen támadt feszültséget, így körbenézett.

– Valami rosszat mondtam?

– A legkevésbé sem – mondta Shawn sietve.

– Nem tudunk semmi biztosat a csontváz kilétéről, de volt dátum az osszárium fedelén. Krisztus után hatvankettő, de azt nem tudjuk, hogy ez a halál bekövetkezésének időpontja, vagy az újratemetés időpontja-e. Reméljük, hogy a tekercsek adnak némi támpontot az illető személyére nézve, de még nem simítottuk ki őket, és nyilvánvalóan nem olvastuk el.

– És mi a helyzet a nő korát illetően? – kérdezte Sana. – Ezt meg tudja állapítani?

– Nem túl pontosan – mondta Alex. – Sajnos a csontok nem olyanok, mint a fatörzsek, hogy elvágjuk és megszámoljuk az évgyűrűket. Viszont az ember életében a csont állandóan újratermelődik, ezért tudunk pontos radiokarbonos, vagyis szénizotópos kormeghatározást végezni. Talán érdemes lenne alkalmazni ezt a módszert ezeknél a csontoknál, hogy ellenőrizzük az osszáriumon lévő dátumot. A legújabb technikáknak köszönhetően a kormeghatározáshoz szükséges minta mérete rendkívül kicsi.

– Jól van, ezt észben tartjuk – mondta Shawn.

– Ha meg kellene tippelnie az asszony korát, mit mondana? – kérdezte Sana.

– Azt mondanám, hogy ötven biztosan megvolt. Ha egy végtagot vizsgálok, akkor azt mondanám, hogy nyolcvan. Az az érzésem, hogy meglehetősen idős asszony volt, tekintve, hogy mennyire artriliszesek az ujjcsontjai és a lába. Te mire tippelnél, Jack?

– Szerintem jó a megközelítésed. Az egyetlen dolog, amit észrevettem, hogy pár csigolyán a tuberkulózis nyomai látszanak, de különben nagyon jó állapotban volt.

– Igen, feltűnően – bólogatott Alex.

– Én is le vagyok nyűgözve – mondta Sana. – Szinte tökéletesen lezárta a viasz az osszáriumot. Nem voltam túl optimista azzal kapcsolatosan, hogy DNS-mintát találunk, de most már az vagyok. Tekintve, hogy a fogak még mindig ott vannak a helyükön, és hogy mennyire szárazak a csontok, biztos, hogy találunk érintetlen mitokondriális DNS-t.

– Azért ne bízd el magad! – figyelmeztette Shawn.

– Miért akar DNS-t találni? – kérdezte Alex. – Van valamilyen speciális terve?

Sana vállat vont.

– Azt hiszem, érdekes kihívás lesz. Érdekes lesz megtudni, hogy hová valósi volt egy családfa szempontjából. Az osszáriumot Rómában találtuk, de ez nem azt jelenti, hogy római vagy akár itáliai volt. Az első században nagy volt a népmozgás a pax romana miatt. Érdekes adalékanyag lesz a nemzetközi mitokondriális adatbázishoz, ha egy első századból származó nőtől is nyerünk mintát.

– Hogy fogja csinálni? – kérdezte Alex. – Milyen eljárást követ?

– Először a fogat vizsgálom meg mint forrást – mondta Sana. – Ha az nem válik be, akkor csontvelőt használok. Egyik sem túl bonyolult eljárás. Alaposan meg kell tisztítani a fog fedelét, és eltávolítani a DNS-szennyezést. Aztán levágom a fogkoronát, és kihúzom a gyökércsatornába beleszáradt fogbelet, megfelelő anyaggal szuszpenziót készítek, hogy felszakítsam a sejteket, proteázokkal reagáltatom, hogy eltávolítsam a fehérjéket, aztán kivonom a DNS-t. Miután megvan a DNS az oldatban, megsokszorozom PCR-rel, aztán megmérem a mennyiséget és szekvenálom. Ennyire egyszerű.

– Mikorra tervezi mindezt? – kérdezte Alex. – Nagyon érdekelne az eredmény, ha nem bánja.

Sana Shawnra pillantott, aki alig észrevehetően bólintott.

– Ez függ az első hátráltató tényezőtől. Attól, hogy találok-e érintetlen mitokondriális DNS-t. Ha találok, akkor az egész csak pár nap, maximum egy hét. Vannak olyan lépések, amelyek akkor funkcionálnak a legjobban, ha hagyják átszivárogni éjszakára.

– Nos – mondta Alex, azzal felállt és megveregette Sana hátát –, nagyon köszönöm, hogy bevettetek, istenien éreztem magam. – A tekintete véletlenül megpihent a három ókori tekercsen, aztán elindult az öltöző felé, hogy levegye a védőruhát. Megállt és visszanézett Shawnra. – Annyira lenyűgözött a csontváz, hogy el is felejtettem rákérdezni a tekercsekre. Mi a tervük a dokumentumokkal?

– Elolvassuk – mondta Shawn némi féltékenységgel a hangjában, hiszen a férfi az imént bizalmaskodott a feleségével. – De először ki kell simítani őket, ami nem lesz egyszerű feladat. Ugyanis a papírok, már elnézést a szóviccért, csont szárazak, és meglehetősen törékenyek.

– Papiruszból készültek? – kérdezte Alex. Visszalépett, a tekercsek fölé hajolt, és alaposan megnézte őket. Nem mert hozzájuk nyúlni.

– Igen, papiruszból – válaszolta Shawn.

– Könnyű lesz kitekerni őket?

– Bárcsak az lenne! – mondta Shawn. – De türelemjáték lesz. Milliméterről milliméterre kell haladni. Ezernyi darabra eshetnek szét, ráadásul még óvatosnak is kell lennünk.

Erre mindenki elnevette magát, még Shawn is.

– Milyen kellemes fickó – jegyezte meg Sana, miután Alex elment, aztán még maga elé dünnyögte: – A férjemhez képest.

– Ó, hát feltűnt – mondta Shawn hangosan gúnyolódva, aztán ő is maga elé dünnyögött valamit: – Pontosan tudom, mit műveltél, és nem veszek tudomást róla. Nem fogok féltékenykedni, nem éri meg felhúzni magam rajta, neked pedig nem adom meg azt az örömet.

– Na jól van, emberek! – mondta Jack hirtelen, és hangosan összecsapta két tenyerét, hogy felhívja magára a figyelmüket. – Munkára fel! Mérjük fel, hogy mit kell tennünk, aztán nekiláthattok. Megőrjít a kíváncsiság, hogy sikerül-e azonosítani ezeket a csontokat. Ráadásul ha tovább veszekedtek egymással, akkor elhúzok innét, és ne számítsatok rám vacsorára, márpedig ha én nem jövök, akkor James sem fog menni, úgyhogy buli lefújva.

Shawn és Sana egy pillanatig dermedten bámultak egymásra.

Percek teltek el, aztán Sana hátravetette a fejét és hahotázni kezdett.

– Istenem, milyen gyerekesen tudunk viselkedni.

– Csak a magad nevében nyilatkozz! – vágott vissza Shawn. Nem tetszett neki a felesége új stílusa.

– A magam nevében beszélek. Azt hiszem, kezdünk nagyon hasonlítani egy kutyára meg a gazdájára.

Most Shawn nevette el magát.

– És melyikünk a kutya?

– Ezt elég könnyű megállapítani azok után, hogy mennyit ugattál az elmúlt percekben – gúnyolódott Sana mosolyogva. Aztán Jackhez fordult. – Jellemző rá, hogy vendégeket hív hozzánk vacsorára, anélkül hogy megbeszélné velem. Pedig nemegyszer megvitattuk már a dolgot.

– Mindig a tied az utolsó szó – vágott vissza Shawn.

Jack a férj és feleség közé lépett és olyan mozdulatot tett a kezével, mint aki időt kér a kosármeccsen.

– Állj! – mondta. – Hagyjátok abba ezt a civakodást! Szánalmasak vagytok! Vegyetek vissza, és fogjunk hozzá a munkához!

– Lemegyek a barkácsboltba – közölte Shawn hirtelen. – Jack, tudnál segíteni?

– Szükségem lenne egy harapófogóra – mondta Sana. – Hadd nézzem, ki jön-e a fog a helyéről! – Kezébe vette a koponyát és meghúzta a jobb szemfogat, amely feltűnően jó állapotban volt. A fog halk reccsenést hallatott és könnyedén kijött a helyéről. – Ez könnyű volt. Na jól van, akkor kösz, nem kell fogó.

– Mi kell neked a barkácsboltból? – kérdezte Jack.

– Egy csomó üveglap – mondta Sahwn. – Aztán egy kis vízporlasztó, hogy benedvesítsem a felületet ott, ahol szükség van rá. A hátizsákomban van pár csipesz, olyan, amilyet a bélyeggyűjtők használnak. Nem lesz egyszerű kiegyenesíteni a tekercseket. A papirusz szét fog porladni, úgyhogy azonnal üveg alá kell tennem. Ahogy Alexnek is mondtam, a papirusz, amennyire tudom, darabokra eshet szét, és úgy kell összerakni, mint a kirakós játékot. Őszintén szólva nem tudom, hogy pontosan mire számítsak.

– Amíg ti a barkácsboltban vagytok, én bemegyek a laborba, és nekilátok a dolgomnak – mondta Sana, és megforgatta ujjai között a szemfogat. – Minél hamarabb beteszem a szonikátorba az oldószerrel együtt, annál gyorsabban le tudom fűrészelni a koronáját, hogy a fogbélhez jussak.

– Mi lesz a mai estével? – kérdezte Jack. – Képesek lesztek civilizáltan viselkedni? Egyáltalán, áll még a vacsorameghívás?

– Természetesen még mindig áll – mondta Sana. – Remélem, az egymás iránti faragatlanságunk nem hoz kínos helyzetbe benneteket, és nem érződik úgy, hogy nem szívesen látunk benneteket. Megígérjük, hogy jók leszünk, csak nem szeretem, amikor Shawn nem beszéli meg velem, mielőtt vendégeket hív. Nem arról van szó, hogy nem szeretem, ha vendégek jönnek, sőt, nagyon is szeretem. Igazság szerint szeretek főzni, csak ritkán adódik rá lehetőség, úgyhogy élvezni fogom a mai estét. Amint sikerül megszereznem a fogbélkivonatot és beteszem az inkubátorba száradni éjszakára, már húzok is el a boltba, hogy készítsek valami meglepetést, amit remélem, te és James egyaránt élvezni fogtok. Jó szórakozás lesz, feltéve, ha Shawn és James normálisan viselkednek.

– Rendben, engem sikerült megnyugtatnod – mondta Jack. – De azért nekem is beszélnem kell a feleségemmel, hogy megkérdezzem, nem baj-e, hogy elmegyek. Egészen kicsi babánk van, és amúgy is ráhárul a gyerekgondozás oroszlánrésze.

– Kisbaba, jaj de édes! – mondta Sana izgatottan. De neki sem jutott eszébe, hogy meghívja az anyát a kicsivel. – Nyilván nem fogja bánni, hogy az egyetemi cimboráiddal töltöd az estét.

– Azért bonyolultabb a helyzet, mint gondolnád – magyarázkodott Jack, de nem akart belemenni a részletekbe.

– Nos, megértjük, ha nem tudsz eljönni – mondta Shawn. – De reméljük, sikerülni fog. Amire az osszáriumban bukkantunk, az egészen hihetetlen, és élvezni fogom, hogy őexcelenciája, James püspök orra alá dörgöljem.

– Nagyon kérlek, ne vidd túlzásba! – mondta Jack. – Rendkívül felizgatta magát az egész dolog és az esetleges következményei miatt.

– Arra meg is van minden oka – mondta Shawn.

– Én a helyedben nem lennék annyira vidám – figyelmeztette Jack. – James az egyházzal kötött házasságot. És egyvalamit elmondhatok róla, félelmetesen hűséges.

A két férfi látogatása a barkácsáruházban sikerrel zárult, az eredmény abban összegződött, hogy vagy egytonnányi üveglapot bepakoltak a taxi csomagtartójába, s közben Jack próbálta újból győzködni Shawnt, hogy ne legyen olyan kíméletlen Jamesszel, és emlékeztette, hogy még hosszú utat kell megtenniük, míg be tudják bizonyítani, hogy a csontok valóban Szűz Máriától származnak.

– Még valóban nem bizonyítottam be – ismerte el Shawn –, de irtó közel vagyok hozzá, nem gondolod, öregfiú?

– Nem, nem gondolom – válaszolta Jack.

– Na jó, fogalmazzunk másként. Ha összefoglaljuk a dolgokat azok alapján, amit eddig tudunk, és hozzáadjuk Szaturninusz levelét, valamint azt a tényt, hogy az osszárium pontosan ott volt, ahová állítólag helyezte, és kétezer éve nem nyúltak hozzá… szerinted mi lenne, ha fognám ezt a sztorit, a levelet meg az osszáriumot, elvinném Las Vegasba és megkérdezném a bukmékereket, hogy szerintük mennyi az esélye, hogy Szűz Mária van az osszáriumban? Szerinted mekkora esélyt adnának nekem?

– Fejezd be! – mondta Jack. – Egyébként is nevetséges feltételezés.

– Szóval így állunk! – mondta Shawn hirtelen. – James oldalán állsz, csakúgy, mint annak idején, egyetemista korunkban. Úgy látszik, vannak megváltozhatatlan dolgok.

– Nem állok senkinek az oldalán. A saját oldalamon állok, vagyis pontosan középen, és mindig is próbálom fenntartani a békét a két csökönyös szamár között.

– James volt a csökönyös szamár mindig, nem pedig én.

– Bocsánat, igazad van, te hajthatatlan öszvér voltál.

– Te meg egy seggfej, jól emlékszem – mondta Shawn. – És mint afféle seggfej, mindig is a szamár oldalán álltál, csakúgy, ahogy ma is teszed. De figyelmeztetlek, hogy ma este kicsit visszaadok a kölcsönből. Az évek során rengeteget vitatkoztunk, és mindig eljutottunk egy olyan ponthoz, amikor James előhúzta az ütőkártyáját: a hitet! Hogyan lehet azzal érvelni? Nos, ma este visszatérünk néhány korábbi vitás kérdésre, csakhogy ezúttal a tények az én oldalamon állnak. Egészen szórakoztató lesz, megnyugtathatlak.

A taxi lefékezett az OCME DNS-intézete előtt. Megkérték a biztonsági őrt, aki eléjük jött a parkolóba, hogy hozzon egy kézikocsit. Körülbelül ugyanakkor ért oda Jack és Shawn is, és átpakolták az üveglapokat a csomagtartóból a kézikocsira. Jack kissé kifulladt, mire az utolsó adag üveget is a kocsira tették.

– Az üveg könnyűnek látszik, amikor az ember átnéz rajta, de a fene se gondolná, hogy ilyen rohadt nehéz.

Shawn egyetértően bólogatott, s közben kézfejével letörölte a homlokán gyöngyöző verejtéket.

– Le tudod majd egyedül pakolni a kocsiról odafent? – kérdezte Jack egyik kezével még mindig az üveglapok tetején támaszkodva.

– Persze, nem gond – mondta Shawn magabiztosan. – Majd megkérem odafent azt a kikapós menyecskét, aki újabban úgy beszél velem, mint egy feminista vezér, hogy segítsen.

– Alex nem tehet az egészről – mondta Jack. – Ő csupán csak barátságos és nyílt. Mindenkit szeret, és mindenki szereti őt is.

– Alexszel semmi bajom. Sanával van a gondom: teljesen kifordult önmagából, és nem tudom, hová vezet ez az egész. Tudod, mit mondok? Vegyük például a haját, amiről beszéltünk. Gyönyörű, hosszú haja volt, és mondtam neki, hogy ne vágassa le, erre levágatta. Megkérem, hogy csináljon meg apró dolgokat a ház körül, például vasalja ki az ingemet, erre azt mondja, hogy az ő munkája is pont olyan nehéz, mint az enyém. Mondom neki, hogy ellapátolom a havat és kiviszem a szemetet. Tudod, mit mondott erre?

– Fogalmam sincs – mondta Jack, és remélte, hogy a hangjából nem hallatszik ki, hogy nem is érdekli.

– Azt mondja, majd ő átvállalja, vasaljak én, ő meg kiviszi a szemetet meg ellapátolja a havat. Fel tudod ezt fogni?

– Szomorúan hallom – mondta Jack óvatosan, mert nem szívesen ártotta volna magát a házastársi civakodásba.

– Mit is mondtál? Hol laktok pontosan? – kérdezte.

– Morton Street 40. Emlékszel még, hogyan jutsz oda?

– Nagyjából – ismerte be Jack. Elővett egy kis jegyzetfüzetet a zsebéből, és leírta a címet. – Rendben. Ha a feleséged nem talál ki valami mást, akkor ott leszek hétkor – mondta Jack. – És mi lesz holnap? Holnap is úgy tervezitek, hogy dolgoztok? Ha igen, akkor, ha nem bánjátok, beugranék és megnézem, hogyan haladtok.

– Majd elmondom, hogyan döntöttünk. Lehet, hogy Sana ki akarja aludni magát. Ami engem illet, én túlságosan fel vagyok pörögve ahhoz, úgyhogy biztos itt leszek. Amilyen hamar csak lehetséges, szeretném megtudni, mit mondott Simon mágus, amivel esetleg tisztára mossa magát. Az első században az egyházon belül olyan zűrzavar volt, hogy szükségük volt bűnbakra, és szegény Simon mágusra esett a választás, aki szerette volna, ha gyógyító erővel bír, és természetesen cimborái is, a gnosztikusok.

– Biztos nem lesz gond ezzel a sok üveggel? – kérdezte Jack, miközben hátrálni kezdett. Szeretett volna hazamenni, hogy megbeszélje az esti programot, és remélte, meg tudja győzni Laurie-t, hogy menjen el egy kicsit otthonról. Tudta, hogy ez elég nagy ívű elkerülő hadművelet, de azért, gondolta, megpróbálkozik vele.

– Sana és én elboldogulunk – mondta Shawn, és integetett a barátjának. – Akkor találkozunk este.

– Remélem – mondta Jack fölfelé tartott hüvelykujjal. Kissé ideges volt, és lelkifurdalása is támadt, mivel elmúlt dél is, így aztán visszakocogott az OCME főépületéhez a Harmincadik utca és az Első sugárút sarkára. Leküzdötte a vágyat, hogy felmenjen az irodájába, egyszerűen fölpattant a bringájára, intett a biztonságiaknak, aztán elindult a város felé.

Amikor már a kerékpár nyergében ült, kissé jobban érezte magát, mert tudta, hogy harminc percen belül otthon lesz, és akkor enyhíthet kicsit a lelkifurdalásán, feltéve, ha sikerül Laurie-t rávennie, hogy menjen el otthonról. Természetesen, ha JJ-nek rossz napja van, akkor valószínűleg Laurie nem lesz hajlandó rábízni szegénykét a viszonylag megbízhatatlan férjére. Az érzelmi problémái mellett Jacknek ráadásul nem is volt túl nagy érzéke a beteg gyerekekhez, ami alaposan meg is mutatkozott, amikor harmadéves korában gyerekgyógyászat gyakorlaton vett részt.

Jack lelkiállapota folyamatosan javult, mivel az idő szinte tökéletes volt, az ég kristálytiszta és zafírkék színű, a hőmérséklet pedig enyhének számított ahhoz képest, hogy decemberben milyen hideg tudott lenni New Yorkban. Volt valami ünnepi érzés is a levegőben, mert az előrelátó bevásárlók már most elkezdtek karácsonyi ajándékra vadászni, hogy elkerüljék az ünnepek előtti zsúfoltságot az üzletekben.

Jack általában úgy ment haza, hogy elhaladt az állatkert előtt, amely most tele volt gyerekekkel és szülőkkel. Hirtelen összeszorult a torka, amikor arra gondolt, hogy vajon el tudja-e majd vinni egyszer a kisfiát az állatkertbe. Valamivel távolabb egy gyönyörű játszótér sarkán, ahol fényesre csiszolt márványból épített csúszda díszelgett, Jack megállt egy percre, hogy figyelje a kiabáló, rikoltozó és nevetgélő gyerekeket. Jókedvük ragályos volt, és szinte mosolyt csalt Jack arcára, és eszébe jutott saját gondtalan gyerekkora. Néhány pillanattal később azonban a gondolatait betöltötte JJ neuroblaszlómája, és az a súlyos kérdés, hogy vajon mi fog diadalmaskodni? JJ testének misztikus öngyógyító ereje a modern gyógyászat segítségével, ha újraindíthatják a gyógyszeres kúrát, vagy a DNS által vezérelt neuroblasztómasejtek hasonlóképpen rejtélyes ereje: a jó és rossz megszokott küzdelme.

Jack ismét felugrott kerékpárja nyergébe, és dühösen tekerni kezdett, hogy kitisztítsa a gondolatait. A tavaszias időnek köszönhetően hamarosan egy csomó másik kerékpáros, futó és görkorcsolyázó között találta magát, de rengeteg gyalogos is volt, úgyhogy elsősorban arra kellett koncentrálnia, nehogy elüssön valakit.

Jack a Százhatodik utcánál kanyarodott ki a parkból. Tekerés közben kibontakozott előtte a házuk, az egyetlen volt, amelyet teljesen felújítottak. Aztán megpillantott valamit, amit bárcsak ne látott volna: a szomszédok épp bemelegítettek a szabadtéri kosárlabdapályán. Nem tudott ellenállni a kísértésnek, felugratott a járdaszegélyre és megállt a drótkerítés mellett.

Amint lefékezett, az egyik játékos odaszaladt hozzá. Warren Wilson volt az, a legjobb játékos valamennyi között. A városban töltött évek során, mivel egy környéken laktak, nagyon mély barátság szövődött köztük.

– Hé, cimbora, beállsz? Egy embernek még van hely a csapatomban.

– Marha jó lenne – mondta Jack –, de eddig Laurie tartotta a frontot, és most le kell váltanom. Érted, miről beszélek…

– Persze, hogy értem, akkor talán majd később.

Jack a lelkiismeretével küszködve figyelte, hogy Warren visszamegy a többiekhez. Rosszkedvűen felszállt a bringájára, aztán elindult végig az utcán, majd a vállára kapta a drótszamarat és úgy ment fel a bejárathoz vezető lépcsőn.

Kulcsával kinyitotta az ajtót, aztán bedugta a fejét, majd hallgatózni kezdett. Nem hallott sírást. Bevitte a kerékpárt, betette a beépített szekrénybe, aztán elindult felfelé.

Felfelé menet néhány árulkodó hang ütötte meg a fülét: a konyhából szűrődtek ki. Mire odaért, már ki is rajzolódott előtte a kép, a gyerek biztos ott fekszik a gyerekágyban, Laurie pedig a mosogatónál áll.

– Halló, édes! – kiáltotta, amikor meglátta Laurie-t a szeme sarkából, amint odalépett, hogy bekukucskáljon JJ gyerekágyába. Ekkor azonban megtorpant, mert JJ-t sehol sem látta.

– Hol van a fiam? – kérdezte kissé aggódva, olyan különösnek találta a helyzetet.

– A kislegény alszik – jelentette ki Laurie jókedvűen. – És mivel múlt éjjel viszonylag jól aludtam, arra gondoltam, vacsorát készítek. Ez afféle luxusajándék.

„Szép kis luxusajándék” – gondolta Jack, de nem szólt semmit. Odalépett a feleségéhez, átkarolta hátulról a derekát, és kituszkolta a konyhából az előszobába, aztán a nappaliba. Leültette az egyik fotelba, amelyet élénksárga és világoszöld színű kockás kárpittal húztak be. Jack leült vele szemben.

– Beszélnünk kell – mondta Jack ellentmondást nem tűrően.

– Jól van – mondta Laurie, és furcsán nézett Jackre. Kissé különös volt ez a helyzet, és nem tudta, hogy aggódnia kell-e, vagy sem. Nem tudott leolvasni semmit Jack arcáról, de érezte, hogy van benne valami furcsa. – Minden rendben a munkahelyeden?

Jack elbizonytalanodott, nem is tudta, hol kezdje. Nem gondolta végig, hogy mit akar mondani. Sajnos a hallgatása egyre jobban fokozta Laurie aggodalmát, mert nem tudta, hogy Jack mivel akar előrukkolni.

– Kérdeznem kell valamit – mondta Jack. – Valamit, ami nyomaszt, és amitől rossz a lelkiismeretem.

Laurie nagy levegőt vett és érezte, hogy egyszerre jéghideg lesz a keze.

– Várj! – kiáltotta elkeseredetten. – Ha arról akarsz beszélni, hogy van valakid, akkor nem akarok hallani róla. Olyasvalami ez, amivel most nem bírok elboldogulni. Épphogy csak elbírom azt a sok terhet, ami rám rakódott, sőt néha magam sem értem, hogy bírok el vele. – A szavak indulatosan törtek elő Laurie-ból, és az asszonynak küszködni kellett a könnyeivel.

Jack gyorsan felpattant és odaült mellé. Átkarolta a vállát.

– Szó sincs róla, hogy lenne valakim – mondta Jack, aki teljesen megdöbbent a feltételezésen. – Azt akartam kérdezni, nem volna-e nagy baj, ha elmennék ma vacsorázni két egyetemi barátommal. Az egyiküket ismered is, Shawn Daughtry az.

– A régész? – kérdezte Laurie kissé megkönnyebbülve, miközben könnyek csillogtak a szemében. – A régészről beszélsz, akinek olyan fiatal felesége van?

– Pontosan – mondta Jack.

Még mindig alig tudta felfogni, hogy Laurie mit feltételezett róla. S közben eszébe jutott, hogy mit ígért Jamesnek. Megesküdött, hogy nem említi meg, hogy esetleg Szűz Mária csontjaira bukkantak, sőt még az osszárium létezéséről sem beszél. Az azonban senkit nem aggasztott, hogy Alex Jaszeket beavatták az osszárium létezésének titkába.

Jack szeretett volna valami fontosat megosztani Laurie-val, hogy teljesen eloszlassa az aggodalmát.

– Tegnap este azt mondtam neked, hogy lemondtam a keresztes hadjáratomról a természetgyógyászat ellen, pedig sajnálom, hogy nem tudom elterelni a figyelmemet valami fontos dologgal. Nos, amilyen szerencsém van, egy másik fontos ügy valósággal az ölembe pottyant.

– Ez csodálatos – mondta Laurie, aki még mindig nem tért teljesen magához az iménti érzelmi viharból. – Ezt örömmel hallom. Miről van szó?

Jack elmondta az osszárium történetét a kezdet kezdetétől amilyen színesen csak tudta, és teljesen magával ragadta és lenyűgözte Laurie-t anélkül, hogy szóba hozta volna a Szűz Máriával való esetleges kapcsolatot.

– Fogalmam sem volt, hogy ismered a New York-i érseket – mondta Laurie teljesen elképedve.

– A múltamnak ahhoz a részéhez tartozik, amelyet próbáltam elfelejteni – magyarázkodott Jack. – Tulajdonképpen meg is voltam lepődve, amikor Shawn nem említette Jamest, amikor vele és a feleségével vacsoráztunk.

– Értem – mondta Laurie. – De még mindig nem térek magamhoz, hogy milyen izgalmas dolgot meséltél erről az osszáriumról meg a tekercsekről. Alig várom, hogy újabb fejleményekről halljak.

– Ezzel én is így vagyok. Nem is kérhettem volna a sorstól ennél izgalmasabb dolgot, amivel elterelhetem a figyelmemet. Ha hinnék a kegyes Úristenben, akkor azt hinném, az ég küldte. – Jack önkéntelenül elmosolyodott, mivel rádöbbent, hogy mennyire igazat is szólt az imént.

– Persze, hogy elmehetsz ma vacsorázni – mondta Laurie –, áldásom rá.

– Köszönöm – mondta Jack. – De ugye megérted, miért rossz emiatt a lelkiismeretem?

– Megértem.

– Jobb szeretném, ha te is el tudnál jönni – mondta Jack, s közben elhallgatta, amit mondani szeretett volna, vagyis, hogy arra gondolt, bárcsak ne lenne gyerekük, hiszen mesterséges in vitro megtermékenyítéssel esett teherbe Laurie.

– Mivel ezt a vacsora témát megbeszéltük, van még valami, amit szeretnék elmondani. Olyan szép idő van ma, és JJ úgyis alszik, mi lenne, ha kimennél a friss levegőre, hogy kiszellőztesd egy kicsit a fejed?

Széles mosoly terült el Laurie arcán.

– Értékelem, hogy aggódsz értem, de semmi bajom.

– Ugyan már. Napok óta nem jártál kint. Süt a nap.

– De hát hová mennék? – kérdezte Laurie, és megvonta a vállát.

– Az nem számít – erősködött Jack. – Sétálj egy kicsit a parkban, vegyél karácsonyi ajándékot, látogasd meg anyádat! Egyszerűen csak élvezd a szabadságot.

– JJ megérezné abban a pillanatban, ahogy kitettem a lábamat. Én meg betegre aggódnám magam.

– Szóval ennyire nem bízol bennem?

– Mint gyerekgyógyászban? Nem, nem bízom. Nézd, szerencsésnek érzem magam, hogy itthon lehetek JJ-vel egész nap. Sokkal rosszabb lenne, ha vissza kéne mennem dolgozni, és rábízni a kicsit valaki másra. Próbáld így felfogni. Te teszed lehetővé számomra, hogy azt tegyem, amit akarok, nem arról van szó, hogy börtönben vagyok itthon.

– Komolyan mondod?

– Komolyan hát. Most persze nem könnyű, de hamarosan újból elkezdhetjük a kezeléseket. És minél nagyobb erőfeszítéseket teszek, annál biztosabban érzem, hogy végül győzni fogunk.

– Jól van – mondta Jack. Azt kívánta, bárcsak osztozna a felesége optimizmusában! Magához ölelte az asszonyt, aztán felállt és az ablakhoz lépett.

Warren és a többiek éppen hozzákezdtek az első félidőhöz és föl-le szaladgáltak a kosárlabdapályán.

– Azt hiszem, kimegyek egy kicsit kosarazni – mondta Jack.

– Jó ötlet, csak meg ne sérülj – válaszolta Laurie. – Nem szeretnék még valakit ápolni a házban.

– Oké, azon leszek – mondta Jack, aztán elindult az emeletre, hogy átöltözzön.

23.

New York City

2008. december 6., szombat 18.30 óra

James kihozatta Maloney atyával hőn szeretett Range Roverjét a garázsból, és ideiglenesen leparkoltatta a rezidencia Ötvenegyedik utca felé eső oldalán. Az 1995-ös modell aligha volt nevezhető új autónak, ám James számára a szabadságot jelképezte. Az őszi és téli hónapokban arra használta az autót, hogy elmenjen vele a New Yersey-beli Morris megyébe egy kis Green Pond nevű tóhoz, hogy amikor ráér, ott töltse magányos szabadidejét a hétvégi házában. Afféle menedékhely volt ez számára, ahová elmenekülhetett a végtelen kötelességek nyűge alól.

James bemászott a kormány mögé, aztán nyugat felé indult, majd délnek fordult a Hudson folyó mentén a West Side autópályán.

