ROBIN COOK

Gyilkos terápia

Alexandra Kiadó 2011

A történet fontosabb szereplői

AIZUKOTECSU-KAI – kiotói központú jakuzaszervezet

ARTHUR MACEWAN – a Vacearo maffiacsalád embere

BRENNAN MONAGHAN – a Vaccaro maffiacsalád embere

CARL HARRIS – az iPS USA cég pénzügyi igazgatója

CARLO PAPARO – a Vaccaro maffiacsalád embere

CLAIR BOURSE – recepciós az iPS USA-nél

COLT THOMAS – emberrablási szakértő, a CRT Kockázatkezelő Vállalat egyik alapítója

CRT – rövidítés a Collins, Rupert és Thomas nevekből. A CRT egy kockázatkezelő vállalat, melynek egykori deszantosokból és kommandósokból verbuvált elit katonái arra vállalkoznak, hogy élve kiszabadítják az elrabolt túszokat az emberrablók markából

CSONG JANG – Hiszajuki Isii egyik testőre

DR. BENJAMIN (BEN) COREY – az iPS USA cég alapítója és vezérigazgatója

DR. CALVIN WASHINGTON – az OCME igazgatóhelyettese, igazságügyi orvosszakértő

DR. HAROLD BINGHAM – Az OCME főigazgatója, igazságügyi orvosszakértő

DUANE MACKENZIE – a Vaccaro maffiacsalád embere

GROVER COLLINS – emberrablási szakértő, a CRT Kockázatkezelő Vállalat egyik alapítója

HANK MONROE – az OCME azonosítási osztályának vezetője

HIDEKI SIMODA – az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet New York szaiko-komonja

HIROSI FUKAZAVA – ojabun, a Jamagucsi-gumi jakuzaszervezet feje

HISZAJUKI ISII – ojabun, az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet feje

IN AGAVA-KAI – tokiói központú jakuzaszervezet

iPS USA – kitalált amerikai cég, amely indukált pluripotens őssejtekkel és a hozzá kapcsolódó szellemi jogokkal foglalkozik

JACQUELINE ROSTEAU – Ben Corey asszisztense

JAMAGUCSI-GUMI – a legnagyobb jakuzaszervezet Japánban, a központja Kobe városa

JOHN DEVRIES – az OCME toxikológiai osztályának vezetője

JOSIAKI ETO – az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet egyik New York-i embere

JUNI-SZAN – Szatosi Macsita felesége

KANIDZSI GOTO – a Jamagucsi-gumi egyik embere Japánban

KENDZSI – ezt a nevet adta Laurie Szatosi Macsita tetemének, mielőtt azonosítani tudták

KENICSI FUDZSIVARA – gazdasági, kereskedelmi és ipari miniszterhelyettes Japánban

LETÍCIA WILSON – Laurie és Jack kisfia, JJ bébiszittere

Lou SOLDANO – nyomozó százados a New York-i rendőrségen

LOUIE BARBERA – a Vaccaro maffiacsalád ideiglenes capója

LUCIA CSALÁD – Long Island-i maffiacsalád, melynek vezetője Vinnie Dominick

MARLENE WILSON – recepciós az OCME-ben

MAUREEN O'CONNOR – az OCME szövettani laboratóriumának vezetője

MICHAEL CALABRESE – befektetési tanácsadó

MICSUHIRO NARUMI – az Ingava-kai jakuzaszervezet szaiko-komonja

NAOKI TADZSIRI – a tokiói The Paradise klub üzletvezetője

OCME – Igazságügyi Orvostani Intézet New Yorkban

ojabun – egy adott jakuzaszervezet feje

PAULIE CERINO – a Vaccaro maffiacsalád capója, aki jelenleg börtönbüntetését tölti

REBECCA MARSHALL – az OCME azonosítási asszisztense

RIKI VATANABE – Hiszajuki Isii egyik testőre

RON STEADMAN – New York-i nyomozó az északi belvárosi körzetben

SIGERU – Szatosi Macsita és Juni-szan kisfia

SZABORU FUKUDA – a Jamagucsi-gumi jakuzaszervezet New York-i szaiko-komonja

szaiko-komon – valamely jakuzaszervezet főtanácsadója egy adott városban, a rangsorban közvetlenül az ojabun után következik

SZATOSI MACSITA – japán kutató, Juni-szan férje és a kis Sigeru édesapja

SZUSZUMU NUMURA – az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet egyik New York-i embere

TADAMASZA CSUDZSI – az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet szaiko-komonja

TED POLOWSKI – a Vaccaro maffiacsalád embere

TOKUTARO KUDO – a Jamagucsi-gumi jakuzaszervezet tokiói szaiko komonja

TOM JANOW – a Bergen megyei rendőrség nyomozó hadnagya

TOMMASO DELUCA – a Vaccaro maffiacsalád embere

TWYLA ROBINSON – az OCME ügyvezetője

VACCARRO CSALÁD – Long Island-i maffiacsalád, melynek vezetője LOUIE BARBERA

VINNIE AMENDOLA – boncmester az OCME-ben

WARREN WILSON - Jack barátja és sporttársa, a környék fiataljainak vezéregyénisége

JAKUZÁK – a szervezett bűnözés egységei Japánban, kb. a maffiacsaládok ottani megfelelői

Előhang

2010. február 28.,

vasárnap hajnali 2 óra 06 perc

Kiotó, Japán

Az egész egy szempillantás alatt történt. Az egyik pillanatba még minden teljesen rendben ment – már amennyiben rendbe valónak tekinthető, hogy Benjamin Corey betört egy külföldi biológiai laboratóriumba a következő pillanatban pedig már katasztrófa fenyegetett. Ennek következtében aztán Ben Corey korábbi viszonylag nyugodt lelkiállapotát követően egyszerűen halálra rémült. Másodpercekkel azután, hogy a mennyezeti lámpák hirtelen rideg neonfénnyel árasztották el az egész szinte hideg verejtékpatakok csorogtak le a homlokáról, a szíve vádi dörömbölt a mellkasában, ráadásul az ujjbegyei is zsibbadni kezdtek. Ez afféle túlélési reflex, amelyet azelőtt még soha nem tapasztalt. Ami korábban pofonegyszerűnek tűnt – előző este Tokióban a japán jakuzakapcsolata pontosan így jellemezte –, most mindennek mondható, csak éppenséggel pofonegyszerűnek nem. Egy idősebb, egyenruhás biztonsági őr közeledett a labor felé a központi folyosón, ellenzős sapkáját hátratolta a homlokáról, s egészen fejmagasságba emelte a jobb kezét, amelybe elemlámpa világított. Miközben előrehaladt, jobbra-balra forgatta a fejét, s vele együtt az elemlámpa fénycsóváját, s közben tekintete a laboratóriumi padok között pásztázott. A bal füléhe mobiltelefont szorított, és szaggatott, halk hangon beszélt, nyilván a kiotói egyetem központi biztonsági szolgálatának jelentette, hogy mire jutott eddig, ugyanis felküldték, hogy derítse ki, mi az oka annak, hogy az egyébként teljesen elsötétített és elvileleg üres épület egyik harmadik emeleti irodájában hirtelen fény gyúlt. Ahogy közeledett, az övére kapcsolt kulcscsomó minden egyes lépése nyomán baljós, fenyegető csörgést hallatott.

Ben Corey életében nem tört még be eddig sehová, és fogadkozott, hogy soha többé nem is tesz ilyet. Nem kellett volna itt lennie, különösen, ha figyelembe vesszük azt a tényt, hogy nagydoktori fokozattal rendelkező orvos volt, aki a Harvard üzleti tagozatát is elvégezte, ráadásul az ígéretesnek tűnő, feltörekvő biotechnológiai cég, az iPS USA alapító vezérigazgatója volt. Abban a reményben alapította a vállalatot, hogy majd megfelelő mederben terelgeti az indukált pluripotens sejtek vagy más néven, iPS sejtek kereskedelmi forgalmazását, és közben sokszoros milliárdos lesz belőle. A kutatók óriási reményeket fűztek ezekhez az embrionális őssejtszerű sejtekhez, melyek a közeljövőben olyan betegségek kezelésében is felhasználhatóvá válnak, mint a Parkinson-kór vagy a cukorbetegség.

Mindezek ellenére Bennek jó oka volt arra, hogy most itt legyen a laborban, és azt a valamit, amiért jött, a hóna alatt szorongatta. Ez pedig nem volt egyéb, mint a kiotói egyetem egykori kutatójának, Szatosi Macsitának a laborjegyzőkönyvei. A laborjegyzőkönyvek voltak a bizonyítékai annak, hogy Szatosi Macsitának sikerült először előállítania iPS sejteket. Ben megtalálta a jegyzeteket abban a kis oldalirodában, ahonnét épp kijött az imént. Szatosi korábban pontosan elmagyarázta Bennek, hogy hol találja a jegyzőkönyveket, és felhatalmazta arra, hogy elhozza őket. Ben ezt úgy értelmezte, hogy ezzel felhatalmazást kapott arra is, hogy betörjön az épületbe. De más tényezők is közrejátszottak az események ilyetén alakulásában: az elmúlt évek során Ben afféle kapuzárási pánikon ment keresztül, aminek következtében hiányzott belőle a korához illő érettség és komolyság. Elvált a feleségétől, akivel pedig három közös, mára már felnőtt gyerekük volt. Otthagyta biztos állását a rendkívül sikeres biotechnológiai mamutcégnél. Feleségül vette egykori titkárnőjét, Stephanie Bakert, akinek gyorsan nemzett egy kisfiút. Lefogyott vagy húsz kilót, és elkezdett triatlonozni, valamin extrém sítúrákra járni. Ugyanakkor belevágott egy olyan kockázatos vállalkozásba, mint az iPS USA létrehozása, épp egy olyan időszakban, amikor nehéz volt előteremteni a szükséges tőkét, é: ennek következtében jelentős kompromisszumokba volt kénytelen belemenni, különösen a pénzforrások tekintetében.

Most, hogy élete ilyen jelentős változásokon ment keresztül Ben büszkén hangoztatta, hogy az utóbbi időben a „cselekvő' énje kerekedett felül a korábbi „spekuláló" énjével szemben Amikor kapcsolatba került Szatosi Macsitával, és meghallgatta a tudós történetét, habozás nélkül beleugrott a dologba – a világért sem szeretett volna kimaradni egy ilyen sokat ígérő vállalkozásból. Rövid idő elteltével Ben már úgy tekintett Szatosi laborjegyzeteire, mint valami mennyei mannára. Ha csak félig is igaz hogy Szatosi az első ember, aki iPS sejteket állított elő a saját fibroblasztjaiból, akkor Ben meggyőződése szerint a jegyzetek tartalma meg fogja rázni a biotechnológiai szabadalmak világát; azzal, hogy kiderül, az iPS USA fog rendelkezni a találmány szellemi jogaival.

Ettől kezdve Ben személyesen fog azon dolgozni, hogy néhány hónap leforgása alatt megszerezze azt, ami a jogok alapján őket illeti. Ennek ellenére korábban eszébe sem jutott, hogy személyesen részt vegyen abban, hogy ellopják a kiotói egyetemről a dokumentumot egészen addig, amíg a jakuza bandafőnök, akivel Tokióban találkozott, meg nem győzte arról, hogy így cselekedjen. A találkozót egy New York-i maffiafőnök szervezte meg számára – ettől a maffiózótól származott a vállalkozása beindításához szükséges alaptőke. A jakuzafőnök egyre bizonygatta, hogy milyen egyszerű dolga lesz. „Szerintem még csak be sem lesz zárva a labor ajtaja" – hangoztatta az elegáns Brioni öltönyt viselő férfi, akivel a Tokiói Félsziget nevű bárban találkozott. „Hajnali kettőkor még az is lehet, hogy egypár diák szorgoskodik a laborban. Ügyet se vessen rájuk, szerezze meg az embere iratait, aztán szépen sétáljon ki. Az informátoraim szerint semmiféle probléma nem lesz. Intézkedtem, hogy a Jamagucsi-gumi egyik legjobb embere várja majd a kiotói szállodájában. Nem is kell személyesen bemennie a laborba, ha nem akar. Csak magyarázza el neki, hogy mit akar megszerezni, és maga szerint hol találja."

Ezen a ponton az új, „cselekvő" természetű Ben arra gondolt, hogy talán a sors akarta úgy, hogy személyesen is részt vegyen a hónapokon át tartó folyamat utolsó lépésének végrehajtásában. Mivel nagyon fontos dokumentumokról volt szó, azt akarta, hogy minden körülmények között a megfelelő laborjegyzeteket hozzák el. Ráadásul a jegyzetek jogos tulajdonosa felhatalmazta rá, hogy elhozza a dokumentumokat, így saját megítélése szerint ez nem is számít lopásnak. Inkább csak úgy cselekedett, mint afféle modern Robin Hood.

– Menjünk innét a francba – vetette oda Ben rémült, sipító hangon a bűntársának, az úgynevezett „vérprofi" Kanidzsi Gotónak. A két férfi előregörnyedve bujkált a laborasztalok között. Már nemcsak az őr kulcsának csörömpölését hallották, hanem azt is, ahogy a szandálja csattog a labor kövezetén.

Kanidzsi indulatosan intett Bennek, hogy fogja be a száját. Ben szót fogadott, viszont majd' összetojta magát, amikor Kanidzsi előhúzott egy tőrt valahonnét a ruhája belső zsebéből. A szobában hirtelen támadt fény vakítóan megcsillant a kés rozsdamentes acél pengéjén. Nyilvánvaló volt Ben számára, hogy Kanidzsi valamilyen erőszakos konfrontációba akar keveredni az őrrel ahelyett, hogy csendben eltűnnének az épületből.

A másodpercek csigalassúsággal múltak, az őr pedig egyre közeledett, miközben Ben átkozta magát, amiért nem szállt ki az egészből, amikor az állítólag profi Kanidzsi megjelent egy órával korábban, hogy Benért menjen a ryokanba, vagyis a hagyományos japán kocsmába. Ben legnagyobb rémületére Kanidzsi tetőtől talpig feketébe öltözött, mintha jelmezbálba készülne. Buggyos fekete nadrág és fekete garbó volt rajta, a garbójára pedig fekete színű dzsúdófelsőt húzott, amelyet derékban fekete övvel kötött meg. A lábán fekete túracipőt viselt, a kezében fekete símaszkot szorongatott. Mindennek tetejébe alig makogott angolul, ezért meglehetősen nehéz volt vele kommunikálni.

De a rossz kommunikáció, a külföldi lokál, valamint az izgalom, hogy megszerezheti a laborjegyzeteket, megtette hatását, és Ben hajlandó volt belevágni a kockázatos vállalkozásba, pedig a vészharangok megkondultak a fejében. Most pedig, ahogy Kanidzsi a kését szorongatva előreosont, Benben elviselhetetlenné vált a feszültség.

Azt remélte, hogy megelőzheti Kanidzsi és az őr összecsapását, így előregörnyedve gyorsan Kanidzsi nyomába eredt, hogy utolérje. Kétségbeesetten megragadta a férfi derékszíját, és hátrarántotta.

Kanidzsi elvesztette az egyensúlyát, és fenékre esett, de egy szempillantás alatt felpattant. Egy pillanatra megbénította bűntársa váratlan támadása, de sikerült visszafognia reflexszerű ellentámadását. Ehelyett agresszív védekező állásban szembefordult Bennel. A kés hegye alig néhány centiméterre volt Ben orrától.

Ben mozdulatlanná dermedt, kétségbeesetten próbálta kifürkészni Kanidzsi szándékát, és attól félt, hogy elég a legkisebb mozdulat, hogy kitörjenek a férfi elfojtott indulatai. Nem volt egyszerű mozdulatlanul állni. A símaszk, melyet Kanidzsi még a laborba lépés előtt felhúzott, teljesen eltakarta a vonásait, így képtelenség volt bármit is kiolvasni az arckifejezéséből. Még fekete szeme is kifürkészhetetlenül csillogott. A következő pillanatban Bent és Kanidzsit is elvakította az őr zseblámpájának fénye.

Kanidzsi reflexből cselekedett. Egy szempillantás alatt elfordult Bentől, és éles sikoltás hagyta el az ajkát, majd a kést feje fölé emelve a döbbent őr felé kezdett rohanni, mintha egy dárdát tartana. Ben ugyancsak előreszökkent, és ismét megragadta Kanidzsi nadrágszíját. Csakhogy nem sikerült megtörnie Kanidzsi lendületét, épp ellenkezőleg, a férfi rántotta magával előre. Abban a pillanatban, amikor Kanidzsi teljes erőből nekiütközött az őrnek, Ben nekicsapódott Kanidzsi hátának, és mintegy szendvicsként mindhárman a földre zuhantak, az őr legalul, Ben pedig legfelül.

Ahogy a testek egymásnak ütköztek, Kanidzsi hirtelen beledöfött a tőrrel a férfi kulcscsontja és a vállcsúcsa közötti mélyedésbe. A három férfi egymásra zuhanásának pillanatában a penge tövig hatolt az őr testébe, és átvágta a nyaki ütőerét.

Ben először csak Kanidzsi és a biztonsági őr huppanását hallotta, amikor a földhöz csapódtak, ám a következő pillanatban lüktetve spriccelő folyadék hangjára lett figyelmes. A zűrzavarban eltartott pár másodpercig, mire felfogta, hogy vér spriccel felfelé. Nagy nehezen lemászott az emberkupacról, és közben látta, hogy a vér egyre kisebb ívben spriccel fölfelé, ahogy az őr szíve lassanként a maradék vért is kipumpálja magából.

Kanidzsi csupa vér volt, Benre viszont épp csak néhány nagyobb csepp jutott, ám ezek most végigszánkáztak a homlokán, ahogy felállt. Lázas igyekezettel törölte le kézfejével, aztán értetlenül megrázta a fejét.

Egy pillanatig maga elé bámult, s a két összefonódott bíborvörös testet nézte, melyek közül az egyik zihálva próbált talpra kászálódni, míg a másik mozdulatlanul és sápadtan hevert a földön. Ben végre felocsúdott, és rohanni kezdett. A hóna alá szorította a laborjegyzőkönyveket, mint egy rögbijátékos a labdát, és végigrohant azon az útvonalon, amelyen ő és Kanidzsi korábban idejött, hogy átkutassák Szatosi egykori irodáját.

Valósággal kirontott az épület földszinti főbejáratán, aztán egy pillanatra megállt, mert hirtelen nem is tudta, mitévő legyen. Mivel nem volt nála Kanidzsi ósdi Daihatsujának indítókulcsa fölösleges lett volna felfelé venni az irányt, ahol az autót leparkolták a kisebb facsoport mellett. A gondolatok vadul cikáztak a fejében, de egyetlen használható ötletre sem bukkant. Végül a szirénázva közeledő autók távoli hangja zökkentette ki révületéből. Bár maga sem tudta, hogy pontosan hol van ebben a számára idegen városban, annyit azért tudott, hogy a Kamu folyó nyugat felé van, és észak-déli irányban szeli át Kioto városát, a folyó pedig közel van ahhoz az óvárosi ryokanhoz, ahol megszállt.

Mivel a triatlonnak köszönhetően jó állóképességre tett szert, rohanni kezdett, és a csillagok állását követve igyekezett odatalálni a folyóhoz. Gyorsan és erőlködés nélkül szaladt, s próbált minél kisebb zajt csapni. Alig három háztömbnyit haladt, amikor hallotta, hogy a rendőrautók szirénái elhallgatnak; nyilván már odaértek a laborhoz. Ben összeszorította a fogát, és nagyobb sebességre kapcsolt. Még csak az hiányzott volna, hogy megállítsák. Szorongva és minden ízében remegve aligha lett volna képes válaszolni akár a legegyszerűbb kérdésekre is, arra pedig korántsem tudott volna ésszerű magyarázatot adni, hogy miért rohan éjnek évadján a kiotói egyetem laborjából származó jegyzőkönyvekkel a hóna alatt. Amikor a folyóhoz ért, észak felé fordult, futásból átváltott gyors, de határozott tempójú gyaloglásra, mintha távgyalogló versenyen venne részt.

HÁROM HÉTTEL KÉSŐBB

2010. március 22., hétfő

9 óra 37 perc

Naoki Tadzsiri már maga sem tudta, hogy mióta dolgozik a Mizu Sebaiban, vagyis ahogy Japánban eufemisztikusan nevezik az éjszakai élet üzleti világát: a „vízkereskedelemben". Egészen lent kezdte, rögtön a gimnázium után, szakéscsészéket, söröskorsókat és szakéspoharakat mosogatott, aztán szép lassan lépdelt felfelé a ranglétrán. Hogy színesebbé tegye az életrajzát, gondosan ügyelt rá, hogy a legkülönfélébb intézményekben dolgozzon, a hagyományos nomijától, avagy italméréstől egészen a kőkemény bordélyházakig, melyeket a maffia japán megfelelője, a jakuza üzemeltetett. Maga Naoki konkrétan nem volt a tagja egyetlen bandának sem, de eltűrték, sőt a jakuza igényt tartott a tapasztalatára,, és ezért is lehetett a Pardise üzletvezetője. A Paradise volt Tokió Akaszaka negyedének legkeresettebb teljes körű szolgáltatást nyújtó éjszakai szórakozóhelye.

Habár Naoki kicsiny szülővárosában kezdte pályafutását, az évek során egyre nagyobb és nagyobb városokba költözött, míg végül Kiotóban, majd Tokióban ért a csúcsra. Az évek múltával Naoki úgy gondolta, épp eleget látott ahhoz, hogy betársuljon a „vízkereskedelembe", ami egyet jelentett a pénzmosás, az alkohol, a szerencsejáték, a szex világával, sőt belefért még a gyilkosság is. Egészen addig a reggelig.

Egy telefonhívással kezdődött valamivel reggel hat óra előtt. Dühös volt arra, aki ilyenkor zavarja, hiszen nemrég sikerült álomba szenderednie, épp ezért morcosan szólt bele a telefonba, de hamarosan hangnemet váltott. Ugyanis a hívó nem volt más, mint Micuhiro Narumi, az Inagava-kai, vagyis a Paradise-t birtokló jakuzaszervezet ojabunjának, azaz fejének legfőbb tanácsadója, az úgynevezett szaiko-komon. Az a tény, hogy egy ilyen magas rangú ember felhívja őt, aki pusztán egy éjszakai lokál üzletvezetője, megrémítette Naokit, és jeges félelem kúszott végig a gerincén. Naoki attól félt, hogy valami szörnyűség történt az éjszaka a Paradise-ban, és neki mint üzletvezetőnek tudnia kellett volna mindenről. De egészen másról volt szó: valami egészen rendkívüli dologról. Narumi-szan azért hívta, hogy közölje vele, Hiszajuki Ishi, egy másik jakuzacsalád feje, vagyis ojabunja a Paradise-ba látogat, mert egy fontos találkozója lesz Kenicsi Fudzsivarával, a gazdasági, kereskedelmi és ipari miniszterhelyettessel. Fudzsivara nagyon magas rangú és fontos politikai befolyással bíró államférfi volt. Narumi-szan egyértelműen Naoki tudtára adta, hogy személyesen az ő felelőssége lesz az, hogy a találkozó jól sikerüljön.

– Adjon meg nekik mindent, amit kérnek, vagy amire vágynak – jelentette ki végül ellentmondást nem tűrő hangon.

Naoki megkönnyebbült, hogy nem valami komoly probléma miatt hívták, ugyanakkor felkeltették a kíváncsiságát. Vajon miért jön egy másik jakuzaszervezet ojabunja találkozóra egy olyan lokálba, amely az Inagava tulajdonában van, ráadásul pont azért, hogy egy miniszterhelyettessel tárgyaljon? Nem volt azonban abban a helyzetben, hogy ezt megkérdezhesse, és Narumi-szan nem adott semmiféle további magyarázatot, egyszerűen csak váratlanul letette a kagylót a beszélgetés végeztével.

Tíz óra felé Naoki kezdett megnyugodni. Minden sínen volt. A szokásos bútort félretolták, és egy speciális asztalt helyeztek a második emeleti fő koktélbár közepére. Naoki legjobb mixerét kirángatták az ágyából arra az esetre, ha valaki netalántán egzotikus italt szeretne rendelni. Négy hoszteszt rendeltek oda arra az esetre, ha a látogatói igényt tartanának a szolgáltatásukra. Végül, mintegy utolsó simításként, egy hamutálcát helyeztek az asztalra mindkét vendég keze ügyébe, melléje pedig hazai és import cigaretták széles választéka került.

Az ojabun érkezett elsőként egy csapat megtévesztésig egyforma kísérővel, valamennyi fényes fekete anyagból varrt öltönyt viselt, sötét napszemüveget és felzselézett, égnek álló frizurát. Maga az ojabun konzervatívabban öltözött, méretre varratott sötét színű, olasz gyapjúöltöny volt rajta, hozzá pedig tükörfényes, angol, bőrtalpú cipő. A vezér gondosan ápolt rövid frizurát viselt, és finom, tökéletesen manikűrözött keze volt. A kiemelkedően sikeres üzletember mintapéldánya volt, aki számos legitim vállalkozást is vezetett amellett, hogy a Kiotóban működő Aizu-kotecsu-kai jakuzaklán feje volt. Szó nélkül elment a hajlongó Naoki mellett, mintha a férfi maga is puszta berendezési tárgy lenne. Miután kényelmesen elhelyezkedett az emeleti asztalnál, némán elfogadta a felkínált whiskyt, s közben elgondolkodva válogatott a kihelyezett cigarettásdobozok között. Naoki intett az épp ügyeletes vezetőnek, hogy további figyelemelterelés céljából hozza elő a nőket.

Naoki lement a földszintre, s kilépett a főbejárat elé, hogy fogadni tudja a második fontos vendéget. Mivel a Paradise a nap huszonnégy órájában nyitva volt az év minden egyes napján, a bejárat nem is ajtó volt. Helyette egy láthatatlan légfüggöny zárta el a bejáratot, amely télen kirekesztette a hideget, nyáron pedig nem engedte be a hőséget és a párát. Az elgondolás lényege az volt, ha valaki hirtelen támadt ötlettől vezérelve szeretne bejutni, a lehető legkönnyebben megtehesse. Gyakran megesett, hogy egy-egy arra járó japán férfi belépett csak azért, hogy pár percig maradjon, aztán a végén eltöltött egy vagy két órát odabent.

A Paradise földszintjén egy hatalmas pacsinko szalon kapott helyet. Még ilyen kora délelőtti órán is több mint száz zombi-szerű játékos ült megbabonázva a fura, függőleges flipperek előtt. Az egyik kezükkel acélgolyókat lőttek ki, amelyek lefelé menet nekiütköztek a különféle akadályoknak. A pacsinkéra sok játékos szinte vallásos áhítattal tekintett, amit Naoki nem értett, de nem is foglalkozott vele. A Paradise ennek a játéknak köszönhette bevételének majdnem negyvenöt százalékát.

Az utca végén megpillantotta a hosszú, fekete autókat, amelyek az ojabunt és a sleppjét szállították ide. A Toyota Crownok között ott volt az ojabun saját járműve is, egy lenyűgöző, fekete Lexus LS600HL, a Lexus márka új csúcsterméke, mely egyúttal a japán autóipar csúcsát is jelentette. Valamennyi autó nyilvánvalóan a tilosban parkolt, de Naokit ez egy cseppet sem aggasztotta. Az itteni rendőrök felismerik a járműveket, és békén hagyják őket. Naoki tisztában volt vele, hogy felhőtlen a kapcsolat a kormányhatóságok – ide értve a rendőrséget is valamint a jakuza között, amit mi sem bizonyított jobban, mint az aznap délelőttre tervezett találkozó. Naoki az órájára pillantott, és érezte, hogy ismét eluralkodik rajta a feszültség. Annak ellenére, hogy Naoki halvány mosolyt vélt felfedezni az ojabun arcán, amikor a hoszteszek megjelentek, tisztában volt vele, hogy az ojabun a tiszteletlenség jelének tekintheti azt, hogy a miniszterhelyettes megváratja. Naoki legnagyobb megkönnyebbülésére azonban abban a pillanatban, amikor jobbra tekintett, megpillantotta a miniszterhelyettes érkeztét jelző felfordulást.

Fél háztömbnyire arrébb ugyanis három fekete Toyota Crown közeledett olyan közel egymáshoz, hogy szinte összeértek. A középső közvetlenül Naoki előtt állt meg. Habár Naoki kinyújtotta a kezét, hogy kinyissa a jármű ajtaját, egy csapat fekete öltönyös, fülhallgatós férfi ugrott ki a másik két kocsiból, és intettek Naokinak, hogy lépjen hátrébb, mire ő azonnal visszavonult.

Naoki szinte a földig hajolt, amikor Kenicsi Fudzsivara kilépett a járdára. A férfi, aki csaknem ugyanolyan makulátlanul öltözött, mint az ojabun, mintha elbizonytalanodott volna egy pillanatra, amikor végignézett a tízemeletes Paradise homlokzatán. Az épület felső emeletei tulajdonképpen luxusbordélyként funkcionáltak, melynek tematikusan kialakított szobáit egy-egy órára vagy egész napra lehetett bérelni. Kenicsi arckifejezésében enyhe megvetés bujkált, amiről arra lehetett következtetni, hogy nem ő választotta ezt a helyet. Ettől függetlenül belépett a Paradise légfüggönyén keresztül, elment a hajlongó Naoki mellett, és a tizenöt perccel korábban érkezett ojabunhoz hasonlóan ő sem foglalkozott különösebben az udvariaskodó tulajdonossal.

Naoki felegyenesedett, aztán előresietett, hogy átvegye az irányítást, és hangosan odakiáltott érkező vendégeinek, hogy túlharsogja a pacsinko golyók csattogását:

– A találkozóra a második emeleten kerül sor, kérem, kövessenek!

Odafent az emeleten a hoszteszek kuncogva ácsorogtak, és szégyenlősen eltakarták a szájukat. A következő pillanatban azonban azt vették észre, hogy félrelökik őket, ugyanis az ojabun hirtelen felállt az asztalától, mivel megpillantotta a miniszterhelyettest. A lányok zokszó nélkül visszavonultak a bárpulthoz.

Bár a két vendég kísérete enyhe megvetéssel és visszafogott  ellenségeskedéssel méregette egymást, a két vezető üdvözlése barátságos és kínosan udvarias volt, mint amikor két joviális üzletember találkozik egymással.

– Kenicsi Fudzsivara Daidzsin – mondta az ojabun kurtán, ugyanakkor erőteljes hangon, és minden egyes szótagot egyforma erősen hangsúlyozva.

– Hiszajuki Isii Kunicso – válaszolta a miniszterhelyettes hasonlóképpen.

Beszéd közben mindketten meghajoltak egymás felé pontosan ugyanolyan szögben, s közben tisztelettudóan lesütötték a tekintetüket. Ezután névjegykártyát cseréltek egymással, először a miniszterhelyettes nyújtotta át a magáét, két kézzel fogta a kártyát, és a hüvelykujja és mutatóujja közé csíptetve nyújtotta át ugyancsak mély meghajlás közepette a tárgyalópartnerének. Az ojabun a maga részéről hasonlóképpen cselekedett, és precízen megismételte a miniszter mozdulatait.