Festői környezetben suhant tova az autója, ő pedig elengedte magát, az előtte álló estére gondolt, s remélte, hogy nem lesz olyan szörnyű, mint amennyire tart tőle, különösen most, hogy Jack is jelen lesz. Gondolatai a fő probléma felé terelődtek: hogyan beszélje le Shawnt arról, hogy publikálja azt az elképzelését, miszerint a csontok és az osszárium lehet, hogy a Szűzanyához társíthatók. Kirázta a hideg arra a gondolatra, hogy milyen következményekkel jár, ha nem sikerül Shawnt jobb belátásra térítenie. Most, hogy az egyház még mindig nem heverte ki a tekintélyére mért súlyos csapást a molesztálási ügy kapcsán, az újabb fejlemény pusztító csapást mérne rájuk. Őt személy szerint is súlyosan érintené, mert úgy gondolta, a Szentszék arra kényszerítené, hogy ő legyen az áldozati bárány és lemondjon – mindezt Shawn machinációjának köszönhetően. Jamesen eluralkodott a bánat, miközben végiggondolta, hogyan is jutott jelenlegi pozíciójába, és miként remélte, hogy még magasabb hivatalt kap.

Leperegtek előtte pályafutásának fordulópontjai, és amikor végül oda jutott, hogy milyen vége is lehet ennek a karriernek a barátjának köszönhetően, nagyot sóhajtott. Olyan volt ez, mintha szörnyű árulás áldozata lenne. Hirtelen rádöbbent, hogy talán azzal tudná lebeszélni Shawnt a publikálásról, ha személyes síkra terelné az ügyet. James tisztában volt azzal, hogy Shawnnak milyen nézetei vannak az egyházról. Azt is tudta, hogy nem különösebben erkölcsös, ugyanakkor ahhoz nem férhetett kétség, hogy mennyire jó barát. Talán arra kell helyezni a hangsúlyt, hogy éreztesse vele, neki személy szerint mekkora kárt okoz vele, és nem az egyházra mért csapást kell kidomborítania.

James lehajtott az autópályáról, és West Village felé kanyarodott, majd befordult a Morton Streetre és leparkolt az első szabad helyen. A szegély melletti parkolás nem volt az erőssége, így vagy tíz percbe telt, mire a Range Rovert beállította a megfelelő helyre, bár még így is vagy hatvan centire volt a járdaszegélytől, de úgy gondolta, így már jó lesz.

Öt perccel később James befordult a Daughtryék faszerkezetes házához vezető járdára, aztán megállt. Járt már itt korábban, és el is felejtette, mennyire elbűvölő ez az otthon. A háromemeletes épületben semmi sem volt szögletes vagy függőleges. Minden ablakkeret, még a bejárati ajtó kerete is enyhén jobbra dőlt, így az embernek az a benyomása támadt, hogy az ajtót véletlenül bevágták, és ettől az egész épület jobbra dőlt a jóval szilárdabbnak tűnő takaros szomszédos téglaház felé. A faburkolatot világosszürkére festették, ugyanakkor a faragványok halványsárga árnyalatot kaptak. A tető, melyből ugyan nem sok látszott, csak a sarkai a harmadik emeleten, középszürke színű volt. Az üvegkémlelőkkel ellátott bejárati ajtót sötétzöldre mázolták, majdnem ugyanolyan színű volt, mint James Range Rovere. Az ajtó közepén sárgaréz kopogtató volt, mely labdát tartó emberi kezet formázott. Közvetlenül az ajtótól balra felirat hirdette: HORATIO FROBER KAPITÁNY HÁZA, 1784.

James elmosolyodott. Az jutott eszébe, hogy csak Shawn képes ilyen elvarázsolt házat választani otthonául. Nem volt kérdés, hogy Shawn nem szeret az átlaghoz tartozni, és erről Jamesnek eszébe jutott valami.

Talán el tudná intézni, hogy Shawn kapjon valamilyen magas kitüntetést, ha megígéri, hogy nem publikál semmit a Szűzanyának tulajdonított ereklyéről, talán lovaggá üthetnék a Máltai lovagrendben, vagy effélét.

Kissé megnyugtatta a tudat, hogy végre van valamilyen terve, még ha kétes kimenetelű is. A rézkopogtató felé nyúlt és hangosan bezörgetett az ajtón. Ezután oldalra hajolt, mert eszébe jutott, milyen ingatag ez a ház, ahogy jobbra hajlik.

A következő pillanatban szinte feltépték az ajtót és ott állt az eufórikus hangulatban lévő Shawn sokatmondó vigyorral az arcán, a kezében pedig egy pohár whiskyt szorongatott.

– Megérkezett a díszvendég! – kiáltotta a válla fölött a házba, ahonnét ínycsiklandó grillezett hús illat terjengett.

Háttérzeneként Beethoven-zongorakoncert szolgált. A füstös, gyertyafényes háttérből egyszer csak előbukkant Sana és Jack is, és közrefogták Shawnt.

Hangos üdvözlés, ölelgetés, hátba veregetés következett, és beljebb tessékelték Jamest a nappaliba. A takaros kandallóban vidám tűz lobogott, és az egész nappali valami különös meghittségét árasztott.

– Szavamra – mondta James, és a mellkasára szorította a kezét, mint aki tényleg elfogódott. – El is felejtettem, mennyire meghitt itt, nálatok. Talán akkor mondom a legnagyobb bókot, ha azt állítom, otthonosabb, mint az én jersey-i rejtekhelyem.

– Ülj le, cimbora és élvezd a születésnapodat! – mondta Shawn, és gyengéd mozdulatokkal odaterelte Jamest a kandalló melletti fotelhez. A kandalló tüzénél és a gyertyák fényében az érsek krónikusan vörös arca szinte olybá tűnt, mint akit felpofoztak. – Mit kérsz? Fantasztikus évjáratú bordeaux-i vörösborom van egyenesen a Château Pétrusból és már órák óta lélegeztetem, vagy inkább a szokásos scotchodból innál?

– Szavamra – ismételte James meghatódva. A tény, hogy ilyen drága bort nyitottak, máris aggodalommal töltötte el, nyilván valami egészen lélegzetelállító dolgot találtak az osszáriumban, hogy ennyire ünnepelnek. – Pétrus-bor! – Ez aztán az ünnepi ital.

– Arra mérget vehetsz! – erősködött Shawn. – Akkor mi legyen?

– A Pétrus ritka élvezetnek számít, és ha nem rontom el ezzel a vacsorát, akkor szívesen meginnék egy pohárral.

– Persze, hogy nem – mondta Shawn, aztán eltűnt Sana nyomában a konyhában.

A harsány üdvözlést követően James és Jack összenéztek.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondta James egészen halkan. – Bár muszáj itt lennem, hogy megindíthassam a hadjáratomat, nem vagyok biztos abban, hogy rá tudtam volna venni magam, hogy eljöjjek, ha te nem vagy itt.

– Örülök, hogy itt lehetek – válaszolta Jack ugyanolyan halkan, bár a zenének köszönhetően aligha hallhatták volna a konyhából, hogy miről beszélnek. – De kötelességem figyelmeztetni téged, a jelek szerint Shawn pokolian elszánt azzal kapcsolatosan, hogy napvilágra hozza ezt a Szűz Mária-sztorit. Próbáltam segíteni a kérésednek megfelelően, de úgy érzem, egyre kevesebb okom van az optimizmusra, tekintve, hogy nem valószínű, hogy egyáltalán fontolóra veszi, hogy publikálja-e a dolgot, és erre két félelmetes oka is van. A két félelmetes ok közül az egyik félelmetesebb, mint a másik.

– Miről van szó? – kérdezte James türelmetlenül, úgy érezte, ökölnyire zsugorodik a gyomra.

– Azt hiszem, kezdi abban a hitben ringatni magát, hogy vallási tényező is szerepet játszik a dologban. Többször is eljátszott azzal a gondolattal, hogy őt az égi hatalmak választották ki arra, hogy az egész világra elhozza a megvilágosodás fényét.

James szeme tágra nyílt.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy kezdi azt hinni, ő az Úr küldötte, vagy efféle? – suttogta James, és szétnyílt az ajka csodálkozásában. Számára az ilyen gondolat felért egy istenkáromlással, ha nem mindjárt elmebetegséggel. Látott már ilyet bizonyos vakbuzgóknál, de Shawnt aligha tekinthette fanatikusnak. Bárhogy is legyen, James nem tekintette a dolgot jó jelnek, és még csak egészséges dolognak sem. – És mi a másik ok?

– Olyasvalami, amiről már beszéltünk, nevezetesen, hogy ezt az egész dolgot úgy tekinti, mint az ő legnagyobb régészeti felfedezése, és szilárd meggyőződése, hogy híres embert fog csinálni belőle. Mindig is ez volt élete nagy célja, és eddig úgy gondolta, csak azért nem sikerült, mert száz évvel később született, mint kellett volna.

– Itt az isteni nedű! – kiáltotta Shawn, amikor felbukkant a konyhából, kezében egy csaknem színültig telt kristálypohárral. – Eminenciás uram – mondta, majd meghajolt és átadta Jamesnek a poharat.

– Ó, milyen gáláns vagy – jegyezte meg James és elvette a bort. Miután felemelte a poharat, mintegy üdvözlésként két barátja felé, meglötykölte benne egy kicsit a bort, hogy érezze a nedű teljes aromáját, aztán belekóstolt. – Ez valóban isteni – bólogatott elismerően.

A három férfi ekkor leült, mintegy szabályos háromszöget alkotva, James és Shawn a kandalló egy-egy oldalán, Jack pedig középütt, a kanapén.

– Sana nem csatlakozik hozzánk? – kérdezte James.

– De, szerintem hamarosan, csak befejezi a vacsora előkészületeit. De lehet, hogy csak bekiabál, amikor minden kész van.

– James – mondta Jack –, jó látni téged civilben. Nekem valahogy jobban tetszel farmerban, ingben meg pulóverben, mint abban a reneszánsz hercegi hacukában. Az valahogy megfélemlíti az embert.

– Úgy van! – mondta Shawn egyetértően, és megemelte a poharát, mint aki tósztot mond.

– Ha rajtam múlna, mindennap így öltöznék! – mondta James, és hátradőlt a fotelben, majd feltette a lábát egy zsámolyra, így látszólag teljes kényelembe helyezve magát. Pedig csak színlelte a dolgot, hiszen rendkívül feszült volt. – Szóval meséljetek arról, mi derült ki az osszárium tartalmát illetően.

– Ó, egyre örömtelibb dolgok derülnek ki – lelkendezett Shawn, és hol egyik, hol másik barátján járt a tekintete. – Még nem is mondtam neked, Jack, de még csak két oldalt sikerült kisimítanom Simon evangéliumának első tekercséből, és fantasztikus. Sajnos több mint egy hónapba beletelik, mire mindhármat elolvashatom.

– Milyen értelemben fantasztikus? – kérdezte James, miközben a körmét nézegette, mintha nem különösebben érdekelné a dolog.

Shawn előrehajolt, s a szeme különösen csillogott a kandalló fényében.

– Olyan, mintha valami varázslat folytán visszarepültem volna az első századba, hogy szemtanúja legyek az egyház korai éveiben zajló küzdelemnek.

– Szerintem ezt megtehetnéd a tekercsek nélkül is, például ott van Henry Chadwick A korai egyház című műve, abban sokkal jobban bízhatsz, mert sokkal pontosabb tényanyagot tartalmaz – mondta James, és belekortyolt a borába.

– El sem tudod képzelni, mennyire más a kettő – mondta Shawn. – Közvetlenül olyan embertől hallani a dolgot, aki ott volt, és úgy gondolta magáról, hogy közeli kapcsolatban áll az egésszel.

– Na és hogyan? Úgy, hogy megpróbálta megvásárolni Péter gyógyító erejét a Szentlélektől? – kérdezte James nevetve.

– James, én már tudom, mi a véleményed az osszáriumról és tartalmáról – mondta Shawn rosszallóan. – De attól tartok, még keveset hallottál a dologról. Nem fogod megváltoztatni a véleményemet azzal, ha gúnyolódsz azon, amiről még semmit sem tudsz.

– Szerintem az én szerepem az, hogy megpróbáljalak rávenni, maradj a valóság talaján – vágott vissza James. – Úgy érzem, épp te vagy az, aki túl korán vontál le téves következtetéseket.

– Talán elérkezik az a pont, ahol végig kell gondolnom a dolgok realitását, de nyilván előbb neked kell megértened, hogy mi az, amit eddig megtudtunk, és mi fog kiderülni a tekercsekből és a csontokból.

– Igazad van – válaszolta James. – Halljuk, eddig állítólag mire jutottatok?

– Az evangélium egy csattanóval indít – mondta Shawn. – Simon határozottan kijelenti, hogy ő Szamáriai Simon, mert nem szeretné, hogy az olvasók összetévesszék egy másik, viszont nagyjából egy korban élt alakkal, Názáreti Jézussal.

Bár korábban James megfogadta magának, hogy igyekszik udvarias lenni, amíg Shawn beszél, most kitört belőle a nevetés.

– Azt akarod mondani, hogy Simon bizonyos értelemben a saját evangéliumában egy szinten beszél magáról és Názáreti Jézusról?

– Valóban azt – mondta Shawn. – Simon nyilvánvaló tisztelettel a hangjában beszél Názáreti Jézusról, és nem kérdőjelezi meg, hogy ő a Logos, vagyis a szó, és lévén, hogy ő volt a megváltó a bűn kapcsán, különös tekintettel az eredendő bűnre, ugyanakkor azt mondja magáról, hogy ő a Gnózis, a tudás, a nagy hatalom, aki azért jött el, hogy elhozza az igazság tudását, és ilyen tekintetben ő felülmúlja Jézust, épp úgy, ahogy szerinte Jézus helyettesítette a templomot és Mózes törvényeit.

– Szóval Simon azt írja, hogy ő isten? – kérdezte James, és a hitetlenkedő mosoly még mindig ott bujkált a szája szegletében.

– Nem ugyanabban az értelemben, mint Názáreti Jézus – folytatta Shawn. – Muszáj, hogy hosszasan áttanulmányozd majd a szöveget, hogy magad is láthasd, miután teljesen sikerült kiegyengetnem a tekercset, és üveglap védi. Simon, akárcsak a többi gnosztikus, úgy hitte, hogy van benne isteni szikra, mert a gnózis, vagyis a különleges tudás áldása van rajta.

– Ez a kora keresztény gnoszticizmus – mondta James Jackhez intézve a szavait.

– Abszolút így van – mondta Shawn, és most már ő maga is mosolygott. – Úgy tűnik, Simon volt talán az első keresztény gnosztikus, ezért is érdeklődött olyan élénken Bazilidész Szaturninusz-ról a mestere iránt. Simon azzal folytatta, hogy a vad zsidó isten, aki a világot teremtette, nem ugyanaz az isten volt, mint Názáreti Jézus atyja, aki az igaz isten, a tökéletes isten, akinek semmi köze a rendkívül tökéletlen és veszélyes fizikai világhoz.

– Ezek szerint Simon egy korai platonista volt, aki elszakadt zsidó gyökereitől.

– Pontosan – mondta Shawn, még mindig mosolyogva. – Simon inkább volt Pál, mint Péter. Egyesek úgy gondolták, hogy élete korai szakaszában több közös van benne Péterrel, amennyire mi tudjuk, mivel meglehetősen szegény körülmények között nőtt fel Szamáriában, ugyanakkor Péter ugyanilyen körülmények között nevelkedett Galibában. Mindenesetre abszolút lenyűgözőnek találom a dolgot, pedig még csak két oldalt simítottam ki. Azt találom lenyűgözőnek, hogy Simon hozzá akart tenni valamit Názáreti Jézus küldetéséhez, neki tulajdonítja azt, hogy megváltott a bűnöktől, ugyanakkor ő, Simon felvállalja a tudás ügyét. Azon tűnődöm viszont, hogy vajon Simon az evangéliumában, amikor majd sikerül kisimítani és lefordítani az egész tekercset, tudja-e tisztázni magát a rossz fiú szerepből, amelyet olyan könnyedén ráragasztottak az évszázadok során.

– Azt erősen kétlem – mondta James. Az aztán végképp nem hiányzott neki, hogy Simon mágus tisztára mossa magát. – A hitszegése egyértelmű és megváltoztathatatlan, legalábbis olyasvalami biztos nem tudja megváltoztatni, amit ő maga ír.

– Asztalon a vacsora! – kiáltotta Sana a konyhából egy pohár borral a kezében.

A három férfi felállt, aztán miközben Shawn néhány hasáb fát dobott a tűzre, nehogy kialudjon, James és Jack követte Sanát a ház mélyébe, ahol az étkező kapott helyet egy a házhoz épített üvegházszerű építményben.

– Ez az osszáriumos sztori egyre kínosabb – mondta James Jacknek, miután helyet foglaltak az asztalnál, és tudta, hogy se Shawn, se Sana nem hallja őket.

Jack bólintott, bár az ő szemszögéből épp ellenkezőnek tűnt a dolog, ezt ugyan nem kötötte James orrára, aki szemmel láthatóan jóval idegesebb volt, mint amikor megérkezett.

Pár perc múlva valamennyien az asztalnál ültek, Shawn pedig megkérte Jamest, hogy mondjon asztali áldást, amit örömmel meg is tett. Kellemes volt a környezet. James és Jack is megjegyezte, hogy az ember soha nem gondolná, hogy a New York-i West Village-ben van, olyan meghittség és csend uralkodik. Egyetlen sziréna hangja sem hallatszott a távolból. Shawn meggyújtott néhány gyertyát, amelyek megvilágították a gondosan berendezett békés japánkertet, melyet körös-körül ciprusok szegélyeztek.

– Mondjunk pohárköszöntőt a háziasszonyra! – mondta Jack, és felemelte boroskelyhét, majd Sana felé biccentett, aki az asztal jobb oldalán foglalt helyet. Shawn ült a bal oldalon, James pedig közvetlenül vele szemben. Mindenki előtt egy-egy hatalmas tál grillezett hús állt különös, narancsszínű és csípős illatú szósszal, megszórva mandulaszeletekkel és ecetes articsókával.

– Báránybélszínt eszünk indiai pácban – jelentette be Sana. – Sajnos a bárányt kevesebb mint két órán át pácoltam, pedig legalább teljes két órán át kellett volna, de megtettem minden tőlem telhetőt, attól fogva csak ezen dolgozom, hogy beraktam a mintákat az inkubátorba száradni éjszakára.

– Gondolom, a DNS-t próbálják kinyerni a csontokból, ugye? – kérdezte James. Bár tudta, nagyon csekély az esély arra, hogy Szűz Mária csontjairól legyen szó, James mégis kellemetlenül érezte magát amiatt, hogy megpróbálják a DNS-t izolálni, pedig maga sem értette, miért érez így. Úgy érezte, mintha valakinek, aki számára felettébb drága, betörtek volna a magánszférájába.

– Így igaz – válaszolta Sana. – Bár jelenleg a fogból próbálok DNS-t izolálni, nem a csontból.

– Ez sokáig tart? – kérdezte James.

– Ha szerencsénk van, nem – válaszolta Sana. – Csak pár napig, legfeljebb egy hétig. De inkább óvatos leszek, mintsem hogy kapkodjak. Nagy az esélye a DNS-szennyezésnek, bár én minden erőmmel azon vagyok, hogy ezt elkerüljük.

– És mi a helyzet a csontokkal? – kérdezte James. – Mit tudtatok meg az antropológustól? Embertől származnak? És nőtől? Vagy több személytől?

– Igen, igen és nem – válaszolta Shawn. – Egyértelműen emberi csontok, kétségkívül nőtől származnak, és csak egyetlen személyhez tartoznak.

– És felvetődött, hogy az illető nő többször is szült – tette hozzá Jack. – Igazság szerint jó néhányszor, valószínűleg több mint ötször, az is lehet, hogy volt vagy egy tucat gyereke.

James úgy érezte, annyira erősen lüktet a verőér a halántékán, hogy majdnem kiugrik a helyéről, hirtelen elöntötte a meleg, és legszívesebben levetette volna a pulóverét. Belekortyolt a borába, hogy megnedvesítse hirtelen kiszáradt torkát, aztán megkérdezte:

– Hány éves lehetett az illető?

– Ezt elég nehéz megállapítani, az antropológus azt mondta, legalább ötven–, de valószínűleg nyolcvanvalahány.

– Értem – mondta James egészen egyszerűen. Gyors fejszámolást végzett, és megint csak összerándult, hiszen ez az életkor pontosan megfelelt a Szűzanya korának, tekintve, hogy Jézus Kr. előtt 4 környékén született, a Szűzanya pedig 62-ben halt meg. Tehát legalább nyolcvanéves volt már.

James érezte, hogy egyre fokozódik a feszültség a bensőjében. Bár tudta, hogy minden, amit hallott csak következtetés, attól félt, hogy ezek a bizonyítékok cseppet sem az ő malmára hajtják a vizet, hanem megerősítik Shawn hipotézisét, ugyanakkor az ő dolgát alaposan megnehezítik. Az is egyértelművé vált számára, hogy nem várhat tovább. Elő kell tehát adnia a mondandóját, különben kénytelen lesz a B tervet bevetni. Természetesen a legnagyobb baj az volt a B tervvel, hogy egyáltalán nem is létezett.

James megpróbálta palástolni kezének remegését, és jókorát kortyolt a borból, ízlelgette a nedűt, amely valóban mennyeinek tetszett. Lassan, kortyonként nyelte le. Aztán kiegyenesedett a székén, és hozzáfogott mondandójához. Először megköszönte a háziasszonynak a vacsorát.

– Idejét sem tudom, mikor ettem ehhez fogható vacsorát – mondta James, és Sanára pillantott. – Kiváló ízek és aromák munkáltak ebben a tökéletesen elkészített porhanyós húsban. Le a kalappal, ifjú hölgy! – James Sanára emelte a poharát, Shawn és Jack pedig követték a példáját. Aztán Shawnhoz fordult, és ismét a magasba emelte a poharát. – A vacsorát pedig csodálatosan kiegészítette ez az isteni nedű, amely nagyon remélem, nem került olyan sokba, hogy jelzálogot kellett fölvenni a házra. Shawn előrehajolt, és elismerően kuncogni kezdett.

– Megérte az utolsó fillérig, hogy megünnepelhessük a születésnapodat, amely egyetemista korunkban mindig a legjobbkor köszöntött ránk, hiszen tanulás helyett bulizhattunk, most pedig megünnepelhetjük a kedvenc osszáriumunkat, amely nagyon ígéretes eredményekkel kecsegtet. Egészségünkre!

Mindenki ivott a kitűnő borból.

– Most viszont azt hiszem, komolyabb témára kell terelnem a szót – mondta James, és hosszas átható pillantást vetett Shawnra. – Teljes mértékben átérzem, hogy milyen izgalommal tölt el az osszárium tartalma, de attól tartok, muszáj lelohasztanom a lelkesedésedet, és végül meg fogod érteni, ahogy azt már a rezidenciában is mondtam, hogy ez az egész ügy rafinált hamisítás, amelyet ez a rejtélyes Szaturninusz ötlött ki. Miután rengeteget gondolkodtam a dolgon, és rengeteget imádkoztam, még inkább bizonyos vagyok abban, hogy ez a helyzet. Arról a legcsekélyebb fogalmam sincs, hogy ez az illető vajon miért tette, amit tett. De nem is érdekel a dolog, mert ez magának a sátánnak a műve. Talán valamilyen személyes okból neheztelt az egyházra és növekvő hatalmára, valószínűleg azért, mert az egyház kitagadta a gnosztikus eretnekeket. Úgy tudom, ezt a levele is alátámasztja. Ugyanakkor talán előre látta, milyen fontos szerepet fog játszani Mária a katolicizmusban, és az a tény, hogy milyen nagy számú katolikus imádkozik is hozzá segítségért, nyilván elkeserítette. A pápák mindig is hangsúlyozták, hogy milyen közeli a kapcsolat Mária és Názáreti Jézus, Isten fia között. Az egyház nem más, mint Krisztus teste, és Mária az, akinek a jóvoltából emberi alakot öltött Krisztus. Ő az, aki jóvátette Éva bűnét. Amennyire Éva elfordult Istentől, Mária épp annyira elfogadta az Úr akaratát minden kérdés nélkül, és kihordta a fiát örök szűzi mivoltában.

– Hogy mondhatod erre a dologra, hogy hamisítvány, a kutatás ebben a korai szakaszában? – kiáltotta Shawn, s közben akkorát csapott öklével az asztalra, hogy csörömpölni kezdtek az edények és az evőeszközök.

– A hit, fiam – mondta James ellentmondást nem tűrően, és felemelte egyik kezét, mint egy rendőr, aki meg akarja állítani a forgalmat. – A Szentlélek által, amely áthatja az egyházat mint sensus fidelium, és a hierarchiát, különösen a pápát mint szent magisteriumot.

Shawn felemelte a kezét a feje fölé, Jackre nézett, és jókedvűen elhúzta a szája szélét.

– Hihetetlen ez a fickó, nem? Mindenféle latin halandzsával jön itt nekünk, hogy összezavarjon bennünket és lenyűgözzön, így próbál érvelni. Pont, mint az egyetemi években. És tudod, hova vezet ez az egész? Végül azzal fog érvelni, hogy a pápa tévedhetetlen, csakúgy, mint annak idején az egyetemen. Vannak olyan dolgok, amiken nem lehet változtatni! – Shawn ismét James felé fordította a tekintetét, aki még mindig feltartotta a kezét, mint a közlekedési rendőr. – Igazam van, röfi? A pápai tévedhetetlenségről szóló régi vitánkat már megint ex katedra kijelentéssel próbálod megoldani, vagyis tekintve, hogy a pápa Róma püspöke és az egyház feje, hittani és erkölcsi ügyekben tévedhetetlen, igaz? Már megint ide fogunk kilyukadni?

– Hadd fejezzek be egy fontos dolgot, mielőtt elkalandoznánk a témától – mondta James nyugalmat erőltetve magára Shawn arcátlansága ellenére is. – A tényállás a következő: ha bármilyen publikáció napvilágot lát az osszáriumról és a Szűzanyáról, az Egyház Anyjáról vagy Isten Anyjáról, ahogyan őt a mariológia tudományának alapítója az alexandriai pátriárka, Cirill nevezte, illetve a Mediatrix Extraordinaireről, ahogyan viszont Clairwaux-i Szent Bernát aposztrofálta, azzal helyrehozhatatlan károkat okoznál az egyháznak ebben a nehéz időszakban, amikor amúgy is olyan sokat csorbult a papság hitele a gyerekmolesztálási ügyek kapcsán. Több százezer ember hite alapjaiban fog megrendülni. A cölibátus, amelyet máris kikezdtek, további támadásnak lesz kitéve; a papok létszáma a mai kritikus szint alá süllyed. A New York-i érsekséghez tartozó parókiákon számos helyen nincs lelki pásztor. Egyszerűen nincs elég papom.

– Ez nem az én problémám – vágott vissza Shawn. – Ez az egyház hibája. Elég volt a sötét középkorból, és lejárt az az idő, amikor a pápai tévedhetetlenséggel próbálják tisztára mosni magukat ahelyett, hogy szembenéznének a tényekkel. Az egész olyan, mintha visszatértünk volna a Galilei-ügyhöz.

– Az az ügy nem a pápai tévedhetetlenségről szólt.

– Nos, nem tudsz meggyőzni az ellenkezőjéről. Galileit bíróság elé állították eretnekség vádjával, azért mert a teleszkópja bebizonyította, hogy Kopernikusz heliocentrikus világképe helyes, annak ellenére, hogy az egyházi dogma szerint a Föld a világegyetem középpontja.

– Az a szent magisztérium és a sinus fidelium ügye volt, nem pedig a pápai tévedhetetlenségé – vágott vissza James.

– Tök mindegy – legyintett Shawn. – Arról van szó, hogy megbocsáthatatlan módon fittyet hánytak a tényekre és az igazságra.

– Szerinted.

– Persze, hogy szerintem.

– A Galileihez hasonló ügyeket abban a környezetben és korban kell nézni, amikor történtek.

– Nem hinném, hogy a tény a kor és az idő függvénye lenne – állította Shawnt, de szavai egyre jobban összemosódtak a whiskynek és a bornak köszönhetően, mivel ő már azelőtt elkezdte az italozást, mielőtt Jack és James megérkezett. – Vagy James kivételével más is hisz az ilyesmiben?

Shawn Sanára és Jackre nézett, és közben kibillent az egyensúlyából egy pillanatra, ám egyikük sem válaszolt. Se Jack, se Sana nem akart állást foglalni a vitában, amely korántsem ért még véget, és ha beleszólnak, valaki megsértődött volna.

– Megengednéd esetleg, hogy befejezzem? – pattant fel James.

Shawn látványosan szélesre tárta a két karját, mintegy utat engedve Jamesnek, hogy azt mondjon, amit csak akar.

– Ha publikálnál egy cikket, melyben kijelentenéd, hogy az osszárium és a csontok Szűz Máriához tartoznak, azzal egyenesen ellentmondanál a Munificentissimus Deus, vagyis XII. Pius pápa 1950-es tévedhetetlenségi kijelentésének Mária megítélésével kapcsolatosan, s ennek nemcsak az egyházra lenne pusztító hatása, hanem aláásná Szűz Mária kultuszát és a papok szavahihetőségét, ugyanakkor szent meggyőződésem az is, hogy hasonlóan súlyos hatása lenne az én személyes pályafutásomra is. Ha az ügy kivizsgálásra kerül, márpedig ez kétségkívül elkerülhetetlennek tűnik, akkor hamarosan arra is fény derül, hogy közbenjártam a Szentszék Régészeti Bizottságánál, hogy te, Shawn, bejuthass a nekropoliszba, ennek köszönhetően vált lehetővé, hogy ellopd az osszáriumot, mert ne szépítsük, ezt tetted.

– Szívesebben használnám inkább a kölcsön vettem kifejezést – mondta Shawn hamiskás mosollyal.

– Olyasvalaki számára, aki céltudatosabban szeret az igazsággal és a tényekkel foglalkozni, sokkal helyénvalóbb kifejezés lenne a lopás, mint a kölcsönvétel. Röviden összefoglalva: az igazság és a tények azt fogják mutatni, hogy a New York-i érsek tette lehetővé a tolvaj számára, hogy elvigye az ereklyét a Szentszék Régészeti Bizottságának tudomása nélkül, sőt, minden más régész tudomása nélkül, aztán tetézte azzal a lopást, hogy illegálisan kivitt egy fontos műkincset Vatikánból és Olaszországból, és elszállíttatta New Yorkba, ahol felnyitotta a jogos tulajdonos engedélye nélkül. Ha napvilágot lát tehát, hogy milyen szerepem volt az ügyben, akkor egy hetet sem adok, és a Szentatya Rómába rendel, aztán kapok valami fontos kiküldetést valamelyik kolostorba, talán a perui dzsungelbe, vagy egy távoli mongol sivatagba.

Miután James befejezte mondandóját, csend telepedett a meghitt vacsoraasztal köré, de olyan mélységes csend, hogy egyedül Daughtryék macskájának kaparászása hallatszott az előszobából. Senki nem szólalt meg. Még csak nem is néztek egymásra. Az árulás kínos érzése úgy lógott felettük a levegőben, mint valamilyen ártalmas kigőzölgés.

Egyszer csak Sana hátratolta a székét és felállt.

– Mi lenne, ha valamennyien átmennénk a nappaliba, én meg odaviszem a desszertet? Shawn, te gondoskodj a brandyről. – Sana kivitte a saját és James tányérját a konyhába, miközben a többiek talpra kászálódtak. A férfiak közül továbbra sem szólalt meg senki, vagy a tányérjukat vitték, vagy más tárgyakat kezdtek visszahordani a konyhába.

– Szerintem egyszerűbb lenne, ha bemennétek a nappaliba, ahogy javasoltam – mondta Sana, miközben a férfiak lerakták terhüket, és ügyetlenül próbálták betenni a mosogatógépbe, s közben egymásba ütköztek.

– Ki kér brandyt, vagy ki iszik bort? – kérdezte Shawn vidáman. Megragadta a második, majdnem teli palack Pétrust, és a nappali felé indult, miközben bizonytalanul integetett. – Ha bort akartok, akkor hozzátok a borospoharatokat – tette hozzá, és felkapta a sajátját a pultról.

A nappaliban mindenki elfoglalta eredeti helyét. Mielőtt leült volna a helyére, Shawn a dohányzóasztalra tette a palackot és a poharát, aztán rádobott az izzó szénre pár hasábot, mivel az iménti tűz már csak parázslott.

Aztán odaadta Jamesnek a brandyt, amit kért, majd feltöltötte Jack borospoharát, majd a sajátját is.

– Micsoda nyugalom – mondta Shawn, miután végre leült. A halkan pattogó tűzbe bámult. Elégedett volt, leszámítva azt, hogy tudta, feladták neki a leckét, és most ő van soron, hogy megválaszolja James felvetéseit. Hála annak, hogy James figyelmeztette előző este az irodájában, Shawnnak volt ideje gondolkodni a dologról, és úgy döntött, hogy az osszárium ügye túl fontos ahhoz, hogy halogassa, még akkor is, ha van egy csekély esély arra, hogy az egyház esetleg elég ostoba lenne ahhoz, hogy kitoljon magával annyira, hogy megbüntesse az egyik legjobb és legokosabb vezetőjét olyasvalamiért, ami nyilvánvalóan nem is az ő hibája. Shawn úgy döntött, nem hagyja magát eltántorítani, James könyörgése ellenére sem.

– James – kezdte Shawn, majd aprót kortyolt a borából. – Komolyan azt hiszed, hogy a pápa megbüntetne olyasvalamiért, ami nyilvánvalóan nem a te hibád? Úgy értem, teljes felelősséget vállalok azért, amit tettem, és amit tenni fogok.

– Szerintem határozottan jó esély van rá, hogy felelősségre vonnak.

– Ó! – sóhajtott fel Shawn, mert elégedetten hallotta, hogy James most már határozott esélyről beszél, nem pedig lezárt és megkérdőjelezhetetlen tényről, mint öt perccel ezelőtt. – Véleményem szerint az egyház néha furcsa döntéseket hoz, mint például nem engedi az óvszer használatát Afrika trópusi vidékein, hogy megakadályozza a rendkívül magas számú halálozással járó AIDS terjedését, de azt azért nem hinném, hogy annyira ostobák lennének, hogy az én vétkem miatt a te pályafutásodat törnék derékba.

– Azt hiszem, jobban ismerem az egyház belső működését, mint te.

– Az meglehet, de ez az én véleményem. És ami még fontosabb, nem fogsz eltántorítani attól, hogy folytassam a projektet, amit hihetetlenül fontosnak gondolok. Az én szempontomból megkérdőjelezni a pápai tévedhetetlenséget pozitív, nem pedig negatív dolog, különösen, mivel a tévedhetetlenség az erkölcs arénájára is kiterjed. Félretéve a Szentlélek rejtélyes műveit, teljesen megfejthetetlen számomra, hogy hagyják, hogy az állítólagosan önként vállalt cölibátus diktálja az erkölcsi normákat a szex és a házasság terén, és tévedhetetlennek kiáltják ki magukat. Ez teljes mértékben ellentmond az emberi intuíciónak és felfogásnak, ráadásul, ha belegondolunk a sensus fideliumba, amelyet te hoztál föl, az egyház a pápán és a katolikus laikusokon keresztül hadilábon állt a szexszel éveken keresztül, sőt valószínűleg több generáció óta így van ez.

– Gondolom, te jobban meg tudod ítélni a szexuális erkölcs kérdését? – kérdezte James fölényesen. Tudta, hogy régi barátja már kissé felöntött a garatra.

– Népszerűbb lennék, mint a jelenlegi erkölcsbírák – mondta Shawn. – Miért van az, hogy a katolikus egyház, különösen az amerikai katolikus egyház ilyen rossz véleménnyel van a szexről?

– A keresztény egyház a kezdetek óta mindig is úgy érezte, hogy a házasság és a szex akadályt jelent az előtt, hogy igazán egyesüljünk Jézus Krisztussal, és természetesen innét fakad az, hogy megkívánják a cölibátust a papoktól. Nyilvánvalóan ez az oka annak is, hogy évek óta én is a cölibátushoz tartom magam. Ez az áldozat határozottan közelebb hozott Istenhez, ehhez szemernyi kétség sem férhet.

– Örülök, hogy te így érzel, de ez nem lep meg, mert te teljesen őrült vagy. Végül is Virginia Sorensont már megszerezted magadnak, aztán elengedted. Micsoda egy bomba nő volt, igaz, Jack?

– Kétségkívül nagyon mutatós darab volt – mondta Jack, aki szintén tisztában volt azzal, hogy Sahwnnak megártott az ital. – Ráadásul értelmes, szimpatikus lány volt.

– Sohasem beszéltél igazán Virginiáról – folytatta Shawn egyre mámorosabb hangon. – Megdugtad, amikor nálatok volt hétvégén, James? Elérkezett az idő, hogy eláruld a legjobb barátaidnak. Végül is mi félreálltunk a kedvedért, és direkt átengedtük neked ezt a gyönyörű lányt.

– Nem vagyok hajlandó olyan irányba terelni a beszélgetést, hogy bemocskoljuk Virginiát – mondta James határozottan. – Térjünk vissza a vitánkhoz! Hogy lehet az, hogy a pápai tévedhetetlenségről beszéltünk, aztán egyszerre ilyen intim szexuális kérdéseknél kötöttünk ki?

– Mert a kettő összefügg – mondta Shawn, majd Jackre pillantott, aki rá nem jellemző módon hallgatásba burkolózott.

– Hogyan lehet kapcsolatban egymással? A mi időnkben a pápai tévedhetetlenség elveit mindössze kétszer alkalmazták, és egyik esetben sem volt köze az erkölcshöz vagy a szexhez. Igazság szerint meglehetősen ironikus, hogy mindkét alkalommal, először 1854-ben, majd 1950-ben a Szűz Máriával kapcsolatos dogmák kapcsán került elő. 1854-ben XII Pius pápa kijelentette ex katedra a szeplőtelen fogantatás dogmáját, ami sok ember tévhitével ellentétben nem Jézus Krisztus fogantatásáról szólt, hanem inkább arról, hogy maga Mária, akárcsak a fia, ugyancsak mentes maradt az eredendő bűntől. Természetesen ahogy már említettem, a második alkalom a Munificentissimus Deus volt, vagyis hogy Szűz Mária testestül-lelkestül a mennybe emelkedett. Hogy a manóba lyukadtál ki innét a szexhez?

– A jelenlegi problémát nem a pápai tévedhetetlenség e két esete okozta. Az évszázadok során a legtöbb pápa kifejtette, hogy a szex gonosz dolog. Feltételezem, hogy Gergely pápa volt a legnagyobb vétkes, mivel ő az, aki azt mondta, hogy a nemi vágy önmagában is bűnös dolog. Nos, a modern kori pápai tévedhetetlenség megnyilvánulásai új legitimitást adnak ezeknek a régi hiedelmeknek, legalábbis pápai szemszögből nézve. A mai pápák nem másíthatják meg a régi pápák kinyilatkozásait anélkül, hogy a tévedhetetlenségüket alá ne ásnák. A szexhez való viszonyulás területén pedig ez különösen komoly probléma, mivel a hívek jó része újabb, sokkal modernebb nézeteket vall a szexről, és nem bűnnek, hanem isteni ajándéknak tekintik. A házasság szentsége, amely a szeretetteljes szexuális együttlétre adja az áldását, most már szentebb sok ember szemében. És mivel egyáltalán nem gonosz dolog, egyúttal annak megerősítése is, hogy ez egy Istentől való ajándék. Hiszem, hogy az egyháznak meg kell tagadnia régi vaskalapos szexellenes reakcióját és a szex bűnként való kezelését, és inkább azt kell megerősíteniük, hogy ez az öröm isteni eredetű, és az érzékiség olyasvalami, amit keresni kell. Egyszerűen így van értelme a dolognak. Vajon a mindenható Isten miért teremtette meg a szexuális örömöt, hogy azután ragaszkodjon ahhoz, hogy a gyermekei ne éljenek vele?

– Nagyon úgy tűnik, hogy öncélú önigazolásként szolgál a teológiai érvelésed – mondta James.

– Meglehet – bólogatott Shawn. – De elárulom neked, hogy számomra, mint egyén számára, sokkal értelmesebbnek tűnik, mint az egyház álláspontja, és az egyház jobban tenné, ha felismerné, hogy a hívők többsége velem ért egyet.

– Attól tartok, olyan nagy ugrás volt ez, amellyel nem tudok egyetérteni.

– Csak a saját és az egyház felelősségére. Ennek jó példája a cölibátus ügye. Ha a cölibátust egyéni döntéstől tennék függővé, nem pedig az egyház nyilatkozna róla, akkor már megoldódott volna a molesztálási probléma, és a papság utánpótlása sem lenne gond többé. Tegyék függővé a személyes döntéstől, és akkor lesznek olyan őrült papok, mint te, és normális papok, akik inkább sokkal jobb helyzetben lesznek, és valóban felelősségteljes tanácsot tudnak adni a gyülekezetüknek a házasságról, a szülői felelősségről és az emberek életében központi szerepet játszó dolgokról.

– Shawn! – mondta James. – Te részeg vagy, vagy nagyon közel állsz hozzá, úgyhogy nem tudsz megsérteni, bárminek is mondasz el itt. De hadd fogalmazzak nyíltan! Ha bármit is publikálsz a Szűzanya csontjairól, illetve arról, hogy ezek találhatók az osszáriumban, amelyet elloptál a Vatikánból, akkor nemcsak megbántasz engem, a barátodat, hanem több százezer más embert is, különösen a szegény, nincstelen embereket, mint például a Dél-Amerika belsejében lakókat, akiknek legféltettebb kincse a hitük, és akik gyakran Szűz Máriába vetik minden reményüket, mert őt a hit és a spiritualitás abszolút modelljének tekintik. Shawn, ne tedd ezt, különösen ne személyes hiúságod kielégítése céljából.

– Méghogy a személyes hiúságom! – kiáltotta Shawn. – Talán azt hiszed, egyedül neked van küldetésed itt a földön! Hát cseszd meg! Ez az osszárium csak úgy az ölembe hullott. Honnét tudjam, hogy nem az Úr keze van benne, aki tudja, hogy én olyasvalaki vagyok, aki azonnal átlátja az igazság erejét, és képes leszek konstruktívan használni?

– De nem tudod, hogy ez-e az igazság – vitatkozott James. – Ez a lényeg.

– Igen, és pontosan ezért végezzük a kutatást – mondta Shawn. – Ha végeztem a tekercsekkel…

– Milyen nyelven íródtak?

– Arámi nyelven – válaszolta dühösen Shawn.

James szíve összeszorult. Hirtelen feltámadt benne a remény, hogy Simon tekercseit olyan nyelven írták, amely a hiteltelenségét támasztja alá, csakhogy az arámi nyilván Simon anyanyelve volt.

– Ha végzek a tekercsekkel, és Sana is befejezi a maga munkáját…

– Hogyan fog Sana munkája segíteni abban, hogy megerősítse vagy tagadja a csontok hitelességének voltát? – kérdezte James dühösen.

– Fogalmam sincs – mondta Shawn. – Nem látom át teljesen, hogy mit csinál, de azt a szándékunkat jelzi, hogy amennyire csak lehetséges, minden szempontból megvizsgáljuk az osszárium tartalmát.

– Nem törődve azzal, hogy közben kinek okoztok kárt vele.

– Sokkal inkább úgy fogalmaznék, hogy esetleg kinek segítünk közben, és ide sorolnám magát az egyházat is.

– Komolyan azt hiszed, hogy te Jézus Krisztus kiválasztottja vagy, hogy segíts egyengetni az egyház útját? Jól hallok?

Shawn széttárta a kezét, mintha kitárulkozna.

– Lehetséges – mondta, de úgy ejtette ki a szót, hogy „leetséges”, mintha képtelen lenne kiejteni a h hangot.

James lehorgasztotta a fejét, de olyan mélyen, hogy az álla elérte a mellkasát.

– Rosszabb a helyzet, mint hittem.

– Milyen értelemben? – kérdezte Shawn. Annyira nem volt ittas, hogy ne vette volna észre az igazi változást barátja viselkedésében.

– Kezdem félteni a lelki üdvödet – mondta James. – Vagy esetleg az elméd épségét.

– Ó, ó, kissé túl messzire mész – mondta Shawn. – Jól érzem magam. Tökéletesen jól. Életemben nem voltam jobban. Ez az osszárium és a tartalma a pályafutásom legizgalmasabb kutatása.

Sana hirtelen előbukkant a konyhából, kezében egy gyertyával teli csokitortával és énekelni kezdett: „Happy birthday…” Shawn és Jack bekapcsolódtak az éneklésbe, Sana pedig letette a tortát az asztal szélére James fotelje mellé. Mikor befejezték a köszöntőt, valamennyien tapsolni kezdtek, még James is.

James öntudatosan előrehajolt a székén, amitől amúgy is sötét színű arcbőre még jobban elsötétült. Teleszívta a tüdejét levegővel, aztán egyetlen hatalmas fújással elfújta az összes gyertya lángját a többiek éljenzése közepette.

24.

New York City

2008. december 6., szombat 21.23 óra

– Ezt nevezed te parkolásnak? – kérdezte Jack, és csípőre tett kézzel odaállt a járdaszegélyre, miközben James Range Roverét méregette.

– Tőlem csak ennyi telik – mondta James. – Ne nehezítsd meg a dolgom. Fogadd el így, ahogy van. De nyugodt lehetsz, hogy biztonságban hazafurikázlak.

A két férfi beült az autó két első ülésére. Jack látványosan bekapcsolta a biztonsági övét. Ha James ennél jobban nem tud parkolni, akkor Jacknek minden oka megvan rá, hogy aggódjon.

– Nem ittál túl sok bort, ugye?

– Amennyire feszült vagyok, úgy érzem, egy kortyot sem ittam.

– Vezethetek én is – ajánlkozott Jack. – Én alig ittam.

– Nyugi, jól vagyok – mondta James, miközben kimanőverezte az autót a szűk helyről.

Némán hajtottak a West Village felé, mindketten a vacsora közben elhangzott csípős párbeszéd részleteit emésztgették magukban.

– Shawn lehetetlen egy alak – mondta James váratlanul, miközben arra vártak, hogy a West Side-i autópályára vezető kereszteződés lámpája zöldre váltson. – De hát, persze miért is lenne másmilyen, mindig is az volt.

– Mindig is önfejű volt, az igaz – válaszolta Jack.

James Jackre pillantott és az arcélét fürkészte az utcai lámpák fényében.

– Ez elég erőtlen támogatás részedről.

Jack Jamesre nézett, a tekintetük találkozott egy pillanatra mielőtt a lámpa zöldre váltott, aztán Jamesnek tovább kellett hajtania.

– Sajnálom – mondta Jack. – És valószínűleg nem is kéne mondanom semmit, mert attól félek, még jobban megnehezítem a dolgodat. Természetesen meg tudom állapítani, hogy mennyire felzaklatott a dolog, de az én szerény szemszögemből nézve nagyon úgy tűnik, hogy van igazság abban, amit Shawn mond.

– Eszerint mellette vagy? – méltatlankodott James.

– Nem, nem vagyok senki mellett – mondta Jack. – De amikor legutóbb meghívott vacsorára, amiről beszéltem már neked, és kettesben voltunk, mosogatás közben ejtettünk néhány szót rólad, és arról, hogy milyen lenyűgöző karriert futottál be az egyházi hierarchiában. Ez arra ösztönözte, hogy mondjon néhány dolgot, amit sohasem tudtam. Amikor megismerkedtünk az egyetemen, ő már hitehagyott katolikus volt, de soha nem tudtam, hogy miért.

James gyors pillantást vetett Jackre, aztán ismét visszafordította tekintetét az útra.

– Na ne! Ugye nem azt akarod mondani, hogy őt is molesztálták?!

– Nem, azért nem ennyire súlyos a helyzet, de közel jársz.

– Nos, ez nekem is egészen új – mondta James. – Hogy érted azt, hogy közel járok?

– Mivel én magam ateista családból származom, így nem részesültem vallási nevelésben, nem tudom valami jól elmondani a történetét, de azért megpróbálom. Ha jól értem, egészen kis korában imádta az egyházat és a szülei is.

– Ezzel tisztában vagyok – mondta James.

– Azt is tudod, hogy ő és a szülei nagyon aktív tagjai voltak az egyházközösségnek.

– Erről is van tudomásom.

– Na, a lényeg az – folytatta Jack –, hogy elérte a pubertáskort anélkül, hogy bárki is felkészítette volna rá, talán senki nem beszélt neki a nemi érésről. Ahogy ő mondja, legfeljebb vicces változásként élte meg. A jelek szerint életében először véletlenül maszturbált, és teljesen meglepetésként érte a dolog. A zuhanyzóban éppen a micsodáját mosta, és minél tisztább lett, annál jobb érzése támadt, míg végül orgazmusa lett, amit isteni örömként írt le. Nyilvánvaló okoknál fogva ez az epizód oda vezetett, hogy naponta akár háromszor is zuhanyozott, amitől még közelebb érezte magát Istenhez és az összes szenthez, mint bármikor korábban.

James kacarászni kezdett annak ellenére, hogy milyen rossz hangulatban volt.

Teljesen maga elé tudta képzelni, ahogy Shawn elmond egy ilyen történetet, mivel igencsak jól tudott mesélni. A következő pillanatban azonban elhallgatott, mert félt attól, hogy milyen fordulatot vesz a történet.

– A jelek szerint – folytatta Jack – örömteli hetek köszöntöttek Shawnra, mígnem szembesülnie kellett a pápa tanításával, amelyet olyan nagy hévvel emlegetett ma este.

– Úgy érted, Gergely pápa tanításával? – kérdezte James.

– Szerintem igen – mondta Jack. – Valóban olyan negatívan állt a szexhez, ahogy Shawn állítja?

– Valóban – ismerte el James.

– Na szóval – folytatta Jack. – Shawn leírta, milyen ellentmondást látott az egyház állítólagos maszturbációellenes dogmája és a saját isteni élményei között, különösen miután megtudta, hogy ha az oltáriszentséghez akar járulni, akkor be kell vallania az ön-kényeztetés minden részletét és minden tisztátalan gondolatát, mint például azt, hogy Elanie Smith fenekéről fantáziált.

– Miért? Annyira csodálatra méltó volt Elanie Smith hátsója?

– Shawn szerint igen, meg abból is arra következtetek, hogy elég gyakran meg kellett gyónnia, hogy a fenekéről fantáziál.

– Tudom, hogy ez a szórakoztató anekdota rossz véget fog érni, úgyhogy halljuk.

– Shawn vagy hat hónapon át küzdött ebben az ádáz csatában, próbálta visszanyerni az erkölcsi tisztaságát, hogy az egyház dogmái szerint élhessen. Ahhoz azonban, hogy ezt elérje, be kellett vallani a bűneit hétről hétre, épp azért, nehogy elfelejtse, hogy mit tett, amikor gyónni megy, elkezdett pontos naplót vezetni a maszturbációiról, amelyek egy idő után már nem a zuhanyzóban zajlottak, mert amint mondta, túlságosan kiszáradt a bőre a sok fürdéstől. Ami pedig a tisztátalan gondolatait illeti, azok kiterjedtek később Elanie Smith egyéb testrészeire is.

– Te most direkt elnyújtod ezt a sztorit – panaszkodott James.

– Na jó – válaszolta Jack engedékenyen. – Mint mondtam, hat hónapon át küzdött, illetve minden tőle telhetőt megtett, és meggyónta a legapróbb részleteket is minden pénteken.

– Na és? – kérdezte James türelmetlenül.

– Shawn észrevette, hogy két pap, akik a gyóntatást végezték, kezdtek egyre nagyobb érdeklődést tanúsítani iránta.

– Jóságos isten, jaj, ne! – bukott ki Jamesből.

– Nyugi, ne húzd fel magad – figyelmeztette Jack. – Valójában semmi nem történt, legalábbis nem nyíltan.

– Hála istennek!

– De bármennyire is részletekbe menően gyónta meg Shawn a bűneit, az soha nem volt elég, és hétről hétre a vége felé egyre több és több kérdést tettek fel neki, olyanokat, amiről ő, a pubertáskort elérő tinédzser is tudta, hogy valami nincs rendjén. Shawn számára az tette be a kaput, amikor az egyik pap felajánlotta gyónás közben, hogy találkozzanak négyszemközt, hogy segítsen legyőzni neki ezt a lelki üdvét veszélyeztető szokást.

– És találkoztak?

– Shawn szerint nem. Ehelyett inkább ez volt az a pont, amikor a szülei neheztelése ellenére Shawn úgy döntött, ő és az egyház megszakítják a kapcsolatot, állítólag csak átmenetileg, ám ez a szünet egészen a mai napig tart.

– Hát ez igen szerencsétlen fordulat – ismerte el James. – Nagy kár, hogy nem volt nagyobb tudású pap az egyházközségükben, hogy átsegítse ezen a fontos fordulóponton.

– De vajon nem támasztja-e ez alá Shawn egyik érvét? A cölibátust választó papok valószínűleg nem a legjobb gyerekfelügyelők a pubertáskorban, épp úgy, ahogy valószínűleg nem jó útmutatást tudnak adni a családot alapító fiataloknak sem. A gyermekvállalás mindig sokkal több problémával jár, mint az emberek gondolnák, még a legkedvezőbb körülmények között is. – Jack akarata ellenére is a saját helyzetére gondolt.

– Ezt én sem vonom kétségbe, olyan dolog ez, amiért imádkozni fogok. De egyelőre a jelenlegi problémára kell koncentrálnom.

– Úgy érted, abban reménykedsz, hogy lebeszélheted Shawnt arról, hogy a felfedezését publikálja?

– Pontosan.

– Nos, én a következőképpen érzek ezzel kapcsolatosan. Az árral szemben úszol. Mégpedig nagyon erős áramlásban. Leszámítva azt az esetet, ha Shawn és a felesége olyan bizonyítékot nem szerez, amely minden kétséget kizáróan igazolja, hogy a csontok nem Szűz Máriától származnak, akkor publikálni fogja az eredményeit, még akkor is, ha nem tudja bizonyítani őket. Nem fogod tudni lebeszélni róla. Megpróbáltad másfelől megközelíteni, most már nem azzal érveltél, hogy az egyházat sérti meg általában, hanem a te személyes szférádat, ami okos húzás volt, de még ez sem lágyította meg, különösen, miután te magad is beismerted, hogy nem magától értetődik, hogy megbüntetnek az ő hibáiért.

– Sajnos azt hiszem, igazad van – mondta James lemondóan. – Én vagyok az utolsó ember, akinek meg kellene próbálnia lebeszélni olyasvalamiről, amit igazán akar, ráadásul meggyőződése, hogy ezt kell cselekednie, hiszen isteni küldetésnek tekinti. Amikor ezt meghallottam, egyértelműen tudtam, hogy rossz helyen kopogtatok. Hála istennek, azért nem képzeli magát Messiásnak, pedig amikor először hallottam a dologról, ettől féltem.

– Miért gondolod, hogy te vagy az utolsó ember, akinek meg kellene próbálnia hatást gyakorolni rá? – kérdezte Jack. – Szerintem te vagy erre a legalkalmasabb. Ismer téged, bízik benned, és valószínűleg ebben az országban te vagy a leghitelesebb papi méltóság.

– Túl jó barátok vagyunk – magyarázta James, miközben rákanyarodott az országútról a Kilencvenhatodik utcára. – Tudom, hogy kicsit leitta magát, de akkor is a mai napig a legkisebb lelkiismeret-furdalás nélkül képes röfinek nevezni, mert így hívott az egyetemen is, amikor dühös volt rám, és tudja, hogy gyűlölöm ezt a nevet, valószínűleg azért, mert illik rám. De az ilyen baráti viszony meglehetősen hátrányos helyzetbe hozza az embert.

– És ha te nem, akkor ki? – kérdezte Jack. – Remélem, nem rám gondoltál, mert én semmivel sem voltam sikeresebb, mint te. Igazság szerint teljes kudarcot vallottam. Különösen hozzátok képest, én semmit nem tudok a katolikus egyházról.

– Mit is mondtál, hol laksz? – kérdezte James, miután megnyugtatta Jacket, hogy nem az a szándéka, hogy megterhelje Shawn és Sana problémájával.

Jack elismételte az utcát és a házszámot.

– Szóval, ha nem én, akkor kicsoda? – erősködött Jack.

– Épp ez a gond – mondta James, amikor Jackék házához közeledtek. – Fogalmam sincs, bár az már kezd kialakulni bennem, hogy milyen tulajdonságokkal kellene rendelkeznie az illetőnek.

– Mint például?

– Meggyőző természetesen, de ami még fontosabb, olyasvalaki, aki abszolút és teljes mértékben odaadóan imádja Szűz Máriát. Úgy értem, valami fiatalember, aki teljesen a Szűz Mária iránti hódolatnak szentelte az életét.

– Ez ám az ötlet – mondta Jack, és hirtelen előrehajolt. – Egy vonzó fiatal nő! Vagy felkutathatnánk a régi barátnőjét, Elanie Smithet, különösen, ha még ma is olyan jó alakja van, mint régen, és közben a mariológia specialistája lett belőle.

– Tudom, hogy próbálsz felvidítani a különös humoroddal, de most komolyan beszéltem, barátom. Találnom kell azonnal egy hihetetlenül meggyőző hitbuzgó embert, el kell mondanom neki a történetet, és rá kell kényszerítenem Shawnt, hogy pár napot együtt töltsenek. Ez az utolsó reményem. Nem gondoltam ilyen tervre, mert azt reméltem, nem kell elmondanom senki másnak a történetet, hogy csak mi négyen tudjunk a dologról. Nyilvánvalóan arra jutottam, hogy olyan kockázat ez, amelyet be kell vállalnom.

James megállt az út szélén, közvetlenül a Jack háza előtti dombon.

– Köszönöm hogy eljöttél ma este. Nagyra értékelem. És köszönöm a feleségednek is, hogy elengedett, és mondd meg neki, nagyon várom, hogy megismerhessem.

Kezet ráztak, aztán Jack az ajtónyitó gombra tette a kezét, majd visszanézett Jamesre.

– Hogy fogsz rátalálni arra a személyre, akit az imént leírtál? Én személy szerint nem találkoztam olyannal, akire ráillene a leírás.

– Úgy vélem, nem lesz túl nehéz. A kereszténység mindig sok fanatikust és vakbuzgót vonzott magához. Szerencsére a korai püspökök felismerték ezeket az embereket, és támogatták őket, létrehozták a monaszticizmus mozgalmát, ahol az emberek teljesen az Istennek szentelhették magukat, majd később Szűz Máriának. A monaszticizmus virágzott valamikor, és még mindig virágzik. Az én egyházközségemben egyedül legalább száz vagy több van, akiknek egy részéről a kancellária nem is tud. És ha tudna róluk, akkor megpróbálnák bezárni őket. Gyors keresést indítok ezekben az intézetekben, és megtalálom a tökéletes személyt.

– Sok szerencsét! – mondta Jack, és kikászálódott a Range Roverből a járdára, majd becsapta maga mögött az ajtót. Aztán várt még pár percig és integetve figyelte, ahogy James hátsó lámpája egyre távolodik a Columbus sugárúton, aztán balra fordul.

Jack úgy érezte, egyszerre tele lett energiával, kettesével szedte az ajtóhoz vivő lépcsőfokokat. Az az érzése támadt, mintha egy a szeme előtt kibontakozó igazi detektívsztoriban venne részt, amelynek végkimeneteléről halvány fogalma sincs. Csak annyit érzett, hogy Shawn nem könnyen fog meghátrálni.

James egész nap jobb hangulatban volt, sokkal jobban, mint előző este. A B terv lassan előbukkant a semmiből és testet öltött, ő pedig korholta önmagát, amiért ez korábban nem jutott eszébe. Az egyház történetének korai szakaszában a szerzetesek segítettek stabilizálni az intézményt, különösen, miután Constantinus legitimmé tette a kereszténységet és engedélyezte a miséket, így aztán a mai szerzetesek is az egyház segítségére siethetnek. Valahogy James biztos volt benne, és biztos volt abban is, hogy talál valakit, aki alkalmas lesz a feladatra.

Direkt visszafogta magát, hogy ne hajtson túl gyorsan a rezidencia felé, s az volt a szándéka, hogy amint visszaér, még aznap este hozzálát a B terv megtervezéséhez.

James végighajtott a Central Park mellett a Columbus Circle-ig. Onnét a Central Park Saus nevű úton át jutott el az East Side-ra, aztán beállt a kocsival a garázsba. Onnét gyorsan hazasétált a rezidenciára, szándékosan nagy zajt csapott, amikor belépett a bejárati ajtón.

Hamar nyilvánvalóvá vált azonban, hogy nem volt elég hangos, mivel sem Maloney atya, sem Karlin atya nem jelent meg. James arra gondolt, hogy már bizonyára nyugovóra tértek harmadik emeleti kis szobájukban, így felment a kicsi lift segítségével a saját rezidenciájára. Ritkán használta a liftet, és a gépezet hamar a legfelső emeletre repítette. Kilépett a liftből az apró előszobába, aztán könyörtelenül megkopogtatta mind a két ajtót, és elkiáltotta magát, hogy mindkét titkárát várja az irodájában, amilyen hamar csak lehet.

Miután megtette meglepő bejelentését, meg sem várta a választ, visszatért a liftbe és lement két emeletet. Az irodájában felkapcsolta a fényeket, aztán leült az íróasztala mögé, és várta, hogy megjelenjen két meglepett titkára. James korábban sohasem zavarta őket, ha már egyszer nyugovóra tértek.

Maloney atya érkezett elsőként. Csak a flanelköntösét húzta a pizsamája fölé, és James arra gondolt, hogy úgy néz ki, mint egy madárijesztő hórihorgas termetével, soványságával és elgyötört arcával. Még rövidre nyírt vörös haja is százfelé állt, mintha szalmaszálakat tűztek volna a fejébe.

– Hol van Karlin atya? – kérdezte James ellentmondást nem tűrően anélkül, hogy bármiféle magyarázatot adott volna erre a példa nélküli késő esti találkára.

– Kiáltott a csukott ajtón keresztül, hogy amilyen hamar csak tud, jön… – válaszolta Maloney atya. A hangja elhalkult, mintha magyarázatra várna, hogy mi jár az érsek fejében, ám James nem szólt semmit.

James türelmetlenül dobolt az ujjaival az íróasztalon. Már épp fel akarta kapni a kagylót, hogy felhívja Karlin atyát, amikor a férfi belépett az irodába.