A névjegykártya-átadási rítust követően ki-ki odafordult a maga kíséretéhez, s egyetlen pillantással, valamint egy enyhe főbólintással átküldték őket a szoba túlsó felére. Ekkor az ojabun és a miniszterhelyettes leültek egymással szemben a mahagóni tárgyalóasztal két oldalára – az asztalt direkt erre az alkalomra hozatták ide. A két férfi maga elé helyezte a tárgyalópartnere névjegykártyáját az asztal közepére, párhuzamosan az asztal élével.

Mivel Naoki nem kapott ellentétes értelmű utasítást, és nyilvánvalóan ügyet sem vetettek rá, hallótávolságon belül maradt, hogy rögtön ugorhasson amennyiben a két magas rangú vendégének bármilyen kívánsága volna. Némán ácsorgott az asztal szélénél, és igyekezett süketnek tettetni magát, hiszen az ő pozíciójában a tudás igencsak veszélyes lehetett.

Egy sor udvariaskodást követően, melynek során a felek kifejezték egymás iránti kölcsönös tiszteletüket, Kenicsi végre rátért a tárgyra.

– Nincs sok időnk, hamarosan szükségük lesz rám a minisztériumban. Először is hadd fejezzem ki őszinte köszönetemet és nagyrabecsülésemet, amiért hajlandó volt megtenni ezt a fárasztó utat a kedvünkért Kiotóból Tokióig.

– Nem jelentett problémát – válaszolta Hiszajuki, és hanyagul legyintett. – Amúgy is jó okom lett volna Tokióba jönni egyéb, üzleti ügyben.

– Másodsorban pedig a miniszter üdvözletét küldi, és nagyon reméli, hogy megérti, sokkal jobban szerette volna, ha ő személyesen tárgyal önnel ahelyett, hogy én veszek részt ezen a találkozón. Sajnálatos módon azonban váratlanul magához kérette a miniszterelnök, így nem lehet személyesen jelen.

Hiszajuki válaszul nem mondott semmit, helyette egyszerűen csak bólintott, jelezvén, hogy tudomásul vette, amit a partnere közölt vele. Igazság szerint, amikor aznap kora reggel értesült a váratlan változásról, igencsak bosszankodott, de mivel nem akart öngólt rúgni, beletörődött a változtatásba.

A kormánnyal folytatott magas szintű találkozó, függetlenül attól, hogy a miniszterrel vagy a helyettesével zajlik, túlságosan különleges esemény volt ahhoz, hogy ne éljen az ezzel járó előnyökkel. Ráadásul sok tekintetben a miniszterhelyettes nagyobb hatalommal bírt, mint maga a miniszter. Őt ugyanis nem a miniszterelnök nevezte ki, hanem a maga erejéből felkapaszkodott szilárd alapokkal bíró köztisztviselő volt. Emellett Hiszajuki kíváncsi volt, hogy mit akar tőle a kormány, és még kíváncsibb volt arra, hogy vajon mit ajánlanak föl cserébe a szolgálataiért. Minden, ami a kormány és a jakuza között zajlott, adok-kapok alapon működött.

– Azt is szeretném az értésére adni, hogy szívesen elmentünk volna mi magunk Kiotóba, de tekintve a világgazdaság és a japán gazdaság jelenlegi állását, folyamatosan a sarkunkban szaglászik a média, és úgy éreztük, nem kockáztathatunk. Nagyon fontos, hogy a köztünk zajló találkozóról semmi esetre se értesüljön a média. A kormánynak szüksége van az ön segítségére. Ön is épp olyan jól tudja, mint én, hogy Japán nem rendelkezik belső titkosszolgálattal, nekünk nincs CIA-nk vagy FBI-unk.

Hiszajuki erőt vett magán, hogy elfojtsa kitörni készülő önelégült mosolyát. Született alkudozó volt, imádta, ha valaki szívességet készült kérni tőle, főleg, ha olyasvalakiről van szó, aki később segíteni tud neki. Meglehetősen felcsigázták az érdeklődését, így Hiszajuki előrehajolt, hogy még közelebb legyen az arca Kenicsiéhez.

– Talán nem merész a feltételezés, hogy annak köszönhetően tudok majd segíteni a kormánynak, hogy az egyik jakuzaklán ojabunja vagyok.

Kenicsi ugyancsak előrehajolt.

– Pontosan ez az oka annak, amiért önt kerestük meg.

Hiszajuki hiába is próbálta elrejteni az érzéseit, alig észrevehető mosoly jelent meg az arcán, annak ellenére, hogy egyfolytában azt mantrázta magában, hogy nem szabad mosolyognia tárgyalás közben.

– Bocsánat, de ezt kissé ironikusnak találom – mondta, s közben próbálta összerendezni a vonásait. – Hiszen a kormány 1992-ben elfogadta a maffiaellenes törvényt, most pedig segítséget kérnek tőlem. Ez meg hogy lehet?

– Mint ön is tudja, a kormány mindig is ambivalens érzéseket táplált a jakuza iránt, a törvények pedig politikai okból születtek, nem a bűnüldözést szolgálják. Ráadásul a maffiaellenes törvényt soha nem hajtották végre teljes szigorral. Ami még lényegesebb, nem született az amerikai RICO-törvényhez hasonló, aminek hiányában a maffiaellenes törvényeket úgysem lehet betartatni.

Hiszajuki elgondolkodva érintette össze ujjbegyét. Tetszett neki az az irány, amely felé a beszélgetés tartott.

– A dolog iróniája az, hogy a maffiaellenes törvénynek nem volt olyan nagy hatása az alvállalkozásainkra, mint a legitim üzleti tevékenységünkre. Gondolja, hogy tudna segíteni ezeken a körülményeken cserébe azért, ha én tudnék segíteni a kormánynak?

– Pont ezt akartuk felajánlani fáradozásaiért. Minél legitimebb körülmények között működik egy vállalat, és minél távolabbinak tűnik a jakuza irányításától, annál többet tehetünk érte. Nagy örömünkre szolgálna, ha segíthetnénk.

– Még egy kérdés mielőtt megmondaná, hogy mit tehetek önökért: miért engem választottak? Miért éppen az Aizukotecsu-kait? A Jamagucsi-gumihoz vagy akár az Inagava-kaihoz képest nagyon kicsik vagyunk.

– Azért jöttünk önhöz, mert ön és az Aizukotecsu-kai nagy befolyással bírnak Kiotóban, és már amúgy is érintettek a dologban.

Az ojabun szemöldöke kissé megemelkedett, mely jól leplezi meglepettségét, ugyanakkor össze is zavarodott kissé.

– Honnan tudja, hogy minket érint a dolog, és egyáltalán miről van szó?

– Tudjuk, hogy belekeveredtek, mivel belevettek egy viszonylag új vállalatot, az iPS Patent Japant az RRTW nevű vállalkozásukba. Mivel főrészvényesek, feltételezzük, hogy úgy érzik akárcsak a kormány, hogy az indukált pluripotens őssejt technológia fogja uralni a következő évszázadban a biotechnológia iparágat. A legtöbben úgy gondoljuk, hogy körülbelül egy évtizeden belül az iPS sejtek lesznek a gyógyítás forrásai. Nem pusztán kezelést biztosítanak, hanem egy csomó degeneratív betegséget is meggyógyítanak majd. Ily módon viszont az iPS-technológia ezermilliárd dolláros nagyságrendű iparággá növi ki magát. Jól mondom?

Hiszajuki nem reagált.

– A hallgatását igennek veszem. Feltételezem továbbá, az önök befektetésének méretéből kiindulva, hogy úgy gondolják, a kiotói egyetem nem megfelelően felszerelt ahhoz, hogy kezelni tudja az őssejtlaborból származó tudományos felfedezések szabadalmi ügyeit, hiszen pont abból a célból hozták létre az iPS Patent Japan vállalatot, hogy ezzel foglalkozzon.

Kenicsi ismét elhallgatott, de Hiszajuki mozdulatlan maradt akár egy szobor. Megdöbbentette, hogy beszélgetőtársa mennyire pontos információkkal rendelkezik. Korábban fogalma sem volt arról, hogy a kormány tud arról, hogy ő milyen pozíciót tölt be az iPS Patent Japanban, hiszen a vállalat egyelőre még magánkézben volt.

Kenicsi megköszörülte a torkát, kivárt néhány pillanatot, mer kíváncsi volt, az ojabun kíván-e reagálni, aztán így folytatta:

– Ha azt állítom, hogy a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium aggódik, hogy az országunk veszélyben van, hogy elveszíti vezető szerepét ezen a kritikus fontosságú területen, nevezetesen, hogy az iPS-technológiát kereskedelmi szintre lehetne emelni az amerikaiakkal szemben, akkor nagyon enyhén fogalmaztam. Kétségbeejtő helyzetben vagyunk, különösen, mivel a japán közvélemény már elkönyvelte, hogy Japán fölényben van ezen a területen, és ez a nemzeti büszkeségünk részét képezi. Ami még rosszabb, nemrég jutott a tudomásunkra, hogy a kiotói egyetem őssejt-laboratóriumának egyik kutatója átállt az ellenséghez.

Hiszajuki hirtelen kiegyenesedett és felhördült, mint aki különös transzból ébredt:

– Átállt az ellenséghez? Mit jelentsen ez? – A hagyományos jakuza gondolkodás, akárcsak a japán politikai szélsőjobboldali párt, szenvedélyesen hazafias érzelmeket táplál. Számára egy japán kutató ilyen viselkedése felért a legaljasabb hazaárulással.

– Amerikához természetesen. Amiért pedig különösen aggaszt bennünket a dolog, az a következő: egészen konkrétan a New York-iakhoz állt át. Egy iPS USA nevű most induló vállalat tervelte ki az egészet, az a szándékuk, hogy kihasználják a szabadalmi piacon belül az őssejt területén, különösen az iPS-technológia kapcsán uralkodó káoszt. Bár a jelentések szerint, ez a vállalat még csak „alvó üzemmódban" működik, úgy tűnik, a céljuk az, hogy megszerezzék a fontos szellemi jogokat ezen az ígéretes területen.

– Ami azt jelentené, hogy az ő kezükbe kerülne az ezermilliárd dolláros üzletág, pont az az üzletág, amely jogosan Japánt illetné.

– Jól mondja.

– Mekkora fenyegetést jelent ez az áruló?

– Óriásit. Az iPS USA a New York-i maffiakapcsolatainak köszönhetően összeállt a tokiói Jamagucsi-gumival, és így együtt tudták végrehajtani az ipari kémkedést Kiotóban. Betörtek az egyetemre is, megölték az egyik ottani biztonsági őrt, és megszerezték az áruló munkájának eredeti példányait. Ezeket a rendkívül értékes laborjegyzőkönyveket felelőtlen módon a kiotói egyetem laboratóriumának bezáratlan szekrényében tárolták. Meglehetősen összetett, ugyanakkor potenciálisan nagy veszélyeket rejtő káosz ez!

Hiszajuki korábban hallott pár kósza szóbeszédet a kiotói egyetemen történt betörésről, még a biztonsági őr haláláról is, de arról fogalma sem volt, hogy az egészhez köze lenne a rivális Jamagucsi-guminak. Arról tudomása volt, hogy azt megelőzően a Jamagucsi megkísérelt más úton is beszivárogni az ő területére. Más jakuzacsaládokkal ellentétben a Jamagucsi, amely köztudottan Köbe városában összpontosult, azzal kérkedett, hogy mindenfelé igyekszik terjeszkedni, de az a gondolat, hogy segítenek egy amerikai cégnek oly módon, hogy ipari kémkedést végeznek a kiotói egyetemen, az a legmesszebbmenőkig felháborító volt.

Mint az Aizukotecsu-kai ojabunjának kötelessége volt megvédeni az iPS Patent japán befektetését.

– Miért annyira fontos ennek a kutatónak a munkája?

– Azért, amit mindenki háta mögött csinált. Amennyire tudomásom van róla, egér őssejteken és egér iPS sejteken dolgozott felsőbb utasításra. Csakhogy a saját szakállára emberi sejteken is kísérletezett. Igazság szerint saját sejtjeivel végzett kísérleteket, amelyeket a saját alkarjából vett biopszia során nyert. Mint kiderült, ő volt az első, akinek sikerült emberi iPS sejteket előállítani, nem a főnökei éltek ezzel a lehetőséggel. Amikor megpróbálta az egyetemi feljebbvalóinak ezt elmagyarázni, rá sem hederítettek, aztán felfüggesztették, sőt kitiltották az egyetemről, még a személyes holmijához sem férhetett hozzá. A személyes holmija között volt a két laborjegyzőkönyv, amelyekben le van írva az a munka, amit ő végzett, ám amelyet szándékosan töröltek az egyetem számítógépéről. A férfival lekezelően bántak, igaz, teljesen felrúgta a japán szokásokat azzal, hogy a saját feje után ment. A mai tudományos életben brutális rivalizálás folyik, mert nagyon közel állnak az ipari alkalmazáshoz.

– Ön szerint mi fog történni?

– Nem fog, hanem már történik is! – csattant fel Kenicsi méltatlankodva. – Igazság szerint az egészről belső információ alapján szereztünk tudomást; a Japán Szabadalmi Hivatal értesített bennünket. Az iPS USA segítségével az árulónk már be is perelte a kiotói egyetemet, és megkérdőjelezte az iPS-betegeik valódiságát, ráadásul úgy, hogy megszerezte az egyik legnagyobb hírnévnek örvendő szabadalmi ügyvédet Tokióban. Az egykori laborvezetőkkel ellentétben neki nem volt szerződése az egyetemmel a munkája tulajdonjogát illetően, ami azt jelenti, hogy minden az övé, nem pedig az egyetemé. Most tehát függőben van egy csomó amerikai szabadalmi ügye, ami nyilvánvalóan kérdésessé teszi a kiotói szabadalmak valódiságát itt, Japánban, sőt az egész világon, illetve az amerikai wisconsini egyetem jogait is, mivel az USA-ban a feltalálás időpontját tekintik elsődleges fontosságúnak, nem pedig a szabadalom beadásának idejét. Az USA az egyetlen olyan ország a világon, amely így jár el.

– Kétségkívül vészhelyzettel állunk szemben – csattant fel most Hiszajuki kivörösödött arccal. Magában pedig átkozódott, hogy miért fektetett be olyan sok pénzt a japán iPS-szabadalmakba. Ha a miniszter által felvázolt forgatókönyv szerint zajlanak az események, akkor az iPS-szabadalmak értéke a japán piacon zéróra fog zuhanni. Dühösen felhorkant: – Mi a neve az árulónak?

– Szatosi Macsita.

– Kiotói az illető?

– Eredetileg igen, de most ő és a közvetlen családja, ide értve a nagyszüleit is, letelepedtek az USA-ban, és gyorsított eljárás folyik az ügyükben, hogy megkapják az állampolgárságot. Mindez annak köszönhető, hogy szorosan együttműködött a Jamagucsi-gumi és az iPS USA. Főleg a Jamagucsi-guminak köszönhetően, mert elsősorban az ő számlájukra írható az, hogy kicsempészték őket az országból az USA-ba. Nem tudjuk biztosan, hogy a Jamagucsi miért tett ilyesmit, de lehet, hogy az iPS USA pénzügyi kapcsolataival hozható összefüggésbe.

– Az USA-n belül hol lakik Szatosi?

– Nem tudjuk biztosan. Nincs címünk. Feltételezzük, hogy New Yorkban van, mivel itt található az iPS USA is, ő pedig tagja a vállalat tudományos tanácsadó testületének.

– Maradt valamilyen családtag itt, Kiotóban?

– Attól tartok, nem. Közvetlen családtagok semmiképp. A Jamagucsi kicsempészett mindenkit, ide értve a feleségét, a hajadon húgát és mind a négy nagyszülőjét.

– Úgy tűnik, elég későn tájékoztatott minderről.

– Amit most elmondtam, az javarészt az elmúlt néhány napban jutott tudomásomra azután, hogy a Szabadalmi Hivatal értesített bennünket, hogy jogi lépést kezdeményeztek ellenük. És a kiotói egyetem sem segített. Csak akkor közölték, hogy mi tűnt el a betörés kapcsán, miután közvetlenül rákérdeztünk a dologra.

– Mit vár tőlem? Mit tanácsoljak az Aizukotecsu-kainak, már amennyiben módomban állna ilyen javaslatot tenni, márpedig ilyet soha nem állítottam.

A miniszterhelyettes megköszörülte a torkát, majd a szája elé tette a kezét, és beleköhintett. Egyáltalán nem lepődött meg az ojabun nevetséges köntörfalazásán, és barátságosan így válaszolt:

– Én nem feltételezem, hogy meg tudná mondani, hogy az Aizukotecsu-kai hogyan irányítja a szervezetét. De fontosnak éreztem, hogy elmondjam valakinek, mi a jelenlegi helyzet, és hogy milyen közvetlen veszély fenyegeti az Aizukotecsu-kait és portfolióját, de egyéb szándékom nem volt.

– De valamit tenni kell, mégpedig nagyon gyorsan!

– Teljesen egyetértek, akárcsak a miniszter, sőt a miniszterelnök úr is, de nyilvánvaló okoknál fogva meg van kötve a kezünk. Az önöké azonban nincs, és ha jól tudom, van társvállalkozásuk New Yorkban. Nem igaz?

– Milyen társvállalkozásra céloz, Fudzsivara-szan? – kérdezte az ojabun ártatlan képpel, sőt a hatás kedvéért még felvonta bozontos szemöldökét is. Szó sem lehetett arról, hogy önként és dalolva ráhagyjon egy ilyen feltételezést a miniszterhelyettesre, annak ellenére, hogy nyűt titokról volt szó.

– Már megbocsásson, Isii-szan – mondta a miniszterhelyettes, s alig észrevehetően meghajolt, –, most nincs idő a köntörfalazásra. A kormány teljesen tisztában van azzal, hogy a jakuza milyen tevékenységet folytat Amerikában, és hogy milyen kapcsolatai vannak a helyi bűnszervezetekkel. Tudjuk, mi folyik, és őszintén szólva örülünk annak, hogy ennyire sok kristályos amfetamint küldenek Amerikába, mert ez azt jelenti, hogy itt kevesebb probléma lesz vele. Az önök tevékenysége, nevezetesen a fegyvercsempészés, a szerencsejáték és egyéb bűnözés persze kellemetlen számunkra, de hajlandóak vagyunk eltűrni, amennyiben az önök kapcsolatai a jövőben a javunkra válhatnak, mint ahogyan például a jelenlegi vészhelyzet elhárításában.

– Talán van egy-két ismerősöm, akinek továbbadhatom azt az információt, amelyet volt kedves megosztani velem – mondta Hiszajuki rövid hallgatást követően. – Talán ők ki tudnak találni valamit, ami mindkettőnk érdekét szolgálná.

– Nos, így kellene ennek működnie, és mi a minisztériumban, sőt igazság szerint az egész kormány, nagyra értékeljük az erőfeszítéseiket.

– Nem ígérhetek semmit – tette hozzá Hiszajuki gyorsan, miközben a különböző megoldásokat latolgatta magában. Tudta, hogy azonnal meg kell találniuk az árulót, de úgy érezte, ez nem jelent problémát. De az a gondolat, hogy egyes Jamagucsi-bandák megszegik a megállapított szabályokat, és az ő városában, Kiotóban működnek az engedélye nélkül, az már fogósabb kérdés volt. Azt nem lehetett eltűrni. Remélte, hogy csak elszigetelt esetről van szó, egy vadhajtásról, és az incidens a Jamagucsi-gumi ojabunjának tudta nélkül történt. Fogadkozott, hogy ennek a végére jár, még mielőtt bármilyen lépésre szánná el magát. De a keze meg volt kötve, tekintve, hogy az Aizukotecsu-kai eltörpült a Jamagucsi-gumi mellett, mint egy fejlődő ország egy nagyhatalom mellett.

– Egy dolgot szeretnék hangsúlyozni – szólalt meg a miniszterhelyettes. – Bármit is tesznek, különösen Amerikában, a legnagyobb diszkrécióval kell történnie. Ha az árulónak valamilyen baja esik, azt úgy kell feltüntetni, mintha baleset lett volna, és a japán kormányt semmilyen módon ne lehessen összefüggésbe hozni az üggyel.

– Ez magától értetődik – mondta az ojabun elgondolkodva.

KÉT NAPPAL KÉSŐBB

2010. március 24., szerda

16 óra 14 perc New York City

Szatosi Macsita határozott mozdulattal alákanyarította a nevét a dokumentumra, majd rátette személyes inkan pecsétjét a szerződés mind az öt példányára. A szerződés értelmében kizárólagos joggal ruházta fel az iPS USA-t az ő iPS szabadalmi jogainak gyakorlására az egész világon.

A szerződés számára is busás haszonnal járt, ide értve egy csomó részvényt, amely a következő húsz év során fog igazán felértékelődni. Mintegy záróakkordként Szatosi felemelte a tollát a jelenlévők felé, és elismerően nyugtázta izgatott ünneplésüket. Az aláírás új fejezetet nyitott mind Szatosi életében, mind pedig az iPS USA jövőjében, hiszen a vállalat ettől fogva az egész világra kiterjedően élvezni fogja a találmánnyal való kereskedelmi jogokat, ide értve a pluripotens őssejteket, ami a világ mikrobiológusai nagy részének meggyőződése szerint gyógymódot jelent az emberi degeneratív betegségek többségére. Forradalmi előrelépés lesz ez az emberi gyógyászat történetében; olyan áttörés, amely mellett minden más eltörpül.

Mivel dr. Benjamin Corey volt az iPS USA vezérigazgatója és elnöke, ő lépett oda elsőként Szatosihoz, hogy kezet rázzon vele. Vakuk villogtak a tapsvihar közepette, aminek köszönhetően a két férfi időnként vakító kék fényben úszott. A százkilencven centi magas, szőkésbarna hajú Corey mellett egészen aprónak tűnt a fekete hajú japán. Mégis egyenlő felek voltak, mint felfedezők és kalandorok, egyikük a biotechnika finanszírozásban, míg másikuk a gyorsan fejlődő sejtbiológia területén.

Ekkor az iPS USA csapatának valamennyi tagja igyekezett közelebb lépni, hogy kezet rázhasson a világ legújabb multimilliomos-jelöltjével. Dr. Brad Lipson, COO; Carl Harris, CFO, Pauline Hargrave főtanácsadó, Michael Calabrese befektetési ügynök, akinek a cég kezdeti tőkéjének összeszedése volt köszönhető, és Marcus Graham, a tudományos tanácsadó testület elnöke alkotta a csapatot – Szatosi ugyancsak tagja volt ennek a bizottságnak. A kölcsönös gratulációt követően, hiszen a jelenlévők mindegyike ettől fogva sokkal-sokkal gazdagabb embernek vallhatta magát, Jacqueline Rosteau, Ben magántitkára és asszisztense hangos durrogás közepette kibontott több üveg 2000-es évjáratú Dom Pérignon pezsgőt, és az ünnepi hang hallatán a szobában lévők valamennyien ismét ujjongásban törtek ki.

Ben és Carl kissé félrehúzódtak a többiektől, és elégedetten bámultak ki Ben irodájának ablakán az Ötödik sugárútra. Az épület közel volt az Ötvenhetedik utca sarkához, amely a város forgalmas csomópontjának számított, különösen a csúcsforgalom közeledtével. Mivel lágy tavaszi eső szitált, sok gyalogos esernyővel rótta a járdát, és felülről nézve olybá tűntek, mint megannyi nyüzsgő, fekete páncélú bogár.

– Amikor először merült fel bennünk az iPS USA gondolata –tűnődött el Carl –, soha az életben nem gondoltam volna, hogy ennyire rövid idő alatt ilyen messzire jutunk.

– Én sem – ismerte be Ben. – Sokat köszönhetünk annak, hogy rátaláltunk Michaelre a kis befektetési cégével és a különös ügyfeleivel. Nincs még egy hozzád fogható szakember a világon, barátom. Köszönöm.

Ben és Carl a főiskola alatt barátkoztak össze, de aztán külön utakon jártak. Ben orvosi egyetemre ment, míg Carl közgazdasági diplomát szerzett. Onnét került be a pénzügyi világba, aztán Ben rávette, hogy társuljon be, amikor megalapította az iPS USA-t.

– Köszönöm, Ben – mondta Carl. – Próbálom meghálálni a belém vetett bizalmat.

– De persze az egészre nem került volna sor, ha nem szerzünk tudomást Szatosi létezéséről, és arról, hogy mit sikerült elérnie, és hogy milyen csúnyán bántak vele.

– E tekintetben igazi áttörést jelentett, hogy sikerült megszerezni a laborjegyzőkönyveket.

– Ebben nagyon igazad van, de ha lehet, ne emlékeztess rá –mondta Ben, és beleborzongott a gondolatba. Annak ellenére, hogy már több mint három hét telt el az incidens óta, ha visszagondolt a kalandra és arra az őrült ötletre, hogy ő maga személyesen vegyen részt benne, kiverte a hideg veríték. Kész csoda, hogy aznap este nem kapták el a tettestársával együtt.

– Történt valami azóta Japánban?

– Amennyire én tudom, nem. És Michael is azt állítja, hogy az ottani kapcsolatai semmi különösről nem értesültek. A japán kormánynak kétségkívül furcsa, de közismerten jó kapcsolata van a jakuzával, bár ezt hivatalosan soha nem ismerték el. Afféle érdekszövetség ez, amely egy csöppet sem hasonlít arra, ahogy a mi kormányunk bánik az itteni maffiával.

– Ha már a maffiáról beszélünk – mondta Carl, és lehalkította a hangját. – Aggaszt, hogy ők is benne vannak?

– Természetesen nem örülök neki – ismerte be Ben. – De mivel ők a legnagyobb befektetőink a jakuza partnereikkel együtt, és tekintve, hogy milyen szerepet játszottak a laborjegyzőkönyvek megszerzésében, illetve abban, hogy ilyen gyorsan sikerült Szatosit és a családját kicsempészni Japánból, el kell ismernem, hogy nélkülük korántsem tartanánk ott, ahol most. De igazad van. Ha továbbra is hagyjuk, hogy részt vegyenek az üzletben, az olyan, mintha tűzzel játszanánk, épp ezért változtatnunk kell ezen. Pontosan erről beszélgettem Michaellel, mielőtt Szatosi megérkezett, és holnap délelőtt találkozom vele ezzel kapcsolatosan az irodájában. Megérti az aggodalmamat, és egyetért velem. Sikerült megértetnem vele, hogy az ügyfelei csak csendestársak lehetnek, titkos befektetők, akárcsak az elején, semmi több. Részvényvásárlási opciót biztosíthatunk számukra, így a háttérben maradhatnak.

Carl felvonta a szemöldökét, mint aki kételkedik abban, hogy ez ennyire könnyen menne, de nem válaszolt. Szatosi odajött hozzájuk, hogy elbúcsúzzon, és hogy kimentse magát, amiért ilyen hamar távozik az összejövetelről.

– Szeretnék hazamenni a családomhoz, hogy közöljem velük a jó hírt – mondta, és meghajolt egyszerre Ben és Carl felé is.

– Tökéletesen megértjük – mondta Ben, majd belecsapott a kis termetű, fiatalos külsejű kutató felemelt tenyerébe. Amikor Ben először találkozott a japán férfival, azt hitte, még húszéves sincs, pedig már jócskán elmúlt harminc is. – Volt alkalma találkozni Paulinnel a végrendelet és felhatalmazási dokumentumok kapcsán?

– Igen, és aláírtam valamennyit.

– Pompás – mondta Ben, és ismét a japán tenyerébe csapott.

Szatosi a Harvardon szerezte a PhD-fokozatát, így nem volt számára idegen az amerikaiak efféle testbeszéd-megnyilvánulása. Még egyszer kezet ráztak, kölcsönösen gratuláltak egymásnak, s megígérték, hogy hamarosan találkoznak. Szatosi sarkon fordult, és távozni készült, ám néhány lépés múlva visszafordult, és visszatért hozzájuk.

– Valamit szerettem volna megkérdezni – mondta, és egyenesen Ben szemébe nézett. – Sikerült előrébb jutnia azzal kapcsolatosan, hogy szerezzen nekem laboratóriumot?

Tekintve, hogy az iPS USA mennyire fiatal vállalat volt még, pusztán egy irodát béreltek az Ötödik sugárúton. Nem volt saját kutatólaboratóriumuk, és valószínűleg nem is lesz soha. Az üzleti tervük annyiból állt, hogy kihasználják az őssejtekkel kapcsolatos szabadalmi káoszt, különös tekintettel a pluripotens őssejtekre.

Az elképzelésük szerint sarokba szorítják az őssejtpiacot azzal, hogy az ő markukban lesznek más emberek felfedezésének szellemi jogai, és mindezt úgy teszik, hogy a többieknek fogalmuk sincs arról, hogy az iPS USA mire készül: egyfajta szellemi-jogi villámháború volt ez.

– Még nem – ismerte be Ben. – De azt hiszem, sikeres tárgyalást folytattam a Columbia Egyetem Orvosi Központjában, és bérbe adnak egy-két labort az őssejtkutató épületben. Bármelyik nap visszaszólhatnak. Holnap szóljon rám. Reggel az lesz az első dolgom, hogy odatelefonálok nekik.

– Köszönöm – mondta Szatosi, és meghajolt. – Nagyon örülök.

– Keressük egymást! – mondta Ben, és barátságosan hátba veregette az apró termetű kutatót.

– Hai, hai – válaszolta Szatosi, és elindult kifelé.

– Kutatólabor? – kérdezte Carl csodálkozva, miután Szatosi kiment a szobából.

– Sóvárog egy kis tudományos munka után! – mondta Ben. –Most, hogy nem dolgozhat a laboratóriumában, úgy érzi magát, mint egy partra vetett hal.

– Akkor ti jól kijöttök egymással.

– Azt hiszem, igen – mondta Ben elgondolkodva. – Jacqueline és én meghívtuk a feleségével együtt vacsorázni párszor a városba. Van egy kisfia, másfél éves. Annyira csöndes az a gyerek, mintha nem is igazi lenne. Komolyan, egy hangja sincs. Csak néz körbe-körbe a hatalmas fekete szemével, és olyan, mintha befelé beszélne, magában.

– Mit fog csinálni a laborban? – kérdezte értetlenkedve Cári, aki mindig is a pénz világában dolgozott. – Nem lesz ez nagyon drága?

– Valamilyen az iPS-generációhoz kötődő elektroforézis technikán akar dolgozni – mondta Ben vállat vonva. – Nem tudom, pontosan mennyibe kerül, de nem is érdekel különösebben. Az a fontos, hogy elégedett legyen, ezért is hoztuk ilyen sietve a családjával együtt az USA-ba, még mielőtt minden formaságot elintéztünk volna. A szíve mélyén igazi kutató, és a jogi huzavonát időpocsékolásnak tekinti. Nem akarjuk, hogy elbitangoljon és meggondolja magát, amíg nem sikerül mindent lezsíroznunk a szabadalmi fronton. Ő lesz a mi aranytojást tojó tyúkunk, de csak akkor, ha jól érzi magát a fészkében.

– Szóval egyelőre illegális bevándorló.

– Lényegében igen, de ez hamarosan megváltozik. Nem aggódom emiatt különösebben. A kereskedelmi államtitkárnak köszönhetően a tokiói amerikai konzulátus már dolgozik azon, hogy megkapja a zöldkártyáját.

– Hol lakik most a családjával? – kérdezte Carl. Tekintve, hogy Szatosi milyen nagy jelentőséggel bírt az iPS USA sikerében, Carl úgy érezte, nem árt tudni azt, hogy a férfi általában hol tartózkodik.