Maloney atyával szemben ő a legrosszabbra számított – nevezetesen, hogy órákon át fent kell maradnia –, így vette a fáradságot és az időt, és teljesen felöltözött, még fehér papi gallért is húzott.

– Bocsánat, hogy félbeszakítottam az imádságukat – kezdte James. Intett a két titkárnak, hogy foglaljanak helyet. Összeérintette ujjbegyeit, majd elgondolkodva így szólt: – Egy sürgős helyzetet kell megoldanunk. Nem fogom megmondani, hogy pontosan miért, de az lesz a feladatuk, hogy találjanak nekem azonnal valakit, aki karizmatikus és meggyőző, és általában vonzó jelenség. És ami a legfontosabb, fanatikusan, szenvedélyesen és vakbuzgón higgyen Szűz Máriában, ami pedig még fontosabb, teljesen odaadó híve legyen az egyháznak, és legyen küldetéstudata.

A két pap egymásra nézett, mindketten azt remélték, hogy a másik megértette a feladatot, és azt, hogy talán jobban tudja kezelni a helyzetet, mint a másik. Az idősebb titkár, Maloney atya szólalt meg először:

– Hol találunk ilyen személyt?

James annyira izgatott volt, hogy csekély türelme maradt, mivel titkára reakcióját negatívnak érezte. Az égre emelte a tekintetét, hogy jelezze, mennyire nevetséges kérdést tett föl Maloney atya.

– Kérdezem öntől – mondta James leplezetlen ingerültséggel –, hol lehet találni Szűz Mária, Isten anyjának elvakult követőire?

– Gondolom, a római katolikus Mária-hívő mozgalmak tagjai között.

– Kitűnő válasz, Maloney atya – mondta James gúnyosan, mintha vasárnapi hittanórát tartana alsósoknak. – Azt szeretném, hogy már hajnalban nekilássanak a munkának, és hívogassák végig ezeket az intézményeket, beszéljenek az apátokkal, rendfőnöknőkkel, a püspökökkel, és tudassák, hogy én személyesen adtam utasításba, hogy találják meg a megfelelő személyt, mivel vészhelyzet van. Tudassák velük, hogy komoly ügyről van szó, és az illető közvetlenül az én utasításomra egy héten keresztül fontos küldetést fog végrehajtani a Szűzanya és az egyház érdekében. Azt is tegyék egyértelművé, hogy ez nem valamiféle dicsőség valakinek a múltbéli jó tetteiért. Ez most a mának szól. Nem valamilyen öreg kiemelkedő mariánus tudóst keresek. Igazság szerint fiatal személyre van szükségem, aki tele van fiatalos vakbuzgósággal, aki képes arra, hogy kifejezze elvakultságát mások iránt is. Megértették teljes mértékben, amit mondtam?

Maloney és Karlin atya egyszerre kezdtek hevesen bólogatni. Soha nem látták még ilyen elszántnak általában nagy önuralmat tanúsító főnöküket.

– Én magam is szívesen részt vennék a feladatban, de reggel misét kell celebrálnom, és még végig kell gondolnom, hogy mit fogok mondani. Nagyon remélem, hogy nem fognak csalódást okozni nekem. Amikor dél körül visszatérek a rezidenciába, azt szeretném, hogy legalább egy reménybeli jelölt itt várakozzon rám elbeszélgetésre. Nem érdekel, hogy honnét szedik, és a pénz nem lehet akadály. Mivel az időjósok jó időt ígérnek, akár helikopterrel is mehetnek érte. Még egyszer megkérdezem, teljesen világosan beszéltem?

– Azt még nem mondta el, hogy konkrétan mi lesz a feladata ennek a személynek – mondta Maloney atya –, és nyomatékosan ki is jelentette, hogy nem is fogja. De előre tudom, hogy az apátok, rendfőnöknők meg a püspökök mindenféle kérdésekkel fognak bombázni. Mit válaszoljak?

– Válaszolja azt, hogy az én kifejezett kérésemre a kiválasztott kivételével senki nem tudhat arról a problémáról, amellyel az érsekségnek szembe kell néznie.

– Rendben – mondta Maloney atya, majd felállt, és még szorosabbra húzta köntösét vézna derekán.

Karlin atya is felállt.

– Csak ennyit akartam – mondta James. – És imádkozni fogok, hogy sikerrel járjanak.

– Köszönöm, eminenciás uram – mondta Maloney atya, majd meghajolt és Karlin atya nyomában ő is kihátrált a szobából.

Miközben a két pap felfelé tartott az első emeletről a másodikra vezető lépcsőn, az elöl haladó Karlin atya visszaszólt Maloney atyának, aki épp nekivágott a lépcsőnek.

– Ez a legkülönösebb feladat, amellyel megbíztak, mióta öt évvel ezelőtt idekerültem.

– Teljesen egyetértek – mondta Maloney atya.

A harmadik emeletre vezető lépcső alján Karlin atya elbizonytalanodott, és megvárta a kollégáját.

– Honnét szerezzük meg a Mária-társaságok telefonszámát?

– Rengeteg módja van annak – mondta Maloney atya –, különösen most, hogy internet is rendelkezésünkre áll. Ráadásul nyilvánvaló, hogy a bíboros úr szélsőséges nézeteket valló személyt szeretne. Épp ezért a legradikálisabb szervezeteket keressük fel. Talán szerencsések leszünk, elég lesz egyetlen hívás is.

– Ismeri a legfanatikusabb szervezetet?

– Azt hiszem, igen – mondta Maloney atya. – A családom egyik barátja évekkel ezelőtt felkeresett, hogy próbáljam meg kimenteni a gyermekét egy Mária Szolgáinak Testvérisége nevű szervezetből. Sohasem hallottam róla korábban, és a szó szoros értelmében nem messze vannak innét, a Catskill-hegyen, bár átvitt értelemben olyan, mintha egy másik bolygón élnének. Tulajdonképpen egy 16. századi fanatikus európai mariánus társaság mai újjáéledésének tekinthető ez a szervezet, pedig annak idején X. Kelemen pápa bizonyos gyakorlataikat betiltotta.

– Szentséges Szűzanyám – mondta Karlin atya. – Milyen gyakorlatokat?

– Láncokat és egyéb rabszolgatartó eszközöket, hogy ezzel vezekeljenek az emberiség bűneiért.

– Jóságos isten! – tette hozzá Karlin atya. – Sikerült kimenekíteni a gyermeket?

– Nem. Számos telefonhívásomba került, sőt, személyesen is jártam ott, de nem jutottam semmire. A jelek szerint a gyermek jól érezte ott magát, és nem volt szüksége semmi másra. Nem tudom, hogy még mindig ott van-e. Azóta nem tartom a kapcsolatot a családdal, mivel csalódtak bennem a meghiúsult kísérlet miatt.

– Megvan még az elérhetőségük?

– Igen. Reggel az lesz az első, hogy felhívom őket. Természetesen ha a bíboros úr tudná, hogy létezik ez a társaság, és járt volna már ott, akkor valószínűleg bezáratta volna.

– Ez ironikus, különösen, ha sikerül ott találnunk olyan személyt, aki éppen megfelel a bíboros által kitűzött feladatnak.

25.

New York City

2008. december 7., vasárnap 12.04 óra

James emelkedett hangulatban hagyta el a székesegyházat, melynek levegőjét átjárta a tömjénfüst, aztán elindult vissza a rezidenciájára. A katedrális zsúfolásig telt a nagymisére, az emberek álltak a padsorok mentén, és egyetlen üres ülőhely sem maradt az egész főhajóban. A kórus kitűnően végezte a dolgát, egyetlen hibát sem ejtettek, a mise is jól zajlott, s a hívek jól reagáltak rá.

Előző este, miután két tikára elhagyta az irodáját, hogy visszamenjenek a szobájukba, James úgy döntött, arról tart prédikációt, hogy mi Mária szerepe a mai egyházban, részint azért is, mert a témaválasztás helyénvaló volt a másnapi ünnepre való tekintettel, és persze azért is, mert napok óta ez a téma foglalkoztatta.

Most, hogy a nagymise terhét letette a válláról, James sokkal szívesebben tért vissza gondolatban Shawn, Sana és az osszárium ügyére. Tudta, hogy az előtte álló hét kritikus fontosságú lesz, és imádkozott azért, hogy a titkárai sikerrel járjanak. Ahogy felért a lépcsőn, az első dolog, amit meglátott, az volt, hogy közvetlenül az irodája előtt a fapadon egy tizenöt-tizenhat éves hirtelenszőke fiú ücsörög üdvözült mosollyal az arcán. Vállig érő haja olyan feltűnő volt, hogy James jól megnézte magának, mert olyan volt, mintha Gábriel arkangyal vízióját látná. A fiú fekete kámzsás csuhát viselt, a derekát középkék kötéllel húzta össze.

James összeszedte magát, elfordította a tekintetét a fiúról és bement az irodájába. Gyorsan leült hatalmas tölgyfa íróasztala mögé, kifújta magát, és tudta, hogy Maloney atya kétségkívül pillanatokon belül megjelenik. A nagy kérdés James számára az volt, hogy vajon a kint ücsörgő fiú volna-e az, akit kiválasztottak a feladatra. Ha igen, tény, hogy lenyűgöző hatással volt az emberre, és pont ilyesmit szeretett volna. Volt azonban egy kis bökkenő. Az illető túl fiatal volt, csak egy tinédzser, és James azt a kérdést tette föl magának, hogy vajon rábízhat-e ilyen éretlen emberre egy ennyire fontos feladatot.

James várakozásának megfelelően hangosan kopogtattak az ajtón, majd belépett a titkára. Maloney atya egy aktával a hóna alatt gyorsan átszelte a szobát, majd odanyújtotta az iratköteget Jamesnek.

– A fiú neve Luke Hester, természetesen Lukács evangélistáról kapta a nevét.

– Feltűnő jelenség – mondta James. – Ezt mindenképpen az ön javára írom, de vajon nem fiatal-e egy ilyen fontos teológiai probléma megoldásához? Az is fontos, hogy az illető jó pszichológiai érzékkel rendelkezzék.

– Ha átnézi a fiú rövid életrajzát, amit összeállítottam önnek, kiderül belőle, hogy Luke idősebb és bölcsebb, mint ahogy angyali külseje sugallja. Huszonöt éves, és hónapokon belül huszonhat lesz.

– Az áldóját! – kiáltott fel James. Az asztalára tette az iratgyűjtőt, aztán kinyitotta és belenézett, hogy meggyőződjön a születés időpontjáról. – Ezt álmomban sem gondoltam volna.

– Volt egy enyhe hormonális problémája, amit azonban sohasem vizsgáltak ki – jelentette be Maloney atya. – De aztán a problémái helyreálltak, és most már teljesen normális szinten vannak a hormonjai. A barátok, akiknél él, pár évvel ezelőtt megvizsgáltatták a városban.

– Értem – mondta James, gyorsan átfutotta az életrajzot, és megtudta, hogy Luke egy odaadó katolikus anya, illetve egy kiugrott katolikus apa gyermeke. A fiú megszökött otthonról, hogy csatlakozzon egy mariánus társasághoz, melynek neve Mária Szolgáinak Testvérisége. Mindez tizennyolc éves korában történt.

– Beszélt a fiúval?

– Igen. Véleményem szerint tökéletesen ráillik az a leírás, amelyet öntől kaptunk tegnap este. Nála jobb jelöltet el sem tudnék képzelni. A karizmatikus nem elég erős szó rá, ráadásul rendkívül intelligens.

– És Szűz Mária elkötelezettje?

– Teljes szívéből és lelkéből. Mondhatni, csak érte él és lélegzik.

– Köszönöm, Maloney atya. Kérem, vezesse be a fiút!

Fél órával később James épp annyira meg volt győződve Luke alkalmasságáról, mint Maloney atya. Az ő szempontjából Luke-nál alkalmasabb személyt nem is találhattak volna, olyan volt, mintha egy hosszas válogatási procedúra után bukkantak volna rá. A fiú viszonylag rövid élete nem volt éppen könnyű, alaposan megszenvedte a gyerekkorát az alkoholista, agresszív apa és a túlbuzgó anya következtében, és a falusi papokra sem számíthatott. James dühösen hallgatta a papokról szóló történetet, különösen, mivel hasonló dolgot tudott meg előző este Jacktől Shawn kapcsán. Azt viszont örömmel hallgatta, amikor Luke azt ecsetelte, hogyan talált rá Szűz Máriára, és a Szűzanya hogyan mentette meg őt, hogyan költözött vissza a lelkébe az egyház iránti bizalom.

Miután James meggyőződött, hogy Luke jó jelölt a helyzet megmentésére, rátért Shawn és az osszárium problémájára, de előtte ünnepélyesen megeskette Luke-t, hogy titokban tartja mindazt, amit megtud, és az esküje a Szűzanya iránti szereteten alapult.

– Sajnos nyugodtan fogalmazhatunk úgy, hogy Isten anyjához szorosan kötődik a probléma – mondta James, miután az eskü utolsó szavai is elhagyták a fiú ajkát. James elmondta a történetet egész onnantól fogva, hogy megtalálták az osszáriumot, és elmondta, hogy szerinte hamisítvány, és illegálisan jutott az Egyesült Államokba. Egészen odáig jutottak, hogy nemrégiben ki is nyitották az osszáriumot. Ezután elmagyarázta, hogy Shawn mennyire elszántan próbálja tönkretenni a Szűzanya jó hírét azzal, hogy azt állítja, az osszáriumban lévő csontok az övé, csak azért, hogy kétségbe vonhassa a pápai tévedhetetlenséget.

– Hatalmas károkat okozna ezzel mind Máriának, mind pedig az egyháznak – jelentette ki James. – És egyedül te lehetsz az, aki lebeszéli dr. Daughtryt erről az esztelenségről.

– De vajon méltó vagyok-e a feladatra? – kérdezte Luke mélyebb hangon, mint ahogy fiatalos külseje alapján várta volna az ember.

– Érsekként azt mondom, hiszek abban, hogy méltó vagy, és különösen alkalmas erre a feladatra, tekintve, hogy milyen odaadóan rajongasz a Szűzanyáért. Bár nem lesz könnyű feladat, mert hitem szerint ellenfelednek a sátán játszik a kezére, muszáj, hogy sikerrel járj.

– Tulajdonképpen hogyan képzeli a feladatom végrehajtását? – kérdezte Luke, fiatalos külsejét ugyancsak meghazudtoló hangon.

James hátradőlt, és elgondolkodott egy darabig. Igazság szerint nem gondolta végig a dolgot, azon túl, hogy keressék meg a tökéletes személyt, de most, hogy meglelték, megpróbálta végiggondolni a részleteket. Az első természetesen az volt, hogy összehozzák Luket-ot és Shawnt viszonylag hosszú időre. Csak ezután lesz Luke-nak alkalma arra, hogy megértesse Shawnnal, hogy a személyisége milyen romboláson menne keresztül, ha Shawn nem áll el publikálási tervétől.

– Mi lenne, ha meghívatnálak téged Daughtryék otthonába? Így elegendő időd lesz. Mondták neked, hogy körülbelül egy hétig itt kell maradnod a városban, igaz?

– Így igaz, de aggaszt, hogy ilyen sokáig kell maradnom, eminenciás uram. Nem tettem ki magam ilyen bűnnek, mióta a barátokhoz költöztem.

– Túlságosan le leszel foglalva ahhoz, hogy amiatt kelljen aggódnod, hogy bűnnek leszel kitéve – biztosította James. – Mint mondtam, nem lesz könnyű megbízatás. Tulajdonképpen lehet, hogy nem is sikerül, de meg kell tenned minden tőled telhetőt. Én megpróbáltam, de kudarcot vallottam. De teljesen biztos vagyok azonban, hogy a szíve mélyén dr. Daughtry odaadó katolikus. Csak segítenünk kell neki abban, hogy megtalálja régi önmagát.

– Mi lesz akkor, ha dr. Daughtry és a felesége visszautasítanak?

– Ez olyan kockázat, amelyet fel kell vállalnunk – mondta James. – Még mindig van némi hatalmam a barátom fölött, amelyet megpróbálok arra használni, hogy megakadályozzam, hogy elkergessen téged. Ráadásul teljesen egyenes leszek vele, és megmondom neki, hogy miért vagy ott, úgyhogy nem fogja meglepetés érni. Az Isten azért választott ki téged, hogy te légy a Szűzanya megmentője, és neked kell megőrizned az egyházban elfoglalt helyét, miszerint mentes volt minden bűntől, épp ezért érdemes volt arra, hogy testestül-lelkestül a mennybe szálljon.

– Mikor kezdhetem a küldetést? – kérdezte Luke odaadóan.

– Szerintem még a mai nap folyamán – mondta James. – Elmondom, mi a tervem. Elvitetlek az egyik titkárommal a székesegyházba, ahol arra kérnélek, imádkozz az Úrhoz, hogy segítsen véghezvinni ezt a feladatot, amelyet Mária és az egyház épülésére készülsz elvégezni. Amíg te ott vagy, én elmegyek és előkészítem a fogadtatásodat. Megtehetném telefonon is, de azt hiszem, személyesen jobb lesz. Ha nem sikerül elérnem, hogy Daughtryéknél töltsd az éjszakát, és remélhetőleg a hét java részét, akkor nálunk fogsz lakni az egyik vendégszobában. Rendben lesz így?

– Hálás vagyok, hogy megkaptam ezt a lehetőséget, eminenciás uram.

– Én vagyok hálás – mondta James, majd felemelte a telefonkagylót, és megkérte Maloney atyát, hogy jöjjön be.

Bár James még mindig nem volt biztos abban, hogy be fog válni a B terve, az osszárium megérkezése óta most érezte a legjobban magát. Legalább volt terve, és volt mit csinálnia. Visszatért magánlakosztályába, aztán átöltözött ugyanabba a civil ruhába, amelyet előző este viselt Daughtryéknál. Még érezte is az előző esti kandallófüstöt a pulóverén. Kellemes illat volt, a Green Pony-i nyaralóját juttatta eszébe.

James anélkül ment el, hogy bármit is szólt volna az ajtaja előtt ücsörgő Karlin atyához. Lement a földszintre, s aznap már harmadszor járta végig a székesegyházat és a rezidenciát összekötő belső utat. Amikor hideg volt, mint ezen a napon is, akkor jólesett ez a luxus. Félúton találkozott Maloney atyával, aki azt mondta, hogy otthagyta Luke-ot a katedrális főhajójában.

– Remek munkát végzett – jegyezte meg James. – Ha megtörténik az, amit reméltem, akkor valamennyien az adósai leszünk. Pontosan ilyen személyre gondoltam, mint ez a fiú.

– Örülök, hogy segíthettem, eminenciás uram – mondta Maloney atya. Felemelte a fejét, hogy kissé magasabbnak látsszék, aztán elindult a rezidencia felé.

Amikor James átment a székesegyházon, azért szerét ejtette, hogy egy pillantást vessen új harcos szerzetesére. Az utasításának megfelelően térdelt és imádkozott, két szemét lehunyta, és ugyanaz az üdvözült mosoly ült az arcán, mint amilyet korábban látott. Egy embercsoport gyűlt köré, mint a méhek a méz köré, James pedig elgondolkodott, hogy vajon a fiú vonzotta-e őket magához, vagy ő kereste a társaságukat.

Inkognitóban lépett ki tehát a székesegyházból közvetlenül az Ötödik sugárútra, aztán leintett egy taxit. Beszállt, és megkérte a sofőrt, hogy a Huszonhatodik utca és az Első sugárút sarkára vigye.

Örült, hogy nem ismerték fel, amikor kilépett a saját templomából.

Nem volt nagy a forgalom, így a taxi gyorsan célba ért. Útközben elővette a mobiltelefonját, és felhívta Jacket. Jack mintha várta volna a hívást, az első csörgés után felvette.

– Ez gyors volt – mondta James. – Vártad a hívásomat?

– Azt hittem, hogy a feleségem, Laurie az – mondta Jack.

– Bocsánat, hogy csalódást okoztam.

– Egyáltalán nem okoztál csalódást. Tulajdonképpen nagyon megkönnyebbültem. Mikor ma reggel eljöttem otthonról, a kisfiam nagyon rosszkedvű volt. Nyugtalankodtam miatta, tudni szerettem volna, hogy jobb kedvre derült-e.

– Hol vagy?

– Sanával és Shawnnal vagyok az OCME DNS intézetében.

– Reméltem, hogy így lesz.

– Miért mondod ezt?

– Azért, mert éppen felétek tartok. Kérdezd meg Shawnt, nem baj-e, és hogy szívesen lát-e.

Jack eltartotta magától a telefont. James hallotta, amint megkérdezi Shawnt, és hallotta Shawn örömujjongását is.

– Hallottad ezt? – szólt bele Jack újra a telefonba.

– Igen.

– Mikor érsz ide? Le kell mennem a portára, hogy a biztonsági őrök beengedjenek.

– Elég hamar – mondta James. – Taxiban ülök, és pillanatnyilag a Park Avenue-n haladunk, most hagytuk el a Harminchatodik utcát.

– Akkor már indulok is lefelé – mondta Jack.

James taxija öt percen belül befordult a Huszonhatodik utca sarkán. James mondta a sofőrnek, hogy szelje át az Első sugár-utat, aztán tegye ki a DNS-intézet bejáratánál. Jack odakint várta a forgó üvegajtó előtt.

– Még egyszer kösz, hogy hazavittél tegnap – mondta Jack.

– Ugyan már, örülök, hogy segíthettem – válaszolta James.

Miután a biztonsági őrök beengedték őket, tekintve, hogy Jack kezességet vállalt Jamesért, elindultak felfelé a lifttel.

– Megtaláltam a fanatikusomat, hogy kicsit dolgozza meg Shawnt – jelentette be James, ahogy kiszálltak a hetediken.

– Tényleg? – kérdezte Jack. Meglepettnek tűnt. – Gyors voltál. Amikor leírtad, hogy milyen fajta emberre van szükséged, azt gondoltam magamban: „sok szerencsét”. Azt hittem, hónapokig tart, mire megtalálod az illetőt.

– Találékony titkáraim vannak.

– Az kétségtelen.

A Sana és Shawn számára biztosított laboratórium ajtajához értek, és Jack bekopogott. Shawn kijött, hogy meggyőződjön róla, valóban Jack és James az, aztán kinyitotta az ajtót.

James kissé izgatottan lépett be, félve attól, hogy mit fog bent találni, és félelmei gyorsan be is igazolódtak. Ott hevertek előtte az osszáriumból kivett csontok a központi asztalon anatómiai helyzetben. Bár a szíve mélyén bízott abban, hogy nem Szűz Mária csontjai, miután meglátta ennyire illetlenül kiterítve őket, számára felért egy szentséggyalázással, hasonló érzés kerítette hatalmába pár nappal korábban, amikor Shawn és Sana betették az osszáriumot a taxi piszkos csomagtartójába. James akaratlanul is megremegett.

– Mi az ördög bajod van? – kérdezte Shawn, mert megérezte James feszengését.

– Ezek a csontok – nyögte ki James. – Annyira tiszteletlennek tűnik. Olyan, mintha egy meztelen embert bámulnék.

– Letakarjam valamilyen terítővel, amíg itt vagy? – kérdezte Shawn.

– Nem szükséges – válaszolta James, mert sikerült erőt vennie magán. – Csak a kezdeti sokk.

Elfordította tekintetét a csontokról, inkább Shawn munkaterületére összpontosított az asztal végén, ahol az első három tekercset már kiterítették, és Ruben Goldberg típusú hideg párásító eszköze ott hevert mellette jó pár üveglappal egyetemben. Nyilvánvaló volt, hogy csigalassússággal halad a tekercs kiegyengetése.

– Nehezen haladsz? – kérdezte James az eddig kisimított oldalak fölé hajolva.

– Türelemjáték az egész – bólintott Shawn.

– Gyönyörű arámi írás – jegyezte meg James. – Sikerült megtudnod még valamit?

– Az első két bevezető oldalt követően a szöveg Simon gyermekéveivel foglalkozik, vagyis azzal a folyamattal, ahogy varázsló lett belőle. A jelek szerint már nagyon korán sikereket ért el.

– És hogy halad Sana a mitokondriális DNS-sel? – kérdezte James. Benézett az üveges ajtón keresztül az öltözőbe, majd azon túl a második üvegajtó mögött meghúzódó laboratóriumba. James látta, hogy Sana elmélyüli kifejezéssel az arcán tüsténkedik.

– Ha be akarsz menni, kesztyűt kell húznod és be kell öltöznöd. Sana nagyon nagy hangsúlyt fektet a szennyeződés elkerülésére. De fogalmam sincs arról, hogy mennyire sikerült előrehaladnia. Amikor ma reggel megérkeztünk, egyenesen a laborba sietett, miután átöltöztünk. Úgy érzem, jól halad. Ha nem, biztos vagyok benne, hogy már itt lenne, hogy panaszkodjon. Jacknek hála, fantasztikus labort biztosítottak számára, a legmodernebb berendezésekkel.

James hangosan megkopogtatta az öltöző üvegablakát abban a reményben, hogy sikerül felhívnia magára Sana figyelmét. Látta, hogy azonnal sikerült is, mert Sana hirtelen megállt és felemelte a fejét, mintha hallgatózna.

James még egyszer megkopogtatta az üveget, és integetéssel próbálta felhívni magára az asszony figyelmét. Sana visszaintegetett. Aztán James intett neki, hogy jöjjön ki a külső irodába, amit azonnal meg is tett.

– Jó reggelt, James! – mondta Sana, amikor kidugta kapucnis fejét az irodába. – Vagy már délután van?

– Már délután – mondta James. – Nincs kedved pár másodpercre csatlakozni hozzánk? Van egy ajánlatom, amelyet szeretnék megosztani veletek.

Sana elbizonytalanodott, mert tudta, ha kijjebb akar jönni, akkor át kell öltöznie. De aztán rájött, hogy ez nem jár olyan sok kényelmetlenséggel, így belépett az eddig csak résnyire nyitott ajtón, melyet aztán becsukott maga mögött.

– Mi lenne az az ajánlat? – kérdezte Shawn óvatosan.

– Igen, mit forgatsz a fejedben? – kérdezte Sana, és lehúzta fejéről a kapucnit.

– Először hadd kérdezzem meg, hogy haladtok? – kérdezte James. – Azt látom, hogy Shawn jól halad, ha nem is olyan gyorsan, ahogy szeretett volna.

– Én is nagyon jól állok – mondta Sana. – Ez igazi 21. századi technika, amelyet itt biztosítottak számomra, és maximális hatásfokkal lehet dolgozni. Már ma délután az extrakciós fázishoz jutok a centrifugákkal. Egyelőre az oldatban van a fogbélminta, hogy a hatóanyag felszakítsa a sejteket és a proteinázokat, hogy fehérjéket denaturáljon. Ha ilyen sebességgel haladok, már holnapra eljutok a polimeráz láncreakcióhoz, vagyis a PCR-fázisba.

– Kímélj meg a részletektől – mondta James. – Számomra kínai az egész.

Mindenki elnevette magát erre, még James is.

– Másodsorban azért jöttem, hogy megköszönjem a csodálatos tegnapi estét, és elmondjam, hogy egyenesen mennyei volt az étel.

– Köszönöm, atyám – mondta Sana, és kissé el is pirult.

– Bárcsak ugyanezt mondhatnám el a társaságról – tette hozzá James kuncogva, hogy jelezze, próbálja viccesen megközelíteni a dolgot. – Természetesen csak viccelek, de csalódottan vettem tudomásul, hogy az a kérésem, miszerint a Szűzanyát hagyjuk ki a dologból, hiábavalónak bizonyult. Legalábbis egyelőre. Nem tévedek, Shawn?

– Egyáltalán nem. Nem tudom, hogy mondhatnám el ezt egyértelműbben. Tegnap este, be kell vallanom, kissé becsíptem, és szavamra mondom, nem emlékszem mindenre, amit mondtam. Ezért elnézést kérek, de azt hiszem, elég nyilvánvalóan kifejtettem a szándékomat az osszárium és annak tartalma kapcsán.

– Valóban egyértelműen fogalmaztál – mondta James. – Elég egyértelműen ahhoz, hogy jó sok időt töltsek azzal, hogy gondolkodjam és imádkozzam útmutatásért, miután tegnap este elmentem tőletek, azzal kapcsolatosan, hogy mit kellene tennem ahhoz, hogy megváltoztassam a véleményedet. Először is úgy döntöttem, nem próbálkozom tovább személyesen. Túlságosan jól ismerjük egymást ahhoz, hogy ilyen módon sikert érjek el, ezt jól példázza az, hogy röfinek neveztél.

– Jóságos isten! – kiáltotta Shawn, és a homlokára csapott. – Nem mondod, hogy röfinek neveztelek?! Szörnyen sajnálom, öreg cimbora.

– Attól tartok, valóban így neveztél. De megbocsátom, minthogy túlságosan keveset tettem azért, hogy ne érdemeljem ki ezt a nevet. Ráadásul úgy döntöttem, hagylak nyugodtan dolgozni benneteket, folytassátok csak a kutatásotokat, egy feltétellel.

Enyhén gúnyos mosoly jelent meg Shawn szája szegletében.

– Miből gondolod, hogy engedélyt adhatsz arra, hogy folytassuk a munkánkat? Az én szempontomból a kérésed viszonylag közömbös, bár ha reálisan nézzük a dolgokat, elég felhívnod Jack főnökét, és máris kint találjuk magunkat az utcán. De ha ez történik, akkor máshová megyünk.

– Néha őszintén meglep a naivitásod – mondta James. – Először is nem vagy hajlandó fölfogni, hogy annak bizonysága, hogy ezek a csontok valóban Szűz Máriáé, pusztán azon alapulnak, hogy Simon mágus azt mondta a segédjének, Szaturninusznak, hogy ezek az ő csontjai. Ha Simon pusztán annyit akart, hogy elcserélje ezeket a csontokat Péter gyógyító erejéért, akkor semmi értelme nem lett volna annak, hogy nagy erőfeszítéseket tegyen azért, hogy megszerezze a valódi csontokat. Bármilyen női csontváz megtette volna, és szerintem pontosan erről is van szó jelen esetben. Ezek a csontok nem Szűz Máriáé, hanem találomra kiválasztott egy első században elhunyt asszonyt.

– Az érvednek meglehetősen ellentmond Szaturninusz azon kijelentése, miszerint Simon csalódott volt, amiért maguk a csontok nem ruházták fel valamilyen mágikus gyógyító erővel. Ha nem Szűz Mária csontjai lettek volna, akkor nem gondolta volna, vagy nem remélte volna azt, hogy ez elegendő lesz ahhoz, hogy varázserőre tegyen szert.

– Nem vagyok hajlandó tovább vitatkozni erről – mondta James, és felemelte két kezét. – Mint korábban említettem, én már lemondtam arról, hogy meggyőzzelek. De mivel az én erőm nem elég ahhoz, hogy megállítson, gondold végig a következőt. Ha nem fogadod el azt a feltételt, amire utaltam, az a tervem, hogy a hatóságokhoz fordulok még ma. Ez meglehetősen elkeseredett lépésnek tűnhet, de elég szorult helyzetben vagyok mind saját magam, mind az egyház miatt. Kijelentem, hogy az osszárium csalás, és te tolvaj vagy, így tehát cinkos helyett inkább hősnek fognak tekinteni, mivel vállaltam a kockázatot, hogy a nyilvánosság elé tárom az egyház elleni hitetlen támadást.