– Azt nem tudom – mondta Ben. – De nem is akarom tudni, ha esetleg valaki a hatóságoktól megkérdezné. Szerintem még Michael sem tudja. Legalábbis ez volt a benyomásom, amikor utoljára beszéltem vele erről. Viszont megvan Szatosi mobilszáma.

Carl halkan elnevette magát, de inkább csodálkozásában, mintsem jókedvében.

– Mi ennyire vicces?

– Ó, milyen keszekusza hálót szőttünk, pedig még csak most először próbálunk másokat csapdába ejteni – mondta Carl.

– Nagyon szellemes hasonlat! – válaszolta Ben gúnyosan. – Ezzel azt akarod mondani, hogy nem kellett volna belevonnunk Szatosit ebbe az egészbe, amikor a nemzetközi kémhálózatunk pont az ő nevét és előéletét találta meg?

– Nem, nem feltétlenül. Egyszerűen csak kínosan érzem magam amiatt, hogy ennyire összefonódtunk a Lucia családdal.

– Egyel több ok arra, hogy megszakítsuk velük a kapcsolatot. Lehet, hogy kicsit több részvényopciót kell felkínálnunk nekik, mint reméltem, de nekünk így is nagyon megéri a dolog. Rád és Michaelre bízom majd a tárgyalást, ti vagytok a szakemberek.

– Kösz szépen! – mormolta a bajusza alatt Carl gúnyosan. – Mi volt az, amit Paulinról meg a felhatalmazási dokumentumokról mondtál? Miféle felhatalmazás?

– Szatosi kissé paranoiás a kiotói egyetemmel kapcsolatosan, és amiért kicsempésztük Japánból. Aggódik a gyereke és a felesége miatt, ha esetleg vele történne valami. Rájöttem, hogy nem ártana az iPS USA számára sem, ha valamilyen biztosítékot hoznánk létre erre az esetre. Így aztán megkértem Paulint, hogy beszéljen vele, ő pedig készített egy végrendeletet számára és a felesége számára, valamint egy gyámkinevezési nyilatkozatot a gyereknek. Természetesen nyilatkozatot adtunk ki, hogy továbbra is tartjuk magunkat a licencszerződéshez.

– És ki lesz a gyermek gyámja?

– Hát én. Nem én találtam ki, de azt hiszem, ezzel még biztonságosabb lesz a dolog.

Szatosi Macsita emelkedett hangulatban volt. Ahogy lefelé haladt a díszes, art deco stílusú liftben, rádöbbent, hogy életében nem volt még ennyire boldog. Épp most költözött át az Egyesült Államokba a manhattani George Washington híd közelébe. Természetesen lesz jó pár dolog, ami hiányozni fog neki Japánból – a tavaszi cseresznyevirágzás, a csodálatos templomok otthonában, Kiotóban, és a felkelő nap látványa a Fuji fölött, de ezeket az apró örömöket majd pótolja az itt megtapasztalt szabadság érzése. Amikor Bostonban a Harvardon tanult, nagyon gyorsan megszerette ezt az életet. Ami nem fog hiányozni neki Japánból, az a kötelességtudat fojtogató érzése, amellyel amióta az eszét tudta, küszködnie kellett: kötelességgel tartozott a nagyszülei felé, a szülei felé, a tanárai felé, a labor vezetői felé és az egyetemi felettesei irányába is – de különféle kötelességei voltak a lakókörnyezete, sőt az egész országa irányába. Soha nem érezhetett egy csepp megkönnyebbülést sem.

Megállt egy pillanatra az épület bejárata előtt, hogy kinézzen a bepárásodott ablaküvegen át a tovasiető gyalogosokra és a sárga taxik és városi buszok kavalkádjára, amint a belváros felé siettek a szitáló esőben és a sűrű ködben. Egy pillanatig habozott, hogy leintsen egy taxit, de aztán meggondolta magát. Annak ellenére, hogy felfogta, hogy az imént aláírt szerződés következtében rövid időn belül multimilliomos lesz, még nem veszett ki belőle az érzés, hogy ő csak egy szegény fiú, hiszen ebben a tudatban nőtt fel. Mivel az iPS USA tudományos bizottságának tagja volt, busás fizetésben részesült, ahhoz képest, hogy milyen keveset kellett dolgoznia. Mégsem számított túl soknak, ha azt nézzük, hogy mennyi volt a lakbér, és hogy nyolc éhes szájat kellett etetnie. A megtorlástól félve Szatosi magával hozta Amerikába anyai és apai nagyszüleit, a húgát, feleségét és a gyermekét. Mindez végigcikázott az agyán, és végül úgy döntött, hogy gyalogol három háztömböt a Kolumbusz Circle-ig, aztán földalattira száll, és úgy utazik tovább a George Washington hídi buszállomásig. Ott, mint ahogy megtapasztalhatta az elmúlt hetek során, könnyen kap buszt a New Jersey-beli Fort Lééig, ahol átmenetileg lakhelyet talált maga és a családja számára. Miközben Szatosi kilépett a forgóajtón, átvette sporttáskáját, benne az újonnan aláírt szerződéssel, a jobb kezébe, a baljával pedig összefogta a dzsekije gallérját, hogy megvédje a tarkóját az esőtől. A hideg köd, amelyet odabentről már észrevett, jóval hidegebb és nedvesebb volt, mint várta. Pár lépés után arra gondolt, hogy mégiscsak fog egy taxit, csakhogy valamennyi arra járó foglaltnak tűnt.

Szatosi ott állt a járdaszegély mellett, amíg a lámpa pirosra nem váltott az Ötödik sugárút és az Ötvenhetedik utca sarkánál haladó járművek részére. A szeme hiába fürkészte a veszteglő autók tömegét, egyetlen szabad taxit sem látott, ugyanakkor megakadt a tekintete az utca túloldalán álló japán férfin. Két dolog miatt akadt meg rajta a szeme. Először is a férfi mintha egy fényképet szorongatott volna a bal kezében, s hol azt fürkészte, hol pedig Szatosi irányába tekingetett. Olyan volt, mintha összehasonlítaná a felvételt Szatosival. És ha ez még nem lett volna elég, Szatosi szinte biztos volt az öltözékéből és a felzselézett tüske hajából, hogy egy jakuza bandataggal van dolga, nem beszélve arról, hogy az illető sötét napszemüveget viselt. A legbeszédesebb jel azonban az volt, hogy arról a kezéről, amelyet a fényképet tartotta, hiányzott a kisujja utolsó perce, ez a fajta öncsonkítás gyakori volt a jakuza bérgyilkosai körében. A jakuza végrehajtóknak ugyanis le kellett vágniuk a kisujjuk utolsó percét, hogy ezzel adják tanúbizonyságát az ojabunuk iránti feltétlen engedelmességnek. A következő pillanatban Szatosi rádöbbent, hogy a férfi nem egyedül jött, hanem társa is van, és az első most feléje mutogatott, ugyanakkor a második egyetértően bólogatott.

Mivel Szatosi attól félt, hogy a két férfi át akar kelni az úton, lemondott arról, hogy taxit fogjon magának, és azonnal elindult a Central Park irányába, próbálva elvegyülni a járdán hömpölygő tömegben. Annak ellenére, hogy Ben Corey és az iPS USA közbenjárására a Jamagucsi-gumi jakuzabanda nemrégiben segített neki és a családjának elmenekülni Japánból és otthont találni számára, soha nem látta ezt a két alakot, és arra gondolt, hogy valószínűleg egy másik banda emberei lehetnek. Fogalma sem volt, hogy a jakuza miért keresi, de nem is akarta megtudni. Úgy gondolta, valószínűleg csak rossz vége lehet az ilyen beszélgetésnek.

Amikor elérte az Ötvennyolcadik utcát, szerencséjére a közlekedési lámpa épp zöldre váltott, így át tudott kelni az úton ahelyett, hogy várakoznia kellett volna az Ötvenkilencediknél. Eközben megkockáztatott egy oldalpillantást. Balra fordította a fejét, hogy meggyőződjön róla, látja-e még a két férfit a tömegben. Bár nem állt meg, hogy pásztázza a sokadalmat, nem látta őket, és már kezdett reménykedni, hogy csak felajzott képzelete játszott vele. Kissé kényelmesebbre fogta a tempót, és átbújt a Plaza Hotel előtti parkocska tömzsi fáinak ága alatt, majd sietve elhaladt a Pomona meztelen bronzszobra előtt. A szobor a szökőkút vizében fürdőzött az örökkévalóságig.

Szatosi épp északkelet felé szeretett volna fordulni a Plaza Hotelnél, hogy aztán a nyugati Ötvenkilencedik felé vegye az irányt, amikor megkockáztatott egy hátrapillantást a válla fölött. A látvány dermesztően hatott rá, és kapkodni kezdte a levegőt rémületében. A korábban látott két férfi megkerülte a szökőkutat, és feléje tartott, közben beszélgetést folytattak két másik férfival, akik egy fekete terepjáróval tolattak lassan a szálloda előtt. A két japán megpillantotta Szatosit, azonnal abbahagyták a beszélgetést, és kocogni kezdtek.

Ekkor Szatosi is futólépésre váltott, most már meggyőződése volt, hogy követik, és hogy a két jakuzabérenc nyilván odakint várta az iPS USA előtt, hogy felbukkanjon. Fogalma sem volt, hogy ki ez a két alak, és mit akarnak tőle. Ben tárgyalt a Jamagucsival az emigrációjával, illetve a bevándorlásával kapcsolatosan. Márpedig annak, hogy követték, nyilván köze volt az iPS USA-val való kapcsolatához és ahhoz, hogy gyorsan ideutazott Japánból az USA-ba.

A jobbjában még mindig a sporttáskáját szorongatta, ugyanakkor bal kézzel összefogta a gallérját, és szaladni kezdett a tömegen keresztül, bár maga sem tudta pontosan, hogy mit is akar tenni. A Kolumbusz Circle a zsúfoltságával és a rengeteg vágányával, peronjával távoli oázis volt számára, amely biztonsággal kecsegtetett, de hogyan tudna eljutni odáig, mielőtt a két férfi elébe vág? Nyilvánvaló volt számára, hogy a két fickó bármelyik pillanatban megjelenhet a háta mögött.

A megmentő a következő pillanatban alakot öltött előtte, ugyanis egy taxi fékezett le a járdaszegély mellett, és kirakott egy utast. Szatosi pillanatnyi habozás nélkül átvágott a gyalogosokon, és beugrott a taxiba, mielőtt a kiszálló utas becsukhatta volna az ajtót. Zihálva odakiáltott a sofőrnek:

– Kolumbusz Circle!

A taxisofőr dühös volt, hogy ilyen rövid útra kérték, ezért a záróvonalat átlépve, szabálytanul fordult meg az úttesten, Szatosi pedig nekipréselődött az ajtónak, amelyet az imént épphogy csak sikerült becsuknia. Az arca az ablaküvegnek nyomódott, és egy pillanatig a centrifugális erővel kezdett küzdenie, így mozdulni sem bírt. Amikor a taxi végre egyenesbe fordult, Szatosi felegyenesedett, kinézett a hátsó ablakon, és látta, hogy a két férfi épp befordul a szálloda sarkánál, majd hirtelen megáll. Azt nem tudta, hogy vajon látták-e, amint beugrik a taxiba, de nagyon remélte, hogy nem.

Szatosi eljutott a Kolumbusz Circle földalatti-megálló egyik bejáratához, és nem látta se a két japán férfit, se a terepjárót maga előtt. Megkönnyebbülve lépett a zsúfolt, labirintusszerű föld alatti világba, és könnyedén átjutott a beléptető kapun.

A kapu túloldalán két hatalmas termetű New York-i rendőrrel találta magát szemben. Szatosi ösztönösen elfordította a fejét, ahogy elment mellettük. Illegális bevándorlóként épp annyira félt a rendőröktől, mint azoktól az ijesztő férfiaktól, akikről úgy képzelte, a nyomába eredtek. Kellemetlenül vergődött, hiszen mindkét féltől egyformán rettegett, és alig várta már, hogy megszerezze a zöldkártyát, amelyet Ben ígért neki.

Gyorsan elindult a külvárosba vivő A vonal vágánya felé, s amikor a peron széléhez ért, belebámult az alagút sötétjébe, hogy megnézze, jön-e már a vonat. Alig várta, hogy megérkezzen a szerelvény. Bár elég biztos volt abban, hogy sikerült elkerülnie a két japán férfival való konfrontációt, nem tudta, hogy mit tenne, ha egyszer csak újra felbukkannának.

Szatosi visszalépett a peron széléről, és gyanakodva fürkészni kezdte a többi utast, akik kerülték a szemkontaktust. A peron a várakozásnak megfelelően gyorsan megtelt utasokkal. A munkából igyekvők újságot olvastak, vagy a mobiltelefonjukkal játszottak, vagy üres tekintettel bámultak a semmibe. Egyre többen jöttek, és így a tömegben az emberek egyre szorosabban egymáshoz préselődtek. Vonatok robogtak dübörögve az állomásra, de mindig valamelyik másik vágányra érkeztek.

Ekkor pillantotta meg Szatosi a férfit. Ugyanaz a fickó volt, akit az Ötödik sugárúton látott kezében a fényképpel. Álig másfél-két méterre volt tőle, és szúrós fekete szemének sarkából méregette Szatosit. Jeges félelem kúszott végig Szatosi gerincén. Rettegés lett rajta úrrá, és megpróbált oldalirányban eltávolodni a követőjétől, csakhogy nem volt egyszerű feladat, mivel másodpercenként érkeztek az új utasok.

Mindössze néhány méterre tudott eltávolodni, és előrenézett, hogy lássa, mi vár rá. Ekkor pillantotta meg a másik férfit, aki úgy tett, mintha újságot olvasna, de valójában Szatosit figyelte. Pont olyan távol volt tőle, mint a mögötte lévő másik férfi, így Szatosi csapdába került a két férfi és a csempézett fal között.

Szatosi félelme a tetőfokára hágott, amikor a félelmetes vonat dübörögve felbukkant az alagút mélyéből. Talán csak egy másodpercig tartott, amíg nem volt nyilvánvaló a jelenléte. Az egyik pillanatban még viszonylagos csend uralkodott, a következőben pedig az utasok heves széllökést éreztek, és fülsiketítő zaj töltötte be az alagutat, majd rázkódni kezdett a föld. Ebben a rövid kaotikus pillanatban Szatosi rádöbbent, hogy a két férfi hirtelen feléje nyomul. El volt készülve rá, hogy ha hozzáérnek, felüvölt, de nem tették. Csak egy gyors sziszegő hangot érzékelt – inkább érezte, mintsem hallotta, mivel a zajt teljesen elfojtotta a közelgő vonat dübörgése. Ezzel egyidejűleg éles égető fájdalmat érzett a combja hátulsó részén, ahol a comb és a tompor találkozik, aztán tátongó néma szakadékba zuhant, majd teljes sötétség borult rá.

Szuszumu Numura és Josiaki Eto már azóta dolgoztak együtt végrehajtóként, mióta – több mint öt évvel ezelőtt – Amerikába jöttek Hiszajuki Isii, az Aizukotecsu-kai nevű jakuzacsalád ojabunjának parancsára. Jó párosítás volt ez, hiszen Szuszumu semmitől sem félt, Josiaki viszont mindig körültekintően tervezett. Amikor azt a parancsot kapták, hogy iktassák ki Szatosi Macsitát, Szuszumu annyira izgatott volt, és annyira igyekezett, hogy a kedvébe járjon Hideki Simodának, az Aizukotecsu-kai New York-i irodája szaiko-komonjának és főnökének, hogy azonnal végre akarta hajtani a feladatot. Ráadásul fényes nappal szerette volna végrehajtani a megbízatást az Ötödik sugárúton. Szuszumu számára ez azt jelentette volna, hogy fényesen bizonyítja a főnökei előtt a hűségét és merészségét, hiszen a jakuzában nagy tisztelet övezte ezeket a személyes vonásokat.

Josiaki azonban hajthatatlan volt, hozzátette, hogy pár napig kéne még tervezgetni, hogy hogyan teljesíthetnék a parancs második részét: nevezetesen, hogy a haláleset úgy nézzen ki, mintha baleset lett. volna, mégpedig egy azonosíthatatlan személy véletlen halálesete. Elmagyarázták ugyanis nekik, nagyon fontos, hogy elkerüljék, hogy a rendőrség vagy az FBI túlzottan szaglásszon az ügyben.

Josiaki tervét követve, amely többek között azt jelentette, hogy napokon át követik a férfit Manhattanben, ahogy munkából hazafelé tart az A vonalon, a gyilkosság tökéletesen sikerült anélkül, hogy bárki sejtette volna, hogy egyáltalán mire készülnek. Josiaki javaslatára Szuszumu direkt várt, amíg az A vonat besuhant az állomásra, és csak akkor lőtte meg Szatosit az esernyő rúdjába rejtett légfegyverrel, amelyet Hideki Simodától kapott. Abban a pillanatban, amikor a társa meghúzta a ravaszt, Josiaki megragadta a férfit, hogy megtartsa, különben rongybábuként roskadt volna össze. Miközben a türelmetlen utasok nyomulni kezdtek a vonat felé, senki sem vett észre semmi különöset, pedig közben Szuszumu gyorsan megszabadította Szatosit a sporttáskájától, az irattárcájától és a mobiltelefonjától. Az egyetlen kisebb meglepetést az áldozat rángatózása okozta, de még ez sem zavarta meg a kitervelt gyilkosságot. Mivel Josiakit előre figyelmeztették, elképzelhető, hogy a holttest rángatózni kezd, szorosan tartotta a férfit, amíg teljesen el nem ernyedt a teste. Ezután, amikor az utolsó utas is a vonat felé rohant, melynek ajtaját megpróbálták bezárni, Josiaki egyszerűen csak hagyta, hogy a petyhüdt test a betonperonra zuhanjon, aztán ő és Szuszumu higgadtan odébb sétáltak.

Öt perccel később a két jakuza bérgyilkos elindult fölfelé az utolsó lépcsőn, majd kiléptek a fényre a Kolumbusz Circle sarkánál, pontosan ugyanott, ahol negyed órával azelőtt bementek.. Mindketten örültek, és büszkék voltak rá, hogy ennyire jól alakultak a dolgok. Míg Josiaki a mobilján felhívta a fekete terepjáróban ülő férfiakat, Szuszumu kicipzárazta a sporttáskát, és elővette belőle a vaskos licencszerződést. Miután megbizonyosodott arról, hogy semmi más fontos nincs a táskában, a dokumentum felé fordította a figyelmét, és gyorsan végiglapozta, mert nem volt benne teljesen biztos, hogy mi is ez. Viszonylag gyengén olvasott ugyanis angolul.

– Nincs benne laborjegyzőkönyv? – kérdezte Josiaki, miközben várta, hogy felvegyék a vonal túlsó végén. A mutatóujjával szétnyitotta a sporttáskát, amelyet Szuszumu még mindig ott tartott a kezében, és belenézett. Láthatóan csalódott, hogy a táska, leszámítva pár folyóiratot, teljesen üres. Arra számított, hogy lesz benne pár laborjegyzőkönyv, mivel a feladatuk nemcsak annyi volt, hogy megöljék Szatosit, hanem az is, hogy megszerezzék a jegyzőkönyveket. Josiaki különösen meg volt arról győződve, hogy az áldozatnál lesznek a jegyzőkönyvek, mivel amíg követték, Szatosi kötelességtudóan vitte magával a táskáját mindenhová.

– Csak ez a rakás papír van itt – mondta Szuszumu, és a levegőbe emelte a szerződéseket.

Josiaki az álla és a nyaka közé szorította a telefont, majd kivette a szerződést Szuszumu kezéből. Átfutotta az első oldalt, ám ekkor végre a hívott fél felvette a telefont.

– Kijöttünk – mondta kurtán. – Ugyanannál a metrókijáratnál vagyunk, ahol kiraktatok.

– Mindjárt átjövünk a tér túlsó felére. Egy perc, és ott vagyunk.

– Ez egy jogi szerződés – mondta Josiaki, miután letette a telefont, és átváltott japán nyelvre. Annak ellenére, hogy mindkét férfi már több mint öt éve New Yorkban élt, az angol nem volt az erősségük.

– Fontos? – kérdezte Szuszumu reménykedve. Szuszumunak ugyanis az volt a szándéka, hogy ha nem is tudják prezentálni a laborjegyzőkönyveket, legalább adnak valamit helyette. Nagyon szeretett volna a főnöke kedvében járni.

A fekete GMC Denali lefékezett a járdaszegély mellett. Josiaki és Szuszumu gyorsan beugrott a hátsó ülésre, s amint becsapódott az ajtó, a jármű elindult, hogy csatlakozzon a csúcsforgalom járműáradatához.

Az első utasülésen ülő férfi hátrafordult. Carlo Paparónak hívták. Nagydarab, izmos férfi volt, fejét csillogóan tar kopaszra borotválta, nagy füle volt, és buldogképe. Fekete garbó volt rajta, szürke selyem sportzakó és fekete nadrág.

– Hol van a kutató? Nem sikerült elkapni?

Szuszumu elmosolyodott,

– De, sikerült. – Josiakihoz fordult, megismételte a kérdést a szerződéssel kapcsolatosan, de Josiaki csak vállat vont, jelezvén, hogy nem tudja, majd visszagyömöszölte a dokumentumot a sporttáskába.

– Mi történt? – kérdezősködött Carlo tovább. – Nem lehetett nagy ügy, mert elég hamar visszajöttetek. – Carlo nem kapott pontos utasítást a főnökeitől. Miután emlékeztették arra, hogy milyen fontos üzleti kapcsolat áll fenn a Vaccaro család és az Aizukotecsu-kai között, mondták neki, hogy segítsen, az Aizukotecsu-kai két emberének, hogy sikerüljön felvenniük a kapcsolatot a nemrég Japánból idemenekült japán fickóval. A segítség-nyújtás abban merült ki, hogy elvitték őket autóval oda, ahová azok akarták.

– Szívrohamot kapott – mondta Josiaki, mert szeretett volna véget vetni a beszélgetésnek.

– Szívrohamot? – kérdezte Carlo kételkedve.

– Szerintünk az lehetett – mondta Josiaki, mivel próbálta megfékezni Szuszumu kitömi készülő nevetését. Szuszumu értette a célzást, és erőt vett magán.

Carlo hol egyik, hol másik férfira pillantgatott.

– Mi az isten folyik itt? Szívattok, vagy mi van?

– Mi az, hogy szívattok? – kérdezte Josiaki. Még sohasem hallotta ezt a kifejezést.

Carlo legyintett egyet, aztán visszafordult az ülésén. Eközben összenézett a társával, Brennan Monaghannel. Brennan és Carlo Louie Barbera asszisztensei voltak, és gyakran dolgoztak együtt. Louie Barbera vezette a Vaccaro család üzleteit Queensben, amíg Paulie Cerino börtönbüntetését töltötte a Rikers-szigeten. Brennan vezette Carlo autóját, mert Carlo gyűlölt nagy forgalomban vezetni. Túl türelmetlen volt, és a végén bekattant és ámokfutásba kezdett mindenki rémületére, beleértve magát Bren-nant is.

Miután fölszedték a két japánt, Brennan jobbra fordult a Central Park nyugati része felé, majd északi irányba tartott azzal a szándékkal, hogy a parkon átvágva jutnak el az East Side-ra. Csakhogy errefelé sem volt gyorsabb, hol elindultak, hol megálltak, de többet vesztegeltek, mint amennyit haladtak.

– Na jól van, ide figyeljetek – mondta Carlo, majd hirtelen hátrafordult. Nyilvánvalóan dühítette a helyzet, még akkor is, ha nem ő vezetett. – Végeztetek mára, vagy mi?

Josiaki feltartotta a kezét.

– Még nem biztos. Várjon egy pillanatot.

– A szentségit neki! – mormolta Carlo maga elé, aztán visszafordult. Pedig már arra gondolt, hogy kiszáll a francba a kocsiból, gyalog megy tovább, és hagyja, hogy Brennan majd utánahozza a járművet. Aztán ismét hátrafordult a két utas felé. – Gyerekek, döntsétek már el, hogy mit akartok. Különben szépen kirakunk itt benneteket, aztán foghattok taxit magatoknak. Nekem is van ám dolgom.

– Merre van a New Jersey-beli Fort Lee? – kérdezte Szuszumu. Egy névjegykártyát szorongatott a kezében, az ölében pedig Szatosi nyitott irattárcája hevert.

– A folyó túlpartján – válaszolta Carlo elbizonytalanodva. Ilyen óriási csúcsforgalomban semmi kedve nem volt Fort Leebe menni, hiszen ez azt jelentette volna, hogy át kell kelniük a George Washington hídon. A nap ebben a szakában az az út, amely általában húsz percig tart, valószínűleg több mint egy órát venne igénybe, az is lehet, hogy kettőt, de csak akkor, ha szerencséjük van, és nem lesz baleset útközben.

Szuszumu a társára nézett, aztán így szólt hozzá japánul:

– Mivel megvan a címünk, oda kell mennünk, és meggyőződni róla, hogy nincsenek-e ott a laborjegyzőkönyvek. A szaiko-komon azt mondta, hogy szüksége van azokra a könyvekre. Ha megszereztük a laborkönyvet, akkor elvihetjük az összes igazoló okmányt is. Senki nem fogja megtudni.

– De nem tudjuk, hogy ott van-e a jegyzőkönyv.

– De azt sem tudjuk, hogy nincs ott.

Josiaki egy pillanatra maga elé bámult, és a pozitívumokat és a negatívumokat latolgatta magában. Ahogy kinézett az ablakon, mindenfelé csak veszteglő autókat látott, pedig a távolban a közlekedési lámpák zölden világítottak.

– Azt hiszem, át kell mennünk New Jersey-be – mondta fáradt hangon.

Carlo félelmei beigazolódtak: két óráig tartott, mire Fort Leebe értek, és újabb húsz percükbe került, mire rátaláltak a keresett utcára. Rövid, sikátorszerű utcácska volt, benne egy csomó kihalt, vörös téglás, egyszintes ipari épület, melyek falait graffitik borították, ugyanakkor jó pár apró, lerobbant, kifakult zsindelytetővel fedett ház is sorakozott. A nap már majdnem alábukott, és mivel meglehetősen felhős volt az ég, Brennannek fel kellett kapcsolnia a fényszórót. A Szatosi tárcájában talált névjegykártyán szereplő ház ablakában égett a villany, nem úgy, mint a szomszédban, ahol sötétség uralkodott, és kihaltnak látszott.

– Itt van, ez az – mondta Brennan. – Micsoda egy hely! Na és mi a terv? – kinézett az ablakon a gazos, szemetes udvarra, ahol egy rozsdás tricikli és egy törött hinta is hevert, továbbá egy csomó kopott gumiabroncs meg jó pár üres sörösdoboz. – Nekünk mi lesz a dolgunk?

Szuszumu kinyitotta a hátsó ajtót, és ő és Josiaki kiszálltak. Josiaki visszahajolt.

– Hamar végzünk. Talán nem ártana, ha lekapcsolná a világítást.

Brennan engedelmesen követte az utasítást. A környékre ismét ködös félhomály borult, de így legalább nem volt olyan visszataszító az udvaron szétdobált szemét látványa. Ugyanakkor még sivárabbnak és kihaltabbnak tűnt a környék a sápadt, zavaros égbolt előterében nyújtózkodó csupasz fákkal.

– A hátamon futkos a hideg ettől a helytől – mondta.

– Nekem is – válaszolta Carlo.

A két nehézfiú figyelte, ahogy a japánok sietős léptekkel felszaladnak az apró fedett verandára vezető rozoga lépcsőn. Ekkor már csak két sötét körvonal látszott belőlük a bejárati ajtót megvilágító izzó tompa fényében. Megálltak egy pillanatra, majd mindkettő előhúzta a pisztolyát a zakó alá rejtett pisztolytáskából.

– Te jó isten! – szólalt meg Brennan. – Ezek meg mi az istenre készülnek?

A következő pillanatban a behatolók a pisztoly markolatával betörték a bejárati ajtó üvegkazettáját, benyúltak, aztán kinyitották az ajtót. Egy szempillantás múlva már mindketten odabent voltak, az ajtó pedig némán lengedezett a forgópántján. Brennan Carlóhoz fordult.

– Ez nekem nem tetszik! Lehet, hogy ebből jóval több lesz, mint amire számítottam. Azt gondoltam, legrosszabb esetben ez a két majom összever valakit.

– Nekem sincs ínyemre – ismerte be Carlo. – Nem szívesen vagyok benne ilyesmiben. – Az órájára pillantott. – Öt perc, aztán elhúzunk innét. Ezek egyedül nem találnának vissza a városba.

A két férfi türelmetlenül mocorgott az ülésén, és egy pillanatra sem vették le a szemüket a látszólag békés házikóról. Pár perccel később fojtott pisztolylövés hangja hallatszott, amelyet további lövések követtek. A két férfi összerándult, pontosan tudták, hogy mit jelent ez: valakit odabent hidegvérrel meggyilkoltak, ők pedig ettől fogva bűntársak.

A következő pillanatban három újabb lövés dördült el, összesen tehát hat, amitől Brennan és Carlo idegei pattanásig feszültek. Az volt a legnagyobb baj, hogy egyikük sem tudta, mitévők legyenek, vagyis hogy a főnökük, Louie Barbera mit várna el tőlük ebben a helyzetben. Azt, hogy várjanak és megkockáztassák, hogy elkapják őket, és bűnrészességgel vádolják mindkettőjüket, vagy elhúzzanak innét a francba, nehogy bajba sodorják az egész Vaccaro szervezetet? Mivel semmiképp sem tudhatták meg a választ, dermedten a helyükön maradtak, amíg Carlónak hirtelen az az ötlete nem támadt, hogy muszáj gyorsan felhívnia Barberát ebben a vészhelyzetben.

Amikor hirtelen mozdulattal a telefonjáért nyúlt, Brennan ismét összerezzent.

– Jézusom! – szisszent fel Brennan. – Legközelebb szólj, mielőtt kapkodni kezdesz.

– Bocsánat – mondta Carlo. – Beszélnem kell Louie-val. Tudnia kell arról, hogy mi folyik itt. Ezeknek elment az eszük. – Amíg Carlo a számot kereste, észre sem vette, hogy Brennan a vállát kopogtatja, míg végül akkorát nem csapott rá, mintha be akarna húzni neki egyet.

– Jönnek! – mondta Brennan idegesen, és kifelé mutogatott az oldalablakon.

Carlo kinézett. Szuszumu és Josiaki lefelé siettek a verandalépcsőn, és a veszteglő terepjáró felé futottak, a vállukon tömött párnahuzattal. Carlo összecsukta a telefonját pont akkor, amikor a két férfi a járműhöz ért és bekászálódtak a hátsó ülésre. Egy szó sem hangzott el, Brennan sebességbe tette a terepjárót, aztán elhajtott. Majdnem két háztömbnyit ment onnét, mire végre fel merte kapcsolni a fényszórót.

Brennan és Carlo körülbelül tíz percig egy szót sem szólt, ugyanakkor a két japán élénken gesztikulálva karattyolt egymással. Nyilvánvaló volt, hogy nem elégedettek azzal, amit a házban sikerült elérniük. Mire a George Washington hídhoz értek, Carlo végre eléggé lenyugodott ahhoz, hogy megszólaljon.

– Valami baj volt? – kérdezte Carlo. Ügyelt arra, hogy könnyed tónust üssön meg.