– Ezt úgysem tennéd meg – mondta Shawn nem túl nagy meggyőződéssel. Végül is hasonló csapdába csalta Jamest, és nagyjából ugyanezt készült tenni vele. Amennyire nagy nyereséget jelenthet neki az osszárium, olyan nagy veszteséget jelenthet Jamesnek.

– Még ma felveszem a kapcsolatot a Szentszék Régészeti Papi Bizottságával, és tudatom velük, hogy visszaéltél eredeti jóhiszeműségükkel, és megkérem őket, hogy vegyék fel a kapcsolatot mind az olasz, mind pedig az egyiptomi kormánnyal, akik nem fognak éppen kesztyűs kézzel bánni veled, és követelni fogják, hogy tartóztassanak le téged is és Sanát is. Nem tudom, ez mivel jár utána, de az biztos, hogy az osszáriumot és a tartalmát azonnal vissza kell adni, a kódexszel és Szaturninusz levelével együtt.

– Te zsarolsz engem! – kiáltotta Shawn.

– És azt minek nevezed, amit te művelsz velem?

– Ez felháborító! – folytatta Shawn.

– Mi az a feltétel, amit említettél? – kérdezte Sana.

– Hál' istennek, van köztünk egy értelmes ember, aki józanul tud gondolkodni – mondta James. – A feltétel nagyon egyszerű és ártalmatlan. Találtam egy elbűvölő, sőt lenyűgöző fiatalembert, aki tulajdonképpen az egész életét Máriának szentelte, és egy mariánus kolostorban lakott az elmúlt nyolc év java részében. Azt szeretném, ha meghallgatnátok, ha átéreznétek a szenvedélyét, mégpedig nem úgy, mint ahogy két hajó elhalad egymás mellett az éjszakában, hanem úgy, hogy belelássatok a szíve mélyébe. Azt szeretném, ha eltöltenétek vele egy kis időt. Mennyi időre van szükségetek ahhoz, hogy tanulmányozzátok az osszárium tartalmát?

Shawn Sanára nézett, aki így válaszolt:

– Mint mondtam, én rendkívül jól haladok, ha semmilyen meglepő fordulat nem következik be, akkor maximum egy hétre lesz szükségem.

– Én kicsit nehezebben tudnám megmondani – ismerte be Shawn. – Ez attól függ, mennyi ideig tart a tekercsek kisimítása. Feltételezem és remélem, hogy egy vagy két további 360 fokos fordulat után száz százalékkal könnyebb lesz. Az eddigi tapasztalatom alapján az eredeti páratartalom okozta a több problémát a tekercs felszínéhez közelebb lévő oldalak esetében. Ha ezt a változatot is figyelembe veszem, azt mondanám, hogy egy hét és két hónap közötti időtartam.

– Rendben van – mondta James. – Azt kérem tőletek, hogy hívjátok meg Luke Hestert vendégségbe magatokhoz egy hétre. De mint mondtam, ez minőségi időtöltés legyen. Foglalkoznotok kell vele, meg kell ismernetek az élettörténetét, ami nem lesz annyira könnyű. Ez a fiú nagyon sokat szenvedett, de Szűz Mária segítségével túljutott a krízishelyzeteken és a szenvedésen. Más szavakkal, vendégszerető házigazdának kell bizonyulnotok, úgy bánjatok vele, mint egy igazi gyerekkel, mint az egyik legközelebbi barátotok gyermekével.

– Mit értesz az alatt, hogy legyünk vendégszeretők? – kérdezte Shawn óvatosan. Bizonyos értelemben ez a feltétel túl könnyűnek tetszett. Más szempontból, ha belegondolt, lehet, hogy az őrületbe kergeti. Shawn soha nem volt a könnyed beszélgetés nagymestere, leszámítva a bárokban lévő vonzó nőket, és persze az alkohol kedvező hatása alatt.

– Azt hiszem, ez magától értetődő – mondta James.

– Hány éves ez a férfi? – kérdezte Sana.

– Rátok bízom, hogy derítsétek ki – mondta James. – Elég nagy különbség van a megjelenése és a valós kora között. Én nagyon könnyen szót értettem vele, mert mint mondtam, elbűvölő és intelligens. Természetesen vannak lelki sérülései, nehéz gyerekkora volt, de amikor elbeszélgettem vele, ez számomra nem derült ki.

– Remélem, nem valamilyen fiatal megtérített, újjászületett keresztényt sózol ránk – mondta Shawn. – Nem vagyok benne biztos, hogy azzal kibírnék egy hetet.

– Mondtam, hogy elbűvölő – mondta James. – És komolyan is gondoltam. Egyébként elmondtam neki az egész történetet az osszáriumról, úgyhogy bőven lesz miről beszélgetnetek. Most pedig azt szeretném tudni, felfogtátok-e, hogy milyen üzletről lenne szó. Adok majd neki egy mobiltelefont, úgyhogy bármikor felhívhat. Ha felhív, és panaszkodik, hogy vagy te, vagy bármelyikőtök nem bánik vele elég tisztességesen, akkor nem áll az alku. Érthetően beszéltem?

James hol Shawnra, hol Sanára nézett, hogy meggyőződjön róla, mindketten felfogták-e, amit mondott. Az hiányzott volna neki a legkevésbé, hogy valamelyikőjük azt állítja, hogy nem értette meg, amiben megegyeztek. A fenyegetéssel az a probléma, hogy a megfenyegetettnek hajlandóságot kell mutatnia, hogy engedjen.

– És mikor kezdődne ez a vendégeskedés? – kérdezte Sana.

– Mikor értek haza ma este? – kérdezte James.

– Gondolom, úgy öt körül – felelte Sana.

– Ott fog várni az ajtótok előtt – mondta James.

– Na várj csak egy pillanatot – mondta Shawn. Sanára nézett. – Azt terveztük, hogy ma este elmegyünk vacsorázni, és Sanának épp elég munkája volt tegnap este a konyhában.

– Ez teljesen rendben van – válaszolta James. – Nem fogtok szégyenkezni vele. Különben is, alkalmas lesz ez az este arra, hogy semleges területen ismerkedjetek meg egymással.

– Elvigyük ezt az idegent vacsorázni? – méltatlankodott Shawn.

– Miért is ne? Jó lesz arra, hogy kialakuljon közöttetek a kapcsolat. El tudom képzelni, milyen régen nem volt vacsorázni, ha egyáltalán elvitte valaki életében ilyen helyre. Gondolj csak arra, hogy milyen nagy izgalmat csempészel az életébe.

– És ki fog fizetni? – kérdezte Shawn.

– Ez hihetetlen – mondta James. – Majd én. Most is olyan kicsinyes vagy, mint az egyetemen.

– Arra mérget vehetsz – mondta Jack, aki most szólalt meg először.

– Ha muszáj elviselnem ezt a fickót, akkor legalább ne nekem kelljen fizetni érte – mondta Shawn védekezőn.

– Az egyházmegye fizetni fogja Mr. Hester ma esti vacsoráját, de a tiédet nem, te gáláns lovag. Tegyél el szépen minden számlát, ha azt akarod, hogy megtérítsék a költségeidet.

– Ezer örömmel – mondta Shawn. – Most pedig, ha nem bánod, szeretnék visszatérni a munkámhoz.

26.

New York City

2008. december 7., vasárnap 17.05 óra

Luke Hester még életében nem érezte magát annyira sebezhetőnek, mint amikor ott állt Daughtryék házának bejárati ajtaja előtt, a veranda világításának fölülről lefelé rávetülő bántó fényében. A kopogtatóval bezörgetett az ajtón. Egészen meglepte a hang durvasága, ami fokozta idegességét. Megfordult és ránézett a járműre, amellyel idehozták a Village-be, mégpedig nem más, mint maga az érsek ült a kormány mögött. Öntudatosan odaintegetett neki. Az érsek visszaintegetett, és felfelé tartott hüvelykujjal jelezte, hogy minden oké. Luke hasonlóképpen visszajelzett, és azt kívánta, bárcsak fele olyan magabiztos lenne, mint ahogy az érsek elvárja tőle. A bíboros nem kisebb feladatot bízott rá, mint azt, hogy beszélje le a férjet és a feleséget arról, hogy olyan cikkeket publikáljanak, amelyek rossz fényt vetnének Szűz Máriára és az egyházra. Leginkább a bíboros azon állítása bizonytalanította el, miszerint dr. Daughtry a sátán segítségét bírja. Ennek következtében Luke rémülten várja, hogy szembesüljön azzal, aki ajtót nyit majd neki.

A legfőbb oka annak, hogy Luke nyolc éven keresztül megtartóztatta magát attól, hogy kilépjen a kolostorból, ahová elmenekült, épp az volt, hogy ne kelljen konfrontálódnia a sátánnál, és tessék, most épp erre készül. Bár tizenéves korában napi szinten meg kellett küzdenie a sátánnal istentelen apjának köszönhetően, Luke úgy gondolta, valószínűleg ő a legkevésbé alkalmas személy arra, hogy bármilyen szinten megküzdjön a sötétség fejedelmével. Sebezhetőségét tovább fokozta az öltözéke. James arra jutott ugyanis, hogy ha a Mária Szolgái Testvériség öltözékét viselné, az már túl sok lenne Shawnnak, így Maloney atya és Karlin beszerzett neki jó néhány farmert és pólót, és ezekből viselt egyet-egyet jelen pillanatban, a többit pedig begyűrte egy apró kerekes bőröndbe, amely ott pihent a lába mellett. A poggyászában tisztálkodószerek is lapultak, ezeket is a két pap szerezte be, mivel Luke semmi ilyesmit nem hozott magával a kolostorból. A ruha és a tisztálkodószerek mellett a kofferben volt még egy mobiltelefon, némi készpénz, egy új rózsafüzér, melyet maga a Szentatya áldott meg, ez a bíboros külön ajándéka volt. Luke-nak megmondták, ha bármire szüksége lenne, hívja fel Maloney atyát vagy őeminenciáját.

Daughtryék ajtaja hirtelen sarkig tárult, és Sana és Luke a következő pillanatban farkasszemet nézett egymással. Mindkettejük kővé dermedt a meglepetéstől, mivel egyikük sem ilyen látványra számított.

Sana lepődött meg jobban, azonnal nagy hatást gyakorolt rá Luke angyali fiatalos megjelenése és az őt körüllengő erény aurája, gyengéd, esdeklő szeme, amely olybá tűnt Sana számára, mint valamilyen feneketlen kristálykék tó. Ami Luke-ot illette, ő egy csúf férfit várt, olyan alakot, amilyennek a sátánt szokták ábrázolni a középkori festményeken.

– Luke? – kérdezte Sana döbbenten, mintha látomás jelent volna meg előtte.

– Mrs. Daughtry? – kérdezte Luke, mintha véletlenül rossz helyre kopogtatott volna.

Sana végigmérte Luke vékony, formás alakját, aztán megpillantotta Jamest, aki odakint ült az autójában, és a belső világítás be volt kapcsolva. Odaintegetett neki, jelezvén, hogy Luke biztonságban van. James visszaintegetett, aztán lekapcsolta a belső világítást, hogy elinduljon.

– Kérem, kerüljön beljebb! – mondta Sana bizonytalanul. Teljesen elgyengült Luke kisugárzásától, egészen lenyűgözte ragyogó, vállig érő hirtelenszőke haja és bőrének tökéletessége, ahogy elment mellette. – Shawn! – kiáltotta az asszony. – Megérkezett a vendég.

Shawn egy pohár jeges whiskyvel a kezében felbukkant a konyhából. Sanához hasonlóan ő is nagyon meglepődött, tátott szájjal bámult Luke-ra.

– Te jó ég, fiam, hány éves vagy?

– Huszonöt, uram – mondta Luke. – Nemsokára huszonhat leszek. – Kissé megkönnyebbült. Shawn nem tűnt olyan félelmetesnek és ördöginek, mint ahogy tartott tőle.

– Sokkal fiatalabbnak tűnsz – jegyezte meg Shawn. A fiúnak irigylésre méltóan tökéletes bőre volt, és a foga is hófehéren világított.

– Már sokan mondták – válaszolta Luke.

– Egy hétig a házunk vendége leszel – folytatta Shawn. – Isten hozott!

– Köszönöm, uram – válaszolta Luke. – Úgy tudom, teljes őszinteséggel tájékoztatták önt, hogy miért vagyok itt.

– Azért jöttél, hogy lebeszélj arról, hogy publikáljam a munkámat.

– Csak abban az esetben, ha Szűz Máriával, az Egyház Anyjával, Krisztus Anyjával, Isten Anyjával, az én személyes megmentőmmel foglalkozik. Szűz Mária vezetett el engem Krisztushoz, ő a szeplőtelen fogantatás Máriája, a Mennyek Királynője, a Béke Királynője, Stella Maris és Minden Bánatok Anyja. Nagy tisztelettel viseltetek iránta, és már el is kezdtem imádkozni, hogy ön ne keltse rossz hírét azzal az állításával, nem került a mennyországba, hogy Istennél lakozzon: az Atyával, a Fiúval és a Szentlélekkel egyetemben.

– Szavamra – mondta Shawn, és teljesen elhűlt ettől az embergyerektől, aki valahogy megfoghatatlan volt számára. – Szép kis litánia, mondhatom. Úgy tudom, eddig kolostorban éltél.

– Így igaz, a Mária Szolgái Testvériség novíciusa vagyok.

– Igaz az, hogy nyolc éve nem hagytad el a kolostor falait?

– Majdnem nyolc, legalábbis egyedül nem voltam eltávozáson. Jártam a városban az atyákkal orvosi vizsgálatra pár évvel ezelőtt, de ez az első alkalom, hogy egyedül jöttem.

Shawn megcsóválta a fejét.

– Nehéz elhinni, hogy egy ilyen fiatalember, mint te, megfosztja magát a saját szabadságától.

– Az én szabadságomat örömmel feláldozom a Szűzanyáért. Ha a kolostor falai között vagyok, több időm van arra, hogy imádkozzam az ő közbenjárásáért és a békéért, amelyet elhoz.

– Milyen közbenjárásért?

– Hogy távol tartson a bűntől. Hogy közel hozzon Krisztushoz. Hogy segítsen a barátoknak teljesíteni a küldetésüket.

– Jöjjön! – mondta Sana Luke-nak. – Hadd vezessem föl a vendégszobába!

Luke Sana arcára pillantott, majd követte az asszonyt az emeletre. Elmentek az első emelet mellett, ahol Sana elmondta, hogy Shawn itt alszik; aztán a második emeletre, ahol Sana aludt, végül a harmadik emeletre. Manzárdszoba volt tetőablakkal, amely az épület előterére nézett.

– Ez lesz a szobája – mondta Sana, majd oldalra lépett, hogy beengedje Luke-ot a helyiségbe, melynek java részét egy hatalmas franciaágy foglalta el. – Hasonlít a kolostorbéli szobájára?

– Aligha – mondta Luke, majd bekukucskált a fürdőszobába, amely közös volt az emeleten lévő másik vendégszobával. Aztán visszatért a bőröndjéhez, amit az éjjeliszekrényre helyezett. Az első dolga volt, hogy egy apró Szűz Mária-szobrot tett az asztalra. A második dolog egy apró babaszerű szobor volt, a kisded Jézust ábrázolta palástban, koronával a fején. Óvatosan kézbe vette a bábut, aztán azt is Szűz Mária mellé helyezte.

– Az mi? – kérdezte Sana.

– A prágai kisded – magyarázta Luke. – Ez volt anyám kedvenc tárgya, amíg élt.

Ezután Luke elővette fekete csuháját, és beakasztotta a ruhásszekrénybe.

– Általában ezt a ruhát viseli? – kérdezte Sana.

– Igen – válaszolta Luke –, de a bíboros úr úgy gondolta, jobb lesz, ha a titkárai ruháját hordom. Szerencsére egyikük mérete majdnem azonos az enyémmel.

– Azt húz fel, amit akar – mondta Sana. – Körülbelül fél óra múlva vacsorázni megyünk. Addig lezuhanyozhat, ha úgy kívánja. Én is pontosan ezt teszem. Egyébiránt találkozunk odalent a nappaliban.

Shawn, Sana és Luke este fél tíz előtt értek haza taxival Daughtryék otthonába. A belvárosban lévő Cipriani étteremben kellemesen zajlott a vacsora egészen addig, amíg Luke meg nem próbálta a beszélgetést a küldetése felé terelni. Shawn, aki majdnem annyi alkoholt döntött le a torkán, mint előző este, arra használta ezt az alkalmat, hogy közölje Luke-kal, lehetetlen feladatra vállalkozott. Amikor Luke tovább erősködött, Shawn feldühödött, és a légkör egyre kínosabbá vált, míg végül Shawn nem volt hajlandó szóba állni Luke-kal, és ragaszkodott hozzá, hogy kategorikusan lekicsinylően „öcsém”-nek nevezze a fiút.

– Lefekszel aludni? – kérdezte Shawn Sanától, mert a Luke-kal való társalgást kerülte.

– Azt hiszem, még fönt maradok egy kicsit Luke-kal – suttogta Sana. – Nem szeretném, ha azt mondaná Jamesnek, hogy nem vagyunk elég vendégszeretőek.

– Jó ötlet – mondta Shawn, aztán előrenyúlt, hogy megtámaszkodjon a bejárathoz vezető lépcső korlátján. – Holnap reggel mikor akarsz indulni a DNS-intézetbe?

– Valamikor kilenc után – válaszolta Sana. – Így lesz időm reggelit adni a vendégünknek, hogy kedvező képet fessen rólunk.

– Megint csak jó ötlet – mondta Shawn, de kissé összeakadt a nyelve. – Akkor találkozunk reggel.

Shawn lassan felment a lépcsőn, Sana pedig Luke felé fordult.

– Mit szólnál, ha begyújtanék a kandallóba? – javasolta.

Luke vállat vont. Nem is emlékezett, hogy utoljára mikor élvezte a kandalló tüzét. Bizonyos értelemben zavarta az a gondolat, hogy jól érezze magát a csalódást keltő este után, és lehangolta az is, mennyire nincs esélye arra, hogy legyőzze a sátánt.

– Jöjjön! – mondta Sana bátorítóan. – Rakjunk együtt a tűzre!

Körülbelül tizenöt perccel később mindketten ott ültek a kanapén, teljesen megbabonázta őket a kandallóban égő hasábok pattogása. Sana kezében egy pohár bor volt, ugyanakkor Luke kólát kortyolgatott. Végül Sana törte meg a csendet.

– Nincs kedve, elmesélni az élettörténetét? – kérdezte. – Annyira különös az egész.

– Jó, nagyon szívesen – válaszolta Luke. – Nem titok. Akik szívesen meghallgatják, azoknak szívesen elmondom, hiszen ez is Szűz Mária diadalát hirdeti.

– Mi annyit tudunk, hogy elszökött otthonról tizennyolc éves korában, hogy beálljon a kolostorba. Megkérdezhetem, miért?

– A közvetlen kiváltó ok anyám halála volt – magyarázta Luke –, de általában véve nagyon nehéz gyerekkorom volt, a legnagyobb problémát istentelen apám jelentette. Apámmal éles ellentétben, aki egyébként alkoholista, agresszív, verekedős ember volt, anyám mélyen vallásos volt, és őszintén hitte, hogy ő maga a bűnös apám viselkedéséért. Úgy hitte, hogy ő Éva, aki elfordult az Istentől és bűnös volt, így velem is elhitette, hogy bűnben fogant gyermek vagyok. Annyira rögeszméjévé vált ez, hogy azt mondta, ha azt akarom, hogy üdvözüljön a lelkem, akkor imádkoznom kell a Szent Szűzhöz, és neki, valamint Krisztusnak és az egyháznak kell szentelnem az életemet.

– Istenem – mondta Sana, mert erős érzések kerítették hatalmába Luke történetét hallgatva. Bár egyáltalán nem hasonlított a saját élete a fiúéra, mindig is úgy érezte, hogy megszenvedte apja korai halálát, hiszen még csak nyolcéves volt, amikor elvesztette, mégpedig olyannyira, hogy most azon tűnődött, nem azért ment-e annak idején hozzá Shawnhoz, mert afféle apafigura volt, aki annyira hiányzott az életéből. – Segített az, hogy az egyházra összpontosított? – kérdezte.

Luke rövid, megvető nevetést hallatott.

– Aligha – mondta. – Az egyik pap nyilvánvalóan a zavart gyermeket látta bennem, és mivel ő maga is zavart volt, egy éven keresztül kihasznált.

– Úristen, az nem lehet! – mondta Sana, és még jobban megsajnálta a fiút. Alig tudta leküzdeni a vágyát, hogy megölelje, hiszen fogalma sem volt arról, milyen reakciót váltott volna ki ezzel. Lehet, hogy félreértette volna Luke, és nem csak az együttérzést látta volna benne. Végül is már nem gyermek, hanem felnőtt férfi. Ráadásul volt valami gépies abban, ahogy Luke elmesélte a történetét.

– Először azt hittem, hogy ez viszonylag normális viselkedés – mondta Luke sóvárogva –, azt hittem, hogy szeretem azt az illetőt. De ahogy idősebb lettem, rájöttem, hogy ez nem így van. Nem tudtam, mit tegyek, mivel a pap nagyon népszerű volt az egyházközségben, így aztán összeszedtem a bátorságomat, és elmondtam anyámnak, mi történt.

– És megértőnek bizonyult? – kérdezte Sana aggodalommal a hangjában, mert félt attól, hogy mi lesz a történet kimenetele.

– Épp ellenkezőleg. Akárcsak az apám viselkedésével kapcsolatos zavaros felfogása esetében, ezúttal is teljesen a meggyőződésévé vált, hogy én csábítottam el a papot, nem pedig fordítva, különösen, miután megkérdezte, miért tartott ilyen sokáig, hogy elmondjam, én pedig beismertem, hogy tetszett nekem a dolog, legalábbis az elején. Csak az elmúlt néhány évben értettem meg a kolostorban élő barátok segítségével, hogy mi is történt valójában, és hogy egyáltalán nem vagyok felelős sem a pappal folytatott bűnös viszonyért, sem pedig anyám öngyilkosságáért.

– Szentséges Szűzanyám! – mondta Sana, aztán nem bírta türtőztetni magát, és együttérzően megölelte Luke-ot, amíg merev ellenállást nem érzett, és akkor gyorsan elengedte. – Milyen tragikus történet! – tette hozzá mély együttérzéssel. Gyengéd tekintettel méregette a fiút, és azt kívánta, bárcsak valahogy enyhíthetne a terhén, hiszen el tudta képzelni, mennyit szenvedett az anyja miatt, bármennyire is segítettek neki a barátok a kolostorban. Határozott dühöt érzett az egyház ellen, amiért kihasználta ezt a fiút, és hirtelen igazán megértette, hogy Shawn miért is vállalkozott erre a mostani küldetésére.

27.

New York City

2008. december 9., kedd 5.15 óra

A hétfői és a keddi nap valahogy mindenkinek jól telt, kivéve Jamest, aki mindkét nap reggelén telefonon értekezett Luke-kal, és sajnos egyik alkalommal sem kapott semmiféle biztató hírt. Miután Shawn és Sana elmentek dolgozni, Luke elmondta a bíborosnak, hogy a Gonosz teljesen ellenáll Luke kísérletével szemben, miszerint megpróbálja Shawnt jobb belátásra bírni. Sőt, Luke arról is kénytelen volt beszámolni, hogy Shawn még csak beszélni sem hajlandó a dologról. James erre úgy reagált, hogy még több imádságra biztatta a fiút, és kérte, hogy ne adja föl, mert ő maga és az egyház bízik benne, hogy végül sikerrel jár. Próbálta megértetni vele, hogy a megoldás kulcsa a kitartásban rejlik.

– Elmagyaráztad neki, hogy milyen hatással lenne rád, ha kétségek fogalmazódnának meg benned a Szűzanya megítélését illetően? – kérdezte James, s próbált biztatóan és segítőkészen viselkedni, hiszen nem volt C terve.

– Amennyire lehetővé tette számomra, igen – válaszolta Luke –, bár azonnal témát vált, valahányszor felhozom a dolgot. Meg is fenyegetett, hogy arra fog kérni, távozzam.

– És a felesége?

– Ő nagyon barátságos – mondta Luke. – Igyekszik jóvátenni a férje faragatlanságát. Meggyőződésem, ha sikerülne a férjet jobb belátásra bírni, az asszony is követné a példáját.

Leszámítva a bíborossal folytatott két telefonhívást és azt a tényt, hogy Shawnnal nem sokra jutott, Luke hihetetlenül jól érezte magát annak ellenére, hogy kissé kínosan érintette, hogy odakint van a nagyvilágban, kitéve a bűnnek. Sana mindkét reggel korán ébresztette, és mennyei reggelit készített számára, elmondta, hogy imád főzni, és hogy mennyire nagy csalódást jelent neki, hogy Shawnnak teljesen mindegy, hogy gyorsételt esznek vagy valami otthon készített ínyencséget. Luke bevallotta, hogy Shawnnal és a kolostorban lakó barátokkal szemben imádja a jó ételeket, és hihetetlen nagy élmény volt az előző esti kitűnő vacsora, és alig várja már a ma estit.

Ám Luke még az ételnél is jobban örült annak, hogy Sana korábban jött haza előző nap, azt mondta, hogy remekül haladt a DNS-sel, és a fogbélből nyert minta már a PCR-szakaszban van, amiből persze Luke egy kukkot sem értett. Nem mintha ez számított volna, hiszen Sana arra használta ezt az időt, hogy elvigye Luke-ot ruhát vásárolni, mert a Karlin atyától kapott göncök nem álltak neki túl jól. Kiderült, hogy a vásárlás pompás élmény, hiszen Luke-nak évek óta nem volt ilyenben része. Nagyra értékelte, hogy Sana annyit törődik vele, és igyekszik neki a lehető legjobbat választani. Nagyon tetszett neki a karácsonyi hangulat is, hiszen már csak két hét volt az ünnepig. Aztán a nap fénypontja az volt, amikor Sana és Luke fentmaradtak vacsora után, ismét tüzet raktak, és közben Sana is elmondta a maga élettörténetét meg jelenlegi problémáit. Luke együtt érzőnek mutatkozott, hiszen beigazolódni látszott az a benyomása, hogy Shawn nem bánik olyan jól az asszonnyal, mint a házasságuk kezdetén, különösen a házaséletükkel lehet gond, hiszen tudta, hogy Shawn az első emeleti vendégszobában alszik, míg Sana a második emeleti hálószobában. Bár Luke nem tett úgy, mint aki mindent megért abból, amiről Sana beszélt, de azt mondta, hogy imádkozik az asszonyért, és hogy nem érti, Shawn miért nem alszik együtt vele, amikor ő annyira gyönyörű nő.

– Köszönöm a megnyugtató szavakat és az imát – mondta Sana. – Bár őszintén szólva pillanatnyilag örülök is, hogy nem kell együtt aludnom a férjemmel.

Sanához hasonlóan Shawn is jól haladt az elmúlt két nap során a munkájával. Olyan fázisba ért, ami után azt remélte, hogy az első tekercs kiegyengetése jóval gyorsabban fog haladni. Hétfőn csak egyetlen oldallal végzett, de aznap, kedden több mint kettővel. Miután a kiegyengetett részeket el is olvasta, még jobban megerősödött benne az a hit, hogy Simon nem volt olyan szörnyeteg, mint amilyen hírét keltették. Bár azt elismerte, hogy Simon önmagáról írt, Shawn mégis úgy gondolta, minél jobb színben tűnik fel mint ember, annál megbízhatóbb szemtanúnak tekinthető a csontok azonosságát illetően.

– Luke! – kiáltott fel Sana az emeletre. Ő és Shawn épp most értek haza. Hallotta Luke válaszát a távolból, a fiú valószínűleg éppen imádkozott. – Hazajöttünk! – mondta, aztán követte Shawnt a konyhába, ahol kipakolta, amit a boltban vásárolt.

Míg ezzel foglalatoskodott, Shawn töltött magának egy scotchot, ez volt az aznap esti első itala. Az elmúlt napok során Sanát egyre jobban zavarta Shawn erős italozása, ám aznap este ügyet sem vetett rá. Tulajdonképpen azt szerette volna, hogy annyit igyon, amennyit csak akar, mivel ez azt jelenti, hogy korán nyugovóra tér. Épp úgy, mint az előző két este során, alig várta már, hogy Luke-kal tölthesse az időt Shawn jelenléte nélkül, vagy anélkül, hogy Luke megpróbálja erőltetni Szűz Mária melletti védőbeszédét, hiszen ebbéli szándékától nem lehetett eltántorítani, annak ellenére, hogy Shawn mindannyiszor rendkívül elutasítóan reagált.

Jack számára is jól telt az elmúlt néhány nap, főleg azért, mert jó napja volt JJ-nek és Laurie-nak is. Amikor Jack a hétfő estét követően hazatért, Laurie közölte vele, hogy JJ-nek hónapok óta nem volt ilyen jó napja, szinte egyáltalán nem is sírt. Jack hasonló történetre számított kedd este, mivel Laurie felhívta délután három körül, és azt mondta, hogy nagyjából ugyanúgy ment minden, mint előző nap.

Jack kettesével szedte a lépcsőfokokat, aztán bedugta fejét a konyhába. Laurie éppen vacsorát készített, JJ pedig elégedetten játszott a kiságyban. Jack gyorsan odament Laurie-hoz, arcon csókolta, aztán JJ-re nézett. Meglepetésére a fiú rámosolygott.

– Azt hiszem, ma meg fogja engedni, hogy igazi vacsorát együnk – mondta Laurie.

– Fantasztikus – válaszolta Jack. – Előtte megeteted és lefekteted?

– Ez a tervem.

– Akkor, ha nem bánod, körülbelül egy órát kosarazom.

– Szerintem jó ötlet – mondta Laurie. Aztán Jackre kacsintott, és hozzátette még: – Aztán ne fáraszd ki magad túlságosan!

Jack valóságos szentnek tartotta magában a feleségét, és élvezettel gondolt arra, hogy mire utalt az imént, miközben egy percet sem vesztegetett az idejéből, gyorsan felhúzta kosarascuccát, és már el is indult lefelé a lépcsőn. Mivel JJ a jelek szerint egészen jól érezte magát, Jack megpróbálta visszatartani az izgalmát, nehogy túl nagy csalódás érje a jövőben, de minden annyira klappolt, hogy egészen nehezére esett a dolog. Előző reggel bent járt ismét Binghamnél, és kért tőle egy kis szabadságot, nem azért, hogy ne kelljen bejönnie, hanem azért, hogy ne kelljen boncolnia. Sejtette, hogy Bingham azonnal beleegyezik a dologba, bár azt kérte cserébe Jacktől, hogy legalább írja le azt a gyilkossági esetet, ahol a helyszínelő elfelejtett zacskót húzni az áldozat kezére, hogy végre pihentethessék az ügyet. Jack örömmel közölte vele, hogy már kész is van.

Mivel a további boncolási ügyek alól mentesült, az ezt követő két nap java részét Shawnnal és Sanával töltötte, mindkét helyszínen gyors ütemben haladtak előre. Sana arra számított, hogy másnapra meglesz a mitokondriális szekvenálás, ami Jack és James reménye szerint megállapítaná, hogy az egyes csontok honnét származnak.