– Laborjegyzőkönyveket kerestünk, de nem találtuk meg őket – mondta Josiaki.

– Sajnálom – válaszolta Carlo. – Mintha pisztolylövéseket hallottunk volna. Mi volt az?

– Igen, hatan voltak a házban, többen, mint amennyire számítottunk.

Carlo és Brennan gondterhelten összenéztek. Az ösztönük azt súgta, hogy Louie meg fog lepődni, és nem lesz túl jó vége a dolognak.

1.

2010. március 25., csütörtök

5 óra 25 perc

Laurie Montgomery az oldalára fordult az ágyban, hogy ránézzen az ébresztőórára. Még nem volt egészen fél hat, úgyhogy az ébresztőóra csak félóra múlva fog megszólalni. Normál körülmények között örült volna ennek, és visszafordult volna a másik oldalára, hogy aludjon tovább. Egész életében gyógyíthatatlan éjjeli bagoly volt, aki este képtelen volt időben elaludni, ugyanakkor reggel alig bírt életet verni magába. Csakhogy ez most nem szokványos nap lesz. Ez lesz az első napja a váratlanul hosszúra sikeredett szülési szabadságot követően.

Futó pillantást vetett férjére, Jack Stapletonra, aki az igazak álmát aludta. Laurie óvatosan kicsúsztatta a lábát a takaró alól, majd mezítláb a jéghideg parkettára lépett. Egy pillanatra átfutott a fején, hogy talán okosabb dolog lenne visszamászni a jó meleg takaró alá. De aztán ellenállt a kísértésnek, szorosabbra húzta a dereka körül Jack pólóját, majd halk léptekkel kiszaladt a fürdőszobába. Az volt a baj, hogy úgyis képtelen lett volna visszaaludni, s a gondolatai máris turbó sebességre kapcsoltak. Nagy volt a zűrzavar a fejében, ami abból fakadt, hogy vissza fog menni dolgozni. Leginkább az alig több mint másfél éves fiuk, a kis John Junior aggasztotta, és az, hogy vajon képes lesz-e bébiszitterre bízni egész napra, ráadásul sokszor túlóráznia is kell majd. De személyes dolgok is nyugtalanították, nevezetesen, hogy helyt tud-e állni tisztességgel a munkahelyén egy ilyen hosszú kihagyás után: jól tudja-e végezni igazságügyi orvosszakértői munkáját abban az intézetben, amely szerinte az országban az egyik legrangosabb, ha nem éppen a világ legjobbja.

Laurie már majdnem két évtizede dolgozott a New York-i Igazságügyi Orvos szakértői Intézetben, vagy rövidebb nevén az OCME-ben. Az önbizalom sosem tengett túl benne, ez még kamaszkorából fakadt. Amikor az OCME-ben kezdett dolgozni, a szaktudása miatt aggódott, nevezetesen, hogy vajon meg tudja-e állni a helyét egy ilyen felettébb komoly és felelősségteljes állásban, és az évek során sem tudta legyűrni ezt az aggodalmát, pedig a hasonló gondokkal küzdő kollégái már réges-rég túl voltak ezen. Az igazságügyi kórboncnoki hivatás olyan terület volt, amelyet pusztán könyvekből nem lehetett megtanulni. Ebben a munkában jókora szerepet játszott az intuíció, na és persze az intuíció az állandó gyakorlásból táplálkozott. A jó igazságügyi kórboncnok naponta szembesült olyasvalamivel, amit még életében nem látott.

Laurie megbámulta az arcát a tükörben, aztán felnyögött. Saját megítélése szerint szörnyen festett, sötét karikák húzódtak a szeme alatt, és olyan sápadt volt, mint a delikvensei a boncasztalon. Az anyaság sokkal kimerítőbb volt fizikailag és mentálisan is, mint gondolta volna, különösen mivel korábban egy igen komoly, sőt halálos betegséggel kellett szembenéznie. Ugyanakkor az anyaság sokkal felemelőbb érzés is volt, mint valaha is sejtette.

Leakasztotta az ajtóra szerelt fogasról a fürdőköntösét, és magára húzta, aztán belebújt rózsaszín pomponos házi papucsába. A rózsaszín pomponok láttán elmosolyodott. Ez az egyetlen dolog emlékeztette arra az időszakra, amikor még szexisnek érezte magát a fehérneműjében, és élvezte ezt az érzést. Egy pillanatra eltűnődött azon, hogy vajon visszatér-e valaha ez az érzés. Az anyaság megváltoztatta az önmagáról alkotott képét.

Visszament az előszobába, aztán leslattyogott a gyerekszobába. Az ajtó résnyire nyitva volt, ő pedig belépett; elég világos volt odabent ahhoz, hogy jól lásson. Már pirkadt, ráadásul egy csomó éjszakai lámpát süllyesztettek a szegélyléc mellé a parkettába. Az anyjának hála, a szobában kellemes kék tapéta borította a falakat, az ablakon hozzá illő függöny, amelyen bájos repülőgépek és teherautók képe díszelgett.

A bútorzat mindössze egy hintaszékből állt, amelyben Laurie a fiát szoptatta, továbbá egy mózeskosárból és egy gyerekágyból.

A mózeskosár érzelmi okokból maradt ott, akárcsak a hintaszék, bár azt néha használta Laurie, amikor JJ nyűgös volt, és csak az anyja karjában volt hajlandó elaludni.

Laurie a gyerekágy fölé hajolt, és a fiára nézett. Örömmel nyugtázta, hogy milyen egészséges az arcszíne. Megborzongott, mert eszébe jutott, hogy ez nem volt mindig így. Két hónapos korában JJ-nél súlyos neuroblasztomát diagnosztizáltak, amely nagyon komoly, általában halálos gyerekkori ráknak számít.

Laurie hálás volt a Szerencsecsillagának, vagy Istennek, vagy akárminek, akárkinek, amiért a rákot végül sikerült legyőzni.

Hogy vajon a jeruzsálemi kézrátételes gyógyítónak köszönhető isteni beavatkozás vagy a Sloan-Kettering Intézet orvosainak áldozatkész munkája segített, ezt Laurie soha nem tudta meg – de igazság szerint nem is érdekelte. Az egyetlen dolog, ami számított, az volt, hogy JJ immár normális másfél éves kisfiú, akinek növekedése és fejlődése a kemoterápia ellenére, valamint a mononukleáris antitest terápia ellenére minden szempontból normálisnak mondható olyan mértékig, hogy Laurie most már eljuthatott odáig, hogy visszatér dolgozni. Amikor Laurie a békésen szendergő gyermekre pillantott, mosoly terült szét az arcán annak ellenére, hogy milyen ambivalens érzések és aggodalmak gyötörték a munkába való visszatérése miatt. JJ angyali arcocskája eszébe juttatta a Jackkel folytatott előző esti beszélgetését.

Akkor kezdődött, amikor mindketten bementek a gyerekszobába, hogy megnézzék, jól van-e a kicsi, mielőtt ők maguk is nyugovóra tértek. Ahogy a kisfiút nézegették, Laurie beismert valamit, amit korábban sohasem említett: annyira biztos volt abban, hogy JJ a világ leggyönyörűbb kisgyereke, hogy amikor a szomszéd anyukákkal beszélgetett az utca túlsó oldalán lévő játszótéren, egyszerűen fel nem foghatta, miért nem ejtenek erről soha egy szót sem a többiek. „Hiszen annyira magától értetődik” – mondta Jacknek.

Meglepetésére Jackből válaszul olyan hangos nevetés tört ki, hogy figyelmeztetnie kellett, nehogy felébressze a kicsit. A férje csak akkor adott magyarázatot a reakciójára, amikor visszamentek az előszobába. Akkorra viszont Laurie már dühös volt, mert azt hitte, hogy Jack gúnyolódik vele. „Ne haragudj – mondta. – De muszáj volt nevetnem a megjegyzéseden. Nem gondolod, hogy valamennyi édesanya pontosan ugyanígy érez?" Laurie dühe és rosszallása egy pillanat alatt elszállt. „Az anyai szeretetet valószínűleg beletáplálták a génjeinkbe – mondta Jack. – Különben az emberi faj nem élte volna túl a jégkorszakot."

Laurie hirtelen visszazökkent a jelenbe, mert egyszer csak megérezte, hogy nincs egyedül JJ szobájában. Hátrafordította a fejét, és Jack félig árnyékba borult arcára vetődött a tekintete. Tulajdonképpen csak a szeme fehérjét látta, bár ahhoz azért volt elegendő fény, hogy megállapítsa, a férje anyaszült meztelen.

– Korán keltél ma – mondta Jack. Tudta, hogy Laurie szeret sokáig aludni, és a Stapleton családban kialakult napirend szerint ő kelt föl először, lezuhanyozott, aztán próbálta Laurie-t is kirobbantani az ágyból. – Jól vagy?

– Feszült vagyok – ismerte be Laurie. – És nagyon ideges.

– De hát mi a fenétől? – kérdezte Jack. – Amiatt, hogy itthon hagyod JJ-t Leticia Wilsonnal?

Letícia Wilson Jack kosárlabdapartnerének, Warren Wilson-nak az unokatestvére volt. Jack rendszeresen együtt kosarazott a szomszédjukban lakó Warrennel. Warren ajánlotta egyik nap Jacknek az unokahúgát, amikor Jack említette, hogy bébiszittert keresnek, hogy Laurie visszamehessen dolgozni.

– Részben emiatt – ismerte be Laurie.

– De hiszen nemrég mondtad, hogy a múltkor volt egy próba gyerekmegőrzés, és állati jól sikerült.

Laurie valóban megkérte Letíciát, hogy jöjjön át két napra, hogy megszokják egymást JJ-vel, és hogy segítsen neki a parkban, a játszótéren és a Central Parkban, hogy lefoglalja a kisfiút addig az időpontig, amíg Laurie becslése szerint általában haza fog érni az OCME-ből. Nem volt semmi baj, sőt, ami a legjobb volt az egészben, JJ és Letícia elfogadták egymást, és láthatóan jól érezték magukat egymás társaságában.

– Minden jól ment – vallotta be Laurie –, de ez nem azt jelenti, hogy nincs lelkifurdalásom a helyzet miatt. Tudom, hogy afféle tudathasadásos állapotban leszek, vagyis amikor itthon vagyok JJ-vel, lelkifurdalásom lesz a munkám miatt, de ma, amikor dolgozom, lelkifurdalásom lesz amiatt, hogy nem vagyok itthon. JJ-nek hiányozni fog az anyukája éppúgy, ahogy az anyukájának is hiányozni fog a kisfia. Ráadásul, bár több mint egy éve tünetmentes, folyamatosan aggódom amiatt, hogy esetleg visszatér a betegsége. Feltételezem, mindig kicsit babonás leszek, mert úgy érzem, valamiféle rejtélyes kapcsolat van a gyógyulása és a jelenlétem között.

– Szerintem ez érthető – mondta Jack. – De mi okozza még az idegességedet? Ugye nem a kollégáink miatt van? Hiszen az OCME-ben mindenki marhára várja már, hogy visszagyere, és most szó szerint értem azt, hogy mindenki, Binghamtől kezdve egészen a titkársági dolgozókig. Mindenki, akivel csak összefutottam, azt mondta, alig várják már, hogy ma visszagyere.

– Tényleg? – kérdezte Laurie kétkedéssel a hangjában. Azt gondolta, hogy a férje nyilván jócskán túloz különösen Binghamet illetően, hiszen Laurie tisztában volt vele, hogy a főnök néha kissé dühös rá az önfejűsége és makacssága miatt.

– Tényleg! – mondta Jack. – Te vagy az egyik legnépszerűbb ember az OCME-ben. Fölösleges amiatt aggódnod, hogyan fogsz beilleszkedni a csapatba. Nyilván valami más dolog aggaszt.

– Lehet, hogy igazad van – ismerte be Laurie vonakodva. Ha volt is elképzelése, hogy a férje mire céloz, és el is ismerné, hogy a szakértelme miatt aggódik, akkor sem biztos, hogy hallani akarja a véleményét, mivel mondhatott volna akármit, az érzései úgysem változnának meg.

– Folytassuk ezt a beszélgetést – mondta Jack kissé reszketeg hangon. – De mi lenne, ha mindezt a meleg fürdőszobában tennénk? Mindjárt megfagyok, hiszen anyaszült meztelen vagyok.

– Jó ötlet – válaszolta Laurie. – Menjünk. Még fürdőköpenyben is fázom. – Felhúzta a kis takarót egészen JJ válláig, majd gyengéden alátűrte, aztán Jack után sietett, aki egyenesen a fürdőszoba felé indult. Mire odaért, a forróra állított zuhany már teljes erővel zubogott alá, gőzfelhőbe burkolva a fürdőszobát.

– Szóval miért vagy még ideges? – kérdezte Jack, miközben benyúlt a zuhany alá, hogy beállítsa a víz hőmérsékletét, mielőtt bemászna. – De ne merészelj arról beszélni, hogy bizonytalan vagy a szaktudásodban, mert erről hallani sem akarok.

Annak idején, amikor Laurie dolgozni kezdett az OCME-ben, épp eleget hallott a felesége szakmai tudását illető kétségeiről, és nem volt kedve még egyszer ezen rágódni.

– Akkor nem mondok semmit – kiabálta Laurie, hogy túlharsogja a víz zubogását.

Jack kidugta az arcát a patakzó víz alól, megtörölte a szemét, és résnyire kinyitotta a zuhanykabin ajtaját:

– Szóval nem bízol a saját képességeidben. Nos, nem próbállak meggyőzni az ellenkezőjéről, mivel tudom, hogy bármit is mondanék, akkor is szoronganál. De mondok neked valamit. Pont attól vagy ennyire jó orvosszakértő, hogy időnként aggodalmaskodsz. Szerintem te jobb igazságügyi kórboncnok vagy, mint bárki más az egész intézetben, mert te mindig hajlandó vagy megkérdőjelezni dolgokat, és hajlandó vagy tanulni.

– Nagyon jólesik, hogy ezt mondod, annak ellenére, hogy nem hiszem el. A szülési szabadság előtt rendben voltam, de majdnem két évre kiestem, és majdnem két év telt el azóta, hogy utoljára boncoltam, vagy hogy mikroszkópos metszeteket néztem.

– Az meglehet, de az elmúlt egy hónapban szinte mindennap késő estébe nyúlóan bújtad az igazságügyi kórbonctan könyveket. Valószínűleg sokkal többet tudsz, mint mi, akik már évek óta nem néztünk tankönyvbe. Sőt, megkockáztatom, ma le tudnád tenni a nemzetközi szigorlatot, márpedig a kollégáidnak erre szemernyi esélye sem lenne.

– Kösz a biztatást – mondta Laurie. – De az olvasás és a cselekvés két teljesen különböző dolog. Őszintén aggódom amiatt, hogy óriási kalamajkába keveredek valami ballépés miatt, lehet, hogy mindjárt az első esetemnél.

– Mákszemnyi esély sincs rá – állította Jack makacsul. – Veled és a te tapasztalatoddal a hátad mögött soha. De nézd, mi lenne, ha eleinte egymás melletti asztalon boncolnánk, és megbeszélnénk egymással az eseteket? Aztán a boncolás után vegyük végig az eseteket csak azért, hogy megbizonyosodjunk, hogy mindketten teljesen korrektül jártunk el. Na mit szólsz hozzá?

– Tetszik az ötlet – ismerte be Laurie. – Nagyon is kedvemre való.

A férje ötlete ugyan nem oszlatta el minden aggodalmát, de legalább egy kicsit csillapította. És ami a legfontosabb, azzal, hogy sikerült csillapítania az idegességét, tudta, hogy képes lesz összeszedni magát annyira, hogy elmenjen otthonról az OCME-be. Leticia egy órán belül megjön, és Laurie-nak még rengeteg tennivalója volt, mielőtt a lány ideér.

2.

2010. március 25., csütörtök

18 óra 57 perc

Kobe, Japán

Hiszajuki Isii sofőrje behajtott az Okura Kobe szálloda előtti körforgalomba, aztán megállt a főbejárat előtt. Előttük ácsorgott a három kocsiból álló konvoj, amellyel ideszállították az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet ojabunját, illetve az ő szaiko-komonját, Tadamasza Cudzsit, a negyvenhat mérföldre lévő Kiotóból Kobéba. A testőrök kiszálltak az első járműből, valamennyiük keze a zsebükbe mélyesztett pisztoly markolatát szorította, hogy vészhelyzet esetén bármikor előránthassák. Senki nem örült annak, hogy Kobéba kell látogatniuk a Jamagucsi-gumi jakuzaklán hagyományos otthonába, különösen mivel sürgős találkozóra került sor a szervezet ojabunjával. Ha a Jamagucsi-guminak az lenne a szándéka, jó alkalom kínálkozott arra, hogy csapdát állítsanak nekik, és lesből letámadják őket. Akira kiugrott és megkerülte Hiszajuki páncélozott LS600HL Sedanját, aztán intett a szálloda ajtónállójának, hogy menjen arrébb. Hiszajuki jobban szerette, ha a sofőrje nyit ajtót, hogy elkerüljenek minden nem-kívánatos meglepetést. Mögöttük jött egy harmadik autó egy rakás további testőrrel.

A járművekből a szállodába történő bevonulás másodpercek alatt lezajlott. Odabent Hiszajukit hivatalosan üdvözölte a szállodaizgató, és odakísérte a magánlifthez, odaintette az ő szaiko-komonját és két legbizalmasabb emberét, hogy kísérjék fel a legfelső emeletre, ahol bevezették őket egy magánétkezőbe. Ott üdvözölte Hiszajukit a Jamagucsi-gumi azonos rangú embere, ojabun Hirosi Fukazava. Őt is a szaiko-komonja kísérte, s a kis termetű, szemüveges férfi, név szerint Tokutaro Kudo mellett valóságos óriásnak tűnt a főnöke.

A széles, komoly arcú Hirosi majdnem egy fejjel magasodott Hiszajuki fölé is. Épp olyan makulátlanul öltözött, mint a vendége, elegáns, európai stílusú háromrészes öltönyt viselt.

A két vezető és tisztelettudó szaiko-komonjuk mellett, valamint a két személyes testőrön kívül a helyiségben még ott volt a szállodaigazgató, egy pincér és a konyhafőnök. A konyhafőnök makulátlan fehér zubbonyt és magas szakácssapkát viselt, és türelmesen várakozott az U alakú ebédlőasztal közepén, amelyben beépített grillsütő is volt. Az asztal a keskeny szoba távolabbi végén, az ablak közelében állt. Az ablakból csodálatos kilátás nyűt az oszakai öbölre, az előtérben pedig jól látszott Köbe egy része is.

A jellegzetes szertartásos üdvözlést és a névjegykártyák cseréjét követően Hirosi intett két vendégének, hogy foglaljanak helyet a Soho bejáratának közelében lévő ülőgarnitúrán, közvetlenül a külön mosdó mellett. Amikor Hiszajuki odalépett az egyik fotelhez, akaratlanul is észrevette, hogy Hirosi nem ügyelt arra, hogy egy kicsit mélyebben hajoljon meg, mint ő, márpedig a hagyomány szerint úgy kellett volna, tekintve, hogy nyilvánvalóan Hiszajuki volt a rangidős kettejük közül. Hiszajuki azon tűnődött, vajon ez az apró hiba szándékos volt-e, vagy csak véletlen, és ha szándékos, akkor a tiszteletlenség jele, vagy pusztán annak finom jelzése, hogy Hirosi úgy gondolja, rá nem vonatkoznak a régi viselkedési szabályok.

– Roppant kellemes meglepetés számomra, Isii-szan – szólalt meg Hirosi, amikor a négy férfi helyet foglalt és rendelt egy kört a kedvenc skót whiskyjükből.

A négy testőr a szoba két-két szemközti oldalán foglalt helyet, és egymást bámulták.

– Köszönöm, hogy beleegyezett abba, hogy találkozzon velünk ilyen rövid időn belül, Fukazava-szan – mondta Hiszajuki, és újfent enyhén meghajolt.

– Öröm látni, hogy ennyire jó egészségnek örvendenek. Régóta nem voltunk már együtt, barátom.

– Igen, több mint egy éve. Nem szabadna ennyire elhanyagolnunk egymást. Végül is csak nyolcvan kilométer választ el bennünket.

Az udvariaskodás folytatódott egészen addig, amíg a pincér ki nem hozta kinek-kinek a kedvenc whiskyjét. A felszolgáló távoztával a hangnem megváltozott nem túl élesen, de azért jól érezhetően.

– Mit tehetünk az Aizukotecsu-kai ojabunjának? – kérdezte Hirosi jóval pergősebb és türelmetlenebb hangon, mint amilyet korábban használt.

Hiszajuki megköszörülte a torkát, mintha csak a kellő pillanatot várná, hogy megszólalhasson.

– Napokkal ezelőtt, egészen pontosan három nappal ezelőtt, Tokióba hívtak, hogy találkozzam Daidzsin Kenicsi Fudzsívara-szannal.

– Fudzsivara miniszterhelyettessel? – kérdezte Hirosi visszafojtott meglepetéssel a hangjában. Gyors pillantást vetett szaiko-komonja felé, aki válaszképpen kurtán megvonta a vállát, mintegy jelezve, hogy éppúgy meglepődött, mint Hirosi.

Olyasmire, hogy a kormány miniszteri szintű találkozót kezdeményezzen a jakuza egyik ojabunjával, csak minden szökőévben egyszer került sor.

– Pontosan! A gazdasági, kereskedelmi és ipari miniszterhelyettes – válaszolta Hiszajuki. Előrehajolt, majd egyenesen vendéglátója szemébe nézett. Tudta, hogy a férfi minden idegszálával összpontosít. – A miniszterhelyettes meglepő, ugyanakkor felkavaró dolgokat mondott, amelyekről beszélnünk kell. Először is megtudtam tőle, hogy a kiotói egyetemen történt halálos áldozatot is követelő laborbetörés mögött a Jamagucsi-gumi áll. Biztos vagyok benne, hogy hallott róla. Ugyanezen alkalommal elloptak laborjegyzőkönyveket, amiről esetleg nincs tudomása, mivel erről nem szóltak a média beszámolói. A kormányt nagyon aggasztják ezek a laborjegyzőkönyvek, mivel veszélybe sodorhatják a kiotói egyetem iPS-technológiai szabadalmainak legitimitását.

Hirosi hátradőlt, belekortyolt a whiskyjébe, majd Hiszajuki fürkésző szemébe nézett. Nyilvánvaló volt, hogy Hiszajuki megjegyzésének őszintesége jobban megdöbbentette, mint maga az információ, bár azért ez is meglepte. A médiatudósítás nem nevezte meg a Jamagucsi-gumit, csak annyit közöltek, hogy a betörés mögött a jakuza állt.

– Azt szeretném tudni, hogy ön személy szerint tudott-e erről a betörésről, vagy talán az egyik Jamagucsi-csoport partizánakciója volt? Valamennyien tudjuk, hogy a Jamagucsi gyorsan terjeszkedik, ami azt jelentheti, hogy nem ugyanaz a belső összetartása, mint nálunk, többieknél. – Hiszajuki szerette volna kiugrasztani a nyulat a bokorból, de a hadművelete nem járt sikerrel.

Hirosi arckifejezése elkomorult.

– Mi épp olyan ojabun-kobun eskü szerinti testvériség vagyunk, mint bármelyik más szervezet – jelentette ki Hirosi némi felháborodással a hangjában. – Én vagyok a Jamagucsi-gumi ojabun-ja. Mindenről tudok, amit a társaságunk tesz.

– A megjegyzésem semmiképp sem akart sértő szándékú lenni a Jamagucsi-gumira nézve. Valamennyien nagy tisztelettel viseltetünk a Jamagucsi-gumi iránt, sőt talán kissé irigyeljük is a közelmúltban elért sikereiket. De akkor úgy veszem a válaszát, hogy ön személy szerint is tudott a betörésről. Ha így állunk, akkor hivatalosan panaszt kell emelnem, amiért nem informált arról, amire készül, illetve nem kérte a segítségemet. Mi, jakuzák az évek során azt a filozófiát tettük magunkévá, hogy együttműködünk, hogy elkerüljük a bandaháborúkat, és, szeretném, ha biztosítana arról, hogy a jövőben felveszi velem a kapcsolatot, ha valamire szüksége van Kiotó területén. Nem szeretnék emiatt személyes összetűzésbe kerülni önnel, és remélem, nem is így tekinti a kérésemet. Egyszerűen csak arról van szó, hogy tiszteletben kell tartanunk egymás szervezeteit, mint ahogy a korábbi évek során is mindig így cselekedtünk a jakuzán belül.

– A Jamagucsi a lehető legnagyobb tisztelettel tekint az Aizukotecsu-kaira – válaszolta Hirosi anélkül, hogy megváltozott volna az arckifejezése.

Hiszajuki volt annyira realista, hogy tudja, Hirosi válasza inkább kitérő volt, mintsem egyenes. Ugyan nyoma sem volt benne bocsánatkérésnek, de Hiszajuki hajlandó volt a választ úgy tekintetni, mint az első lépést a megoldás irányába. Tekintve, hogy földrajzilag mennyire közel volt egymáshoz Köbe és Kiotó, elengedhetetlen volt, hogy a problémát felismerjék és tisztázzák legalább most, hogy hivatalosan is szóvá tették.

Hiszajuki áttért a következő tárgyra – nevezetesen arra, hogy a Jamagucsi-gumi akciója milyen valós fenyegetést jelent az Aizukotecsu-kai befektetési portfoliójára:

– Ha megkérdezhetem, önnek mint a Jamagucsi-gumi ojabunjának miért volt szüksége a kiotói egyetem laborjegyzőkönyveire, és miért segített a tulajdonosának és családjának Amerikába menekülni? Nem fogta föl, hogy ez a kormány érdekeivel ellentétben áll, ami azt jelenti, hogy minden japán ember érdekével ellenkezik, különösen azon polgárokéval, akik befektettek az IPS Japan nevű most induló szabadalmi cégbe?

– Talán, mint japán polgároknak, valóban az érdekeink ellen való a dolog, ugyanakkor a jakuza üzletembereként, aki a jelenlegi gazdasági válsággal küzd, egyáltalán nem az. A pénzt és az energiát oda kell befektetni, ahol a legtöbb pénzt fialja, nem pedig oda, ahová az önző bürokrata kormány, mint amilyen a miénk is, javasolja. A mi kormányunk nem a japán emberekért van, akármit is mondanak. A saját zsebükre dolgoznak, mint manapság a világ oly sok kormánya. Nézze meg, mi történt például itt, Kobéban a '95-ös földrengés során. Ki mentette meg az embereket, és ki tartotta fenn a rendet az első szörnyű napokban? Talán a kormány? A nagy fenéket. Mi voltunk azok, a Jamagucsi-gumi. A kormány csak később kapcsolódott be, amikor végre felfogták, hogy mindez milyen nagy presztízsveszteséget okoz nekik. Azért adtam parancsot arra, hogy segítsék ezt a Szatosit, mert külön megkért erre a New York-i szaiko-komon, Szaboru Fukuda. Talán ismeri őt, eredetileg kiotói, de átköltözött ide, Kobébe, hogy dokkmunkásként dolgozzon, aztán sikerült belépnie a Jamagucsi családba. Már pályafutása elején felismertük a benne rejlő lehetőségeket. Nagyon dörzsölt üzletember, jó irányító, és kiváló üzleti ösztönökkel rendelkezik.

– Nem ismerem az illetőt – mondta Hiszajuki a fejét csóválva, de szinte alig figyelt oda arra, hogy mit mond a partnere. Teljesen elszörnyedt attól, amit Hirosi jelentett ki az imént, nevezetesen, hogy ő sokkal inkább jakuza üzletember, mint hazafi. A jakuza mindig is hazafias érzelmű szervezet volt. Létezett egy íratlan megállapodás a jakuza és a kormány között.

– Fukuda-szan nemcsak megháromszorozta a New York-i szerencsejátékból származó bevételeinket, de sikerült átmosnia egy csomó pénzt is egy ügyes New York-i befektetési ügynök segítségével. Ez a befektetési tanácsadó nagyon agyafúrt, nem fél a tisztátalan pénztől, és ezer örömmel használja fel például arra, hogy induló orvosi és biotechnológiai cégeket támogasson, ugyanis ez a specialitása. Általában pénzbe kerül a pénzmosás, mint azt ön is tudja, de neki köszönhetően az eredeti összeg negyven százalékkal nőtt ahelyett, hogy kiadásunk lett volna. így tehát a Fukuda-szantól visszacsorgatott jövedelem már tiszta pénz. Ilyen múltat követően kötelességem volt száz százalékig mellé állni. Akármit is kér, megadom neki, nem kérdezek semmit. Talán önöket, mint testvér szervezetünket bemutathatjuk ennek a befektetési tanácsadónak.

– Mint mondottam, nem ismerem az illetőt – válaszolta Hiszajuki elrévedve.

– Pedig Kiotó sokat vesztett vele, Kobe pedig sokat nyert –mondta Hirosi, mint egy büszke apa. – Mióta több mint öt évvel ezelőtt kineveztük, ő felügyeli a Jamagucsi-gumi New York-i ügyleteit. A keze munkája nyomán New York a legjövedelmezőbb külföldi részlegünk lett. Hogy megy az önök New York-i részlege, ha szabad kérdeznem?

– Egész jól – válaszolta Hiszajuki. Normál körülmények között még csak szóba sem hozta volna, hogy van New York-i leányvállalatuk, még kevésbé beszélt volna arról hogy hogyan prosperál, csakhogy ő is hasonlóan bizalmas jellegű kérdéseket tett fel^1 Hirosinak az imént, Hirosi pedig válaszolt rájuk.

Hiszajukinak szüksége volt arra, hogy Hirosi folyamatosan beszéljen, mert ki kellett deríteni, hogy Hirosinak van-e tudomása arról, hogy az ő szaiko-komonja akarta, hogy segítsenek Szatosi-nak. Amikor Hiszajuki már épp a következő kérdést szerette volna föltenni anélkül, hogy elárulta volna, miért kíváncsi a válaszra, egyszerre megvilágosodott, és elképedt azon, hogy az ördögbe tartott ilyen sokáig, mire rájött a dologra. A miniszterhelyettes nyilván nem tévedett. A Jamagucsi a New York-i szaiko-komonján, Fukudán keresztül befektetett az iPS USA-ba, vagyis abba az induló vállalatba, amelyet a miniszterhelyettes is említett. Nyilván ez volt a magyarázat.

– Ha az önök New York-i üzletága csak viszonylag működik jól – folytatta Hirosi, és észre sem vette Hiszajuki megvilágosodását –, akkor mi lenne, ha társulnánk, és összeolvasztanánk a New York-i ágazatunkat, és osztoznánk a nyereségen a befektetésünk arányában. Szorosabban együtt kéne működnie a jakuza-szervezetnek ezekben a nehéz időkben, még itt, Japánban is.