A kérdés az volt, hogy vajon a Közel-Keletről származnak-e, amely esetben még mindig fennáll a lehetőség, hogy Szűz Mária csontjairól van szó, vagy Rómából, ahol végül eltemették, ez utóbbi azt jelentette volna, hogy nem a Szűzanya csontjai vannak a birtokukban.

Amikor Jack átszaladt az utcán és belépett a kosárpályára, arra gondolt, milyen ironikus, hogy épp, amikor tökéletes elfoglaltságot talált arra, hogy elterelje a figyelmét, JJ kezdett jobban lenni, sőt hónapok óta nem volt ennyire jól. Jack azon tűnődött, vajon nem kellene-e elvégezni a vizsgálatot, hogy milyen most JJ egérantitest-szintje, hátha újra kezdhetnék a kezelést.

Ami Luke-ot illeti, ugyanannyira ízlett neki a vacsora, mint előző este, és annyira más volt, mint amihez korábban hozzászokott, hogy egyszerűen le sem tudta írni szavakkal, amit érez. Egy valami ugyanolyan volt még: Shawn viselkedése. Egyáltalán nem volt hajlandó beszélni Szűz Máriáról és az osszáriumról, és tekintve, hogy vacsora előtt bewhiskyzett, utána pedig bort ivott, felment a szobába azzal az ürüggyel, hogy lepihen egy picit. Nem sokkal kilenc után, amikor Sana és Luke befejezték a vacsorát és bementek a nappaliba, hogy megrakják a tüzet és élvezzék a kólát és a bort, Shawn még mindig nem volt sehol.

– Azt hiszem, fölmegyek, megnézem Shawnt – mondta Sana, és letette a borát, mielőtt átadta magát a teljes ellazulásnak.

– Szerintem nincs vele semmi baj – tiltakozott Luke.

– Inkább magunkra gondoltam, mint rá – mondta Sana mosolyogva, és elindult fölfelé a lépcsőn.

Luke ott ült a kanapén, hallgatta az asszony lépteit a lépcsőn, és az ajtó nyikorgását, amikor bement Shawn szobájába. Eltűnődött az iménti megjegyzésen. Nem volt biztos benne, hogy mit akart jelenteni, így amikor visszatért, megkérdezte tőle.

– Nos, csak úgy értettem, hogy felmegyek és megnézem, mielőtt kényelmesen elhelyezkedem itt – mondta Sana, aztán kényelembe helyezte magát, felrakva a lábát a dohányzóasztalra –, és mielőtt ismét beleássuk magunkat valamilyen érdekes beszélgetésbe. – Szívesebben hallgatta volna még a fiú történetét, de nem azt a gépiesen előadott változatot, amelyet eddig ismert.

– Jól van a férje? – kérdezte Luke. Akarata ellenére is eszébe jutott, hogy az apja milyen erőszakos tudott lenni az alkohol hatására.

– Az ágyban fekszik, és teljesen kiütötte magát, ha ez azt jelenti, hogy jól van, akkor igen.

– Tegnap este óta gondolkodom azon, de még mindig nem tudom, miért nem alszanak együtt.

– Most már egyszerűbb a dolog, mint hat hónappal ezelőtt, és akkor is inkább az ő ötlete volt, nem az enyém. Elhidegültünk. Észrevette, milyen keveset érünk egymáshoz? Apróságokról beszélek, például amikor a karjára vagy a vállára teszem a kezem, így. – Sana Luke jobbján ült, felemelte a karját, és egy pillanatra átkarolta Luke vállát. Aztán visszahúzta a karját, és a fiú térdén nyugtatta a kezét. – Vagy csak így ücsörgünk, hogy a térdén van a kezem. Amikor összeházasodtunk, még megvoltak közöttünk ezek az apró fizikai kontaktusok, amelyeknek csak annyi a jelentősége, hogy tudassuk a másikkal, hogy összetartozunk, és hogy élvezzük egymás társaságát, mint ahogy én most a magáét. De aztán az egész abbamaradt, mint mondtam, ő kezdeményezte ezt, de most már mind a ketten így viselkedünk. Először azt hittem, talán a nagy korkülönbségből adódik, de most már biztos vagyok benne, többről van szó.

Luke érezte, hogy forróság önti el a lábát, amely aztán egyre följebb kúszik az ágyéka felé. Hihetetlen intenzitással érzékelte, ahogy Sana karja a combjának feszül, és a kezét lazán a térdén nyugtatja. Olyan volt, mintha az ujjai perzselnének.

Sana egyáltalán nem volt tudatában, hogy milyen érzelmi lavinát indított el akaratlanul Luke agyában, amelynek hátterében persze erős fizikai töltés állt. Minden hátsó szándék nélkül ért a testéhez, ugyanakkor fizikailag is ki akarta fejezni, hogy milyen közel érzi magát hozzá, miközben azt feltételezte, hogy a fiú is ugyanígy érez, hiszen rendkívül bensőséges gondolatokat és érzéseket osztottak meg egymással, mióta Luke megérkezett. Valójában Luke volt az első ember, akinek Sana beszélt azokról az egyre aggasztóbb gondolatairól, amelyek a házassága válságáról szóltak. Ennek következtében úgy érezte, Luke megérzett valamit a titkos életéből, és egyfajta testvéri kötelék alakult ki közöttük, a szívében valamilyen különös helyet alakított ki számára, még akkor is, ha Luke rejtélyes férfi-gyerek elegynek tűnt, akinek érzelmi intelligenciája jóval idősebb férfira vallott. Végül is – gondolta Sana – a fiú maga is látta, hogy milyen a kapcsolata Shawnnal, és megjegyzéseket is fűzött hozzá, és végül is pusztán három évvel fiatalabb, mint ő.

Ebben a pillanatban azonban Luke nem gondolkodott. Csak érzett. Sana érintése nyomán még mindig perzselt a térde, hasonlóképpen az egész karja, amely hozzáért végig a combjához egészen a csípőjéig.

Minden egyes szívverése ott pulzált a péniszében, ugyanakkor a heréi fájdalmas csomókká húzódtak össze. Könnyítenie kellett magán. Meg kellett mozdulnia, aminek következtében lábai és ágyéka izmai görcsös rángatózásba kezdtek.

Sana döbbenten érzékelte Luke izomrángásait. Közvetlenül mellette ült, hirtelen szembefordult vele, és a bal keze véletlenül följebb húzódott a fiú combján. Látta, hogy verejtékcseppek ülnek ki Luke homlokára, és észrevette kábult arckifejezését, első rémületében azt hitte, hogy a fiú szívrohamot kapott. Azonnal felállt, és megpróbálta lefektetni. De ellenállásba ütközött, mégpedig olyan erővel, hogy feladta a küzdelmet.

– Elég! Ez fáj! – A fiú megragadta ugyanis a csuklóját és olyan erővel szorította, hogy szinte elállt a vérkeringése.

Mintha valamilyen roham után tért volna magához, vagy legalábbis álomból ébredne, Luke elengedte Sanát, aki azonnal borogatni kezdte a csuklóját, és dörzsölgette, hogy visszatérjen a keringés.

– A fenébe, ez fájt! – panaszkodott Sana, és még mindig a csuklóját masszírozta.

Luke csak bámult Sanára, mint akit villám sújtott. Nem is próbált beszélni, egyszerűen csak bámult rá, döbbent, kifejezéstelen arccal.

– Jól vagy? – kérdezte Sana. Luke-nak még a szeme is üveges volt. A szája kiszáradt, és félig kinyílt. Bár az arcát nehéz volt megítélni a tűz fényénél, úgy tűnt, mintha sápadtabb lenne, mint korábban. – Luke! Jól vagy? – ismételte Sana. Előrenyúlt mindkét kezével és megrázta kicsit a vállát. – Beszélj már, Luke! Tudnom kell, hogy jól vagy-e!

Sana Luke arcát fürkészte. A fiú tekintete, amely eddig a szájára tapadt, most feljebb emelkedett. Látta, hogy végre visszatér a jelenbe bárhol is volt, de a korábbi vidám lénye helyett egyszerre düh és kiábrándultság áradt belőle. Mielőtt megszólalt, mert Sana látta, hogy erre készül, az asszonyba belehasított, hogy mi is történt. Akarata ellenére elmosolyodott, mert most, hogy végiggondolta a dolgot, már megértette, miért tartott ilyen sokáig a dolog.

– Orgazmusod volt, igaz? – kérdezte megkönnyebbülve, sőt jókedvűen. – Gondolom, eltaláltam. Nos, miattam nem kell zavarba jönnöd. Szerintem irtó klassz dolog. Gratulálok! Sőt, bóknak veszem. Megnyugtató arra gondolni, hogy valaki szexuálisan vonzónak talál, még ha a férjem nem is. – Sana tovább próbálta csillapítani zavarodottságát, mivel az volt a benyomása, hogy Luke még soha nem élt át szexuális élményt nővel, nem mintha szex lett volna közöttük, hanem azért, mert a fiú reakciója nyilvánvalóan szexuális jellegű volt. Csak remélte, hogy a fiú pubertáskori élménye óta visszatért a normális szexuális orientációja.

– Átkozott szajha! – kiáltotta Luke hirtelen.

– Tessék? – döbbent meg Sana. Hallotta, amit a fiú mondott, de felfoghatatlannak tűnt számára ez az őrültség, különösen Luke, az ő jó barátja szájából.

– Sátán! – rivallt rá Luke.

– Igazán? – kérdezte Sana megvetően. – Szóval már megint a régi nóta, mint anyádnál és apádnál. Az áldozat a hibás. Csakhogy ezúttal minden itt zajlott, barátocskám – mondta Sana, és előrenyúlt, hogy a mutatóujjával megérintse Luke fejét.

Luke heves mozdulattal félreütötte Sana kezét, aki felkiáltott fájdalmában.

– Te Sátán kurvája! – rivallt rá ismét a fiú a lehető legádázabb hangon.

– Na jó, akkor erről ennyit – mondta Sana, a kezét masszírozgatva. – Azt hittem, nem vagy igazi vallási fanatikus, de hiábavaló volt a reménykedésem. Ami pedig azt illeti, már nem látunk annyira szívesen a körünkben. Ami engem illet, most magamra zárom az ajtót, és ha esetleg bocsánatot akarnál kérni, akkor arra majd holnap kerítsünk sort. Mondanom sem kell, hogy jobban teszed, ha bocsánatot kérsz. Na, jó éjszakát!

Sana elindult a lépcső felé, bár azonnal tudta, hogy a prédikációja süket fülekre talált. Luke még egyszer elkiáltotta magát, miközben Sana elindult fölfelé a régi nyikorgó lépcsőn:

– Sátán, légy átkozott örökre!

28.

New York City

2008. december 10., szerda 9.43 óra

Délelőtt 9.43-ra James már az irodájában volt és átnézte a postáját, illetve megválaszolta az e-mailjeit. Számára is meglepő volt, hogy érseki teendőinek milyen tetemes részét intézte e-mailben, és az új technológia alkalmazásának köszönhetően harminc százalékkal nőtt munkájának hatékonysága. Egyébként az információ terjedésének sebessége nyűgözte le igazán és a hosszadalmas telefonbeszélgetések java részének megszűnése. James számára ez utóbbi nagyon nagy jelentőséggel bírt.

Aznap már jóval hat óra előtt felkelt, elolvasta a litániáját, lezuhanyozott, megborotválkozott, s közben meghallgatta a híreket. Misét mondott a kollégáival, aztán megreggelizett a Time társaságában, mielőtt visszavonult a dolgozószobájába, ahol most éppen ücsörgött. Tízkor a fogadószobában kellett lennie, ahol a kancellárral és a fő plébánossal kellett találkoznia, ahol valószínűleg elejti az első pár szót az osszáriummal kapcsolatosan, ám ekkor megcsörrent a telefon. Ránézett a kijelzőre, és azonnal felkapta, mivel az volt ráírva, PÜSPÖKSÉG, így James tudta, hogy Luke Hester az.

– Jó reggelt, eminenciás uram! – mondta Luke abban a pillanatban, amikor James beleköszönt a kagylóba. – Azt hiszem, jó híreim vannak az ön számára.

James előre-hátra hintázott a székén, a szíve vadul kalapálni kezdett. Jókedvűen képzelte maga elé Gábriel arkangyalt a vonal túlsó végén.

– Talán meggondolta magát? – kérdezte James vidáman. Az elmúlt két nap beszélgetéseinek tükrében James feladta a reményt, mivel C terv egyelőre nem volt kilátásban.

– Még nem, de biztos vagyok benne, hogy meg fogja gondolni magát.

– Ez mennyei muzsika a fülemnek.

– Remélem, értékelni fogja eminenciás uram az erőfeszítéseimet – mondta Luke. – Nem volt könnyű dolgom.

– Soha nem is gondoltam, hogy az lesz – ismerte be James. – Igazság szerint kissé meglep a dolog, tekintve, hogy mennyire eltökélt volt. Mégis hittem abban, hogy valaki, aki egykor hithű katolikus volt, az mindig az is marad, és mindig hittem benne, hogy Shawn Daughtryről is elmondható ugyanez, annak ellenére, hogy mennyire megveti a papságot. Felhívjam, hogy gratuláljak neki?

– Csak holnap, különben romba dőlnek a terveim.

– Jól van, örömmel várok reggelig. Milyen érvvel sikerült végül meggyőznöd?

– A megoldás nem annyira az érveken múlott, hanem inkább egy taktikai húzáson.

– Le vagyok nyűgözve. Majd azért elmeséled?

– Természetesen beavatom majd kegyelmedet a részletekbe.

James elmosolyodott. A fiatalember sokszor olyan szavakat használt, mintha a külvilággal csak a biblián keresztül érintkezne.

– A megoldás azon múlt, hogy tökéletesen megértettem, mivel is állok szemben.

– Azt mondanám, hogy ez a szófordulat sok helyzetben megállja a helyét.

– Meg kellett tudnom ugyanis azt, hogy a sátán a férjben és a feleségben egyszerre lakozik, nem csak a férjben.

– Nos, végül is ugyanazon a projekten dolgoznak – vetette fel James.

– Akkor az én hibám volt – mondta Luke. – Azt hittem, hogy különböznek egymástól, de mindketten bűnösök.

– Köszönöm, hogy ezt megosztottad velem – mondta James. – Be kell vallanom, már a kétségbeesés határán álltam.

– Örültem, hogy megkaptam a lehetőséget, hogy az egyházat szolgálhattam, és ami még fontosabb, hogy a Szűzanya érdekében járhattam el.

Luke befejezte a hívást. A konyhában volt, és épp valami egyszerű ételt fogyasztott. Sana korán felkelt, hogy reggelit adjon neki, bár Luke nem kívánta ezt meg tőle. Aznap reggel nem akart az asszony szeme elé kerülni, azok után, hogy megtudta, ki is ő valójában.

Luke beérte pirítóssal és tejjel, majd visszament a szobájába. Ott belekotort a bőröndjébe, és előszedte azt a pénzt, amit kapott. Négyszáz dollár volt, számára kész vagyon, sokkal több, mint amennyire szüksége lehetett. Végül is nem készül hosszú bevásárlóútra.

A kinti hőmérséklet az évszaknak megfelelő volt, ami jó volt számára, mivel nem volt túl meleg a kabátja. Luke legnagyobb problémája az volt, hogy megtaláljon egy jókora barkácsáruházat, ahol talált egy jó kültéri zárat. Az volt az elképzelése, hogy felszerel még egyet a három mellé, amely már ott volt a bejárati ajtón.

Csak pár háztömbnyit kellett gyalogolnia, mire elérte a legközelebbi bevásárlóközpontot a Village-ben, és amint odaért, megérdeklődte, merre talál barkácsüzletet. Tizenöt perccel később belépett egy jókora barkácsáruházba a Hatodik sugárúton, nem messze a Bleecker Streettől. Jó pár zár közül választhatott. Kiderült, Luke pont azt választotta, amelyet az eladó szerint a legkönnyebb felszerelni.

Hazafelé Luke megállt két másik üzletnél is, ahol megvásárolta a listáján szereplő két további dolgot. Ezeket egyszerűbb volt beszerelni, mint a zárat, csak egyfélét lehetett kapni, de nem számított. Mindent beszerzett, amire szüksége volt hát, és már tizenkét óra előtt visszaért Daughtryék házába.

Sana jól érezte magát. Remekül haladt aznap. Délelőtt, a vártnál korábban végzett a polimeráz láncreakciós lépésekkel, és ráért a 3130 XL genetikai analizátor rendszerre. Most, a délután közepére arra számított, hogy nemcsak az osszáriumban lévő személy mitokondriális szekvenciájával lesz meg, hanem a különféle tesztterületek sorrendjével is, amelyeket arra használt, hogy feltárja az emberek családfájának gyökereit.

Míg az automata szekvenáló a dolgát végezte, Sana kiment a laborból, és elment a Columbia Egyetemre, hogy meggyőződjön róla, a kísérleteit megfelelően felügyelik. Örömmel látta, hogy minden a legnagyobb rendben halad. Négy végzős hallgatója közül valamennyi felelősségteljesen dolgozott, hogy pótolni tudják a lemaradást, amit Sanának az egyiptomi konferencián való távolléte okozott.

Amikor Sana kiszállt a taxiból, miután visszatért a laborba az egyetemről, futólag eszébe jutott Luke is. Persze abban a pillanatban a fiúra gondolt, amikor felébredt, de úgy döntött, hogy nem hoz elhamarkodott döntést az előző esti incidens kapcsán, például nem fog beszélni Shawnnak róla. Tudta, hogy ha elmondaná neki, akkor Shawn kipenderítené és felhívná az érseket, hogy milyen rossz választás volt a fiú. Akkor viszont kínos helyzetbe kerülnének, hiszen az érsek megfenyegette, hogy bezáratja őket, így aztán Sana egyelőre annyiban hagyta a dolgot, három oknál fogva is. Az első az volt, hogy így utólag visszagondolva ő is tehetett a dologról. Annyira élvezte a fiú társaságát, hogy bele sem gondolt abba, hogy a viselkedése félreérthető lehet. A másik ok az volt, hogy bár a fiú nekitámadt, ezt kilencven százalékban csak védekezésből tette. A végső ok pedig az volt, hogy biztos volt abban, hogy a fiú majd bocsánatot kér tőle miután végiggondolta a dolgot, annak ellenére, hogy reggel nem jelent meg a konyhában, hogy ezt megtegye.

Sana kifizette a taxit, aztán belépett az épületbe, megmutatta a belépőkártyáját a biztonsági őrnek, aki persze már ismerte, majd felment a lifttel. A labor külső részében ott találta Jacket, aki Shawnnal együtt az első tekercs lefordításán ügyködött. Aznap reggel végeztek a kisimításával, ami teljesen lázba hozta Shawnt. A fordítás előrehaladtával Shawn biztosan tudta, hogy Simon arra készül, hogy tisztára mossa magát, hogy őt is teljes jogú papnak tekintsék. Shawn már korábban meggyőzte a többieket, hogy Simon kétségkívül vagy az első, vagy az egyik első keresztény gnosztikus volt, aki ötvözte Názáreti Jézus történetét más alapvető gnosztikus tanokkal, mint például azzal, hogy Jézus valódi szerepe inkább a tanítás és a felvilágosítás volt, mint a bűnök megváltása.

– Na, srácok, jutottatok valamire, amíg oda voltam? – kérdezte Sana, miközben beakasztotta a kabátját az egyik szekrénybe.

– Épp most akartunk nekiállni a második tekercsnek – válaszolta Jack. – Reméljük, hogy a harmadikban említést tesznek a csontokról is.

– Sok szerencsét! – válaszolta Sana. – Én bemegyek a laborba, hogy megnézzem, hogy is áll a mitokondriális DNS. Lehet, hogy pár percen belül szolgálhatok valamilyen információval.

– Az lenne csak igazán szép! – mondta Shawn kissé szórakozottan.

Sana belépett az öltözőbe és gyorsan átöltözött. Annak ellenére, hogy a szekvenáló befejezte már a dolgát, továbbra is ügyelt arra, hogy ne vigyen be szennyeződést a belső helyiségbe, mert lehet, hogy újabb mintákat visz majd be, vagy ugyanazokat a mintákat lefuttatja még egyszer, attól függ, hogy mi lesz az eredmény. Miután magára húzta a védőruhát, a kesztyűt és a kapucnit meg a lábbelit, Sana belépett a belső laborba, és egyenesen a szekvenálóhoz ment. A nyomtatványok közül keresgélni kezdte azokat a lapokat, amelyekre a legnagyobb szüksége volt. Eltartott pár percig. Kiderült, hogy három volt közülük, és amikor végre megtalálta őket, mindegyiket megnézte, aztán még egyszer megnézte, mintha rosszul látna. Ezután megcsóválta a fejét és még egyszer megnézte. Egyszerűen nem hitt a szemének, mert az lehetetlen volt, hogy egyedül össze tudjon hasonlítani 16 448 alappárt egyesével mind a három oldalon. Mivel beleszédült a látnivalóba, inkább leült.

Nem is próbálkozott azzal, hogy egyedül összehasonlítgassa őket – erre találták ki a számítógépet. Ehelyett inkább megpróbálta kisilabizálni, hogy az eredmény mit is jelent számára. Sajnos lehetetlen volt, hogy igaz legyen, ami az információkból kiderült.

A probléma a következő volt. Sana újra meg újra megnézte, hogy megbizonyosodjon róla.

A koponyából kiszedett fogbélből kinyert mitokondriális DNS-szekvencia teljesen megegyezett – mind a 16 448 alappár esetén – egy jelenkori nőével, mivel Sana arra utasította a számítógépet, hogy vesse össze egy mintával, amelyet a vadonatúj nemzetközi mitokondriális könyvtárból, az úgynevezett CODIS 6.0-ból szedett.

Sana félretette a lapokat. Valójában a mai világban nem lett volna abnormális dolog, ha megegyeznek, hiszen az egypetéjű ikrek mitokondriális DNS-e azonos volt. A baj jelen esetben az volt, hogy az osszáriumban lévő nő több mint kétezer éves! A második feljegyzés még fantasztikusabb volt, őszintén szólva Sana nem talált rá semmiféle magyarázatot. Megnézte, aztán megcsóválta a fejét.

– Ez lehetetlen! – mondta hangosan. – Egyszerűen lehetetlen.

Hirtelen talpra szökkent, kiszaladt a laborból az öltözőbe, aztán kissé kifulladva megjelent a kinti irodában. Shawn és Jack riadtan összerezzentek. Sana nem törődött velük, ehelyett izgatottan magyarázni kezdett.

– A lehetetlen megtörtént.

Jack, aki hamarabb ocsúdott fel az iménti ijedtségből, mint Shawn, odament hozzá és kivette a kezéből a három papírlapot, amit szorongatott, mert szeretett volna azonnal magyarázatot kapni az asszony iménti szavaira.

– Az osszáriumban lévő nő mitokondriális DNS-szekvenciája – hadarta Sana, s közben rácsapott a Jack kezében tartott papír hátuljára. – Pontosan megegyezik egy ma élő palesztin nő sorrendjével – folytatta Sana, majd átadta a második oldalt Jacknek. – Ez a szekvencia pedig pontosan megegyezik Éva mitokondriális szekvenciájával! – mondta, majd odaadta Jacknek az utolsó lapot. Izgalmában teljesen kifogyott belőle a szusz.

Jack értetlen ábrázattal meredt a három papírra.

– Hogy érted azt, hogy Éva szekvenciájával?

– Olyan szekvencia ez, amelyet a szuperkomputer állapított meg úgy, hogy heteken át dolgozott azon, hogy meghatározza a nők legkorábbi közös ősének mitokondriális DNS-ét – magyarázta Sana. – Más szavakkal, ez az első női ősünk szekvenciája, úgy, ha figyelembe vesszük valamennyi emberi mutációját a normális tizenhatezervalahányszáz alappárnak, amelyet az emberi mitokondriális DNS-szekvencia tartalmaz.

– Annak a statisztikai valószínűsége, hogy ilyesmi történjék, a nullával egyenlő – mondta Jack.

– Pontosan, ezért is lehetetlen.

– Mi a fenéről hadováltok ti ketten? – kérdezte Shawn, aztán odaállt a többiek mögé.

Sana Shawnnak is elmagyarázta ugyanazt, amit Jacknek. Shawn hasonlóképpen szkeptikusan reagált.

– Biztos elromlott valami a rendszerben – vetette fel.

– Nem hinném. Több száz, ha nem több ezer mitokondriális szekvenciát csináltam már. Eddig soha semmi nem ment tönkre. Miért pont most történne ilyen?

– Van még mintád a PCR-ből? – kérdezte Jack.

– Van – válaszolta Sana.

– Mi lenne, ha végigfuttatnál egy másik szekvenálást és analízist?

– Jó ötlet – bólogatott Sana.

– Várj egy pillanatot – mondta Shawn, és feltartotta a kezét. – Hadd kérdezzek meg tőletek valamit, aztán nyugodtan mondjátok, hogy hülye vagyok és fogjam be. Jó?

– Jó – mondta Sana és Jack szinte egyszerre.

– Na jól van – mondta Shawn. – Elmondom, mi az egyetlen lehetséges magyarázat arra, hogy ez a statisztikailag lehetetlen helyzet előforduljon… – Shawn elbizonytalanodott, és hol Sanára, hol Jackre nézett.

– Jól van már, nyögd ki! – tiltakozott Sana. A szíve még mindig vadul kalapált.

– Türelmetlenül várjuk az ötletedet – bólogatott Jack. – Ki vele!

– Biztos, hogy készen álltok rá? – húzta az időt Shawn, hogy még nagyobb hatást érjen el.

– Visszamegyek a laborba, hogy lefuttassak egy másik mintát – mondta Sana, aztán ellökte magát a pulttól, amelynek támaszkodott.

– Várj! – mondta Shawn, és elkapta a karját. – Elmondom, ígérem.

– Öt másodpercet adok, hogy elkezdd, aztán visszamegyek a laborba – mondta Sana. Már elege volt. Nem volt kedve tovább játszani Shawn együgyű játékait.

– Egy pillanatra feledkezzünk meg a palesztin nőről. Két azonos mintánk van, Éva, az ősanya és az osszáriumból származó nő. A mitokondriális DNS-t leszámítva mi bennük a hasonló?

Sana Jackre nézett, aki farkasszemet nézett vele egy pillanatra.

– Nem egy korban éltek, ha erre akarsz kilyukadni – mondta Sana. – Az ősanyát, vagyis Évát több százezer évre visszamenőleg számította ki a számítógép.

– Nem, nem – mondta Shawn. – Másban rejlik a hasonlóság. Hadd fogalmazzak másként! Szerintem, ahogyan Szaturninusz leveléből tudjuk, az osszáriumban lévő csontok Máriától származnak, Názáreti Jézus anyjától. Feltételezzük egy pillanatra, hogy valóban azok, aminek köszönhetően rendkívül szent tárgyak lennének sok-sok ember számára. Eddig tudtok követni?

– Hát persze – mondta Sana türelmetlenül.

– Na, ha lennének csontjaink az ősi Évától, az első asszonytól is, akkor miben lennének hasonlóak, amellett, hogy azonos a mitokondriális DNS-szekvenciájuk?

– Talán ugyanaz lenne a nukleáris DNS-szekvenciájuk is – vetette fel Jack.

– Teológiai szempontból nézzétek!

Jack a fejét csóválva Sanára nézett. Ő is megcsóválta a fejét.

– Ki kell, hogy mondd azt, amit tőlünk szeretnél hallani.

– Teológiai értelemben mindkettőjüket közvetlenül Isten, a mi Atyánk teremtette. Emlékezzetek vissza arra a katolikus ünnepre, amelyet James említett a múlt vasárnap, amit ő celebrált? A szeplőtelen fogantatás ünnepe volt, amely Mária, Krisztus bűntelen anyjának teremtéséről szól. Nos, kezdetben Éva is bűntelen volt. Mint az első nőt, senki más nem teremthette, csak maga az Isten. Nos, szerintetek hány receptje van Istennek az emberekre? Szerintem csak egy. És mitokondriális DNS-sorrend szempontjából, ami nekünk megvan, az az egy. Ugyanazt a receptet használta Máriához és Évához, na és persze attól olyan érdekes a dolog, hogy teljesen más lett a végeredmény, hiszen ikrek.

Pár másodpercig senki sem szólt egy szót sem. Valamennyien elmerültek saját gondolataikban, végül Jack törte meg a csendet:

– Ha igaz, amit mondasz, akkor ti ketten akaratlanul, ugyanakkor tudományosan igazoltátok Isten létezését.

Sana és Shawn egyszerre nevettek fel, aztán vidáman megölelték egymást annak ellenére, hogy Sana be volt öltözve köpenybe, sapkába, kesztyűbe és lábzsákba.

– A tudományos cikkünk klasszikussá válik, mielőtt publikálnánk – vetette oda Shawn. Aztán kibontakozott Sana öleléséből. – Muszáj munkához látnom! Alig várom, hogy befejezzem mindhárom tekercset. Életemben nem voltam még ennyire izgatott pár papiros miatt.

– Én pedig még lefuttattok több mintát csak azért, hogy teljesen biztos legyek az eredményeink helyességében – jelentette be Sana.

– Amíg pedig ti ezzel foglalatoskodtok – mondta Jack és felállt –, én egyenesen hazamegyek, és rábeszélem a feleségemet, hogy lazítson egy kicsit.

Valójában Jack valami sokkal konkrétabb dolgot forgatott a fejében. Aznap reggel felhívta a Memorial kórház neuroblasztóma protokolljáért felelős gyermekonkológust, hogy megkérdezze, tekintve, hogy JJ napok óta mennyire jól van, behozhatná-e a fiát vérvizsgálatra, hogy megnézzék benne az egérantitest szintjét.

– Gratulálok! – kiáltotta Jack, miközben kinyitotta az előtér ajtaját.

Shawn és Sana egyaránt odaintettek neki búcsúzóul. Sana épp visszafelé tartott az öltözőbe, hogy átöltözzön. Shawn folytatta a tekercs kiegyengetésének aprólékos munkáját.

– Reggel mikor találkozunk? – kiáltotta Jack.

– Legyen tíz – kiáltotta vissza Shawn. – Ma este ünneplünk.

– Jut eszembe – kiáltotta Jack –, addig nem mondok semmit Jamesnek a DNS-ről, amíg nem biztos a végeredmény.

– Ez valószínűleg kegyes dolog tőled – bólogatott Shawn.

Jack már épp ki akart menni, amikor eszébe jutott valami. Mivel szinte kiabált az ajtóban, valószínűleg megzavart másokat is a laborban, így visszament az irodába és közelebb lépett Shawn-hoz. Jack látta, hogy Sana éppen öltözködik a középső öltözőhelyiségben.

– Meg is feledkeztem arról a palesztin nőről, akinek ugyanez a DNS-mintája – mondta Jack. – Vajon mi az ördögöt akar ez jelenteni?

– Jó kérdés – mondta Shawn, és hátratolta a székét. Gyorsan bedugta a fejét az öltözőhelyiségbe, hogy megkérdezze Sana véleményét.

– Ő anyai ágon közvetlen leszármazottja az osszáriumban talált nőnek – válaszolta Sana. – Ez lehetséges, mivel egyetlen nukleotidmutáció felezési ideje, vagy SNP, a mitokondriális DNS-nél kétezer év. Legalábbis így tippelem – mondta Sana, aztán befejezte az öltözködést.

– Hallottad ezt? – kérdezte Shawn Jacktől, majd becsukta az öltöző ajtaját.

– Hallottam – mondta Jack. – Elég fura belegondolni. Kíváncsi lennék, van-e fogalma a dologról, vagy hogy bárkinek van-e erről fogalma. Azon is eltűnődtem, hogy vajon a nő keresztény vagy muzulmán.

– Talán egyikünknek fel kéne keresni valamikor – mondta Shawn –, bár akaratom ellenére az az érzésem, hogy minél kevesebbet tud, annál jobb.

– Különös gondolat – mondta Jack.

Aztán másodszor is elindult hazafelé. Amikor lefelé ment a liftben, még valami eszébe jutott az iméntiek kapcsán. A természetgyógyászat egyik ága, amivel egyáltalán nem foglalkozott, a hittel való gyógyítás volt. Erről azt gondolta, hogy még kevésbé hatásos, mint bármely más módszer. Párszor, amikor szórakozottan kapcsolgatta a tévécsatornákat, futólag megnézte a tévében azokat a hittel gyógyítókat, akik rátették az állítólagos betegek homlokára a kezüket, akik aztán hátrahanyatlottak, és bármennyire is sánták voltak, meggyógyultak. Ugyanakkor Jack arra gondolt, hogy ha valakinek ugyanaz a DNS-e, mint Názáreti Jézus anyjának, akkor talán meg tud gyógyítani másokat.

A lift a földszintre ért, Jack pedig kiszállt. A hit általi gyógyítással kapcsolatos gondolatai azonnal elszálltak a fejéből, és átvették helyüket a JJ testében lévő antitestszinttel kapcsolatos aggodalmai.

29.

New York City

2008. december 10., szerda 16.44 óra

Bár Shawn a háta közepére sem kívánta, hogy megálljanak az élelmiszerboltnál, hogy beszerezzék a vacsorához valót, különösen mivel ez azt jelentette, hogy ő fogja fizetni Luke ételét, azért mégis megtette. Ennyire jó hangulatban volt. Nemcsak az dobta fel, hogy most érte el a legnagyobb haladást a dokumentum megfejtésében, de Sana már végigfuttatta a fogbél mitokondriális DNS-ének második szekvenálását, és a szekvencia ugyanaz volt, mint az első alkalommal. Így tehát mindent egybevetve messze ez volt a legsikeresebb napjuk az osszárium kapcsán, és ezek az eredmények mindenképpen bekerülnek az újságokba, nem is olyan sokára.

– Van egy ötletem – mondta Sana, miközben bepakolták egy taxi csomagtartójába az imént vásárolt dolgokat.

– Tényleg? – kérdezte Shawn csipkelődve. – Micsoda váratlan fordulat!

Sana odébb lépett és a konyhai papírtörlőtekerccsel játékosan rávágott egyet Shawn hátára.

Ilyen jó hangulatban értek haza. Shawn kifizette a viteldíjat, Sana pedig addig a taxi hátuljához ment, hogy kivegye a vacsorához valót. Miközben kipakolta a holmit a járdára, Luke járt a fejében, és azon tűnődött, hogy fog viselkedni a fiú. Őszintén szólva fogalma sem volt. Ha rágondolt, hol zavarba jött, hol dühös lett. Ami a fiú reakcióját illeti, biztos volt benne, hogy maga is zavarban volt, azért reagált ennyire furcsán, és nagyon remélte, hogy azt tervezi, bocsánatot kér tőle, mivel melegen ajánlotta neki, ha azt akarja, hogy elfelejtsék ezt az incidenst. Napközben azért sokszor eszébe jutottak a fiú szavai, és sehogy sem tudta megemészteni őket. „Sátán szajhája” – mormolta maga elé alig hallhatóan. Meglehetősen furcsának tűntek ezek a szavak egy ilyen angyali külsejű fiú szájából.

– Megvan minden? – kérdezte Shawn. Ő már lerendezte a taxisofőrt.

– Jól jönne egy kis segítség – kiáltotta Sana.

Shawn felbukkant a taxi oldalánál, és felkapott két szatyrot, amelyeket Sana már kiemelt a csomagtartóból. Az asszony kihalászta a harmadikat, aztán könyökével lecsapta a csomagtartó fedelét.

A bejárati ajtóhoz érve Sana elővette a kulcscsomóját a táskájából.

– Na, jól nézünk ki – jegyezte meg Shawn. – Azt hiszem, tegnap este megittuk az utolsó palack bort is.

– Ha akarsz, később átsétálhatsz a Hatodik sugárútra és vehetsz pár üveggel ma estére – vetette fel Sana. – Ha ünnepelni akarunk, ahogy Jacknek is mondtad, akkor elég gyengén fog sikerülni bor nélkül.

– Talán megkérem Luke-ot – mondta Shawn. – Jót tesz neki, ha kicsit kimozdul a házból.

– Ez jó ötlet – mondta Sana, és komolyan is gondolta. Ugyanakkor az is eszébe jutott, vajon Shawn hogyan reagálna, ha megmondaná neki, hogy előző este Luke „sátán szajhájának” nevezte. Amikor Shawn dühös volt, ő maga úgy beszélt, mint egy kocsis.

Sana a megfelelő kulcsokkal kinyitotta a három zárat, amikor észrevette, hogy egy negyedik is van, ami kétségkívül újnak látszott. Már épp meg akarta kérdezni Shawnt, hogy ez hogy került oda, amikor lenyomta a kilincset. Gond nélkül kinyílt, és ettől fogva nem is foglalkozott vele többé. Félreállt, hogy előreengedje Shawnt, hiszen ő vitte a vásárolt holmi nagy részét.

– Hello, Luke! – hallotta Shawn hangját, miközben becsukta az ajtót. Ezután hátranyúlt és betolta a három biztonsági reteszt. Aztán újra megfordult, Shawn éppen Luke-kal beszélgetett, de nem túl barátságosan. Shawn épp azt magyarázta Luke-nak félreérthetetlen módon, hogy a házban tilos a dohányzás.

– Ez csak egy cigaretta – válaszolta Luke. A hangja nem volt védekező, még csak bocsánatkérő sem. Inkább kihívó, mintha ő határozná meg a szabályokat a házban.

– Mondom, nincs dohányzás a házban – ismételte Shawn lassan, ám határozottan.

– Jó – mondta Luke hanyagul. Felállt a székről, elment Shawn mellett, és elindult a bejárati ajtó felé. Ahelyett azonban, hogy kinyitotta volna, inkább ráfordította a kulcsot, aztán elindult fölfelé a lépcsőn.

– Hová a fenébe mész? – kérdezte Shawn, mert azt hitte, hogy a fiú felmegy az emeletre. – Ne akard, hogy még egyszer elmondjam, amit az előbb!

Luke elment a lépcső mellett, közben vidáman megkopogtatta a lépcső korlátjának pillérjét. Fura mód szórakozottnak tűnt, szemmel láthatóan rá sem hederített a házigazdáira, akik épp az imént értek haza.

Shawn Sanára nézett, mintha valamilyen magyarázatot várna a vendég bizarr viselkedésével kapcsolatban. A fiú kezében égő cigaretta volt, de nem dohányzott, és nem is volt hajlandó eldobni. Úgy mászkált, mintha háztűznézőben lenne, egészen addig, amíg a lépcső alól nyíló pinceajtóhoz nem ért. Ott megállt, rátette a kezét az ajtónyitó gombra, aztán visszafordult, hogy egyenesen Shawnra és Sanára nézzen. Éppolyan fesztelennek tűnt, mint ahogy az imént a hangjából hallatszott, aztán elmondta az Üdvözlégy Máriát, melynek befejezésekor felrántotta a pinceajtót, bedobta az égő cigarettát, aztán bevágta az ajtót.

– Mi az úristen?! – kiáltotta Shawn teli tüdőből. Pillanatnyi habozás nélkül ledobta a kezében tartott élelmiszert a kanapéra, aztán a pinceajtó felé indult. Hogy érezte-e vagy hallotta-e a pincéből hallatszó mély dübörgést, azt nem lehet tudni. Sana inkább érezte, mint hallotta, mivel csörömpölni kezdtek a kandallópárkányon lévő csecsebecsék. Nem kiáltott rá a férjére, de nem is lehetett volna eltántorítani a céljától. Az volt a szándéka, hogy fölkapja a cigarettát és bedobja a kandalló hamujába. Az ajtóhoz érve félrelökte Luke-ot, megragadta az ajtó gombját, fölrántotta az ajtót, majd ugyanazzal a mozdulattal elindult lefelé. Sajnos egy hatalmas, égő benzingömb száguldott éppen fölfelé, ahol kisebb volt a nyomás, és abban a pillanatban leégette Shawn szempilláját, szemöldökét és a hajának nagy részét.

Másodperceken belül a régi faház több száz köbméteres légterével és ódon falaival együtt valóságos lángoló pokollá változott, és az a tény, hogy az épület szigetelését összegyűrt újságpapírral oldották meg, felgyorsította a tűz terjedését. A hőség néhány másodperc alatt elérte a 330 fokos gyújtópontot, amely fölött az épületben található tárgyak, ide értve az embereket is, spontán meggyulladtak. A lángoló Sana és Shawn elérte a bejárati ajtót, ám nem tudták kinyitni.

Az egyik szomszéd tizenöt perc múlva észrevette, hogy a ház belsejéből lángok csapnak ki, és azonnal tárcsázni kezdte a tűzoltóság gombját. A tűzoltók tizenegy perc múlva érkeztek a helyszínre, ám a kémény volt az egyetlen eleme a háznak, amelyet épségben sikerült kimenteni a lángok közül.

Epilógus

New York City

2008. december 11., csütörtök 7.49 óra

Mivel Jacknek arra a hétre nem voltak kiírva boncolásai, nem fordított különösebb gondot arra, hogy túl korán érkezzen az OCME-be, így ezen a napon 7.45-kor ért be a hivatalba. Máskor ekkorra már kiszemezgette magának a szerinte legjobbnak ígérkező eseteket, és odalent volt a boncteremben Vinnie Amendolával, hogy borsot törjön az orra alá, de persze Vinnie-t sem kellett félteni. Jack azonban most lezárta szépen a kerékpárját az egyik belső garázs oldalánál, ott, ahol a biztonsági őrök jól ráláttak. Amikor ezzel megvolt, odaintett a biztonsági őröknek, mert tudta, hogy a fiúk szemmel tartják a járgányát.

Mivel Shawnt és Sanát csak tíz utánra várta, Jack úgy döntött, lezárja a függőben lévő eseteit, ha lehet, hogy amikor újra boncnapja lesz, tiszta lappal induljon, ugyanis az elmúlt tizenhárom évben, mióta itt dolgozott, ilyesmire még nem volt példa. Arra gondolt, hogy iszik egy kávét, ugyanakkor tájékozódik az aznap reggeli eseményekről, így aztán felment az ügyeleti helyiségbe, mert tudta, hogy ott van az egyik jó fej igazságügyi nyomozó: a héten dr. Riva Mehta volt az ügyeletes. Sok éven át szobatársak voltak Laurie-val, és Jack elhivatott, intelligens és szorgalmas kollégának ismerte, márpedig ezt aligha mondhatta el a kollégái nagy részéről.

Még oda sem ért, de már érezte a kávéillatot. Vinnie-t ugyan könyörtelenül ugratta minden más miatt, ám a kávéfőzés miatt soha. Vinnie valóságos művészetté fejlesztette, és mivel az eljáráson soha nem változtatott, az ő kávéja nemcsak finom volt intézeti szinten, hanem ráadásul következetesen jó minőségű is. Fél óra bringázás után mindig hihetetlenül jólesett neki.

– Volt valami érdekes eset? – kérdezte Jack Rivát, és közben bepréselődött a kolléganője mögé, aki az íróasztalánál ült.

– Már épp ideje volt, hogy begyere, te lusta disznó – válaszolta egy rekedt hang.

Jack felpillantott a kávéfőző mellől, és megpillantotta régi barátját, Lou Soldano nyomozó hadnagyot, aki félrelökte Vinnie Daily Newsát és felállt. Lou szokás szerint már kora reggel is olyan volt, mintha egész éjjel fent lett volna: a nyakkendője meglazítva, a mandzsettája kigombolva, arca meglehetősen borostás. Emellett ráadásul sötét karikák húzódtak a szeme alatt, s alsó szemhéja megereszkedve lógott, akár egy vadászkutyáé; a szeme sarkában lévő szarkalábakkal összeolvadtak a karikák, ugyanakkor rövidre nyírt haja szanaszét állt, mint egy szénaboglya. Úgy tűnt, mint aki egy hete nem volt otthon, nem csak az elmúlt éjszaka.

– Lou, öreg cimbora – mondta Jack őszinte szeretettel a hangjában. – Már hiányoltalak!

– Igen, az meg hogy lehet? – kérdezte Lou óvatosan, s közben elindult Jack felé, hogy ő is igyon egy kávét. A két férfi gyorsan kezet rázott.

– El is felejtettem még bocsánatot kérni a múltkori nevetséges beszélgetés miatt, amibe belekényszerítettelek. Emlékszel? A természetgyógyászatról.

– Ja persze, hogy emlékszem. De miért kéne bocsánatot kérned?

– Afféle küldetéstudatom támadt, és azt hiszem, kissé messzire mentem pár embernél, például nálad is.

– Marhaság, de ha annyira bocsánatot akarsz kérni, rendben van, meg van bocsátva. De az nincs megbocsátva, hogy ilyen későn jöttél be. Negyvenöt perce ülök itt, és folyamatosan az ajtót lesem abban a tudatban, hogy bármelyik pillanatban beléphetsz.

– A héten nem boncolok.

– A szentségit! Legközelebb azért szólhatnál, hallod-e.

– Szóltam volna, ha tudtam volna, hogy érdekel a dolog. Mi a helyzet?

– A tegnapi éjjel a szokásosnál is kegyetlenebb volt. West Village-ben baromi durva gyújtogatás volt, amelyben három ember elégett, és az érsek szerint te ismered őket.

– Kik voltak azok? – kérdezett vissza Jack azonnal, bár belehasított az érzés, hogy tudja a választ előre, különösen mivel West Village-ben történt a tűzeset, és a püspöknek is köze volt hozzá. – A Morton Streeten volt?

– Igen, ott. A Morton Street 40-ben. Mennyire ismerted őket?

– Elég jól – ismerte be Jack. Hirtelen úgy érezte, le kell ülnie. – Szentséges Úristen! – mondta, és megcsóválta a fejét. – Mi történt?

– Még próbáljuk összerakosgatni az eseményeket. Honnét ismerted őket?

Jack Lou kezébe nyomta a kávét, amit tartogatott, aztán töltött egy másikat magának.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most leülök – mondta. Aztán elmesélte Shawn és Sana Daughtry történetét, és azt, hogy Shawn és az érseket is egyetemista korából ismeri. Az osszáriumot nem akarta említeni, amíg többet meg nem tud Lou-tól. – Múlt szombaton vacsorára voltam hivatalos a Morton Street 40-be.

– Szerencse, hogy tegnap este nem voltál ott – mondta Lou –, tipikus gyújtogatás volt. Egy csomó benzint locsoltak szét az alagsorban, de szinte alig volt szükség erre. Az ilyen 18. századi faszerkezetes házak valóságos tűzfészkek.

– Sikerült azonosítani a három áldozatot?

– Nagyjából, de még várunk az OCME véleményére is. De elég biztosak vagyunk abban, hogy az áldozatok közül ketten a ház tulajdonosai voltak, bár ezt még meg kell erősíteni. Mindenki szinte hamuvá égett. A harmadik áldozatot már nehezebb azonosítani, végül megtaláltuk pár használati tárgyát, és minden valószínűség szerint ő a gyújtogatás gyanúsítottja. Állítólag Luke Hesternek hívták az illetőt, és kiderült, hogy vallási fanatikus, aki kolostorban lakik, és mint megtudtuk, a New York-i érsek megbízásából lakott náluk. A bíboros urat az ágyából ugrasztottuk ki. Tőle sikerült megtudnunk pár dolgot. A jelek szerint a harmadik áldozat, aki tényleg afféle vallási fanatikus, ideiglenesen Daughtryéknál lakott. Az érsek szerint valószínűleg az történt, hogy ez a vallásos gyerek megölte magát és a házaspárt is, hogy mártírhalált haljon azért, nehogy valami negatív dolog kerüljön napvilágra a Szűzanyáról, Isten anyjáról. Fel tudod fogni, cimbora? Úgy értem, hogy itt, New York Cityben ilyenek történnek?

– Milyen állapotban volt az érsek, amikor beszéltél vele? – kérdezte Jack. El sem tudta képzelni, mit gondolhatott James. De abban biztos volt, hogy porig van sújtva.

– Nem repesett a boldogságtól – ismerte be Lou. – Tulajdonképpen porig volt sújtva – tette hozzá, mintha olvasna Jack gondolataiban.

Jack nem válaszolt, csak megcsóválta a fejét.

– Én meg átjöttem ma ide, hogy nézzem, ahogy boncolsz – mondta Lou. – Hátha valamilyen váratlan információra bukkanunk, hiszen te erről amúgy is híres vagy.

– Ki csinálja a tegnapi elégett holttesteket? – kiáltott oda Rivának.

– Én – válaszolta Riva. – De ha át akarod venni egyiket vagy kettőt, vagy mind a hármat, akkor csak szólj.

– Kösz nem! – válaszolta Jack. Már eldöntötte magában, hogy inkább Jamesnek segít, nem pedig Lou-nak. Az volt a terve, hogy összeszedegeti az összes osszáriummal kapcsolatos bizonyítékot, és átadja Jamesnek. – Hát tessék, Lou – mondta nyomozó barátjának. – Dr. Mehta az egyik legjobb szakember. Biztos vagyok benne, hogy sokkal jobban fogod élvezni a társaságát, mint az enyémet, ráadásul ő még gyorsabb is.

– Mikor akarod kezdeni, szívi? – kiáltotta oda Rivának.

Jack összerándult. Riva nem szerette, ha „szívi”-nek hívja egy férfisoviniszta rendőr, így aztán válaszra sem méltatta. Jack Rivának háttal odalépett közéjük, aztán az ujjával olyan mozdulatot tett, mintha át akarná vágni a saját torkát.

– Csak semmi szívi vagy husi, vagy ilyesmi – suttogta Jack Lou kedvéért.

– Világos! – mondta Lou, mert rögtön megértette, miről van szó.

Átfogalmazta az iménti kérdést, és azonnal választ kapott: tizenöt perc múlva.

– Hadd adjak még egy utolsó tanácsot – mondta Jack. – Ne sok időt vesztegess a nyomozásra. Nem más ez, mint egy sajnálatos szomorú tragédia, amelyben mindenki azt tette, amit szerinte kellett.

– Nekem is nagyjából ez a benyomásom támadt, amikor az érsek úrral beszéltem – jegyezte meg Lou. – A szerzetesnek semmiféle priusza nem volt. A legkülönösebb azonban az, hogy mennyire profi módon viselkedett, kivéve persze a végét, hiszen ő maga is elégett a tűzben. A gyújtogatási szakértők le voltak nyűgözve. Az hagyján, hogy benzint használt, de tudta, hogyan párologtassa el maximális mértékben, és hogy hová öntözze szét a pincében, hogy a leggyorsabban tüzet kapjon minden. Még pár szellőzőlyukat is vágott, hogy a tűz gyorsabban terjedjen fölfelé a házban, mint egyébként tette volna. Született gyújtogató volt a fickó.

– Csörög a mobilom – Jack ismét kezet rázott Lou-val. – Most átmegyek az érsek úrhoz, hogy megvigasztaljam kicsit. Valószínűleg magát hibáztatja, hiszen ő mutatta be egymásnak a feleket. Nem is értem, miért nem hívott eddig.

– Abban igazad van, hogy magát hibáztatja – mondta Lou. – Nagyjából nekem is ezt mondta. Nem is tudtam, hogy ismered az érseket. Mióta ismeritek egymást?

– Régebb óta ahhoz, hogy ezt eláruljam neked – mondta Jack. Tudta, hogy Lou-t jó kezekben hagyta, aztán kiment a helyiségből, le az alagsorba, hogy útba ejtsen valakit az irodája felé tartva.

Bár enyhe aggodalmat érzett, hogy felidegesíti Calvint a múltkori után, Jack azt tervezte, hogy kölcsönkéri az egyik fehér szolgálati furgont sofőrrel együtt harminc-negyven percre. Amikor bement a garázsba, elszállt minden aggodalma. Mind az öt sofőr ott ücsörgött és kávézott.

Öt perccel később Jack már Pete Molina sofőr társaságában a város felé száguldott. Pete éjszakás sofőr volt, aki mostanában kérte át magát nappalos műszakba.

Gyorsan odahajtottak az OCME DNS-intézetéhez, ahol Jack utasította Pete-et, hogy hajtson a teherrámpához és várjon. Aztán Jack beszaladt, kinyitotta a labort, amelyet a Daughtry házaspár használt. Bezárta maga mögött az ajtót, aztán nem vesztegette az időt, nehogy Lou nyomozócsapata még azelőtt odaérjen, hogy Jack elviszi az ereklyéket. Jacknek hirtelen késztetése támadt arra, hogy visszavitessen mindent a jogos tulajdonosához, ám erre a feladatra James volt a legalkalmasabb.

Visszapakolt mindent az osszáriumba: csontokat, tekercset, még azoknak a mintáknak a maradékait is, amelyeken Sana dolgozott bent a laborban. Amikor minden a helyén volt, Jack még két dolgot hozzáadott: Szaturninusz levelét és a kódexet, melyeket Shawn két nappal ezelőtt hozott be az irodájából. Jack az osszáriumot rátette egy kiskocsira, amellyel pár nappal korábban az üveglapokat hozták fel.

Még egyszer ellenőrizte, hogy megvan-e minden, aztán kitolta a kocsit a teherlifthez, onnét pedig a rámpához. Ha éppen beszállítás lett volna, akkor el kellett volna menniük onnét. Megmutatta a biztonsági őrnek az azonosító kártyáját, aztán kivitte az osszáriumot a furgonhoz, és jól lerögzítette a kocsi belsejében.

– Rendben – mondta Pete, és beindította a motort. – Hová?

– A New York-i érsek rezidenciájához – mondta Jack.

Pete Jackre bámult.

– Szerinted én tudom, hogy hol van?

– Az Ötvenegyedik utca és a Madison sarkán. Az Ötvenegyedik utcáról fordulj rá a Madisonra, és állj meg a járdaszegélynél. Csak ki kell tenned engem. Nem kell megvárnod.

Jack nem magyarázkodott. Ennek egyik oka az volt, hogy szerette volna, ha minél kevesebb ember tudna arról, hogy mit csinál, a másik pedig az, hogy alaposan lefoglalták azok a gondolatok, hogy mit fog mondani Jamesnek. Jack tudta, ha felcserélnék kettőjük szerepét, akkor szörnyen érezné magát.

Pete keresztülverekedte magát a sűrű forgalmon, aztán ráfordult a Madisonra. A Szent Patrik-székesegyházig tartó út lassú volt, de egyenletesen haladtak. Kevesebb mint harminc perc után Pete végre megállt az út szélén, a rezidencia mellett. Amint megállt az autó, Jack kiugrott, félrecsúsztatta a furgon oldalát, és a kocsi pereméhez húzta az osszáriumot, majd kiemelte. Mire Pete odajött, már be is csukta a tolóajtót.

– Köszönöm a segítségedet, Pete – szólt hátra Jack a válla fölött.

– Nagyon szívesen – mondta Pete, és gyanakodva méregette a szürke kővel burkolt rezidenciát.

Jack felcipelte az osszáriumot a bejárati ajtóhoz vezető néhány lépcsőfokon, aztán behajlította a térdét, megtámasztotta rajta a súlyos tárgyat, aztán jó erősen megrángatta a csengőt. Hallotta oabentről a csilingelést. Jack valahogy mindig el tudta képzelni a közelgő katasztrófákat, és szinte lelki szemei előtt látta, hogy leejti az osszáriumot a kőlépcsőre, ahol nyilván darabokra törne, kigurulnának belőle a csontok, a tekercsek, az üveglapok, a kódex és Szaturninusz levele a betonra. Épp ezért, ha lehet, még erősebben markolta az osszáriumot, és már azon kezdett gondolkodni, hogy leteszi, amikor kinyílt az ajtó, és ugyanaz a pap állt ott, aki akkor fogadta, amikor ebédelni jött.

– Dr. Stapleton – mondta Maloney atya döbbenten. – Mit tehetek önért?

– Talán az lenne a legjobb, ha beengedne – mondta Jack kissé gúnyosan.

– Ó igen, természetesen, jöjjön be – mondta Maloney atya, és félreállt, hogy helyet adjon Jacknek. – Várja a bíboros úr?

– Meglehet, mivel jobban képben van az események kapcsán, mint én, de nem vagyok benne biztos. Mi lenne, ha addig ott várakoznék, ahol a múltkor?

– Pompás ötlet. Az érsek úrnál ugyanis most éppen bent van a főplébános, de tudatom vele, hogy ön itt van.

– Nagyszerű – mondta Jack. Aztán meg sem várta az útmutatást, egyedül elindult végig a folyosón, mert pontosan emlékezett arra, hogy hol volt az a kis magándolgozószoba, ahol először találkozott Jamesszel. Maloney atya előreszaladt, hogy kinyissa az ajtót, mire Jack odaér. Jack első dolga az volt, hogy letette az osszáriumot a padlóra. Óvatos volt, mert tudta, hogy az osszárium összekarcolhatja a makulátlan padlót.

– Hozhatok valamit, amíg várakozik?

– Ha úgy gondolja, hogy eltart egy darabig az érsek úr találkozója, akkor talán egy újságot legyen szíves.

– A Times megfelel?

– Persze, az jó lesz.

Maloney atya becsukta maga mögött az ajtót. Jack körbenézett a spártaian berendezett szobában, és ugyanazokat a részleteket vélte felfedezni, mint első látogatásakor, többek között a padlótisztító viasz és tisztítószer átható szagát. Mivel a cipeléstől meglehetősen kimelegedett, levette bőrdzsekijét és ledobta az apró fotelre. Aztán leült a kisméretű kanapéra pontosan úgy, mint amikor ebédre volt hivatalos, és közben arra gondolt, milyen könnyen a szokások rabjává tud válni az ember.

Korábbi aggodalma ellenére Jacknek nem kellett sokáig várnia. Alighogy Maloney atya kiment, máris feltárult az ajtó. Az egyszerű papi reverendát viselő James belépett a szobába. Becsukta maga mögött az ajtót, aztán odarohant Jackhez, és az egy héttel korábbi találkozójukhoz hasonlóan testvéri öleléssel fogadta.

– Köszönöm, köszönöm, hogy átjöttél hozzám – nyögte ki nagy nehezen. Csak ezután pillantotta meg az osszáriumot. Aztán, mint egy kisfiú eleresztette Jacket, és tapsolni kezdett örömében. – Ó, hát elhoztad az osszáriumot! Jaj, köszönöm! Neked köszönhetően meghallgattatott az imám, hogy az osszárium visszakerüljön az egyházhoz. Aztán mondd, minden benne van? – James összeérintette a két tenyerét, mintha imádkozna.

– Minden benne van – válaszolta Jack. – A csontok, a minták, az összes tekercs, még Szaturninusz levele és a kódex is, amelyből előkerült. A történtek után úgy éreztem, vissza kell juttatnom őket hozzád, amilyen hamar csak lehetséges.

– Mit gondolsz erről a tragédiáról?

– Nem térek magamhoz – mondta Jack. – Csak egy órával ezelőtt értesültem róla. Az egyik barátom, Lou Soldano nyomozó hadnagy mondta el.

– Találkoztam vele tegnap este – monda James. – Itt járt a rezidencián.

– Említette – mondta Jack. – Jó ember.

– Jack, nem tudom, bűnös vagyok-e vagy sem.

Jack sanda pillantást vetett Jamesre.

– Miről beszélsz? Hogy érted azt, hogy bűnös vagy?

– Hát a gyilkosságban – mondta James. Képtelen volt Jack szemébe nézni, és elfordította a fejét. – Nem tudom, a lelkem mélyén nem sejtettem-e, hogy van arra esély, hogy ez történjen. Ha valaki a tűzzel játszik, már bocsánat a szóviccért, akkor könnyen megégetheti magát. Tudtam, hogy az ember, akit felkértem, könnyen kibillen a lelki egyensúlyából, talán olyan mértékig, hogy képes bűnt elkövetni azért, hogy megakadályozza azt, ami szerinte még nagyobb bűn. Luke felhívott tegnap reggel, hogy elmondja, Shawn meg fogja gondolni magát, és nem publikálja az anyagot. Azt mondta, biztos benne, hogy sikerülni fog, és inkább taktikai lépéssel érte el ezt, mintsem rábeszéléssel. Tudnom kellett volna, hogy tragikus fordulatot vesznek az események, ám ehelyett annyira örültem, hogy bevált a B tervem, hogy nem is gondolkodtam el azon, hogy Luke mire céloz, amikor azt a szót használja, taktika. Nyilvánvalóan erre a szörnyű mártíromságra célzott.

– James, nézz rám! – követelte Jack, aztán megfogta James mindkét vállát, és gyengéden megrázta. – Nézz rám! – erősködött.

James vonásait eltorzította a gyötrődés, a szeme egészen kivörösödött a könnyektől. Aztán lassan Jackre emelte vizenyős kék szemét.

– Én majdnem a legelső nap óta részt vettem ebben az egészben – mondta Jack. – Soha, de soha nem kívántad, hogy fizikai bántalom érje Shawnt és Sanát, a halálukat meg végképp nem kívántad. Soha! A célod az volt, hogy találj egy szenvedélyes és meggyőző embert, aki Szűz Máriáért él, és meg is tetted. A jövőbe azonban sem te, sem én nem vagyunk képesek belelátni. Most már csak utólagos okoskodásról lehet szó. Kérlek, ne tetézd a tragédiát azzal, hogy megpróbálod magadra hárítani a felelősséget. A felelősség az elkövető személyé. Valami miatt bekattant. Valószínűleg soha nem tudjuk meg, mi volt az, de valami kiváltotta ezt belőle.

– Te tényleg elhiszed azt, amit mondasz, vagy csak vigasztalni próbálsz?

– Száz százalékig hiszek ebben.

– Köszönöm, hogy ennyire megértő vagy. Nagyon fontos számomra, hogy mit gondolsz. Most már lesz erőm ahhoz, hogy elgondolkodjam egy kicsit a dolgon és imádkozzam értük. Arra fogom kérni a Szentatyát, hadd töltsek körülbelül egy hónapot egy kolostorban, ahol elmélkedhetek ezen és imádkozhatom.

– Jó ötlet. Teljesen egészséges dolog lenne.

– De ezt az első borzasztó dolgot fel kell számolni – mondta James, aztán fürkészve Jack arcába nézett. – Attól tartok, még egy utolsó nagy szívességet kell kérnem tőled, barátom.

– Mi lenne az?

– Az osszárium! – mondta James. – Meg kell, hogy kérjelek, segíts nekem visszatenni.