Hiszajuki futó pillantást vetett szaiko-komonjára, azon tűnődött, vajon ő is ugyanarra a következtetésre jutott-e, és el is határozta, hogy megkérdezi majd tőle, miután visszaültek a kocsiba. Hirosira pillantott, aki továbbra is a szervezetek együttműködéséről locsogott, és közben arra gondolt, hogy vajon merhet-e Hirosinak egyenes kérdést feltenni, mint például azt, hogy a Jamagucsinak vannak-e iPS USA részvényei, vagy sem. Attól tartott, hogy Hirosi talán hasonló következtetésre jut, nevezetesen, hogy az Aizukotecsu-kainak komoly pénzügyi összefonódása van az IPS Japan szabadalmi céggel, ami azt jelenti, hogy a két jakuzaszervezet pénzügyi szempontból egymás ellenlábasa. Természetesen Hiszajuki azt nem tudhatta, hogy a befektetés mértéke egyenlő-e, de úgy gondolta, hogy most nem is ez a lényeg. Az igazán kínos az volt, hogy a két cég piaci részesedése a másik helyzetétől függött, mégpedig fordított arányban: ha az egyik vállalat fölfutott, az óhatatlanul is azt jelentette, hogy a másik megbukik.

Korábban robbantak már ki belső jakuzaháborúk ennél sokkal jelentéktelenebb ellenérdekek miatt is, és Hiszajukin hirtelen eluralkodott a félelem, hogy ez a helyzet is háborúba fog torkollni.

Az Aizukotecsu,-kai egyszerűen nem engedhette meg, hogy elveszítse azt, amit befektetett az IPS Japan szabadalmi cégbe, és nem is szállhatott ki egyszerűen, mivel a vállalat készpénztartaléka nulla volt. „Háború lesz" – jósolgatott magában, és már azt tervezgette, hogyan minimalizálhatná a járulékos károkat. Sőt, még azon a lehetőségen is eltűnődött, hogyan lehetne ezt az egész kuplerájt átirányítani New York Citybe.

– Szóval mit gondol?– kérdezte Hirosi. Korábban a férfi folyamatosan arról locsogott, hogy valamiféle partnerkapcsolatot kellene kialakítani a Jamagucsi-gumi és az Aizukotecsu-kai között, ám ezt a gondolatot Hiszajuki kapásból visszautasította, mivel tudta, ha ez megtörténne, az Aizukotecsu-kait elnyelné a Jamagucsi. A partnerkapcsolat gondolata volt a Jamagucsi-gumi egyik fő terjeszkedési módszere. – Én mondom magának, Isii-szan – folytatta Hirosi, mivel Hiszajuki nem válaszolt azonnal –, el kell fogadnunk azt, hogy a világ, amelyet eddig ismertünk; gyorsan változik, és így a jakuzának is változnia kell. A kormány nem fog békén hagyni bennünket, mint a múltban, amit ékesen bizonyít a '92-es maffiaellenes törvény is. A helyzet csak egyre rosszabb lesz.

– Amikor találkoztam a miniszterhelyettessel a minap, ez a dolog elő is került.

– És mit mondott?

– Azt mondta, hogy a törvények pusztán politikai okokból kerültek elfogadásra, és nem áll szándékukban valójában érvényesíteni őket.

– És maga elhitte neki?

– Azt mondta, hogy amennyiben a kormány komolyan gondolta volna az érvényesítésüket, akkor el kellett volna fogadniuk az Egyesült Államok RICO-törvényéhez hasonlót, márpedig ők nem tettek ilyet, és az biztos, hogy nem is munkálkodnak ilyesmin. Így hát igen, hittem neki.

– Minden tiszteletem az öné, Isii-szan, de azt hiszem, ön túlságosan bízik az emberekben, sőt, talán egy kicsit naiv is – mondta Hirosi, s belekezdett egy hosszú monológba arról, hogyan látja a japán kormány jövőjét. – A békés egymás mellett élés, amely eddig a kapcsolatunkat jellemezte, hamarosan meg fog változni, és egyre inkább ellenünk fordulnak. Ez logikus is. A kormány a mai napig irigyli azt a pénzt, amelyről úgy gondolják, hogy mi elszívunk a gazdaságtól, és nem fizetünk utána adót.

Miközben Hirosi beszélt, Hiszajuki egyre kényelmetlenebbül érezte magát a vendég szerepében, és rájött, hogy a Jamagucsi-gumi milyen könnyedén az Aizukotecsu-kai fölébe kerekedhetne, és attól félt, hogy ez meg is történne, ha Hirosi is rájönne az egymással ellenérdekelt befektetésekre azon a területen, amely ezermilliárd dolláros üzletnek ígérkezik.

Hiszajuki hagyta, hogy Hirosi folytassa a monológját a kormányról, még csak közbe sem szúrt egy-egy ellenvetést, mint például azt, hogy a kormánynak szüksége van a jakuzára. Az volt az érzése, és azt remélte, hogy ha Hirosi továbbra is marad a kormány és a jakuza közti konfliktus témájánál, akkor kevésbé valószínű, hogy veszélyes vizekre eveznek.

– A jakuzának össze kell tartania! – kántálta Hirosi, mint egy politikus a szószékről, és visszatért az eredeti gondolatához, miszerint a két szervezetnek partnerkapcsolatot kellene kialakítania.

Hiszajuki hagyta, hadd folytassa, néha még biztatta is bólogatással, és a megfelelő időben elmosolyodott, hogy azt a benyomást keltse, mintha elgondolkodna a felvetésen.

Miközben Hirosi folytatta, Hiszajuki hálát adott az égieknek, hogy elhallgatott a találkozó elején, ellentétben azzal, ahogy tervezte – nevezetesen, hogy elmondja Hirosinak azt, amit aznap reggel tudott meg Hideki Simodától, a New York-i szaiko-komontól. Reggel 9.30-kor telefonhívást kapott Hidekitől, és megtudta tőle, hogy a parancs értelmében a kiotói egyetem iPS-szabadalmát fenyegető veszély jelentős mértékben csökkent, ugyanis a kérésnek megfelelően Szatosit és családját likvidálták. Megtudta azt is, hogy a Szatosi elleni merénylet hibátlan volt, és egész biztos, hogy egy ismeretlen személy természetes halálának tűnik majd. Az egyetlen bökkenő az volt, hogy a laborjegyzőkönyvek nem kerültek elő.

Hiszajuki megkönnyebbülten fellélegzett, és arra gondolt, milyen közel járt a katasztrófához, hiszen most már látta, micsoda baklövés lett volna, ha átadja ezt az információt. Nyilvánvalóan ellentétes hatást ért volna el, mint amit szándékozott, mivel azt egy pillanatig sem gondolta komolyan, hogy Hirosi személyesen is benne van a dologban.

Hirtelen Hirosi abbahagyta a szónoklatát a mondat közben. Látta, hogy Hiszajuki felsóhajt, és egyszerre eszébe jutott, hogy neki vendéglátóként milyen kötelezettségei vannak.

– Elnézést kérek, hogy ennyire elragadtak az indulatok – mondta, majd felállt, és enyhén meghajolt. – Bizonyára nagyon megéhezett. Látom, valamennyien megitták a whiskyjüket. Ideje, hogy megvacsorázzunk és szórakozzunk egy kicsit. – Az asztal és a vakítóan fehér ruhájú séf felé intett. – Kérem, egyenek pár falatot, és igyunk a barátságunkra.

Hiszajuki felállt, és még jobban megkönnyebbült. Tudta, hogy amint megjelenik a szaké, a sör, a bor, és elkezdődik a vacsora, bármi egyéb is lett volna még Hirosi terve, többé nem esik szó üzletről.

Több mint egy órával később Hiszajuki és Tadamasza, miután eleget tettek annak, amit az illendőség megkövetelt, kimentették magukat arra hivatkozva, hogy még másfél órás autóút vár rájuk Kiotóig, és otthagyták az egészen emelkedett hangulatú partit. Hirosi megpróbálta rábeszélni őket, hogy maradjanak ott éjszakára a szállodában, de udvariasan visszautasították, azt állítva, hogy másnap kora reggel találkozójuk lesz Kiotóban.

Az aggodalmak ellenére az indulás éppolyan zökkenőmentes volt, mint az érkezés, nem volt semmiféle előre nem látott incidens, s a három autóból álló konvoj hamarosan észak felé suhant, Kiotó irányába. Hiszajuki jó pár kilométeren keresztül hallgatásba burkolózott, és átgondolt újra minden egyes szót, amit Hirositól hallott. Tadamasza tisztában volt a helyzetével, így néma maradt, amíg társa meg nem szólalt.

– Nos? – szólalt meg Hiszajuki hirtelen. – Mi a benyomásod a találkozóról?

– Jól ment, de nem sok jót jósolok a jövőre nézve.

– Én is pont így látom – mondta Hiszajuki a hátsó ablak feletti kapaszkodóba csimpaszkodva. A tovasuhanó sötét tájat fürkészte. Nem látott mást, csak a gazdák kunyhóiból kiszűrődő tompa fényeket. Csak az autó motorjának visszafojtott zümmögését hallotta. – Neked is az az érzésed, hogy a Jamagucsi-gumi befektetett az iPS USA-ba? – vetette oda hanyagul, hogy ne befolyásolja a tanácsadója véleményét.

– Hát persze! Már azon gondolkodtam, hogyan hozhatnám ezt a tudtodra, de aztán megbizonyosodtam róla, hogy te is rájöttél. Szerintem jócskán benne vannak, ami abból látszott, ahogyan a Fukazava-szan beszélt a befektetési tanácsadójukról, akit a szaiko-komonjuk talált.

– Holnap beszélj egy-két elemzővel az RRTW-nél. Próbáld kideríteni, tudnak-e arról valamit, hogy a Jamagucsi-gumi beszállt az iPS USA-ba. A gond az, hogy az iPS USA és az iPS Japan piaci értéke egymással fordított arányban áll.

– Nekem mondod? – mormolta maga elé Hiszajuki komoran.

– Ebből még nagy baj lesz.

– Tisztában vagyok vele. Fel kell készülnünk a legrosszabbra. A legfontosabb az, hogy a rendelkezésünkre álló rövid időben Hirosit tartsuk tudatlanságban, ameddig csak lehetséges, és közben elintézhetjük, hogy az iPS sejtek szabadalmát az iPS Japan kapja meg. Az jó dolog, hogy sikerült megszabadulni Szatositól, csakhogy meg kell szereznünk a hiányzó laborjegyzőkönyveket is, és meg kell semmisíteni őket.

– A kérdés természetesen továbbra is az, hogy hol vannak a jegyzőkönyvek. Mivel Szatosi otthonában nem találtunk rájuk, nyilván az iPS USA-nál hagyta megőrzésre.

– Hívd fel Hidekit, és mondd meg neki, hogy szerezze meg Szatosi laborkulcsait, amint lehetséges, de figyelmeztesd, hogy nem szúrhat szemet senkinek, hogy az Aizukotecsu-kai is benne van a dologban.

Tadamasza elővette a mobiltelefonját, és Hideki Simodát hívta.

Hiszajuki visszanézett a sötét tájra, és azon tűnődött, vajon el kellene-e még mondani valamit a New York-i szaiko-komonjának, miközben Tadamasza már az illetővel beszélt telefonon. Visszagondolt az aznap délelőtti beszélgetésre, és eszébe jutott, hogy a New York-i férfi azt mondta, hogy Szatosi halála problémamentes volt, és azonosítatlan személy természetes halálának fog tűnni. Hiszajuki remélte, hogy igaz, amit a partnere mondott, különösen a természetes halállal kapcsolatos rész, mivel ha gyilkosságnak gondolnák, és a Jamagucsi-gumi értesülne róla, hogy az Aizukotecsu-kai benne volt a dologban, akkor jó esély van arra, hogy hamarosan, sőt szinte azonnal ki fog törni a háború.

3.

2010. március 25., csütörtök

7 óra 44 perc

New York City

Laurie szállt ki elsőként a taxiból az Első sugárút és a Harmincadik utca sarkán. Az épület éppoly rút volt, mint máskor: az 1960-as évekből itt maradt kék palatetős, alumínium ablakú csúfság kirítt a többi közül. Számára azonban ismerős volt, mintha hosszú utazás után tért volna haza. Az épületet látva a szakmai hozzáértésével kapcsolatos korábbi aggodalma még nyomasztóbbá vált. Hamarosan megkezdődik a munkanap.

Laurie visszafordult a taxi felé, és figyelte, ahogy Jack kikászálódik, miután kifizeti a viteldíjat a sofőrnek. A férje nagylelkűen felajánlotta, hogy együtt jön vele a taxival ahelyett, hogy az imádott bringáját választaná, amelyet nem régen cserélt le egy Canondale típusúra, miután a Trekjét laposra préselte az egyik városi busz. Szerencsére Jack akkor épp nem volt a bringán, de pár méterrel távolabbról végignézte a tragédiát.

– Nos, itt vagyunk – mondta Jack, és az órájára pillantott. Nem örült, mert kicsit korábban szeretett volna érkezni.

Igazság szerint ez a késői érkezés azt jelentette, hogy már nem foghat hozzá az aznapi első boncoláshoz 7.30-kor. Általában ugyanis Jacket kivéve senki nem kezdte el 7.30-kor a boncolást. A 7.30-as kezdésről szóló szabályt a főnök, dr. Harold Bingham hozta, de ahogy öregedett, a korai kezdéssel kapcsolatos szigora mintha kissé lazult volna. Ennek köszönhetően a rangidős orvosok többsége nagyjából akkor kezdett hozzá a boncoláshoz, amikor kedve tartotta, vagyis valamivel 8.00 után. Jack azonban ragaszkodott a korábbi szabályhoz, mert így megadatott neki a lehetőség, hogy ő maga válassza meg az eseteit ahelyett, hogy kiírta volna számára az épp ügyeletes igazságügyi kórboncnok, akinek az volt a feladata, hogy korábban érkezzen, mint a többiek, nézze végig az eseteket, amelyek éjszaka futottak be, és döntse el, mely esetekben van szükség boncolásra, és ki kapja az esetet. Az ügyeletes igazságügyi orvosszakértő munkája abból állt, hogy rendelkezésre kellett állnia, ha az est folyamán vagy éjszaka valamelyik orvosnyomozónak szüksége lenne az igazságügyi kórboncnok véleményére egy nehezebb esetben. Maga Jack is ellátta ezt a feladatot egy hétre évente háromszor-négyszer, amikor rá került a sor.

– Sajnálom, hogy elkéstünk – mondta Laurie, mert látta, hogy Jack az óráját nézegeti. – Legközelebb jobban igyekszem.

Azért nem sikerült időben elindulniuk, mert JJ átadása Letíciának nem ment olyan zökkenőmentesen, mint ahogy Laurie várta. Valahányszor lement a lépcsőn a bejárati ajtóhoz, ahol Jack már toporogva várta, eszébe jutott valami, és visszaszaladt a konyhába, ahol JJ és Leticia épp a zabpehellyel és a körtével bíbelődtek, melynek nagy részét, ha nem is mindet, sikerült megetetni a kicsivel.

– Semmi gond – mondta Jack. – Hogy érzed magad?

– A körülményekhez képest jól.

– Nem lesz semmi baj – próbálta nyugtatgatni Jack.

„Ja, persze" – gondolta Laurie magában. Követte a férjét az épülethez vezető lépcsőn, aztán együtt mentek be az ajtón. Különös déja vu érzés lett rajta, úrrá, amikor beléptek az előcsarnokba. Ott terpeszkedett az elnyűttnek tetsző kanapé, előtte a dohányzóasztal, rajta a szanaszét dobált régi magazinokkal, melyek egy részének már a címlapja is hiányzott. Ugyanazok a zárt ajtók sorakoztak, mint annak idején. Ezek mögött találhatók az azonosító szobák, ahol a rokonok azonosítani tudják a barátaikat vagy rokonaikat, ugyanazok az üveges ajtók vezettek az adminisztrátorok irodáiba, a főnökhöz, illetve a vezérkar felé.

Végül pedig ugyanaz a recepcióspult fogadta, az élén Marlene Wilsonnal, a kedves fekete nővel, akinek hibátlan vonásai meghazudtolták a korát, és aki mindig jókedvűen és szívélyesen fogadta.

– Dr. Montgomery! – mosolygott Marlene, mikor megpillantotta Laurie-t. – Isten hozta újra a fedélzeten! – kiáltotta szemmel látható örömmel. Pillanatnyi habozás nélkül lépett ki a pult mögül, hogy szívből megölelje Laurie-t. Laurie egy másodpercre hátrahőkölt Marlene lelkesedése láttán, de aztán gyorsan megnyugodott, és átadta magát ő is a találkozás örömének. Jó dolog volt ez, mivel a Marlene-ből Laurie láttán kitörő őszinte öröm még jó párszor megismétlődött a nap folyamán: nagyjából ugyanígy reagált mindenki, akivel a nap során találkozott.

Odabent az azonosító szobában, ahol a rokonok a holttest helyett már a fénykép alapján is azonosíthattak, ha úgy tetszett nekik, Laurie és Jack összefutott dr. Arnold Bessermannal, aki már harmincvalahány éve az OCME-nél dolgozott. Mivel épp ő volt az ügyeletes igazságügyi kórboncnok, az ütött-kopott fém íróasztal mögött ült, és a legutóbb beérkezett anyagot nézegette. Nyilvánvaló volt, hogy eseménytelen New York-i éjszaka állt mögötte, mivel csak viszonylag szerény kupac esetleírás sorakozott az asztalán.

Marlene-hez hasonlóan, bár nem annyira hevesen, Arnold is felpattant, amikor Laurie megjelent, és megölelte üdvözlésképpen.

Ugyancsak a szobában tartózkodott Vinnie Amendola, az egyik boncmester. Általában fél órával korábban érkezett a boncmesteri műszakváltáshoz képest, legfőképpen azért, hogy a többiekkel együtt cseverészve fogyassza el a reggeli kávéját. Kivárta a sorát, és miután Arnold üdvözölte Laurie-t, ő is megölelte a doktornőt, majd visszavonult az egyik régi bőrfotelbe az aznapi Daily News-zal. Ő és Jack nagyon jóban voltak, bár ez néha alig derült ki heves szóváltásaikból. Vinnie és Jack rendszerint legalább fél órával korábban kezdték a boncolást, műit a többiek.

– Mi jutott nekünk mára? – kérdezte Jack, miközben követte Arnoldot az íróasztalához.

– Nem sok – válaszolta Arnold sejtelmesen. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy Jack mire készül. Nevezetesen arra, hogy szemezgessen az esetek közül – ami mindig is zavarta, szemben a többi igazságügyi orvosszakértővel, akik megbocsátották Jack-nek ezen szokását, mivel mindig jóval több esetet dolgozott fel, mint bárki más. Szinte vibrált a levegő a kettőjük között lévő feszültségtől, Jack ugyanis lógósnak tartotta Arnoldot, aki igyekszik minél több időt semmittevéssel tölteni, a lehető legkevesebb munkával megúszni, és végül kihúzni valahogy nyugdíjig, aztán a lehető legkedvezőbb feltételek mellett visszavonulni, Arnold fenyegető pillantása ellenére Jack lapozgatni kezdett az esetleírások között, gyorsan átfutotta a halálokokat, mint amilyen például a LOS (lőfegyver okozta sérülés), a kórházban bekövetkezett elhalálozás, baleset, öngyilkosság, gyilkosság, valamilyen gyanús körülmény után kutatva. Arnold csípőre tett  kézzel dühös, türelmetlen arckifejezéssel hagyta, hogy Jack folytassa a keresgélést, meg sem próbált segíteni, pedig megtehette volna, hiszen ő maga már átnyálazta a kartonokat.

Jack továbbra is elmélyülten nézegette az aktákat, ugyanakkor észlelte, hogy van még valaki a helyiségben. A radiátorral szemben lévő másik fotelben egy férfi kuporgott, és annyira összegörnyedt, hogy csak a kalapja teteje látszott ki a fotel támlája mögül.

Ezenkívül csak a kopott cipője látszott, ugyanis a lábát feltámasztotta a radiátorra. Mivel Jack sejtette, hogy a kalap és a cipő csak egyetlen emberhez tartozhat, az asztalra dobta a kartonokat, megkerülte az íróasztalt, majd oda sétált a fotelhez, és végignézett az alvó alakon. Ahogy gyanította, régi barátja, a nemrégiben előléptetett Lou Soldano nyomozó százados volt az.

– Na nézd csak, ki van itt! – kiáltott oda Jack Laurie-nak, aki éppen az ízlése szerinti kávét készítette el magának az automatánál.

Laurie azonnal odalépett, és Jack mellé állt, majd ő is végignézett Loun. Lou arcából nem sok látszott, mivel előrecsúsztatott kalapja eltakarta a nagy részét. A karját keresztbe fonta a mellén, és a nyitott újsággal takarózott. A zakója rajta volt, de ki volt gombolva, így a szárnya lelógott a földre. Mélyeket lélegzett, bár nem horkolt, a mellére fektetett újságpapír ritmusosan emelkedett föl-alá.

– Biztos nagyon kimerült – jegyezte meg Laurie a maga anyai jó szívével.

– Ő aztán mindig kimerült – mondta Jack. lenyúlt, hogy hátrabillentse Lou kalapját, hogy meglássa az arcát, de Laurie elkapta a karját a levegőben, és visszahúzta.

– Hagyd aludni!

– Miért?

– Mondtam, biztos nagyon kimerült.

– Nem véletlenül van itt – jegyezte meg Jack, aztán kiszabadította a kezét Laurie markából, és óvatosan leemelte az alvó rendőr kalapját. – Minél előbb ágyba kerül, annál jobb neki.

Most, hogy Lou arca láthatóvá vált, lerítt róla a körülményekhez képest elérhető legnagyobb nyugalom. De azért kimerültnek is látszott, mély karikák húzódtak kissé beesett szeme alatt. A mély karikákat még jobban kiemelte a férfi barna arcbőre. Jóképű volt, izmos, erőteljes, ugyanakkor markáns vonásai nem hazudtolták meg olasz felmenőit. A ruhája rendetlen és gyűrött volt, mintha már napok óta ez lenne rajta, és a jelek szerint körülbelül ugyanennyi ideje borotvával sem találkozott.

– Azóta itt van, amióta én – szólt oda Arnold az íróasztal mögül.

– Hé, cimbora! – mondta Jack, és finoman megrázta Lou vállát. – Ideje felkelni, és ágyba bújni.

Lou lélegzésének ritmusa kissé megváltozott, de nem ébredt fel.

– Hagyd már aludni szegényt még egy kicsit!

– Gyerünk pajti! – mondta Jack rá sem hederítve Laurie-ra, és ezúttal kissé erőteljesebben rázta meg a barátja vállát.

Mindenki összerezzent, amikor Lou hirtelen felült, és hangos puffanással letette a talpát a földre. A szeme felpattant, és szinte világított a fehérje. Mielőtt bárki megszólalhatott volna, Laurie-ra emelte a tekintetét.

– Hé, micsoda meglepetés! Azt hittem, csak jövő héten jössz vissza dolgozni. – Kissé kótyagos fejjel talpra kászálódott, és széles mozdulattal magához ölelte Laurie-t. – Hogy van a kicsi?

Laurie lassan magához tért az iménti ijedelmet és Lou ölelését követően. Régebb óta ismerte Lout mint Jacket, még akkor találkoztak először, amikor dolgozni kezdett az OCME-ben a '90-es évek elején. Még együtt is jártak egy ideig, de aztán rájöttek, hogy jobb nekik, ha csak barátok maradnak. Lou jobban ismerte a JJ-vel kapcsolatos nehézségeket, mint bárki más az OCME-ben, és rendszeres látogató volt Stapletonék otthonában.

Néhány személyes kedveskedést követően Jack megkérdezte Loutól, hogy mit keres itt az OCME-ben, amelyet Lou csak hullaházként emlegetett. Bár Lou tisztában volt vele, hogy az OCME sokkal több, mint egy hullaház, és a boncolás csak kis részét képezi a feladatainak, mégsem volt hajlandó változtatni a szóhasználatán, Jack pedig ráhagyta.

– Van egy eset, amivel kapcsolatosan szükségem lenne a tanácsodra – kezdte Lou. – Queensben történt a dolog, de megfutottam a magam köreit, hogy ide hozassam a holttestet ahelyett, hogy a queensi hivatalba vitték volna. Remélem, nem bánod!

– Én bánni? – kérdezte Jack vigyorogva. – Hova gondolsz?! Bingham nyilván szívesen fittyet hány a szabályokra, a queensi főnök pedig jól megsértődik majd, hogy azt gondoltad, nem tudnak megbirkózni az üggyel, én pedig biztos vagyok benne, hogy elfelejti az egészet, mielőtt nyugdíjba megy.

Lou felnevetett.

– Ennyire a szívükre veszik?

– Azért azt nem hinném, legalábbis Dick Katzenburg biztos nem.

– Katzenburg a legkevésbé sem fogja bánni – szólt közbe Laurie. Jó pár esetben volt alkalma a queensi hivatalvezetővel együtt dolgozni. A New York-i OCME-nek négy irodája volt, az Első sugárút 519. alatt található épület szolgálta ki Manhattant és Bronxot, és külön-külön hivatala volt Queensnek, Brooklyn-nak és State Islandnek a saját körzetük számára.

– Pisztolylövés végzett az áldozattal – kezdte Lou.

– Hé, Arnold! – kiáltotta oda Jack. – Megkaphatom a pisztolylövéses áldozatot?

Végtére is, mivel Arnold volt az ügyeletes igazságügyi kórboncnok, az ő jogában állt eldönteni, hogy melyik patológus kap egy adott esetet. Voltak személyes kívánságok, különösen, ha valaki bizonyos témában kutatott. Aztán voltak olyanok is, akik egyes dolgoktól viszolyogtak, és persze senki sem szerette az oszladozó tetemeket, ezeket megpróbálták igazságosan elosztani egymás között, hogy azért mindenkinek kijusson a jóból.

– Tőlem aztán... – mondta Arnold kissé mogorván, aztán odahajította Jacknek a kartont, mintha frizbit dobna felé. Nem éppen meglepő módon a mappa tartalmának egy része kihullott, és Jack kénytelen volt összeszedegetni a földről. – Bocs! – mondta Arnold, de nem tűnt túl őszintének a hangja.

Jack morgolódott a bajusza alatt, miközben összeszedegette a részben kitöltött halotti bizonyítványt, a kitöltött azonosító lapot, illetve a laborból kérésre megküldött HÍV antivírus elemzést.

– Seggfej – morogta, miközben csatlakozott Louhoz és Laurie-hez.

Laurie a szája elé kapta a kezét, hogy eltakarja a mosolyát. Mindig mondogatta Jacknek, hogy ne provokálja Arnoldot azzal, hogy tudatja vele, hogy érez iránta.

– Szóval mi történt? – kérdezte Jack, miközben visszarakosgatta a kihullott papírokat a mappába, és kezébe vette az orvosnyomozó jelentését. Örült, hogy Janice Jaeger dolgozta fel az esetet; alapos volt és profi. Janice a rá jellemző módon még egy térképet is rajzolt, bejelölte rajta a távolságot és a szögeket.

– Az esetben érintett két szolgálaton kívüli rendőr is, nevezetesen Don és Gloria Morano – kezdte Lón. – Férj és feleség, azóta házasok, mióta a rendőrakadémián megismerkedtek. Remek kollégák, és jó rendőrök. Az elmúlt két év során sokat tanultak, de nyilván még kicsit zöldfülűek. Tegnap este hajnali három körül üvegcsörömpölést hallottak a hálószobájukból, és helyesen azt feltételezték, hogy az új Hondájuk ablaküvege volt az. Szóval kiugrottak az ágyból, és Gloria eközben felkapta a szolgálati fegyverét. Épp akkor értek ki a ház elé, amikor egy csapat fiatal bemászott egy furgonba, ami az ő kocsijuk mellett állt. Később megtudták, hogy a tinédzserek ellopták a GPS-t az autójuk műszerfaláról. Ezután meglehetősen felpörögtek az események. A sofőr Moranóék felé hajtott, akik a ház előtt ácsorogtak, Don az út közepén, Gloria pedig valamivel Don előtt, és tőle balra a házhoz közelebb a füvön ácsorgott. El tudjátok képzelni?

– Ja, el tudom – válaszolta Jack.

– A sofőr el akarta ütni Dont? – kérdezte Laurie.

– Ezt senki nem tudja – ismerte be Lou. – Vagy azt akarta, vagy csak hibázott, és azért hajtott föl a kocsibejáróra, mert izgalmában rückverc helyett előremenetbe tette a sebváltót. De ezt már soha nem fogjuk megtudni. Mindenesetre amikor a kocsi teljes sebességgel megindult Don felé, Gloria leadott egyetlen lövést a szélvédőre, és pont mellbe találta a sofőrt. Nem halt meg azonnal; megállt, visszatolatott az utcára, aztán pár méterrel arrébb az úton lelte halálát.

– Akkor mi a baj? – kérdezte Jack a homlokát ráncolva.

– A probléma a két másik sráccal van. A két fiú állítja, hogy a furgon nem ment előre. Azt állítják, hogy a sofőr éppen hátrafordult, hogy őket nézze, amint bemásznak az oldalajtón, és karja az első ülés háttámláján volt.

– Oké, értem – mondta Jack. – Tehát ha a sofőr épp hátrafelé nézett egész idő alatt, akkor a zsaruk rendőri túlkapást hajtottak végre, ugyanakkor ha tényleg megindult feléjük a kocsi, akkor csak jogos önvédelemről van szó.

– Pontosan – válaszolta Lou. – És ami még érdekesebbé teszi a dolgot, az az, hogy a lövedék magjának burkolata az utasülésen volt, és az áldozat megsérült az alkarján is.

– Ettől tényleg sokkal érdekesebb – mondta Jack vidáman. – Vinnie, gyerünk, lássunk neki! Munka van. – Aztán Laurie-ra nézett, majd hozzátette. – Szerezz te is magadnak egy ügyet, aztán gyere le. Lestoppolom neked a szomszéd boncasztalt, ahogy megbeszéltük.

– Nagyszerű! – válaszolta Laurie, miközben Jack, Lou és Vinnie eltűntek az operátori szobán keresztül, ahol a telefonkezelők fogadták a hullaszállítók bejövő hívásait. Laurie odalépett Arnoldhoz. – Kiírtál már nekem valamit? Talán elsőre legjobb lenne valamilyen problémamentes eset. Először szépen csak bedugnám a lábujjamat a hideg vízbe ahelyett, hogy fejest ugranék. Nagyon nem szeretnék elcseszni valamit mindjárt az elején.

– Ma még nem kaphatsz munkát, Laurie – mondta Arnold. –Bingham utasítása. Üzent nekem, hogy ma kíméljelek meg a munkától, hogy legyen időd akklimatizálódni egy kicsit ilyen hosszú távoliét után. Hacsak nem árasztanak el bennünket az esetek. Úgyhogy szabad vagy. Isten hozott!

Laurie hangosan kifújta a levegőt. Nem tudta, hogy örüljön vagy csalódottságot érezzen. Másrészt viszont volt abban valami, hogy nem ártana, ha fölmenne az irodájába, hogy rendbe rakja a dolgait, hiszen már csaknem két éve nem járt itt, másrészt viszont így csak halogatta az elkerülhetetlent, és holnap reggel újból kezdheti az idegeskedést.

– Komolyan ragaszkodott a dologhoz, vagy mondott esetleg olyasmit is, hogy rám bízza?

– Olyan határozottan mondta, ahogy csak ő tudja. Ismered, milyen a főnök, ő aztán nem szokott köntörfalazni. Egyébként azt is mondta, ha bejöttél, azonnal menj be hozzá, mert szeretne üdvözölni.

– Rendben – mondta Laurie lemondóan. Otthagyta Arnoldot az iratai között, és elindult Jack és a többiek után. Arra gondolt, hogy lemegy a boncterembe, és elmondja Jacknek, aznap nem fog velük odalent dolgozni.

Amikor a hátsó lifthez ért, meggondolta magát. Ismerte Jacket, tudta, mennyire elszántan veti rá magát az érdekes esetekre. Márpedig Lou lövöldözéses esete feltétlenül az volt, így tisztában volt vele, hogy mennyire elmerült a munkájában a férje, épp ezért úgy döntött, majd később közli vele a dolgot. Ehelyett inkább sarkon fordult, és a titkárságra ment, hogy megtudakolja, Harold Bingham megjött-e már. Útközben elővette a mobiltelefonját, hogy aznap először hazatelefonáljon és megérdeklődje, minden rendben van-e JJ-vel.

4.

2010. március 25., csütörtök

9 óra 05 perc

Ben Corey szinte minden hétköznap bejárt a belvárosba imádott 2010-es Range Rover Autobiography terepjárójával a New Jersey-beli Engelwood Cliffs-i otthonából. A szokásos forgalom ellenére élvezte a vezetést, különösen, amikor a George Washington hídon kelt át. Mint mindig, most is szándékosan a felső út legszélső sávjában hajtott, hogy onnét csodálhassa meg a manhattani városkép sziluettjét és a Hudson folyó torkolatát. Még az sem zavarta, hogy a csúcsforgalom miatt a közlekedés lépésben haladt, hiszen így még hosszabban csodálhatta a kilátást. Az élményt tovább fokozta azzal, hogy mindig komolyzene szólt a CD-lejátszójából. Ez volt a nap során az egyetlen időszak, amikor még azt is megengedte magának, hogy kikapcsolja a mobiltelefonját.

Ezen a konkrét napon a városba való autózás megtette hatását. Mire az Ötvenötödik utcai parkolóházba érkezett, kipihentnek és jókedvűnek érezte magát, és álmában sem gondolta volna, hogy milyen nyomasztó dolgok történtek előző este.

Ben kevesebb mint egy háztömbnyit sétált az épülethez, ahol az iPS USA bérelt egy az Ötödik sugárútra néző irodát a nyolcadik emeleten. Kellemesen meleg idő volt, bőven húsz fok fölötti hőmérséklettel.

A nap már magasra hágott, és semmi sem emlékeztetett az előző nap ködös, felhős, hideg időjárására. Minden szempontból fantasztikus napnak ígérkezett tehát a mai.

Ben levette a kabátját, miközben elment a recepciós, Clair Bourse mellett, akit nemrég vett fel az asszisztense, Jacqueline. Odaköszönt a fiatal nőnek, ő pedig viszonozta az üdvözlését.

Ben belépett a sarokból nyíló irodájába, felakasztotta a kabátját, aztán leült az íróasztala mögé. Az asztal közepén Szatosi szerződésének aláírt és közjegyzővel hitelesített másolata hevert, rajta egy sárga cetlivel: „iktatásra". Ugyancsak ott volt a Szatosi és feleségének végrendelete, a felhatalmazó dokumentumokkal egyetemben. Volt továbbá egy emlékeztető Ben számára, hogy kérdezze meg Szatosit, szeretné-e fizikailag megkapni valamennyit, vagy inkább tetessék be az iPS USA magánszéfjébe a JP Morgan Chase Bankba vagy a hivatali széfbe. Végül pedig a Újraprogramozási technológiák című biokémiai magazin egy példánya is ott hevert. Fényes borítóján egy harmadik sárga cédula virított, ugyancsak Jacqueline kézírásával: „Nézd meg a 36. oldalon lévő cikket. Szerintem érdemes lenne ebbe az irányba elmozdulni." A javaslatot három felkiáltójel követte.

A Szatosi-féle dokumentumokat Ben az íróasztala sarkára tette azzal a szándékkal, hogy majd átadja a kutatónak, ha találkoznak, elképzelése szerint úgy egy órán belül. Szatosi általában 9.30-kor ért be, Bennek pedig semmi oka nem volt arra, hogy feltételezze, ma másként lesz. Csak abban az esetben tartotta volna elképzelhetőnek, hogy Szatosi csak délután jöjjön be, amennyiben úgy döntött, hogy óriási, duhaj ünneplést csap az előző nap tiszteletére. Amióta Ben Japánban járt, hogy elcsenjék a mostanra elhíresült laborjegyzőkönyveket, tisztában volt vele, hogy a szaké mennyire ki tudja készíteni az embert.

– Olvastad a cikket? – kérdezte Jacqueline, amikor bedugta a fejét a szomszédos irodába nyíló ajtón.

– Rögtön megnézem.

– Az jó lesz – biztatta Jacqueline. – És lehetőleg még azelőtt, hogy aláírjuk a megállapodást a massachusettsi Worthesterben lévő Rapid Therapeuticsszal.

– Igen? – vonta fel a szemöldökét Ben. Ez nem nagyon tetszett neki. Ő és Carl Harris hónapok óta tárgyalásban álltak a Rapid Therapeuticsszal, hogy megvegyék tőlük a szabadalmi jogokat azzal a találmánnyal kapcsolatosan, amely hatékonyabbá tehetné az, indukált pluripotens őssejtek létrehozásának folyamatát. A megállapodás már csak karnyújtásnyira volt, úgyhogy nem volt értelme várni valami jobb alkalomra.

Ben feltette a lábát az íróasztal sarkára, és nekiállt olvasni a cikket, miközben lassan felfogta, hogy Jacqueline-nek igaza van. A cikk egy apró, még csak sarjadzó kaliforniai cégről szólt, az iPS Rapidről, amely nemrégen védetett le egy mechanizmust, amely drámai módon több százszorosára növelte az indukált emberi pluripotens őssejtek előállításának hatékonyságát, márpedig eddig számukra ez jelentette az egyik szűk keresztmetszetet. Az új technológia az úgynevezett kismolekulákra épül.

Ben teljesen ledöbbent. Nem azért, mert annyira döbbenetes volt a tudományos áttörés, bár az is volt, hanem inkább amiatt, hogy már le is védették ezt a technológiát, pedig még a felfedezés híre sem kapott szárnyra. Általában a találmány először megjelenik a Nature vagy a Science folyóiratban, hiszen a fontossága nyilvánvaló, mivel óriási lépést jelent az őssejtek szélesebb hozzáférhetőségének irányába, és tessék, a dolog először egy tulajdonképpen ismeretlen szakfolyóiratban bukkan fel. Kiderül róla, hogy a folyamatot máris levédették, ami annyit jelent, hogy az iPS USA viszonylag későn kapcsolódik be a dologba, és százszoros összeget kell fizetnie azért, hogy megkaparinthassa. És annak ellenére, hogy meglehetősen reális esély volt arra, hogy meg is teszik, Ben rájött, hogy ez a mai kor kellemetlen velejárója. Az egyetemeknek megvolt a maguk belső szabadalmi hivatala, és fontosabbnak tartották a kutatásokkal kapcsolatos szabadalmak beadását, mint magát a kutatást. Ez a hozzáállás kétségkívül hátráltatta a tudomány fejlődését. A szabadalommániát megelőzően elsősorban mindenkit az izgatott, hogy az eredmények minél magasabb rangú szakfolyóiratokban jelenhessenek meg. Természetesen a problémát tovább súlyosbította az a tény, hogy az állami szabadalmi hivatalok mind az USA-ban, mind pedig Európában egész életre szóló szabadalmi jogokat adtak ki, márpedig ezt a törvény szerint meg sem tehették volna. Ebből a szempontból Európa jobban állt, mint az USA. Ben egyszerűen fel sem foghatta, hogyan lehetséges az, amit nemrégiben saját szemével látott, hogy, a szabadalmak szabadon áramlanak ki az amerikai szabadalmi hivatalból. Gyakran eltűnődött azon, hogyan képes valaki igazolni, hogy az övé egy szabadalom egy olyan folyamat kapcsán, amelyet az evolúció erői hoztak létre több millió, ha nem éppen több milliárd év alatt. A közelmúlt szabadalmi mániája nemcsak lelassította a kutatást, hanem akár meg is állíthatta. Senki nem lesz képes tenni semmit anélkül, hogy meg he sértené valakinek a szerzői jogait, ami azzal jár, hogy még több pereskedés várható, márpedig épp elég volt ezekből jelenleg is.

Ben úgy érezte, hasonló ez ahhoz, mintha valaki homokszemcséket dobálna az orvosi kutatás mechanizmusának fogaskerekei közé, melynek következményeit viszont az iPS USA megpróbálja elkerülni, legalábbis az indukált pluripotens őssejtek területén.

– Hívd fel nekem ezt az iPS Rapidot! – kiáltotta Ben Jacqueline-nek a két irodát összekötő ajtón át. – Igazad van a cikkel kapcsolatosan. Tudd meg a cég igazgatójának nevét, és kapcsold be hozzám.

Jacqueline ismét bedugta a fejét az ajtón, a szobába hátulról beáradó napfény ragyogó fényt kölcsönzött vörös hajkoronájának.

– Nem tűnt fel neked, hogy az iPS Rapid San Diego-i, ahol jelenleg reggel hat óra van? – kérdezte türelmesen.

Ben egy pillanatra csak bámult a nőre, képtelen volt kivenni az arcvonásait a ragyogó napsütésben. Eltartott egy darabig, mire felfogta, hogy a nyugati parton még valóban túl korán van ahhoz, hogy bárkit is utolérjenek.

– Akkor küldd be hozzám Carlt – mondta. – Milyen program van előjegyezve ma délelőttre nekem? – Arra gondolt, hogy mindent lemond csak azért, hogy mielőbb dűlőre juthasson ezzel az iPS Rapiddal.

– A belső találkozókon kívül úgy volt, hogy lesz egy megbeszélésed Michael Calabrese-vel a belvárosi irodájában 10.45-kor. Elfelejtetted?

– El – ismerte be Ben. Közben áldotta az eszét, amiért felvett egy ilyen profi titkárnőt, mint Jacqueline, aki ennyire kézben tartja a dolgait. Önmagát impulzív embernek tartotta, összeszedettnek azonban semmiképp. Bár nagyon fontos volt, hogy rendezze ennek az új cégnek az ügyét, hosszú távon fontosabb volt az, hogy Michaellel találkozzon, és valahogy leváljanak erről a maffia-jakuza vonalról. Ösztönösen érezte, hogy minél tovább tart az együttműködésük, annál nehezebb lesz kiszállni belőle. Azt is tudta, hogy ha a kapcsolat valaha kiszivárogna, akkor valószínűleg le kellene mondania, vagy legalábbis búcsút intenie annak, hogy belátható időn belül kibocsátják az első részvényeiket. Márpedig annak a lehetőségnek még a gondolatát sem engedhette meg magának, hogy vádak érjék.

Jacqueline elment, hogy előkerítse Carlt, Ben pedig folytatta a cikk olvasását, és azon tűnődött, vajon a kismolekulák mely osztályáról lehet szó. Arra tippelt, hogy valószínűleg a növekedési faktor inhibitor elnyomásáról van szó, de ez csak a legkézenfekvőbb megoldás volt.

Miközben az orvos-biológiai felfedezések sebességén tűnődött, tisztában volt azzal, hogy minden egyes felfedezés milyen egyéb lehetőségeket rejt magában, amelyek aztán újabb felfedezéseket eredményeznek egy egyre gyorsuló önbeteljesítő folyamat során. Azt is tudta, hogy a felfedezések között – márpedig voltak felfedezések szép számmal – akadnak óriási ugrások és nem annyira óriásiak. Ezt a legutóbbi felfedezést a viszonylag nagy előrelépések közé sorolta, legalábbis az iPS sejtek széles körű elterjesztésével kapcsolatosan.

– Hívattál? – szólt be valaki az ajtaján pár perccel később.

Carl állt ott meglazított nyakkendővel és kigombolt ingnyakkal, az ingujját pedig feltűrte egészen a könyöke fölé. Sokkal inkább szorgalmas könyvelőnek tűnt, mintsem kereskedelmi igazgatónak, és pontosan ezért volt annyira jó abban, amit csinált. Számára nem léteztek alantas feladatok. A pénzügyi szakma minden csínját-bínját ismerte és művelte a legapróbb feladatoktól a legelvontabbakig. Ben végtelen nagyra tartotta a szakértelmét, és teljesen megbízott benne.

– Gyere be! Ülj le, és ezt nézd meg! – mondta Ben, és Carl kezébe adta a cikket.

Ben a pénzügyi igazgatója arckifejezését fürkészte, miközben a férfi olvasott, s közben látta, hogy Carl egyre jobban ráncolja a homlokát. Aztán Carl a cikk elolvasása után egyértelműen csalódott képet vágott, majd letette a magazint az íróasztalra, és Ben felé fordult.

– Valamit tisztáznunk kell. Afféle gyónással tartozom neked.

– Mi a jóistenről beszélsz? – kérdezte Ben, s közben összeszorult a gyomra, mert azt hitte, hogy valami égbekiáltó pénzügyi probléma kerül napvilágra azok után, hogy minden olyan rózsásnak tűnt.

– Ezt a valamit már talán egy vagy két évvel ezelőtt be kellett volna ismernem – mondta Carl annyira bűnbánóan, hogy Ben aggodalma még jobban felerősödött.

„Mi az úristen?" Gondolta magában Ben, s próbált felkészülni a legrosszabbra, mint például olyasmire, hogy a cégnek elfogyott a pénze, mert valaki sikkasztott, vagy valami hasonló katasztrófára. Miután tegnap aláírták a szerződést, teljesen biztos volt abban, hogy a pénzügyi helyzetük stabil, különösen mivel a szerződés kétségkívül alaposan felveri majd a piaci értéküket.

– Nem szívesen ismerem be, de egyszerűen nem tudok eleget az őssejtekről – mondta Carl bűnbánóan. – Értem a dolgot bizonyos mértékig, de amikor a kezembe adsz valami ennyire komoly szakirodalmat, akkor az meghaladja a képességeimet. Nagyon sajnálom. A cég pénzügyi igazgatója vagyok, nyilván többet kellene tudnom róla, de igazság szerint nekem inkább a pénzügy az erősségein, mint a tudomány. Ne feledd, engem a pénzügyi világból csábítottál át ide, nem pedig a biotechnológiából.

Ben egy darabig döbbent csendben ült, megkönnyebbülést és meglepetést érzett egyszerre. Mikrobiológusként annyira világosan értette ezt az anyagot, hogy alig tudta elképzelni, hogy valaki kevésbé jól informált, mint ő. A meglepetés és a megkönnyebbülés hamarosan jókedvbe csapott át, és Benből kitört a nevetés. Ezúttal Carl volt az, aki teljesen összezavarodott.

– Miért nevetsz? – kérdezte őszinte döbbenettel. Meglepődöttséget és dühöt várt Bentől, nevetést azonban nem.

– Bocs, nem tehetek róla – ismerte be Ben. – Eddig képes voltál elhitetni velem, hogy épp annyira érted ezt a területet, mint bárki más. A fenébe is, hiszen annyi mindennel kapcsolatosan kértem ki a véleményedet, és mindig úgy éreztem, hogy határozott tanácsokat kapok. Az meg hogy lehet?

– A tőlem kapott tanácsok nagy része pénzügyi jellegű volt, és ezek a tanácsok nagyjából ugyanolyanok egy olyan cégnél, aki őssejtekkel foglalkozik, mint amelyik mondjuk narancsokkal. Ha nem pénzügyi dologról volt szó, akkor javasoltam, hogy fordulj Bradhez, Marcushoz vagy Lesley-hez. Ez mindig jó tanács volt, és tökéletesen be is vált. Próbáltam egyre több információt felcsipegetni az idők során, de még annyi mindent kell tanulnom.

– Mit szólnál, ha gyorsan összefoglalnám neked a dolgot? –ajánlotta Ben.

– Annak nagyon örülnék.

– Na jó – mondta Ben, és azon gondolkozott, hogy hol is kezdje. – Az egész a '60-as években kezdődött, amikor pár kanadai kutató felfedezte az első őssejteket az egérvérben. Ezek meglehetősen primitív sejtek voltak, amelyek képesek voltak osztódni, utódokat létrehozni, amelyeknek mondjuk fele különféle vérsejtekké vált, a másik fele pedig pusztán reprodukálta önmagát. Aztán volt egy körülbelül harmincöt éves szünet, de ekkor egy wisconsini kutató képes volt izolálni emberi őssejteket a nagyon korai embriókból, és képes volt növekedésre serkenteni őket az emberi sejten kívül fiolákban, az úgynevezett in vitro folyamat során. Ugyanakkor más kutatók rájöttek arra, hogy ezeket a sejteket a test különböző sejtjeivé lehet átalakítani, például szívsejtté, vesesejtté stb., amivel megnyílt az út a nagyon is reális lehetőség felé, hogy a degeneratív betegségek gyógyításához emberi helyettesítő sejteket hozhatunk létre. Természetesen ekkor beütött a krach. A kísérletekben embriókat használtak föl, melyeket eredetileg mesterséges megtermékenyítéssel hoztak létre, és belőlük nyerték ki az őssejteket. Mivel ekkor régóta állt már a bál az abortusz igen kényes témája körül, az embriókból kinyert őssejt gondolata annyira felháborította a Bush-kormányzatot, hogy betiltották, hogy szövetségi pénzekből szponzoráljanak ős-sejtkutatást, kivéve a már létező őssejtekkel kapcsolatos nagyon szűk forrást.

– Emlékszem erre az egészre – szakította félbe Cári. – De mi a helyzet ezekkel az indukált pluripotens őssejtekkel? Ezek is ugyanolyanok, mint az embrionális őssejtek?

– Bármennyire is meglepő, tulajdonképpen szinte teljesen ugyanolyanok, és bizonyos értelemben a létrehozásuk meghazudtolja azt, amit a tudomány korábban a fejlődésről tartott. A tudósok ugyanis hosszú időn keresztül azt gondolták, hogy a sejt fejlődése során a primitív állapotból az érett sejt állapotába való jutás egyirányú utca. Csakhogy kiderült, hogy korántsem erről van szó. A fejlődés folyamatának tanulmányozása közben kiderült, hogy a jelek szerint körülbelül harminc gén játszik kisebb-nagyobb szerepet különböző időszakokban az érési folyamat során. Sikerült igazolni, hogy ha különböző mennyiségben és arányban összecsomagoljuk ezeket a sejteket, és vírusok segítségével bejuttatjuk őket egy teljesen kifejlődött érett sejtbe, akkor újraprogramozásra kerülhet sor, és vissza lehet juttatni az érett sejteket embrionális állapotba, amely gyakorlatilag azonos az embrionális őssejttel.

– Ja, értem, szóval ezért nevezik ezeket az új őssejteket „indukáltnak"? – kérdezte Cári.

– Pontosan! – válaszolta Ben. – És ez az oka annak, hogy pluripotensnek is nevezik őket, mert akárcsak az embrionális őssejtek, képesek arra, hogy átalakuljanak az emberi testet alkotó körülbelül háromszáz sejt bármelyikévé.

– Ez elég meglepő – válaszolta Cári.

– Szerintem több mint meglepő – mondta Ben. – Inkább döbbenetes. Az indukált pluripotens sejtek tudománya észveszejtő sebességgel száguld. Négy évvel ezelőtt a fejlődéssel összefüggésbe hozható géneket sikerült érett sejtbe bejuttatni vírusok segítségével, és a gének egy része onkogén volt, amely szoros kapcsolatban van a rákkeltő képességgel. Még a vírus vektorokról is úgy tudták, hogy időnként karciogének, vagyis rákkeltőek, így az ily módon keletkezett indukált pluripotens sejteket soha nem lehetett használni betegeknél, mivel nagyon veszélyesek lettek volna. De a négy évvel ezelőtti kezdetek óta a gének segítségével sikerült még primitívebb állapotra programozni a sejteket a gének fehérjetermékei segítségével, és a potenciálisan veszélyes vírusok bejuttatása helyett elektromos áram keltette elektroforációt használnak, sőt a legutóbbi időben bizonyos vegyi anyagokat, melyek segítségével ezek a fehérjék bejuthatnak a sejtmembránon keresztül anélkül, hogy kárt tennének bennük.

– Rendben – mondta Carl. – A döbbenetes tényleg jobb szó, mint a meglepő.

– Sokkal fontosabb kérdés az, hogy vajon sikerült-e egy kicsit jobban átlátnod a dolgot.

– Persze, sokkal jobban. Végre kezdem kapisgálni már.

– Mindig nagyon szívesen szolgálok tudományos magyarázattal. Kérdezz bátran bármikor.

– Szavadon foglak – mondta Cári, majd rátette a kezét a magazinra. – Szóval, ha jól értettem, ez a cikk egy olyan folyamattal foglalkozik, amely felgyorsítja az indukált pluripotens sejtek előállítását, és ez olyan kulcsfontosságú folyamat, amelyet kézben kell tartanunk.

– Igen, és mellesleg úgy gondolom, ez az iPS Rapid úgy viselkedik, mintha eladó lenne. Ez olyasmi, amihez te jobban értesz, mint én. Úgy érzem, inkább ezt a céget kellene megszerezni, mint a massachusettsit. Nagyon fontos lenne, hogy megkaparintsuk őket, mielőtt még esélyük adódna arra, hogy teszteljék a piacot. Van ehhez elég anyagi forrásunk?

– Valószínűleg nincs. De azzal, hogy tegnap megtörtént az aláírás, nagyon felszökhet a piaci értékünk, és hamarosan felmérhetjük, hogy rövid távon mennyire tudunk felfutni.

– Akkor rajta! – utasította Ben.

– Meglesz – mondta Carl, és felállt. – Még egyszer kösz. – A következő pillanatban már ott sem volt.

Ben felállt, és bekukkantott Jacqueline irodájába. Hunyorognia kellett, olyan nagy erővel ragyogott a napfény az ablakon át.

– Szatosi még nem került elő? – kérdezte a lánytól.

Mivel Jacqueline épp telefonált, csak intett neki, aztán megrázta a fejét, s hang nélkül jelezte, hogy még nem látta a kutatót.

Ben visszatért az íróasztalához, és arra gondolt, milyen vicces az, hogy bizonyos szinten úgy aggódott Szatosi miatt, mint egy apa a tinédzser fia miatt: állandóan tudni akarta, hol lehet a gyerek, és hogy épp mit csinál. Már tíz órára járt az idő, és Szatosi még mindig nem bukkant fel, és nem is telefonált. Ben felsóhajtott, és beismerte magának, hogy mindig ideges volt, amíg Szatosi meg nem jelent az irodában, még olyankor is, ha nem lett volna semmi különösebb dolga. Ben korábban megkérte a férfit, hogy legalább telefonáljon, ha úgy tervezi, hogy nem jön be aznap, de Szatosi soha nem vette erre a fáradságot. Volt úgy, hogy Szatosi egy hétig nem került elő, és nem is telefonált, sőt még a mobiltelefonját sem kapcsolta be, amivel pedig Bennek nem kis aggodalmat okozott. Akkor az volt az oka, hogy elvitte a családját kirándulni a Niagara-vízeséshez. Bár most nyilván jobbra fordultak a dolgok, hiszen aláírták a licenc-megállapodást és hitelesítették is, mindazzal együtt Szatosi elvesztése több mint kényelmetlen lenne számukra.

Szatosi kapcsán Bennek eszébe jutott, hogy azt ígérte, odatelefonál a Columbiára, hogy megkérdezze, hogy áll a laborbérlési kérelmének ügye. Miközben a megfelelő helyre kapcsolták, kissé megdorgálta magát, amiért nem intézkedett korábban. Szatosit ismerve – márpedig mostanra már elég jól ismerte –, ha felelősebben járt volna el, akkor most nem kellene aggódnia Szatosi holléte miatt, mert a férfi az összes idejét a laborban töltené.

A Columbia Egyetem illetékes személyével lefolytatott beszélgetése rövid volt, udvarias és rendkívül pozitív végkicsengésű. A labor már rendelkezésre állt, nem adták olcsón, de tisztességes áron, és Szatosinak csak annyi dolga volt, hogy leadja az igényelt eszközök listáját, amit egészen biztosan ezer örömmel megtesz majd.

Ben egy cetlire lefirkantotta a következő szavakat: „A Columbia Egyetemen a labor készen áll, azonnal kezdhetünk, csak le kell adni az eszközigényt."

Odabiggyesztette a cetlit a már amúgy is jókora irathalmazhoz, amely a szerződést, a végrendeleteket és a megbízólevelet tartalmazta, aztán a telefonja felé nyúlt. Már épp eleget várt, eluralkodott rajta a türelmetlenség. Szatosi mobilját tárcsázta; a szám természetesen el volt mentve a telefonjába.

A szám kicsörgött, de a hívott fél nem vette fel, Ben pedig egyre türelmetlenebb szorongással dobolt az asztalon az ujjaival. Amikor végül bejelentkezett a hangposta, Ben rossz előérzete sajnos beigazolódott. A sípoló hangot követően hagyott egy üzenetet Szatosinak, hogy hívja vissza, és hozzátette, hogy jó híreket akar elmondani neki. Ben azt remélte, hogy ilyen üzenet hatására a férfi visszahívja, amilyen hamar csak tudja.

Miután Ben ezzel megvolt, a ruhásszekrényhez lépett, és kirángatta a kabátját. Ideje volt indulnia, ugyanis aznap délelőttre találkozót beszélt meg Michaellel.

5.

2010. március 25.; csütörtök

10 óra 18 perc

Laurie egy könyvet olvasott, és mivel rájött, hogy nem összpontosított eléggé, visszatért a fejezet elejére. Más dolga nem lévén, úgy döntött, hogy átnézi az igazságügyi kórbonctani tankönyv lőtt sebekkel foglalkozó fejezetét. Miután hallotta a Lou által elmondott történetet, úgy döntött, hogy a lőtt sebekkel foglalkozik egy kicsit, Jack pedig odalent a boncteremben épp ezen az ügyön dolgozott. A baj az volt, hogy a gondolatai összevissza csapongtak, annyiszor felhívta Leticiát, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e, hogy a végén már némi csalódottságot vélt hallani a lány hangjában. Sőt az utolsó hívásnál már idegesnek tűnt. Miközben Letícia közölte vele, hogy minden rendben van, javasolta neki, hogy talán legközelebb ő hívja vissza Laurie-t, és csak akkor, ha van valamiféle gond. Laurie annyira érzékeny volt, hogy úgy érezte, azt közölték vele, hogy ő nem is olyan fontos, és tulajdonképpen sokkal nehezebben alkalmazkodik az új helyzethez, mint JJ.

Az OCME-nél tapasztalt általános fogadtatásával kapcsolatosan bebizonyosodott, hogy Jacknek igaza volt. A portástól a karbantartókon át egészen a főnökig és a főnök helyetteséig mindenki nagyon kedvesen és örömmel fogadta. A vártnál szívélyesebben fogadták tehát, de ez mit sem enyhített a szakmai dolgok miatti szorongásán. Sőt, ha lehet, ez a szorongása még inkább fokozódott, amikor rájött, hogy nem kapott esetet. Ahelyett, hogy úgy értelmezte volna a helyzetet, hogy kedvezni akart neki a főnök, árra a következtetésre jutott, hogy Bingham nem bízik abban, hogy megfelel az elvárásoknak. A probléma azonban valójában az volt, hogy túl sok ideje volt, és tétlenkednie kellett.

Laurie körbejáratta a tekintetét az irodáján. Senki nem ragasztgatta tele a számítógépe monitorját Post-it papírokkal, pedig régen ez volt a jellemző. Nem roskadozott irathalom az íróasztala szélén arra várva, hogy megjöjjön végre a laboreredmény, és végre lezárja az eseteket. Igazság szerint az egész szoba olyan tisztának tűnt, mintha épp most fertőtlenítették volna. A tárgylemez nélkül ácsorgó mikroszkóp volt a legmagányosabb tárgy, a nézőkéjét védőburkolat takarta.

Laurie már épp abba akarta hagyni az olvasást, mert arra gondolt, hogy lemegy a boncterembe, és legalább végignézi, ahogy Jack és Lou feldolgozzák a pisztolylövéses esetet. Abban bízott, hogy közben olyan érzése támad majd, mintha ő is részt venne benne. Csakhogy váratlanul türelmetlen telefoncsörgés hasított a levegőbe.

Laurie felpattant, mintha vészhelyzet lenne, ugyanakkor hálát érzett, hogy valakinek szüksége van rá.

– Laurie, bajban vagyok – mondta egy hang,

Eltartott egy darabig, mire rájött, hogy a vonal túlsó végéről dr. Arnold Besserman kollégáját hallja, aki nem adott neki ma reggel esetet, és ennél fogva bűnös volt abban, hogy Laurie szorongása fokozódott, legalábbis ostoba és igazságtalan módon ezt gondolta.

– Igazán? – kérdezte Laurie reménykedve. Talán épp befutott egy új eset.

– Kevin hazamegy, mert beteg – folytatta Arnold.

Kevin nem volt más, mint dr. Kevin Southgate, Arnold egyik strómanja. Ők ketten mindenen képesek voltak vitatkozni annak ellenére, hogy meglehetősen kedvelték egymást.

– Csak egy esetet írtam ki számára, ránézésre meglehetősen egyszerű a dolog: a jelek szerint természetes halállal halt meg az illető. A férfi az Ötvenkilencedik utcai vágány peronján esett össze. Rutinszerű esetnek tűnik. Elég az hozzá, hogy Kevin azt állítja, H1N1 támadta meg, és már hazafelé tart. – Arnold elnevette magát a telefon túlsó végén. – Találkoztál már Bingham-mel? És ha találkoztál már vele, le tudnál jönni, hogy átvedd az ügyet? Tudom, hogy korábban azt mondtam, ma szabadnapod lesz, de most meg vagyok lőve, és te vagy az egyetlen, akire számíthatok. Mit szólsz?

Laurie elmosolyodott.

Természetesen kellett neki az eset, még akkor is, ha kiderül a végén, hogy természetes halállal halt meg az illető. Igazság szerint arra gondolt, hogy természetes halállal végződő eset pont jó kezdés lenne, azt elég nehéz elszúrni. Elsősorban azért mosolyodott el, mert Arnold arról egy szót sem szólt, hogy ő maga ráér-e vagy sem. Amikor ő maga volt az ügyeletes igazságügyi kórboncnok, ritkán írt ki saját magának eseteket.

– Ki a kijelölt boncmester? – kérdezte Laurie, elsősorban a kíváncsiságtól vezérelve.

– Marvin – válaszolta Arnold. – Többek között ez is az oka annak, hogy arra gondoltam, biztos szívesen átveszed az ügyet.

Arnold ezúttal igazat beszélt. Marvin Fletcher Laurie kedvenc boncmestere volt, és ha egy mód volt rá, mindig együtt dolgoztak.

– Nagyon szívesen megcsinálom – válaszolta Laurie. – Már indulok is lefelé.

A szavához hűen Laurie abban a pillanatban elindult kifelé az irodájából, amint letette a kagylót, és késlekedés nélkül felhúzta a boncöltözetet, kesztyűt, majd műanyag maszkot tett az arca elé. Miután beöltözött, belökte a boncterem lengőajtaját, és körülnézett. Mind a nyolc asztalon dolgoztak. Amikor Marvin észrevette, integetni kezdett feléje a negyedik asztal mellől. A szerencséjének köszönhetően Jack és Lou épp a szomszédos ötös asztalnál dolgoztak.