– Visszatenni, de hová? – kérdezte Jack, bár maga is kitalálta, miről van szó. Kitalálta, mert neki is eszébe jutott, hogy mi lenne ennek az egész szerencsétlen epizódnak a legkedvezőbb végkifejlete. Az osszáriumot vissza kell juttatni oda, ahol Shawn és Sana rátaláltak, a Szent Péter-bazilika alá. – Úgy érted, vigyem vissza Rómába…? – kérdezte Jack elhaló hangon.

– Tudtam, hogy megérted – mondta James, és kissé magához tért mélabújából. – Csak te és én tudunk a dologról. Egyedül képtelen lennék rá. Segítened kell, és minél előbb, annál jobb.

Jack azonnal Laurie-ra gondolt, aztán arra, hogy JJ vérében meg kell vizsgálni az antitestszintet, és megbizonyosodni arról, hogy folytathatják-e a kezelést.

– Attól tartok, mostanában nagyon elfoglalt leszek – mondta Jack. – Mikorra tervezed a dolgot?

– Ma estére – válaszolta James tárgyilagosan. – Már foglaltam is számunkra helyet a késő délutáni járatra. Az osszárium velünk együtt fog utazni a gépen. Reggelre Rómába érünk, és holnap este intézkedem, hogy visszatehessük az osszáriumot oda, ahonnét előkerült. Aztán, ha akarod, már szombaton visszajöhetsz New Yorkba. Tudom, hogy egészen Rómáig kell mennünk, de mindössze két éjszakáról van szó. Ne akard, hogy könyörögjek, Jack!

Jacknek hirtelen az a gondolata támadt, hogy ha nem számítjuk azt, hogy vissza kell vinni az osszáriumot a temetkezési helyére, tulajdonképpen érdekes kaland lehet ez az európai repülés. Hozzátartozott az a három számítógépen kinyomtatott papiros is, amit begyűrt a belső zsebébe, amikor összepakolt mindent a laborban. A kinyomtatott lapokat azonban nem tette a tárgyak mellé, hiszen ezek a laborból származtak, és úgy döntött, zsebre vágja őket és majd később elmereng rajtuk. Az egyik lapon rajta volt annak a betegnek a neve és címe, akit a Hadassah Orvosi Centrum Ein Kerem-i klinikáján láttak el.

– Tudod, mit? – mondta Jack. – Eljövök veled ma este és segítek visszavinni az osszáriumot a helyére két feltétellel. Az egyik feltétel, hogy a feleségem, Laurie és a négy hónapos gyerekünk velünk jön, feltéve, hogy rá tudom beszélni, és kettő, elmondhatom a feleségemnek az osszárium egész történetét.

– Ó, Jack! – jajdult fel James. – Pont azért van rád szükségem, hogy ne kelljen elmondani senki másnak a dolgot.

– Rendben, de akkor is hadd mondjam el a feleségemnek. Ő legalább olyan jól tud titkot tartani, mint én. Ha nem mondhatom el neki, az óriási teher számomra, és őszintén szólva, ha nem mondom el és elmegyek Rómába, az nagyon kínos helyzetbe hozna. Különben is, ezzel a két feltétellel megyek veled ma Rómába.

James gondolkodott egy ideig, aztán gyorsan úgy döntött, ha muszáj megkockáztatni, hogy elmondja valakinek még a dolgot, akkor talán Jack felesége az, aki érdemes rá.

– Na jól van – egyezett bele nagy nehezen. – Mikor tudnál visszajönni? Megvetetem Maloney atyával a jegyeket, de úgy, hogy vissza lehessen őket váltani.

– Ha minden simán megy, mi lenne, ha inkább a repülőtéren találkoznánk?

– Találkozzunk itt! Maloney atya elvisz bennünket a Kennedyre a Range Roverben.

Jack taxival ment vissza az OCME-be a rezidenciáról, és egyenesen Bingham irodájába tartott. Sajnos Bingham a városházán volt, a polgármesterrel találkozott. Erre Jack felment a harmadikra, és beugrott Calvin Washington irodájába. Szerencséjére az igazgatóhelyettes ott volt, és Jack egyszerűen közölte vele, hogy elmegy hosszú hétvégére. Mivel Jack már amúgy sem boncolt volna a héten, nem sokat számított a dolog. Mégis jobban érezte magát, ha a főnökség tudja, hogy semmi esetre sem lesz utolérhető. Aztán lement, kinyitotta a zárakat, amellyel a kerékpárját rögzítette, és elindult hazafelé.

Mire hazaért és felvitte az előszobába a bringáját, már eluralkodott rajta az utazás izgalma. Imádta Rómát, négyszer vagy ötször járt ott, viszont sohasem járt még Jeruzsálemben. Berakta a szekrénybe a biciklit, aztán elindult az emeletre. Már délutánra járt az idő, ami azt jelentette, hogy három-négy órán belül el kell készülniük.

James azt kérte, hogy háromra mindenki legyen ott a rezidenciáján.

– Laurie! – kiáltotta Jack, amikor a konyhába ért, de Laurie-t nem találta sehol.

Elment a konyha mellett, aztán végig a folyosón a háló és a nappali felé. Épp el akarta magát kurjantani ismét, amikor beleütközött a hálószobából kilépő feleségébe, aki egy gyerekgondozási könyvet tartott a kezében.

Az ajkára szorította a mutatóujját.

– Alszik – mondta suttogva.

Jack behúzta a nyakát, mint egy teknős, és máris lelkifurdalást érzett az előbbi kurjongatása miatt. Lehetett volna annyi esze, hogy ne csináljon ilyesmit, amíg meg nem győződött róla, hogy nem alszik-e a fia. Sűrű bocsánatkérések közepette elmagyarázta, hogy azért kiabált, mert nagyon izgatott.

– Hogy a fenébe lehet, hogy ilyen hamar hazajöttél? – kérdezte Laurie. – Minden rendben?

– Persze! – mondta Jack, és jól megnyomta a szót. – Van egy ajánlatom számodra.

– Számomra? – kérdezte Laurie mosolyogva. Visszament a nappaliba, aztán leült a kanapéra, és feltette a lábát a dohányzóasztalra. A kisasztalon egy csésze mézes tea várakozott. – Nem rossz, mi? Aranyélete van a kismamának! JJ-nek ma megint jó napja volt. Ilyen hosszan még sohasem szunyókált.

– Tökéletes – mondta Jack. Leült a dohányzóasztalhoz, hogy közel legyen a feleségéhez, amikor beszél vele. – Először is, egy apró vallomással tartozom. Nem mondtam el neked az osszárium teljes történetét, amelyen a régész barátom és a felesége dolgozott. Egészen lenyűgöző titokról van szó. Azért nem mondtam el neked, mert az érsek barátom megesketett, hogy hallgatok. Na mindegy, ezt az esküt már feloldotta, úgyhogy alig várom, hogy elmondhassam a teljes történetet.

– Miért oldotta fel a titkot?

– Az is külön történet. A régész barátom, Shawn, és a felesége tegnap este meghalt, ugyanis felgyújtották a házukat, és ezzel vége az osszárium tartalmát célzó vizsgálatoknak.

– Ez borzasztó! – mondta Laurie. – Az a ház volt, ahol meglátogattuk őket annak idején?

– Igen, az. Ha egy ilyen favázas ház egyszer tüzet kap, az kész tragédia. Percek alatt a lángok martaléka lesz.

– Szörnyű tragédia – mondta Laurie. – Pedig most akartuk felmelegíteni velük a kapcsolatot. Ez azt is jelenti, hogy most már nem tudod lekötni magad ezzel az érdekes projekttel?

– Nem egészen.

– Nem? Hiszen az imént mondtad, hogy a haláluk azt jelenti, lezárult az osszárium vizsgálata.

– Ez igaz, csakhogy az osszáriumot vissza kell vinni oda, ahonnét származik. Sajnos a régész barátom és a felesége a szó szoros értelmében kilopták a Szent Péter-bazilika alól. Kétezer évvel ezelőtt temették el közvetlenül Szent Péter mellé. Megígértem az érseknek, hogy segítek neki visszavinni és visszatenni az eredeti helyére az osszáriumot, hogy senki ne tudjon róla. Rajtam kívül csak az érsek és te tudtok a létezéséről, így meg kell ígérned, hogy nem mondod el senkinek, ha azt akarod, hogy megosszam veled a többi részletet is. Az ajánlatom a következő. Mi hárman, vagyis te, JJ és én elrepülünk együtt Rómába. Holnap este aztán segítek Jamesnek visszatenni a helyére az osszáriumot. Aztán pénteken te, JJ és én elrepülünk Jeruzsálembe, hogy szombaton találkozhassunk valakivel. Vasárnap pedig hazarepülünk. Mit szólsz?

– Azt, hogy megőrültél – vágta rá Laurie abban a pillanatban gondolkodás nélkül. – Azt kéred tőlem, hogy ma este repüljek el egy beteg, négy hónapos gyerekkel egy távoli városba, ahol egy napot sem töltök, aztán repüljek el egy másik városba, aztán haza? Különben is, mennyi idő alatt ér vissza a repülő Jeruzsálemből New Yorkba?

– Azt nem tudom pontosan, gondolom, eltart egy darabig. De nem ez a lényeg. Azt szeretném, ha megtennéd ezt a kedvemért. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, és hogy nagyon nehéz lesz, valószínűleg nehezebb, mint gondolnám, de úgy érzem, nagyon fontos számomra. Segítek JJ-re vigyázni. Több mint feleúton nálam lesz. Rómában felfogadunk egy bébiszittert, hogy legyen egy kis szabadidőd, és Jeruzsálemben is. Különben is az elmúlt három-négy napban, vagy mennyi, egészen jól volt.

– Három napja van jobban – pontosította Laurie.

– Jó, három napja! Négy nap alatt lezavarjuk ezt az egész programot, ígérem, hogy segítek, tényleg. Még meg is szoptatnám, ha tudnám.

– Ja, persze – dohogott Laurie. – Könnyű ezt mondani. Szóval a repülőn te fogod tartani, még akkor is, ha nyűgös lesz és izgága.

– Igen, én. Az egész úton, ha akarod. Csak mondj igent! Sokkal jobban megértesz majd, ha elmondom az osszárium egész történetét, ma este a gépen minden részletet meg fogsz tudni tőlem. Kérlek, mondj igent!

– Na jól van, a fene vigyen el! – mondta Laurie vigyorogva. – Valószínűleg el fogom felejteni, hogy pillanatnyi elmezavaromban rá tudtál beszélni erre, de rád is vonatkozik a megállapodás, bár azért nem kell egész úton tartogatnod, csak a rád jutó időben, és nem csak akkor, amikor alszik. Akkor is tartani fogod, amikor mocorog és rugdalózik, meg akkor is, amikor nyugton van. Világos?

– Tökéletesen – mondta Jack, és felderült az arca. – Most pedig készülődnöm kell, és el kell intéznem pár telefonhívást. Háromra az érseki rezidencián kell lennünk.

– Azt hiszed, nekem nem kell készülődni? – mondta Laurie és félretette a könyvét. – Nagyon remélem, hogy nem fogom megbánni ezt az egészet.

Róma némileg csalódást okozott Jacknek bizonyos értelemben. A korábbi látogatásai alkalmával mindig tavasz végén, nyáron vagy ősz elején járt itt, és akkor kellemes, napsütötte meleg idő uralkodott. Most viszont december volt, és Rómában borult volt az ég, nyirkos az idő, sőt még esett is. Ráadásul arra számított, hogy izgalmas és titokzatos kalandok közepette fogják belopni az osszáriumot a Vatikánba, majd visszahelyezni eredeti helyére a nekropoliszba. Ehelyett azonban egyértelművé vált számára, hogy a Vatikán nagyjából olyan, mint egy hatalmas klub, amelyet a bíborosok kiszolgálására hoztak létre. Ha valaki bíboros volt, akkor mindent megengedhetett magának.

Mivel James ugyanazt az űrlapot használta az osszárium visszaviteléhez, amellyel érkezett, természetesen mindenki úgy tekintette, hogy az osszárium belsejében az ő személyes tárgyai vannak. A repülőtéren senkinek eszébe sem jutott, hogy kinyissa, se induláskor, se érkezéskor, sőt akkor sem, amikor bejutottak a Vatikánba. Mivel James korábban elintézte, hogy valamennyien a Vatikánban szálljanak meg a Casa di Santa Martában, amelyet a vendéglátók védőszentjéről, Szent Mártonról neveztek el, az osszárium és a poggyászuk ott várta őket, amikor megérkeztek. Miután a repülőtéren visszakapták a csomagjaikat, egy vatikáni furgon előrement velük, ugyanakkor James és útitársai, ahogy a bíboros nevezte, „látványosabb útvonalon” érkeztek a szálláshoz.

A Casa di Santa Marta azért épült, hogy megszálljanak benne a bíborosok a konklávé idején, amikor azért utaznak ide, hogy megválasszák az új pápát, így szándékosan spártai egyszerűséggel rendezték be a szobákat, ami enyhe csalódást okozott Jacknek. Amikor James korábban mondta nekik, hogy Vatikánban fognak megszállni, Jack valamiféle reneszánsz enteriőrt képzelt maga elé.

A vártnál jobban sikerült ugyanakkor az éjszakai repülés JJ-jel. JJ nemcsak délután aludt egy jó nagyot, hanem az éjszaka java részét is átaludta a repülőn Laurie karjában, illetve Jackében. Jacknek bőven maradt ideje arra, hogy elmesélje az osszárium teljes történetét, amelyet Laurie pont olyan lenyűgözve hallgatta, ahogy Jack elképzelte.

– Megnézhetem majd? – kérdezte Laurie.

– Nem hinném, hogy akadálya lenne – válaszolta Jack.

James szerette volna elkerülni, hogy bármi balul üssön ki, így aznap délutánra magán idegenvezetést kért a Szentszék Régészeti Bizottsága egyik régészének közreműködésével. Amikor elérkezett az idő, JJ megint jóízűen álomba szenderedett, aminek hatására Laurie azt mondta:

– Most hozza be az elmúlt két hónapot. – Nem szívesen ugyan, de Laurie hagyta, hogy James rábeszélje, csatlakozzon hozzájuk a tárlatvezetésre, miután James több apácát is talált, akik hajlandóak voltak JJ mellett maradni, és megígérték, hogy ha a gyermek felébred, egyikük azonnal Laurie után szalad.

A látogatás meglehetősen hasznosnak bizonyult. Először nem tudták kitalálni, hogy Shawn és Sana hol találhatták az osszáriumot, ám később az ottani régész megmutatta, hogyan lehet bejutni a Péter sírjához vezető alagútba, nevezetesen, hogy fel kell emelni az egyik, a turisták számára lefektetett vastag üveglapot, hogy bejussanak a legalsó ásatási szintre.

Bár Jack kissé ideges volt mielőtt ő és James este tíz körül visszacipelték az osszáriumot, amikor meglátta James hatalmas kulcskarikáját, gyorsan szertefoszlott az izgalma. James valójában felkereste a főpapot, aki szintén bíboros volt, és jelenleg ő igazgatta a bazilikát, és elmondta neki nyíltan, hogy be akarnak menni a Kelemen-kápolnába és Szent Péter sírjához aznap este, így megkapta a kulcscsomót, és biztosították afelől, hogy a világítást egész éjjel bekapcsolva hagyják.

A Casa di Santa Marta és a Szent Péter-katedrális északnyugati oldalbejárója szerencsére rövid volt, rövidebb, mint egy háztömbnyi hossz New Yorkban. James kinyitotta az ajtót a kulcsával, Jack pedig belépett az elsötétített bazilikába a kapun keresztül, amelyről később megtudta, hogy Porta della Preghierának nevezik. Számára a bazilikába való bejutás volt az este legemlékezetesebb pillanata. Körülbelül fél órával korábban a felhők oszladozni kezdtek, legalábbis egy időre, így a hold előbukkant Jack örömére, a holdsugarak besütöttek a Michelangelo kupolájának alapjánál található ablakokon keresztül, és rávetültek a lenti tárgyakra is. Ennek hatására jól érezhető volt az épület hatalmas mérete.

– Gyönyörű, igaz? – kérdezte James közvetlenül Jack háta mögül.

– Az embernek egészen megjön a kedve a valláshoz – válaszolta Jack félig tréfásan.

James előrement és mutatta az utat az oldalhajóban, átmentek a Szent András-oszlophoz, amely a hatalmas kupolát tartó négy oszlop egyike volt, itt aztán kinyitott egy újabb ajtót, és azon keresztül mentek le a kriptába.

Újabb húsz percbe telt, mire leereszkedtek egészen az ásatás legalsó szintjére, és megtalálták azt a helyet abban az alagútban, amely Szent Péter sírjához vezetett, azon belül is azt a helyet, ahol az osszáriumra rátaláltak. A helyszínt jól kivehető szögletes nyílás jelezte a falban. Mivel a föld laza volt, Jack könnyen kibontotta, és gyorsan megtalálta a lámpákat, a vödröket és az egyéb eszközöket, amelyeket Shawn és Sana használat után ide rejtett.

– El kell innét vinnünk ezt a sok mindent – mondta Jack. – De az már könnyű lesz. Használhatjuk a vödröket. Viszont addig is jó lenne, ha szereznél egy kis vizet valahonnét. Azzal csinálhatnánk habarcsszerűséget, hogy jól befalazzam az osszáriumot.

– Pompás ötlet – mondta James. – Lefelé jövet láttam egy csapot.

Amíg James elment vízért, Jack visszahelyezte az osszáriumot a falba, aztán kihézagolta földdel meg szikladarabokkal és kavicsokkal. Mire James visszajött, már csak a külső részt kellett befalazni, és vizes földdel tapasztotta be az osszárium végét. Amikor ezzel megvolt, szinte alig lehetett észrevenni, hogy hol volt a nyílás. Amikor az utolsó földdarabokat tapasztotta vissza, eszébe jutott, milyen szerencsétlen szerep jutott neki, hiszen el kell rejtenie az osszáriumot. Az emberiség soha nem fogja megismerni Simon evangéliumát. Ez rossz érzéssel töltötte el, és bár soha nem érdekelte különösebben a kereszténység története, tudta, és ettől fogva mindig foglalkoztatni is fogja, hogy milyen volt valójában Simon mágus. Tényleg ő volt a rossz fiú, ahogy ábrázolták, vagy valójában teljesen más ember volt?

Amennyire esős, szürke és barátságtalan volt Róma, annyira kristálytiszta volt az idő Izraelben; a makulátlan égbolt szinte vakítóan ragyogott felettük. Jack, Laurie és JJ dél körül érkeztek meg az országba a Róma-Tel-Aviv járattal, és leszállás közben Jack egészen odanyomta az orrát az üveghez. JJ megint felülmúlta Laurie legmerészebb álmait is. Ahogy a gép a levegőbe emelkedett, a kicsi álomba szenderült, és még akkor is aludt, amikor egy nyikorgással kísért zökkenéssel a gép leért a kifutópályára landoláskor.

A Mabat Utazási Iroda képviselője várta őket a kapunál, és segített nekik keresztüljutni az útlevélvizsgálaton, illetve a poggyásszal kapcsolatos formaságokon, és gond nélkül eljuttatta őket a rájuk várakozó sofőrhöz, akinek az volt a dolga, hogy elvigye őket Jeruzsálembe. Jack egy tapasztalt utazótól kapta az utazási iroda nevét, mert maximálisan szerette volna kihasználni azt az időt, amennyit az országban terveztek tölteni.

A sofőr egyenesen a Dávid Király Hotelbe vitte őket, ahol egy itt dolgozó nagy tudású amerikai idegenvezető, Hillel Kestler gondjaira bízta őket.

– Ha jól tudom, egy Tsur Baher nevű palesztin faluba szeretnének menni először – mondta Hillel mosolyogva. – Már sok személyes kéréssel találkoztam, de ez az első, hogy valaki Tsur Baherbe akar menni. Megkérdezhetem, miért? Nem sok látnivaló van ott, erre jobb, ha előre figyelmeztetem önöket.

– Ezzel a nővel szeretnék találkozni – mondta Jack, és átadta a nevet és a címet, amelyet a számítógépen tároltak CODIS 6.0 kód név alatt a 3130XL genetikai analizátorban.

– Dzsamilla Mohamed – olvasta hangosan Hiller. – Ismeri ezt az asszonyt?

– Még nem – válaszolta Jack. – De szeretném megkérni egy szívességre, egy olyan szívességre, amelyért hajlandó vagyok fizetni. Tudna segíteni ebben? Beszél arabul?

– Nem kifogástalanul – ismerte el Hillel –, de azért elég jól elboldogulok. Mikor szeretnének menni?

– Csak a mai és a holnapi nap áll rendelkezésre, hacsak nem döntünk úgy, hogy még maradnánk – mondta Jack. – Ha nem bánná, menjünk mielőbb. Gondolom, tud szerezni egy járművet.

– Természetesen. Van egy Volkswagen furgonom.

– Tökéletes. Menjünk, Laurie!

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Laurie, kissé bizonytalanul.

Végighallgatta az osszárium történetét, illetve a mitokondriális DNS-elemzés eredményét, mégis voltak fenntartásai.

– Már eljöttünk eddig. Milyen messze van a falu, Hillel?

– Körülbelül húsz perc alatt odaérünk – mondta az idegenvezető.

– Húsz perc az egész – mondta Jack. JJ felé nyúlt, és kivette a fiát Laurie karjából. – Próbáljuk meg, nincs mit vesztenünk.

– Hát jó – mondta Laurie.

Tizennyolc perccel később Hiller befordult a faluba, amelynek egyetlen földútja volt, és maroknyi betonkockaszerű házból állt, bár imitt-amott gerendák emelkedtek a magasba, ami további építkezéseket jelzett. Volt néhány üzlet, egy cigarettabolt, egy kisebb vegyesbolt és egy fűszerüzlet. Egy iskolát is láttak sok egyenruhás gyerekkel.

– Az lesz a legkönnyebb, ha először felkeressük a muhtárt – próbálta Hillel túlharsogni a gyerekeket.

– Mi az a muhtár? – kérdezte Jack.

– Arabul azt jelenti, kiválasztott – mondta Hiller. Felhúzta a furgon ablakát, hogy ne kelljen kiabálnia. – A falu vezetőjére utal. Ő biztosan ismeri Dzsamilla Mohamedet.

– Ismeri a Tsur Baher-i muhtárt? – kérdezte Jack. Az első utasülésen ült az idegenvezető mellett. Laurie hátul foglalt helyet, JJ pedig a kocsiba szerelhető gyerekülésben pihent.

– Nem, nem ismerem, de nem számít.

Hiller leparkolta az autót, aztán beszaladt a vegyesboltba. Amíg odabent volt, több iskolás gyerek is a kocsihoz jött és megbámulták Jacket.

Jack rájuk mosolygott és integetett nekik. Páran öntudatosan visszaintegettek. Aztán egy férfi jött ki a boltból, és elzavarta a gyerekeket.

A következő pillanatban Hiller is előkerült az üzletből. Odasétált az autó jobb oldalához, Jack pedig leeresztette az ablakot.

– Az üzletben van egy hely, ahol le lehet ülni – magyarázta Hiller. – Itt szoktak ücsörögni az emberek, és szerencsénkre a muhtár épp itt van. Megkérdeztem, ismeri-e Dzsamillát, ő pedig érte küldetett. Ha találkozni szeretne az asszonnyal, kérem, jöjjön be.

– Csodálatos – válaszolta Jack. Kiszállt az autóbók aztán kinyitotta Laurie és JJ számára a tolóajtót.

A vegyesbolt a legkülönbözőbb holmikkal volt telepakolva a padlótól a mennyezetig: volt ott minden, fűszerek, játékok, barkácseszközök és nyomtatópapír. A pihenőhely, amelyről Hiller beszélt, az üzlet hátuljában volt, egyetlen ablak nyílt a kopár udvarra, ahol vézna csirkék szaladgáltak.

A muhtár idős, arab ruhát viselő férfi volt, a bőre naptól cserzett, és vízipipát pöfékelt. Nyilvánvalóan örült a társaságnak, és gyorsan rendelt teát mindenkinek. Örömmel hallotta, hogy Stapletonék New Yorkból jöttek, mert ő és a családja már kétszer is járt ott. Miközben nagy hévvel magyarázta, hogy Brooklyn melyik részén járt, megérkezett Dzsamilla Mohamed. A muhtárhoz hasonlóan ő is arab ruhát viselt. Nem takarta el minden testrészét, de a ruha fekete volt, akárcsak a csomóra kötött sálja. Ott, ahol kilátszott az arca és a bőre, látszott, hogy épp olyan napégette, mint a muhtáré. Nyilvánvalóan nem lehetett könnyű az élete.

Sajnos Dzsamilla nem beszélt angolul, de mivel a muhtár tudott egy kicsit, Jack az ő segítségével kommunikált vele. Először megkérdezte tőle, hogy szokott-e gyógyítani. Az asszony azt válaszolta, hogy tulajdonképpen igen, de elsősorban a saját gyerekeit; öt fia és három lánya volt. Megkérdezte azt is, hogy volt-e valaha beteg. Az asszony azt válaszolta, hogy nem, bár tavaly elütötte egy autó Jeruzsálemben, és egy hétig bent feküdt a Hadassa Kórházban, mert eltört pár csontja, és vért is vesztett.

Jack azután megkérdezte tőle, hajlandó lenne-e meggyógyítani az ő gyermekét azzal, hogy a fejére teszi a kezét, és kijelenti, hogy megszabadítja a ráktól. Jack több száz dollárt húzott elő készpénzben, és a kis asztalra helyezte. Azt mondta, ezzel jutalmazná az asszony fáradozásait. Jack ezután elvette JJ-t Laurie-tól, és az asszonyhoz fordult.

A jelek szerint JJ élvezte, hogy ő került a figyelem középpontjába. Elégedetten gőgicsélt, miközben Dzsamilla megtette, amire kérték. A muhtár lefordította, amikor Dzsamilla azt mondta, az a szándéka, hogy minden betegséget elűzzön ettől a pillanattól fogva a gyermek testéből.

Laurie feszülten figyelt. Jack elmondta neki, hogy mire készül, és bár kissé zavarban volt, tulajdonképpen ártalmatlan dolognak tartotta az egészet, és mivel Jack olyannyira hitt benne, nem akart akadályt gördíteni elé. Most, hogy valóban megtörtént a dolog, őszintén szólva maga sem tudta, mit gondoljon az egészről. Jack viszont épp ellenkezőleg. Amikor eltervezte, hogy ezt fogja tenni, arra gondolt, nem szabad elszalasztani egyetlen esélyt sem. Volt valami misztikus ebben az osszáriumban, és szerette volna kihasználni. Persze most, hogy a hittel való gyógyítással kísérleteztek, kissé ostobán érezte magát, mint aki szalmaszálba kapaszkodik. Nos, valójában tényleg ez történt.

– Na jó! – mondta Jack hirtelen, amikor úgy érezte, már túl sokáig tart a dolog, és elhúzta JJ-t Dzsamilla keze ügyéből. – Ez óriási! Nagyon szépen köszönöm! – fölkapta a pénzt, odaadta Dzsamillának, aztán elindult az ajtó felé.

Hirtelen úgy érezte, el kell mennie innét és elfelejteni az egészet. Tudta, hogy a kétségbeesés hajtotta ide, épp úgy, ahogy más kétségbeesett betegeket, akik a természetgyógyászat kipróbálására kényszerültek. De Jack leginkább azért szeretett volna gyorsan visszaülni az autóba, mert attól félt, hogy elsírja magát.

– Rendben – mondta dr. Urit Effron. Az illető a jeruzsálemi Ein Keremben lévő Haddasa Klinika főállású orvosa volt. – Hamarosan érkezik a Siemens e-Cam kép, így pontosabb képet alkothatunk arról, hogy a fia vizeletében miért mutatott normális szintet a katekolamin anyagcsere-terméke.

Jack és Laurie előrehajoltak. Mindketten feszülten figyeltek. Előző nap, amikor eljöttek Tsur Baher városából, visszamentek Jeruzsálembe, és úgy döntöttek, hogy a Haddasa Kórház sürgősségi osztályára mennek. A gyógyítónál történt incidenst követően beszélgetni kezdtek JJ-ről, különösen, mivel az utóbbi időben annyira normálisan viselkedett. Végül úgy döntöttek, ha már ott vannak, akkor megnézetik az egérfehérjeszintet, már ott, útközben, így ha hazaérnek, rögtön hozzáláthatnak a kezelés folytatásához.

Annyit sikerült megtudniuk, hogy a vizsgálat miatt vissza kell térniük a New York-i Memorial Kórházba, de a gyermekonkológus, aki fogadta őket, felajánlotta, hogy elvégzi a rendelkezésre álló műszerekkel a vérvizsgálatot, hogy megnézze, mennyire aktívak JJ tumorjai, tekintve, hogy ennyire jól érzi magát. Mindenki legnagyobb döbbenetére – különösen a szülők képedtek el ezen – az eredmények teljesen normálisnak mutatkoztak. Ekkor az orvos felajánlotta, hogy megismétli a neorablastomára specializált defenzív tesztet, amelyet MIBG-scannek neveztek.

Amikor annak idején megállapították JJ diagnózisát, Jack és Laurie rengeteget megtudott a vizsgálatokról, azok kockázatáról és jótékony hatásáról, így aztán lelkesen hozzájárultak ahhoz, hogy megismételjék a vizsgálatot. Tudni szerették volna, most hogy áll a betegség a Memorial Kórházban történt első kezelést követően. Mivel előző nap beadtak JJ-nek rövid felezési idejű radioaktív jódot, visszatértek, hogy elvégezzék az izotópos röntgenvizsgálatot. Ebben a pillanatban jöttek ki az első képek a berendezésből.

– Nos, itt van – mondta dr. Effron –, a homovanilinsav és a vanillylmandelic-sav normális, mert nincs több tumor.

Jack és Laurie döbbenten néztek egymásra. Egyikük sem akart megszólalni, hátha szertefoszlik a varázslat, és visszazökkennek a valóságba. A jelek szerint tehát JJ meggyógyult!

– Ez kitűnő hír – mondta dr. Effron, és felnézett a képernyőről, hogy meggyőződjön róla, a szülők hallották, amit mond. – Háromszoros hurrá a Memorial Kórháznak! Az önök fia a szerencsések közé tartozik.

– Ezt meg hogy érti? – szólalt meg nagy nehezen Laurie.

– A neuroblasztómák, különösen a nagyon fiatal betegeknél, mint az önök fia, elég kiszámíthatatlanok. Előfordul, hogy hirtelen eltűnnek… a betegek maguktól meggyógyulnak, ha úgy tetszik. Vagy olyan jól reagálnak a kezelésre, mint ebben az esetben. Az önök fiának nagyon kiterjedt tumora volt?

– Igen, nagyon kiterjedt – mondta Laurie, és kezdte végre felfognia, amit lát. Nem volt tumor, azt, hogy nincs tumor, továbbá azt, amit hall, vagyis hogy JJ meggyógyult. Vajon spontán történt-e, ahogy dr. Effron állította, vagy a Memorialban kapott egérfehérje-antitestnek volt köszönhető, vagy Dzsamillának, arról Laurie-nak fogalma sem volt, de ebben a szent pillanatban nem is érdekelte.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robin Cook: Intervention

G. P. Putnam's Sons, 2009

A division of Pinguin Group Inc.

375 Hudson Street, New York, NY 10014

Robin Cook: Beavatkozás

Fordította: Csernus György

Alexandra Kiadó, Pécs 2010

ISBN 978 963 297 295 4