Már lassan végeztek, bezárták a boncmetszést, Lou pedig éppen összeöltötte a tetemet. Olyan gyakori látogató volt már itt, hogy élvezte, ha beszállhat segíteni egy kicsit. Laurie megállt egy pillanatra, hogy odaköszönjön nekik.

– Hé, mi a pálya? – kérdezte Jack, amikor megpillantotta. – Azt hallottam, hogy szabadnapot kaptál bölcs vezérünknek hála. Akkor meg mit keresel itt?

– Az még azelőtt volt, hogy Kevin Southgate kidőlt a sorból betegség miatt.

Jack a szomszédos asztalra pillantott, és odabiccentett Marvinnak, aki türelmesen várakozott.

– Nem tudtam róla – mondta Jack, majd Laurie szemébe nézett. – Gondolom, Arnold természetesen nem tudott lejönni, hogy helyettesítse a barátját.

– Természetesen nem – bólogatott Laurie. – De örülök. Szerettem volna egy esetet, különösen valami egyszerűt. – Mivel nem akart belemenni abba, hogy kivesézzék, Arnold mennyire lusta, márpedig ezt Jack igencsak szívesen tette, Laurie témát váltott, és megkérdezte, hogy haladnak a pisztolylövéses esettel.

– Szerintem nagyon jól – válaszolta Jack.

– Teljes mértékben egyetértek – szólt közbe Lbu. – A golyó kétségkívül jobbról balra haladt át a sofőr mellkasán, ami azt jelenti, hogy előrefelé nézett, amikor rálőttek, és nem egyenesen, márpedig ez lett volna a helyzet, ha hátrafordul az ülésében és tolat, ahogy a társai állították. És a töltényhüvely, amely levált, amikor a golyó átment a szélvédőn, rendesen felsértette a fickó alkarját, ami nem történt volna meg, ha a jobb karjával a furgon hátsó ülésébe kapaszkodik, amint azt a társai állították.

– Gratulálok – jegyezte meg Laurie, és komolyan is gondolta. Kitűnően demonstrálta ez az eset, hogy mennyire fontos az igazságügyi boncolás.

Laurie továbblépett, és üdvözölte Marvint, a férfi pedig nagy lelkesedéssel viszonozta az üdvözlést. Egészen eddig a pillanatig nem találkoztak, amióta Laurie visszatért dolgozni. Rövid eszmecserét folytattak a szülői feladatok nehézségeiről, hiszen Marvinnak is volt három gyereke, majd Laurie a boncasztalon fekvő áldozatra terelté a szót.

– Szóval milyen esetünk van? – kérdezte.

Ránézett a tetemre, amelyet a tipikus Y alakú bemetszéssel tártak föl, hogy láthatóvá váljanak a belső szervei. Marvin így szólt;

– Az áldozat ázsiai férfi, dr. Southgate becslése szerint körülbelül harmincöt éves, hatvanöt kiló. A földalatti peronján esett össze. Nincs kórelőzménye, nem találtak nála orvosi receptet vagy gyógyszert.

Miközben Marvin folytatta a leírást, Laurie kezébe vette az esetleírást tartalmazó ívet, és kivette belőle a rendőri jelentést. Cheryl Meyers írta. Laurie hallgatta Marvin szavait, de közben a tekintetével a jelentést pásztázta, és azonnal kiszúrta azt a tényt, hogy nem volt semmilyen azonosító irat az áldozatnál.

– Azonosítatlan holttesttel van dolgunk? – kérdezte Laurie félbeszakítva Marvint.

– Aha – válaszolta Marvin.

Laurie folytatta az olvasást, és közben kihúzta a mappából a halotti bizonyítványt és a holttest azonosítási nyomtatványát. Ez utóbbi teljesen üres volt, a korábbi pedig csak annyit tartalmazott, hogy a mentősök hozták be az illetőt, ugyanis valaki riasztotta a 911-et, és így találtak rá a holttestre. A mentősök a kiérkezéskor megállapították, hogy az áldozat nem reagál, és nem ver a szíve, nincs vérnyomása, és nem lélegzik. Próbálták újraéleszteni, és folytatták az újraélesztést egészen, addig, amíg be nem értek vele a Harlemi Klinikai Központ sürgősségi osztályára, ahol halottnak nyilvánították.

Laurie felemelte a fejét, és Marvin szemébe nézett. Számára az azonosítatlan holttest komplikációt jelentett, épp ezért bizonyos mértékig csalódottságot érzett.

Tudta, hogy ez nem feltétlenül racionális reakció, mert el kellett végeznie a kórboncnoki feladatát függetlenül attól, hogy az áldozat kiléte ismert-e vagy sem, de a szülési szabadságáról visszatérve arra számított, hogy valamilyen egyértelműbb esetet kap, amelyben nincsenek elvarratlan szálak. Márpedig neki az azonosítatlan holttest elvarratlan szálat jelentett, ráadásul, ami még fontosabb, olyan elvarratlan szálat, amelyet ő maga nem tudott elvarrni. Nem volt orvosi kórelőzmény, ami segített volna abban, hogy igazolja a megállapításait.

– A külsérelmi vizsgálat során kiderült valami érdekesség? –kérdezte Laurie.

Marvin megrázta a fejét.

– Nem volt heg vagy tetoválás, ha erre gondolsz.

– Ékszerek?

– A rendőrségi leltárban csak egy jegygyűrű szerepel.

Laurie tekintete felcsillant. A jegygyűrű azt jelentette, hogy felesége van, és az áldozat általános megjelenése alapján tudta, hogy nem egy hajléktalannal van dolguk, hanem igenis jól ápolt áldozattal.

– Milyen volt a ruházata?

– Jól öltözött, ing, nyakkendő és zakó a hosszú kabát alatt. A kabátja is újnak látszott, bár beszennyezte a metró peronja.

– Ezek jó jelek – mondta Laurie megkönnyebbülten.

Tapasztalatból tudta, hogy az azonosítatlan holttestek kilétének igazolása nagyjából attól függ, hogy az áldozatot keresi-e valaki, és ebben a mostani esetben a feleség keresni kezdi a férjet huszonnégy órán belül, vagy még hamarabb; szinte kivétel nélkül így alakult a dolog. Ezzel szemben, ha senki nem kereste az áldozatot, akkor az azonosítás igen nehéz feladatnak bizonyult, még a mai modem korban is, amikor már olyan fejlett technikák álltak rendelkezésre, mint a DNS-azonosítás.

– Említett valami gyanúsat dr. Southgate a halál okával kapcsolatosan? – kérdezte Laurie.

– Nem mondott semmi különöset – válaszolta Marvin –, de szerintem hajlott arra, hogy sztrókra vagy valamilyen agyi történésre tippeljen. Az egyik szemtanú, az a férfi, aki a 911-et hívta, azt mondta, hogy szerinte rövid roham előzte meg a halálát.

Laurie ismét Cheryl Meyers jegyzetébe pillantott, hogy talál-e utalást a sztrókra, de Cheryl az információkat a telefonkezelőtől vette, és még nem beszélt a szemtanúval.

– Mi a helyzet a röntgennel? Látszik valami érdekes?

– Dr. Southgate azt mondta, hogy negatív volt valamennyi felvétel. De egyébként ott van még felcsíptetve az átvilágítószekrényen, ha érdekel.

– Érdekel – mondta Laurie, majd karba tett kézzel odalépett, és jól megnézte a felvételt, elsősorban a fejre és a mellkasra koncentrált. Nem látott semmilyen eltérést. Ezután megnézte a hasat, majd végül a végtagokat. Semmi. – Jól van – mondta Laurie, aztán visszatért Marvinhoz. – Akkor induljon a banzáj, meglátjuk, mit találunk.

Mivel Laurie és Marvin gyakran dolgoztak együtt, a boncolás maga gyorsan haladt. A leglassabb rész az volt, amikor a szívet és a tüdőt együtt kiszedték, mivel gyakran szívleállás volt a hirtelen halál oka. A szív azonban normális volt, nem derült fény az erek semmiféle kóros elváltozására, különös tekintettel a szívkoszorúerek állapotára. Másodjára akkor vettek vissza a tempóból, miután Marvin levágta a koponyatetőt, és óvatosan eltávolította. Mindketten arra számítottak, hogy vért látnak odabent, amennyiben valamilyen végzetes agyi történésre került sor, csakhogy egyáltalán nem volt benne vér, se az agyburkon, se pedig magán az agyon belül.

– Hát... – mondta Laurie, miután összezárta a boncmetszést a mellkason. – Ennél szokványosabb boncolásra nem is kerülhetett volna sor. Általában azért találni valami elváltozást, de ez a szerencsétlen fickó a jelek szerint teljesen egészséges és normális volt.

– Akkor mire tippelsz? – kérdezte Marvin.

– Arra kell tippelnem, hogy valamilyen szív-ingerületvezetési rendellenesség okozta a halálát annak ellenére, hogy esetleg a felvetések szerint rohama is volt – mondta Laurie a fejét csóválva. – Miután a szív és a nagyerek normálisnak tűntek, nagyon meglepődtem, hogy nem találkoztunk valamilyen szilárd daganattal, amikor felszeleteltük az agyat. Úgyhogy végül a szövettanon múlik majd a dolog... Legalábbis remélem, hogy a szövettan ad valami támpontot. Nem szeretném úgy kiírni ezt az esetet, hogy mind az áldozat, mind pedig a halálozási ok ismeretlen, különösen mivel ez az első esetem a szülési szabadság után. Nem mondhatnám, hogy növelné az önbizalmamat.

– Mi a helyzet a többletfolyadékkal, amelyet a gyomorban és a vékonybél kezdeténél találtunk? – kérdezte Marvin. – Ez mintha meglepett volna, amikor megláttad. Van valami jelentősége szerinted?

– Nem igazán – ismerte be Laurie. – Amennyire tudom, ez nem jellemző semmilyen hirtelen halálozásra. Az illető biztos evett vagy ivott valamit a halála előtt. De érdekes dolog lesz talán, ha kiderül, hogy mennyi alkohol volt a vérében.

– Mi van akkor, ha nem természetes halállal halt meg?

Laurie elhallgatott. Marvin eszébe juttatta, hogy mindig nyitottan kell hozzáállni az esetekhez, mert különben az embert gyakran megtéveszti az, ha egy irányban gondolkodik, például egy gyilkosság öngyilkosságnak vagy balesetnek tűnhet. Csakhogy ez esetben nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy valamilyen más lehetőségről lenne szó, hiszen az áldozat összeesett a földalatti peronján.

Ugyanakkor csak a teljesség kedvéért Laurie már korábban úgy döntött, hogy megcsináltat egy toxikológiai tesztet, emellett véralkoholszint-vizsgálatot is kért, és le is vette az ehhez megfelelő mintákat.

Az OCME toxikológiai vizsgálata során két-háromszáz legális és illegális szerre szűrik a beteget, úgyhogy biztos volt abban, hogy ha valamilyen mérgezésről vagy túladagolásról van szó, akkor az ki fog derülni.

– A látottak és hallottak után szinte teljesen biztos vagyok ab-bán, hogy természetes halála volt – mondta Laurie. – De meg kell vámunk a szövettant és a toxikológiát, és abból kiderül, hogy közrejátszott-e valami a halálában.

– Kiírtak neked másik esetet is? – kérdezte Marvin.

– Aligha – válaszolta Laurie. – Eredetileg ezt sem én kaptam volna.

Laurie segített áttenni a tetemet a görgős asztalra, aztán összeszedték a toxikológiai és szövettani mintákat, és betették két barna papírzacskóba.

– Ezeket én magam viszem fel – mondta Laurie Marvinnak. –Személyesen fogom kikönyörögni, hogy gyorsan végezzék el a vizsgálatokat. Úgysincs más dolgom.

– Ahogy akarod – válaszolta Marvin.

Kifelé menet Laurie megállt Jack asztalánál, ahol a férje valószínűleg már egy másik esetbe fogott bele. Lou már rég elment haza, és feltehetőleg jól megérdemelt álmát alussza.

– Hogy ment? – kérdezte Jack Laurie esetére utalva. Amikor nekifogott a második esetének, úgy döntött, hogy inkább nem zavarja Laurie-t, mert látszott, hogy teljesen elmerült az ázsiai férfi boncolásában. – Mire bukkantál?

– Sajnos semmire – válaszolta Laurie. – És tovább nehezíti a helyzetet, hogy azonosítatlan holttestről van szó.

– Miért lógatod az orrodat? – kérdezte Jack.

– Ne is kérdezd. Semmilyen patológiás elváltozást nem találtam. És mivel nincs az áldozatnak kórtörténete, jócskán megnő annak az esélye, hogy valami fontos dolog elkerüli a figyelmemet.

– Na és? – kérdezett vissza Jack. – Megtörténik az ilyesmi. Néha nincs semmiféle patológiás tünet. Nem túl gyakori ugyan, de megtörténik.

– Ja igen, megtörténik, csak nem szerettem volna, ha ez történik az első esetem során, amikor PMSZ-em van.

– Posztmenstruációs szindrómád van? – kérdezte Jack hitetlenkedve.

Laurie korábban soha nem panaszkodott ilyesmiről.

– Posztmamasági szindrómám van – tréfálkozott Laurie, hogy önmagát is felvidítsa, de a tréfája nem ért célba. – De akkor sem adom fel. Találni fogok valamilyen patológiás elváltozást, ha beleszakadok is. Legalább van rá időm. Ez az egyetlen esetem, egyelőre.

Jack csak megcsóválta a fejét, és anélkül, hogy elmosolyodott volna, így szólt:

– Remélem, nem bizonytalanodsz el még jobban attól, hogy pont egy negatív esetbe botlottál! Mert ha igen, akkor azzal nagy... – elhallgatott egy pillanatra, mert a megfelelő szót kereste – butaságot csinálsz.

– Nem vagyok hajlandó válaszolni erre, mert nem akarok gyanúba keveredni – válaszolta Laurie mosolyogva.

– Rémes egy alak vagy! – legyintett Jack lemondóan. – Nem is válaszolok erre semmit, mert attól félek, még tovább fokoznám ezt az ostobaságot.

– Milyen a második eseted? – kérdezte Laurie, hogy témát váltson. A fiatal, egészséges nőre pillantott, akinek a jelek szerint nem volt semmilyen szemmel látható elváltozása vagy traumája. Vinnie az asztal túlsó végén állt, nyilvánvalóan türelmetlenül várta, hogy folytassák a dolgot, hol egyik, hol másik lábára helyezte a testsúlyát.

– Azt hiszem, hasonló a tiédhez: hirtelen halál. A fiúja látta, amint kilép a mosdóból, épp ahogy most te is látod, teljesen anyaszült meztelenül. A fiú leírása szerint meglepettnek vagy zavartnak látszott, aztán egyszer csak összeesett.

– Volt valamilyen betegsége?

– Nem. Semmilyen betegsége sem volt. Stewardess volt a Delta Airlinesnál, teljesen egészséges volt. Épp most tért vissza egy isztambuli útról.

– Igazad van, hasonlít az én esetemhez – válaszolta Laurie.

– Egy dolgot leszámítva – válaszolta Jack. – A pasijának nem kellett volna ott lennie. Távoltartó végzést hoztak ugyanis ellene, mivel állítólag egy hónappal korábban megpróbálta megölni a lányt, amikor az összeszűrte a levet az egyik pilótával.

– Hoppá! – mondta Laurie.

– Hoppá bizony – válaszolta Jack.

– Majd meséld el, mire jutottál – mondta Laurie. Valóban hasonlított a dolog az ő esetére, leszámítva azt, hogy itt azért nem volt gond az azonosítással, illetve a kórelőzményekkel.

Laurie kiment a boncteremből kezében a zacskókkal, melyekben a szövettani és toxikológiai mintavételhez szükséges üvegcsék voltak. Az öltözőben kibújt boncöltözékéből, és levette a sapkáját is. Lifttel fölment a negyedikre, de közben Jack esete járt a fejében. Irigységet érzett, mert tudta, hogy a férje kétségkívül valamilyen izgalmas halálokra bukkan a nőnél. Azt kívánta, bárcsak az ő esete is ilyen egyszerű lett volna e tekintetben!

– Lám, lám, hölgyeim! – kiáltotta Maureen O'Conner, a szövettani labor vezetője híresen rekedtes hangján, amikor átvette a barna zacskót Laurie-tól.

Maureen a fél életét dublini kórházakban töltötte, és csak utána költözött New Yorkba. Tele volt élettel, senkit nem kímélt csípős nyelvével, a portástól egészen a nagyfőnökig. Laurie volt a kedvence, mivel ő mindig nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy rendszeresen személyesen keresse fel a labort. Ugyanis mindig szerette volna a lehető leghamarabb megkapni a szövettani eredményeket.

– Csak nem dr. Laurie Montgomeryhez van szerencsém?! –folytatta Maureen nagy hanggal, mire minden tekintet Laurie felé fordult. – Isten hozott újra a fedélzeten! Hogy van a kicsikéd? Remélem, jól.

Az OCME-ben mostanra már mindenki ismerte JJ neuroblasztomájának történetét, egyúttal a csodához hasonló gyógyulásának híre is eljutott hozzájuk.

Laurie-nak arcizma sem rándult attól, hogy egyszerre a figyelem középpontjába került, az sem billentette ki a lelki egyensúlyából, hogy megkapta a szokásos viccesen gúnyolódó megjegyzéseket azzal a kívánságával kapcsolatosan, hogy ha lehet, holnapra legyen meg a lelet. Maureen szokásos heccelése azt juttatta eszébe Laurie-nak, hogy az ő páciensei már halottak, így aztán nekik már igazán nem sietős.

Az ilyen megjegyzésektől persze a szövettani labor összes munkatársa nevetésben tört ki.

Laurie ezután visszament az első emeletre, és felkereste a New York-i rendőrség tisztjét, Murphy őrmestert. Apró irodája a kommunikációs szoba mellett kapott helyet, a kommunikációs szobában pedig az operátorok napi huszonnégy órában fogadták a halálesetekkel kapcsolatos hívásokat. A parányi szobában az íróasztal mellett alig maradt hely két összecsukható fémszék számára, illetve az iratszekrény részére. Az iratszekrény tetején és az íróasztalon használt papír kávéspoharak hevertek egy összegyűrt Burger King-es csomagolópapír társaságában.

– Nem hallottál valamit arról az azonosítatlan ázsiai fickóról, akit tegnap délután hoztak be? – kérdezte Laurie. Korábban már összefutott az őrmesterrel, így nem volt szükség a szertartásos üdvözlésre.

– De igen – válaszolta Murphy. – Az 1. körzet járőre kiment a helyszínre a vészhívást követően, ugyanakkor elküldött egy másolatot az eltűnt személyek osztálya számára készített jelentésből is, szokás szerint. A jelek szerint az illetőnél nem volt semmilyen azonosító irat. Igazság szerint egyedül a jegygyűrű lehet valamiféle támpont. Még karóra sem volt rajta.

– Valamelyik szemtanú nem látta, hogy esetleg elszedték tőle a tárcáját? Meglehetősen jól ápolt fickó volt, épp ezért elég valószínűtlen, hogy ne lett volna nála valami.

– Nekem nem jelentettek semmi ilyesmit.

– Hogy áll most az ügy?

– Jelenleg a belvárosi északi körzet nyomozói foglalkoznak az üggyel, mint eltűnt személy utáni kutatással.

– Nem tudod véletlenül, hogy kit állítottak az ügyre?

– De igen, itt lesz valahol. – Murphy kihúzta az íróasztal fiókját, amihez be kellett húznia a hasát. Nem sok hely maradt ahhoz, hogy a fiók kijjebb csússzon. Kotorászni kezdett a fiókban, aztán előhúzott egy gyűrött papírt. – Ron Steadman nyomozó. Hébe-hóba dolgozik a 20. körzetben is. – Lefirkált pár számot egy cetlire, aztán átadta Laurie-nak. – Próbáld felhívni a belvárosi északi körzetben, mert kilencvenkilenc százalék, hogy ott találod.

– Úgy lesz – mondta Laurie. – Addig is, ha bármit hallasz, légy szíves, szólj.

– Rendicsek – válaszolta Murphy jókedvűen.

Laurie ezután gyalog ment fel az antropológiai osztályra, amelyet jócskán kibővítettek az ikertornyok ellen elkövetett merénylet óta, ugyanis akkor a holttestek azonosítása felért egy csapással. Bekopogott Hank Monroe azonosítási igazgató zárt üveges ajtaján. Eredetileg a holttestek azonosítása kizárólag Murphy őrmester hatáskörébe tartozott a New York-i rendőrség eltűnt személyek osztályával való együttműködésnek köszönhetően, csakhogy a 2011. szeptemberi merényletet követően a feladatkör jóval kiterjedtebb lett, így létrehoztak házon belül egy külön ügyosztályt számukra.

– Szabad! – kiáltotta egy hang.

Hank Monroe közepes termetű, kerek arcú, ugyanakkor markáns vonásokkal megáldott férfiú volt.

– Laurie Stapleton vagyok – mutatkozott be Laurie.

Hank viszonylag új volt az OCME-nél, így ő és Laurie még nem találkoztak. Némi közömbös beszélgetést követően Laurie megkérdezte, hogy hallott-e a férfi az előző nap délutánján behozott azonosítatlan holttestről.

– Még nem – vallotta be Hank. – Általában a boncmesterek szoktak értesíteni bennünket az esetekről, de eddig még nem szólt senki. A holttestet valószínűleg műszakváltáskor hozhatták be, de semmi gond. Hogy állunk az üggyel?

Laurie röviden összefoglalta az ismeretlen áldozat esetét.

– Nem sok támpontunk van – jegyezte meg Hank. Felkapott egy ceruzát és egy írótömböt, majd leírta a legfontosabb részleteket, de tényleg csak a legfontosabbakat: „ázsiai jól ápolt, jegygyűrű volt rajta". – Volt rajta valamilyen heg vagy egyéb jellegzetesség?

– Sajnos nem.

– Az eltűnt személyek osztálya sem tudott segíteni?

– Nem. Legalábbis egyelőre még nem.

– Még nem sok idő telt el. Gondolom, ezzel ön is tisztában van.

– Persze, de számomra fontos ez az eset, személyes okoknál fogva.

Hank kissé zavartan nézett Laurie-ra, mivel nem értette, hogy egy azonosítatlan holttest kilétének megállapítása vajon hogyan lehet személyes ügy egy igazságügyi orvosszakértő számára, de aztán úgy döntött, hogy inkább nem kérdezősködik. Ugyanakkor nem szerette volna hamis illúziókba ringatni Laurie-t.

– Megpróbálok segíteni – mondta –, de az ilyen esetek elég bonyolultak, már amennyiben a felesége vagy munkatársai, barátja vagy gyereke nem kerül elő. De a kritikus időszak az első huszonnégy óra. Ha nem bukkan fel valaki, akkor jelentősen lecsökken annak az esélye, hogy sikerül megállapítanunk az áldozat kilétét. A legtöbben nincsenek ezzel tisztában, mert azt hiszik, hogy a fejlett DNS-azonosítási technikának köszönhetően minden lehetséges, mégis ez a realitás.

– Ez nem tűnik valami biztatónak – mondta Laurie.

– Nézzük a jó oldalát a dolognak. Egyelőre még bőven huszonnégy órán belül vagyunk.

Laurie egyre lehangoltabbnak érezte magát. Megköszönte Hank segítségét, miután a férfi fölajánlotta, hogy nyitva tartja a szemét és a fülét, sőt fel fogja hívni a New York-i rendőrpalotában lévő eltűnt személyek osztályát is. Laurie lassan lépdelt lefelé a lépcsőn, és érezte, hogy az első munkában töltött napja sehogy sem fog pozitív eredménnyel zárulni.

Egy darabig ücsörgött az íróasztalánál, üres tekintettel bámulta a számítógép képernyőjét, és azon tűnődött, vajon nem kellene-e felhagyni a hivatásával, hogy helyette főállású anya legyen, hiszen mostanra már tisztában volt vele, hogy az anyaság jóval nagyobb kihívást jelentő feladat, mint korábban gondolta. Természetesen rögtön az jutott eszébe, hogy vajon Jack mit szólna hozzá, ha ilyesmivel állna elő, és kijönnének-e egy fizetésből. Mivel pénzügyi szempontból minden hónap meglehetősen nagy fegyelmezettséget követelt, tudta, hogy nem lenne könnyű az ő fizetése nélkül, és valószínűleg el kellene adniuk újonnan felújított házukat, amelyet pedig annyira szerettek.

Ezek a hiábavaló gondolatok még inkább lehangolták, egészen odáig, míg végül hirtelen megrázta a fejét, nagy levegőt vett, és kiegyenesedett a székén. Eszébe jutott, hogy a baba születése után bizonyos érzelmi változások teljesen normálisak, és azon tűnődött, hogy vajon a mostani hangulatát még mindig ez határozza-e meg. A feszültség, amiért valaki másra kellett rábíznia a kisfiát, bármennyire is megbízható az illető, és a hivatása miatt érzett szorongás együtt épp elég volt ahhoz, hogy lehangolt legyen. Ugyanakkor arra gondolt, hogy azért ad még magának egy kis időt, és nem fogja ilyen hamar feladni a dolgot.

Laurie felemelte a telefonkagylót, hogy megpróbálja felhívni Ron Steadman nyomozót a belvárosi északi körzetben. Ha valaki tud valamit az ismeretlen holttestről, akkor a nyomozó lesz az, hiszen a rendőrség eltűnt személyek osztályán dolgozott, tehát az ő feladata felgöngyölíteni az ilyen eseteket. Persze Laurie-nak fogalma sem volt arról, hogyan megy ez az egész, hiszen korábban nem ásta bele magát a dologba. Most egészen másként állt az ügyhöz, és remélte, hogy többet is megtud a folyamatról.

Tíz kicsöngés után – Laurie megszámolta – kezdett elbizonytalanodni. Soha nem fűlött hozzá a foga, hogy felhívja a rendőrséget információért, mert sokszor órákat kellett várnia, mire felvették a telefont. Laurie nyugalmat erőltetett magára, és türelmesen várta, hogy kicsengjen a hívása. Végül a huszonharmadik csörgést követően, amikor már épp arra gondolt, hogy megpróbálja a másik számot, valaki felvette a kagylót. Legnagyobb döbbenetére maga Ron Steadman volt az. A New York-i rendőrségen általában az volt a módi, hogy meghagyta a nevét és az elérhetőségét abban a reményben, hogy visszahívják, ami körülbelül az esetek ötven százalékában fordult elő.

Reménykedett, hogy egy hivatástudattól fűtött, dinamikus emberrel találja szemben magát, ám ez a reménye abban a pillanatban szertefoszlott, amikor meghallotta a férfi hangját. Úgy tűnt, mintha az illetőt a puszta lélegzés is kimerítené. Laurie elmagyarázta, hogy ki ő és mit akar, aztán amikor befejezte a mondandóját, a vonal túlsó végén végtelen hosszúnak tűnő csend következett.

– Halló! – szólt Laurie a kagylóba, mert már kezdte azt hinni, hogy megszakadt a vonal. Valójában inkább az történhetett, hogy a férfi elaludt. Legalábbis Laurie erre tippelt.

– Mit is mondott, ki maga? – szólalt meg végül Ron bocsánatkérés nélkül.

Laurie nem hagyta magát kibillenteni a lelki egyensúlyából, hiszen korábban megfogadta, hogy türelmes lesz. Szép lassan, érthetően még egyszer elismételte a mondandóját.

– Hozzánk került az ügy – válaszolta Ron. A hangja teljesen színtelen volt.

– Remek! – mondta Laurie. – Eddig mire jutottak?

– Hogy érti azt, hogy mire jutottunk? Elküldtem a másolatot az emberüknek. Mi is a neve?

– Murphy őrmester.

– Ja, neki. Szóval lemásoltam neki a jelentést, és küldtem egy másolatot a rendőrpalotába is az eltűnt személyek osztályára, mellékeltem a helyszínre kiszálló járőr esetleírását is.

– Mire jutott az eltűnt személyek osztálya?

– Gondolom, nem sokra. Feltételezem, hozzátették a listához.

– Az eltűnt személyek listájához, feltételezem – válaszolta Laurie gúnyosan. Egyszerűen nem akart hinni a fülének. A férfi érdektelensége egészen elképesztette.

– Nem, statisztákat keresünk a krimisorozatokhoz. Természetesen az eltűnt személyek listájára írták fel.

– És ön, mint az ügy megoldására kijelölt nyomozó – mondta Laurie még gúnyosabban –, mit tett ebben a kritikus időszakban?

Újabb rövid csendet követően Ron így szólt:

– Nézze, hölgyem, nem tudom, miért csesztet engem. Elküldtem az információkat oda, ahova kell, most pedig ülök és várok.

– Vár? És mire vár?

– Arra várok, hogy maguk elküldjenek számunkra nyomatokat, fotókat vagy bármit, amit a boncolás során találtak, ide értve a DNS-információkat, illetve mindent, amitől teljesebb lehetne a kép. A nyomatokat helyi szinten közzétesszük. Ha senki nem jelentkezik, akkor állami, majd szövetségi szintre visszük a dolgot. De előre szólok, hölgyem, hogy nem sok hívást szoktunk kapni az ilyenfajta esetekben. A családon múlik, hogy jelentkeznek-e maguknál vagy nálunk. Ha valamilyen bűncselekmény közrejátszott volna az illető halálában, akkor persze teljesen másképp mennének a dolgok.

– Honnét tudja, hogy nem volt bűncselekmény?

A vonal túlsó végén ismét rövid csend következett be.

– Arra célozgat, hogy valami bűzlik az ügyben? Talált valamit a boncolás során, ami gyilkosságra enged következtetni? Ha igen, akkor kérem, ne kerülgesse a forró kását.

– Semmit nem találtunk a boncolás során, ami gyilkosságra engedne következtetni – ismerte be Laurie.

– Na látja. Ha bármi változás lenne, kérem, tudassa velem, és a magam részéről én is így teszek. Addig viszont hagyjunk békét egymásnak, hadd foglalkozzam a további száz esetemmel.

Laurie letette a telefont, nem is válaszolt Ron utolsó megjegyzésére. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi semmit sem kíván tenni az ügyben, ami közelebb vinné őket ahhoz, hogy azonosítsák az áldozatot. Laurie csalódott és dühös volt, ugyanakkor megértette a férfi érvelését. Igazság szerint nem sokat tehettek ebben a szakaszban, legfeljebb annyit, hogy remélik, valaki felbukkan a rokonok vagy ismerősök közül.

Laurie felkelt az íróasztala mögül, aztán kézbe vette a toxikológiai vizsgálathoz szükséges mintákat. A legfontosabb vizsgálat, amely érdekelte volna, a véralkoholszint volt. Valami azt súgta neki, hogy ez az érték magas lesz. Az, hogy mennyire magas, vagy hogy mennyire jelentős, azt Laurie persze nem tudta. Ami a többi drogot, kemikáliát vagy toxint illeti, Laurie úgy érezte, ebben az irányban csak azért érdemes vizsgálódni, hogy teljesebb legyen a kép. Hasonlóképpen érzett az elektrolitok kapcsán, hiszen azok közvetett bizonyítékkal szolgálhatnak egy esetleges anyagcsere-betegséggel, például diabétesszel kapcsolatban, csakhogy ez ügyben nem volt túl optimista, hiszen a boncolás során semmilyen rendellenesség nem tűnt fel.

Az utóbbi években Laurie-nak nem sikerült túl jó viszonyt kialakítania a toxikológia főnökével, John De Vriesszal. John kötekedő fickó volt, akinek az volt az ideája, hogy az OCME főnöke szándékosan nem ad neki elegendő pénzt, ugyanakkor tökéletes eredményt vár el a labortól. Laurie számára az jelentette a problémát, akárcsak Maureen esetében, hogy gyakran ment a laborba azért, hogy megpróbálja rábeszélni őket, az ő esete elsőbbséget élvezzen. Mindig azonnal szerette volna megkapni az eredményt, amiről persze Johnnak rögtön a szűkös anyagi források jutottak eszébe, mivel ő meg mindig le volt maradva. De annyira lelkiismeretes volt, hogy időnként a saját pénzén vette meg a szükséges reagenseket.

A szeptember 11-i merénylet azonban sok mindent megváltoztatott. Nemcsak az OCME valamennyi részlegének költségvetését emelték meg a megnövekedett munkamennyiség következtében, hanem a Keleti-Négyszázhuszonegyedik és a Huszonhatodik utca találkozásánál lévő új épület jóval több helyet biztosított, mint a korábbi intézet, így John laboratóriuma teljesen átalakult az abszolút inadekvát helyiségekből két komplett emeletet elfoglaló osztállyá, ráadásul az elavult, sokszor megbízhatatlan eszközök helyett a legújabb és legjobb berendezések álltak a rendelkezésére. A fejlesztéseknek köszönhetően John személyisége is átalakult: a kötekedő, forrófejű alakból segítőkész, sőt derűs férfiú vált. Még az öltözéké is megváltozott: azelőtt foltos, szakadt laborköpenyt viselt, amely jól tükrözte az osztály pénzügyi állapotát, most viszont friss, tiszta egyenruha volt rajta, melyet naponta cserélt.

Laurie az asszisztense, Peter Letermann társaságában találta a laborigazgatót a délre és keletre néző új sarki irodájában az Első sugárút és a Harmincadik utca sarka fölött. A napfény még a félig leeresztett reluxán keresztül is vakító volt odabent.

Mire Laurie bejutott a két vezérhez, akik egy csomó laboráns munkáját koordinálták, újra át kellett esnie a szívből jövő meleg üdvözlések során, nemcsak John és Peter részéről, hanem az összes technikus jóvoltából is, akik John kérésére jöttek be. Több mint a felét azalatt vették föl, amíg Laurie szülési szabadságon volt, így hivatalosan is be kellett mutatkozniuk egymásnak. Az egész ceremónia eltartott vagy fél óráig.

– Nos, mit tehetünk érted? – kérdezte John, miután valamennyi munkatársa elhagyta az irodáját.

Laurie elmesélte a rejtélyes áldozat esetét, és bevallotta, hogy képtelen megállapítani a szerencsétlen férfi kilétét és a halál módját, nem is beszélve a halál kiváltó okáról. Hozzátette, hogy meglehetősen felzaklatta a dolog.

John Peterre pillantott, aztán mindkét férfi kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Min húztad fel magad ennyire? – kérdezte John a kollégája helyett is.

– Azon, hogy... – kezdte Laurie, aztán hol Johnra, hol Peterre nézett. De nem tudta befejezni a mondatot. Hirtelen zavarban érezte magát, amiért ilyen profikhoz nem ülő beismerést tett.

– Nos, nem is számít – mondta John, mert érezte, hogy Laurie kínban van. – Mit tehetünk érted?

Laurie érezte, hogy kínos érzelmi vihar közeleg, és rettegett attól, hogy esetleg elerednek a könnyei. Tizenéves kora óta küzdött azzal, hogy néha nem tudott uralkodni a kitörő érzelmein. Gyűlölte ezt magában; a gyengeség jelének tartotta. Az évek során persze sokat javult a dolog, és ezzel együtt az önbizalma is megnövekedett. Sajnos amikor neuroblasztomát diagnosztizáltak JJ-nél, ez a kellemetlen tulajdonsága visszatért. Akárcsak kamaszkorában, mostanában is alig tudott uralkodni az érzelmein.

John és Peter egyaránt zavarba jöttek Laurie küszködését látva. Bár szívesen segítettek volna, nem egészen tudták, mit tehetnének ebben a helyzetben.

Végül Laurie érezte, hogy sikerült úrrá lennie magán, nagy levegőt vett, aztán hangosan kifújta.

– Nagyon sajnálom – mondta.

– Semmi gond – válaszolta a két férfi szinte teljesen egyszerre.

– Dehogynem, elég nagy gond ez – ismerte be Laurie. – Sajnálom, annyira igyekeztem, hogy a visszatérésem első napján minden simán menjen, és most, hogy ez nem sikerült, érthetetlen módon felzaklattam magam.

– Szerintem ezt mindenki megérti – próbálta nyugtatni John Laurie-t. – Gondolom, hoztál nekünk valamilyen mintát. – Azzal a barna papírzacskóra mutatott, amelyet Laurie a kezében szorongatott.

Laurie a zacskóra pillantott, mintha el is felejtette volna, hogy ott van nála.

– Ja, igen! Van egypár toxikológiai mintám, szeretném, ha megnéznétek. Teljes toxikológiát kérnék, továbbá véralkoholszintet. – Azzal átnyújtotta a barna zacskót, John pedig átvette tőle.

– Gondolom, szokás szerint, most is tegnapra kéne – jegyezte meg John, megpróbálva oldani a feszültséget.

– Igen, tényleg sietős lenne az eredmény – válaszolta Laurie, és szeretett volna minél előbb elszabadulni innét. Még mindig zavarban érezte magát.

6.

2010. március 25., csütörtök

11 óra 10 perc

Ben kimászott a taxiból Michael Calabrese épülete előtt. Új, csavart, gránitból és fényvisszaverő üvegből készült épület volt, mindössze egy kőhajításnyira a Ground Zérótól. Bejelentkezett a titkárnőnél az első emeleten, kapott egy belépőkártyát, amelyet feltűzött a zakója díszzsebére, aztán lifttel felment az ötvennegyedik emeletre.

Michael irodájának elrendezése meglehetősen különös volt. Egy csomó más szabadúszó pénzügyi nagyokos osztozott az egész emeleten, így aztán osztoztak a bérleti díjon annak arányában, hogy hány négyzetmétert foglaltak el a kis magánirodájukkal. A hivatalsegédeket, a berendezést, illetve a titkárnőket, recepciósokat, fénymásolókat, számítógép-monitorokat, szervereket, a portaszolgálatot és a közös helyiségeket – mint például a konferenciatermeket vagy mosdókat – közösen fizették, attól függően, hogy havonta mennyit használták őket. Ez a kapcsolat lehetőséget teremtett a szabadúszóknak, hogy sokkal jobb helyen, sokkal jobb körülmények között végezhessék a munkájukat, mint ha egyedül béreltek volna irodát valahol. Még egy teljes munkaidős rendszergazdát is alkalmaztak.

Ben egyenesen Michael irodájába ment. Mivel a közös titkárnő és a recepciósok nem voltak a közelben, Ben egyenesen Michael nyitott ajtajához lépett, és kopogtatott az ajtófélfán. Michael épp telefonált, mint mindig, hátradőlt a székében, lábát föltette az íróasztala sarkára. Felnézett, aztán a szabad kezével intett Bennek, hogy lépjen beljebb, majd rámutatott a fekete bőrkanapéra, jelezve, hogy foglaljon helyet.

Ben miután leült, körülnézett. A berendezésből azonnal nyilvánvalóvá vált számára, hogy Michael kis befektetőcége meglehetősen sikeresen működik. A francia, fényezett mahagónifalak úgy csillogtak, hogy Bennek az jutott eszébe, hogy olyan ez, mint egy vadonatúj Range Rover. Különféle bronz csecsebecsék, köztük egy hatalmas, három lábon álló teleszkóp kapott helyet a szobában, amely úgy csillogott, mint az arany. A dohányzóasztalon fekete diófa szivardoboz díszelgett fényes beépített páratartalom-érzékelővel.

Michael sarki irodát bérelt magának, a mennyezetig érő, faltól falig tartó üvegfal lélegzetelállító kilátást nyújtott a Hudsonra. Balkéz felé a Szabadság-szobor tört a magasba az apró szigeten.

Michaelből kitört a harsány nevetés, így Ben ismét felé fordította a tekintetét. Bár igyekezett udvariasságból nem belehallgatni a beszélgetésbe, annyit elkapott, hogy Michael az Angels Healthcare-ről beszél valakivel, arról a cégről, amely bebizonyította, hogy milyen sokat lehet keresni az egészségügyben. Az Angels Healthcare az egyik első olyan vállalkozás volt, mely már korán beszállt az olyan virágzó üzletekbe, mint a magánsebészet, és a legkülönfélébb műtéteket végezték: szívműtéteket, ortopédiai műtéteket, szemműtéteket és plasztikai műtéteket. Mivel nem voltak sürgősségi osztályaik, és csak azokat szolgálták ki, akik biztosítással rendelkeztek, nem kellett törődniük az igazán beteg, ugyanakkor sokszor biztosítás nélküli páciensekkel, illetve a közellátottakkal, így aztán a többi hozzá hasonló kórházzal egyetemben az Angels Healthcare piaci értéke az egekbe szökött. Igazság szerint Ben elsősorban azért hallott róluk, mert épp Michael Calabrese volt az, aki kulcsszerepet játszott abban, hogy előteremtse a kezdeti tőkét az Angels Healthcare számára, ugyanakkor megalapozta a befektetési cége, a Calabrese és Társa hírnevét is.

Eleinte Ben Michaelről alkotott benyomása nem volt valami kedvező, mivel az a hír járta róla, hogy fehérgalléros bűnözők is vannak az ügyfelei között, sőt egy erőszakos bűncselekménnyel is összefüggésbe hozták. Később azonban valamennyi vádat ejteni kellett, ugyanis a rendőrség és a vád által felsorakoztatott bizonyítékok használhatatlannak bizonyultak.

Amint sikerült Michaelnek tisztáznia magát a vádak alól, Ben bejelentkezett hozzá, hogy tárgyaljanak az iPS USA-ról. A két férfi az első találkozástól kezdve megtalálta a közös hangot: Michaelnek szívügye volt a biotechnológia, és a kezdő „biotech" vállalatokra specializálódott, ugyanakkor Ben nagyon értett ehhez a területhez, és eszméletlen jó üzleti tervvel állt elő az indukált pluripotens őssejtek kereskedelmi forgalomba hozásához kapcsolódó szellemi tulajdonjogok kapcsán. Sok szempontból ideális párost alkottak, hiszen számos személyiségvonásuk is egyezett: mindketten túlságosan hiúak voltak a megjelenésükre és az eredményeikre, mind a ketten véresen komolyan vették a munkát és a szórakozást, mindkettőjük számára elsősorban az egyéni meggazdagodás volt a fő mozgatórugó, és mindketten úgy fogták fel, hogy a túlzottan etikus viselkedés potenciális hendikepet jelent az életben való érvényesüléshez.

A telefonbeszélgetés befejeztével Michael levette a lábát az asztal sarkáról. Felállt, odalépett Benhez, és kezet ráztak.

– Mi újság? – kérdezte Michael rá jellemző jellegzetes New York-i akcentusával. Odanyúlt a fekete bőr forgószékéhez, majd maga felé fordította, és belesüppedt.

Bár Michael kérdése inkább költői volt, mintsem valódi érdeklődést tükrözött, Ben válaszolt rá:

– Nem sok – de aztán gyorsan kijavította magát. – Igazság szerint nagyon is sok minden történt.

– Mint például?

Ben elmesélte, mit olvasott a biotechnológiai folyóiratban, illetve beszámolt annak a cikknek a tartalmáról, amely részletesen leírta a módszert, amellyel százszorosára lehet növelni az iPS sejtek létrehozásának gyorsaságát.

– Ennek van valami jelentősége?

– Óriási a jelentősége. Igazság szerint annyira nagy jelentőségű, hogy azt hiszem, változtatni akarok azon, ami miatt ma idejöttem tárgyalni.

– Úgy érted, azon, hogy menesztjük a Lucia embereit és a Jamagucsit?

– Pontosan – bólogatott Ben. – Azt hiszem, talán fel kellene vásárolnunk ezt az új céget, vagy legalább exkluzív licencszerződést kell szereznünk az új eljárásra. Már tárgyalásban álltunk egy másik céggel a massachusettsi Worchesterben az ő eljárásukat illetően. Ők is nagyjából ezzel foglalkoznak, csakhogy az ő módszerük sehol sincs hatékonyságban a San-Diegó-ihoz képest.

– Milyen pénzről beszélünk – kérdezte Michael –, és hogyan akarod csinálni? Kötvénnyel vagy áthidaló kölcsönnel?

– Kötvénnyel, ha a vásárlás mellett döntünk, és talán áthidaló kölcsönnel, ha úgy döntünk, hogy exkluzív allicencet veszünk.

– Nagyjából mekkora összegről van szó?

– Úgy félmillió körüliről, ha allicencet vásárolunk, és szerintem ez lenne a jobb megoldás. Először a felvásárlást fontolgattam, de sokkal többet kéne fizetnünk, ha felvásárolnánk őket, és a vásárlás sokkal kockázatosabb, tekintve, hogy milyen gyorsan fejlődik a technika.

– A tegnapi szerződés aláírását követően – mondta Michael – azt ajánlom, hogy kötvényt használjunk, függetlenül attól, hogy felvásárolunk, vagy csak licencet veszünk. Lefogadom, hogy alaposan felment a piaci értékünk.

– Úgy gondolod, hogy az „angyalkáink" segíteni fognak?

– Miért is ne. Konkrétan tudom, hogy virágzik az üzletük, különösen a szerencsejátékok terén. A szó szoros értelmében úsznak a lóvéban.

– Soha nem kérdeztem eddig – mondta Ben –, de igazán érdekelne, hogyan is működik a partnerkapcsolatuk.

– Úgy érted, hogy a maffiáé és a jakuzáé? Érdekes, hogy említed, mert nekem is rá kellett kérdeznem. Igazság szerint meglehetősen egyszerű a dolog. A Lucia emberei azok, akik helyet keresnek, létrehozzák és üzemeltetik az Upper East Side-i menő kaszinókat. Ugyancsak az ő dolguk, hogy gondoskodjanak nőkről, ilyesmiről. Viszont a jakuza hajtja fel az ügyfeleket, akik általában sikeres japán üzletemberek, és mellesleg imádnak kaszinóba járni. Úgy értem, tényleg imádják a szerencsejátékot. Ugyancsak a Lucia emberei biztosítják számukra a hitelt, ha szükség van rá, és általában szükség is van rá, mert a japán ügyfelek meglehetősen gyakran kifogynak a készpénzből. Japánok lévén arra biztatják őket, hogy kérjenek kölcsön a maffiától, amennyit csak akarnak, mondván, visszafizethetik a kölcsönt, amikor legközelebb New Yorkban járnak. Sőt, jóval többet kérjenek kölcsön, mint amit egyébként kérnének, mivel arra a téves következtetésre jutnak, hogy úgysem kell visszafizetniük, hiszen soha többé nem jönnek New Yorkba. Na és ez az a pont, ahol a partnerkapcsolat valóban működni kezd. Az alaposan eladósodott japán üzletemberek ezután visszatérnek hazájukba, és azt hiszik, hogy védettséget élveznek a maffiától. Csakhogy hamarosan rájönnek, hogy ez koránt sincs így. A jakuza dolga, hogy beszedje a pénzeket, és a jakuza nagyon érti a dolgát a pénzbehajtás terén, mivel felettébb erőszakosak. A jakuza ezután osztozik a hasznon a maffiával, gyakrán kristályos amfetaminban, nem pénzben. Nagyon szépen hoz a konyhára ez az együttműködés.

Ben beleborzongott a gondolatba, hogy milyen durva meglepetésben részesül a szerencsétlen gyanútlan japán üzletember, amikor hazatér.

– Szóval menjünk végig még egyszer a dolgon, nehogy valami félreértés legyen – mondta Michael. – Azt szeretnéd, hogy keressem fel a Lucia capóját, Vinnie Dominicket, és a Jamagucsi-gumi szaiko-komonját, Saburu Fukudát, és beszéljek velük arról, hogy növeljék a részesedésüket az iPS USA-ban, annak ellenére, hogy tegnap azt erőltetted, állítsuk őket partvonalra. Jól értem a dolgot?

– Így áll a dolog, hacsak nincs valamilyen más potenciális angyali befektetőnk.

– Van még néhány ember, akihez fordulhatnék, de szerintem jobb azoknál maradni, akikkel amúgy is kapcsolatban vagyunk.

– Te vagy a befektetési ügynök, nem én.

– Igazság szerint örülök, hogy meggondoltad magad.

– Hogy érted? – kérdezte Ben.

– Kicsit nyugtalanított, hogy idejössz ma délelőtt, és foggal-körömmel ragaszkodsz hozzá, hogy keressem fel őket, és mondjam meg nekik, hogy mostantól fogva vegyenek vissza egy kicsit.

– Márpedig előbb-utóbb meg fog történni a dolog, csak még nem most – mondta Ben.

– Azt hiszem, egy kicsit naiv vagy. Ezeknek a fickóknak nem szokás diktálni, hogy mit csináljanak, és mit ne.

– Az a tervem, hogy abszolút megjutalmazom őket plusz részvényekkel, amiért ilyen segítőkészek voltak.

– Azt hiszem, ezzel csak azt érnéd el, hogy jól felidegesíted őket, amit azért nem ajánlanék. De most ne vitatkozzunk, és ne térjünk el a tárgytól. Összpontosítsunk arra, hogy mikor akarunk nyilvános részvényeket kibocsátani, mert ekkor kapjuk meg mi is a jutalmunkat.

– Már magától a gondolattól is kiver a víz, hogy munkakapcsolatban kell lennem ezekkel az emberekkel – ismerte be Ben. – Amint nem lesz rájuk szükség, szeretnék elszakadni tőlük.

– Nyíltan beszéltem veled, amikor először jártál nálam.

– Tudom, és nagyra értékelem.

– Felhívom őket, és megérdeklődöm, hogy találkozhatnék-e velük ma délután – tette hozzá Michael –, és felhívlak téged, amint választ kapok tőlük.

– Nagyon köszönöm – mondta Ben, és felállt.

Egy perccel később már lefelé tartott a liftben, és Jacqueline-nek telefonált. Közölte vele, hogy hamarosan visszaér az irodába, és megkérdezte, nincs-e kedve vele ebédelni a Cipriániban, ami a Sherry-Netherlandben volt, mindössze egyutcányira az iPS USA irodaházától. Valójában azt várta, hogy a titkárnő közli vele, hogy Szatosi már bejött az irodába, csak babonából nem kérdezte. Miután a lány egy szót sem szólt erről, végül rákérdezett, és megtudta, hogy a kutató még nem bukkant fel. Ugyancsak babonából Ben nem akarta felhívni Szatosit a mobilján, de végül nem bírta tovább. Csak a hangpostája jelentkezett, és úgy döntött, inkább nem hagy üzenetet. Immár kezdett dühös lenni a férfira, amiért annyi esze sincs, hogy felhívja, ha az a terve, hogy nem jön be aznap dolgozni.

7.

2010. március 25., csütörtök

12 óra 35 perc

Carlo Paparo lefékezett az Elmhurst sugárúton lévő bevásárló-központ előtt, melyben egy velencei étterem is volt. Az étterem a Gene's italszaküzlet – amely inkább vinotéka volt –, valamint a Fred DVD-kölcsönzője között helyezkedett el. Fred vállalkozása már évekkel ezelőtt tönkrement, de a tábla még mindig kint volt.

Közvetlenül mellette Brennan Monaghan ült. Rendszeresen együtt jártak be a New Jersey-i otthonukból a Queensben található Elmhurstre kedden és csütörtökön, hogy együtt ebédeljenek a főnökükkel, Louie Barberával.

Évekkel korábban Louie-nek megparancsolta a Vaccarro család donja, hogy vegye át Paulie Cerino helyét Queensben, ugyanakkor Paulie volt a verőember. Korábban Louie a New Jersey-i műveletekért felelt, de a queensi ág jóval nagyobb volt, és fontosabb. Kezdetben a nagykutyák úgy gondolták, hogy Paulie mondjuk öt évig kihúzza, aztán feljebb lép, de az évek csak múltak.

Valahányszor Paulie szeretett volna feljebb lépni a szervezetben, mindig visszautasították.

– Szerinted előhozzuk, hogy mi történt azokkal az őrült jakuzás fickókkal mindjárt az elején, vagy várjunk inkább vele ebédig? – kérdezte Brennan, amikor kiszálltak a kocsiból. – Tudom, hogy Louie baromira ki lesz akadva.

– Jó kérdés – válaszolta Carlo. Bevágta a Denali ajtaját, aztán elindult egyenesen a velencei étterem bejárata felé. – Szerintem mondjuk meg neki rögtön. Nem szeretném, ha azt is nekünk róná fel, hogy valami késlekedés történt azért, mert nem mondtuk el neki az elején.

– Ja, igaz. De akkor a kártyaparti tönkre lesz téve, ő meg azt utálja.

– Igaz. Akkor most két tűz között vagyunk. Mi lenne, ha feldobnánk egy pénzt?

– Jó ötlet.

A két férfi megállt a parkoló közepén, és mindketten elkezdtek kotorászni a zsebükben, hátha találnak egy fémpénzt. Brennan húzott elő elsőként egy negyeddollárost.

– Ha fej, akkor megmondjuk neki rögtön, ha írás, akkor majd a kártyaparti után, ebéd közben.

– Rendben, legyen úgy! – mondta Carlo.

Brennan a levegőbe pöckölte a hüvelykujjával az érmét, majd elkapta a levegőben, amikor lefelé esett. Gyorsan rácsapta a pénzt a bal kézfejére. A két férfi kíváncsian előrehajolt. Fej volt.

– Akkor el van döntve – mondta Brennan.

Tülkölést hallottak; erre mindketten összerezzentek, aztán elugrottak a kocsi elől. Amikor jobban megnézték a járművet, látták, hogy az egyik kollégájuk, Arthur MacEvan ül benne, és majd leesik a feje nevettében, annyira tetszett neki, hogy ráijesztett Brennanra és Carlóra. Amikor továbbhajtott, Brennan bemutatott neki a középső ujjával.

Arthur mögött egy Chevrolet Malibu hajtott, amelyet ugyancsak egy kollégájuk, Ted Polowski vezetett. Mindkét kocsi talált magának parkolóhelyet, aztán a sofőrök kiszálltak, hogy csatlakozzanak hozzájuk.

– Mi van, lúzerek? Mit csináltok itt, a parkoló közepén? – kérdezte Arthur még mindig vigyorogva, amiért sikerült ilyen jól megtréfálnia Carlót és Brennant. Egészen magas fejhangon beszélt, amivel mindenkit az őrületbe kergetett.

– Bekaphatod – mondta Brennan.

– Egyébként arról beszéltünk, hogy mikor mondjuk meg Louie-nak, mi történt tegnap este – mondta Carlo, akit nem zavart Arthur vigyorgása.

– Miért, mi történt? – kérdezte Arthur.

– Hamarosan megtudod – válaszolta Carlo.

A csoport együtt vonult a műkővel burkolt homlokzatú bejárat felé. Amikor beléptek, félretolták a súlyos sötétzöld függönyt, melynek feladata az volt, hogy kirekessze a hideget a csípős éjszakákon. Odabent a falakat Velencéről készült, fekete alapra kasírozott festmények borították. A legtöbbjük klasszikus épületeket vagy helyszíneket ábrázolt, például a Sóhajok hídját, a Szent Márk-bazilikát, a Ponte di Rialtót és a Dózse-palotát.

Bal kéz felé kisebb bárpult helyezkedett el fél tucat bárszékkel. Jobb kéz felé egy sor vörös bársonnyal burkolt válaszfalú boksz sorakozott, az asztalokon fehér terítő, ezeket az ülőhelyeket étkezéshez tartották fenn déltől egészen hajnalig. Az étteremben ebédelni csak kedden és csütörtökön lehetett, és olyankor is csak a tulajdonos, Louie Barbera és emberei, Carlo, Brennan, Arthur és Ted léphetett be. A helyiség másik asztalán egy frissen kitett palack Chianti díszelgett szalmakosárban, rajta egy réteg rácsöpögtetett viaszgyertya – ez is részét képezte a dekorációnak, az asztalterítővel, a szalvétákkal és a piros-fehér kockás vászonnal egyetemben. A helyiségben félhomály uralkodott a bokszoknak és a bárpult fölé lógatott apró csillároknak köszönhetően.

– Késtetek, fiúk! – kiáltott oda Louie. Összehajtogatta az újságját és félredobta, majd az órájára pillantott. – Amikor azt mondom, dél, akkor az legyen dél. Világos?

Louie kövér fickó volt, negyvenöt év körüli, tompa vonásai határozatlanul terültek szét pirospozsgás, kövérkés arcán. Kinyúlt kordbársony öltönyt viselt, a térdén és a könyökén folttal. Az egyetlen feltűnő dolog a megjelenésében a szeme volt. Szúrós, átható tekintet nézett ki pufók arcából, melynek láttán az embernek az volt az érzése, mintha egy lusta kövér kígyóval lenne dolga.

A férfiak nem válaszoltak, tudták, hogy bármit is mondanának, Louie úgyis letorkolná azt, aki meg merészel szólalni. Egy dolgot valamennyien alaposan megtanultak az évek során: amikor Louie rossz hangulatban van, márpedig úgy tűnt, hogy ma ez a helyzet, akkor jobb, ha a lehető legkevesebbet beszélnek. Miközben bebújtak a bokszba, hogy elhelyezkedjenek az asztal két oldalán – ugyanis Louie az asztalfőnél foglalt helyet –, egyikük sem szólt egy szót sem.

Louie végignézett az arcokon, hogy kiszúrja magának a következő áldozatát, csakhogy senki nem akart a szemébe nézni.

– Benito! – kiáltott fel végül Louie elég hangosan ahhoz, hogy a konyhában is hallják, az asztalnál pedig mindenki összerezzenjen. Aztán, miután rájött, hogy senki nem óhajt kiállni a másikért, még hozzátette: – Szánalmasak vagytok, fiúk.

Benito kirontott a lengőajtó mögül, és a boksz felé szaladt. Apró termetű, ceruzavékony bajszot viselő fickó volt, és viseltes szmoking volt rajta.

– Igenis, Mr. Barbera? – kérdezte középosztálybeli olasz akcentussal.

– Mi van ma ebédre?

– Pasta con carciofi e pancetta.

Louie szeme felcsillant.

– Isteni! Hozz mellé barolót és San Pellegrinót rukolasalátával. – Körbenézett a fiúkon. – Mindenkinek megfelel így?

Erre mindenki bólogatni kezdett.

– Akkor ez lesz – mondta Louie, majd egyetlen kézlegyintéssel elbocsátotta Benitót. Aztán még utána kiáltott. – És mondd meg John Francónak, hogy al dente főzze, különben visszaküldöm az egészet.

Louie újra a vendégeire figyelt, egyenesen Carlóra nézett.

– Na, hoztál kártyát, vagy nem?

Carlo előhúzott egy bontatlan csomag kártyát, letépte a celofánt, majd Louie elé helyezte a paklit, s közben egész végig azon tépelődött magában, hogy vajon előhozza-e a két őrült jakuza fickó dolgát, és azt, hogy mi történt tegnap este, vagy inkább csak később beszéljen erről – annak ellenére, hogy a pénzfeldobás alapján most kellett volna elmondania mindent. Ahogy Brennan is emlékeztette rá, Carlo biztos volt benne, hogy Louie a plafonon lesz, mivel szigorúan utasításba adta, hogy mostanában erőszakot csak végső esetben alkalmazzanak, ne öljenek meg senkit, ne keveredjenek konfliktusba a helyi bandákkal, legyenek azok ázsiaiak, latinok, oroszok vagy amerikaiak. Az ő vezetése ebben a tekintetben nagyon kifizetődőnek bizonyult, ugyanis mindenki jól járt, még ebben a keserves gazdasági helyzetben is. Az volt a filozófiája, hogy ha kerülik a gyilkosságokat, akkor a rendőrség mindenkit békén hagy, hagyni fogják, hadd virágozzon a szerencsejáték és a drogkereskedelem, különösen ez utóbbi. Annak köszönhetően, hogy a rendőrség békén hagyta őket, Louie könnyedén alakíthatott ki jó kapcsolatot az Aizukotecsu-kai nevű japán jakuzacsoporttal, amelynek élén Hideki Simoda állt, aki egyébként szaiko-komonnak hívta magát, amit Louie úgy értelmezett, hogy ugyanaz, mint a capo, vagyis mint ő maga. A társulásnak köszönhetően Louie kimeríthetetlen „jég-", vagyis kristályosamfetamin-forráshoz jutott, ugyanakkor rengeteg vastag pénztárcájú japán szerencsejátékos is felkereste a klubjait. A szövetség annyira felvirágzott, hogy már a Vaccarro család bevételének jó része innét származott.

Természetesen Louie fő riválisa, a Lucia család kiszagolta a dolgot, és felkereste a Jamagucsi-gumi nevű rivális jakuzabandát, hogy hasonló szövetségre lépjen vele. Most közvetlen konkurenciái voltak egymásnak, s olyan helyzet alakult ki, amely a múltban nyűt háborúhoz vezetett volna. Louie vezetése alatt azonban szó sem lehetett erről. Ehelyett inkább megpróbálta a konkurenciaharc pozitív oldalát nézni, úgy fogta fel, hogy ezzel is nő a kereslet. A jég rendkívül népszerű könnyű drog volt a városban, javarészt ennek köszönhetően tudta meggyőzni a Lucia család fejét, Vinnie Dominickot, hogy bőven van hely mindkét szervezet számára ebben a játszmában.

Amíg Louie osztott, Carlo azon tanakodott magában, hogy vajon tényleg muszáj-e rögtön előállni a rossz hírrel. Aztán arra gondolt, hogy Louie egészen biztosan nem őt hibáztatja majd, hiszen Louie azt parancsolta Carlónak, hogy segítsen a jakuza embereinek. Másrészt viszont, ha Carlo vár, márpedig az lett volna kényelmesebb számára, jó esély van arra, hogy bizonyos mértékig őt hibáztatja majd, amiért az amúgy is súlyos helyzetet tovább rontja.

Carlo tisztában volt azzal, hogy nem jó Louie-val szórakozni, amikor rossz kedvében van, ám annál jóval rosszabb, ha egyenesen őrá dühös.

– Tegnap délután, amikor elküldtél bennünket, hogy segítsünk az Aizukotecsu embereinek, hogy is mondjam... az események, hogy is mondjam... – Carlo elhallgatott, kereste a legmegnyugtatóbb kifejezést az ügy leírására, de semmi más nem jutott eszébe, mint az, hogy „érdekes fordulatot vettek. Feltehetőleg soha életében nem használta még ezt a kifejezést, és feltette magának a kérdést, hogy vajon honnét a fenéből vette, és hogy miért épp ez jött ki a száján.

Louie abbahagyta a keverést, és lassan leengedte a kártyát az asztalra, majd Carlóra bámult.

– Érdekeset? – kérdezte, és őszinte zavar tükröződött az arcán. – Ezt meg hogy érted?

– Úgy, hogy váratlan dolgok történtek – magyarázta Carlo.

– A „váratlan" épp olyan zavarba ejtő, mint az „érdekes". Váratlanul jó, vagy váratlanul rossz?

– Sajnos azt kell hogy mondjam, rossz.

Louie Brennanra bámult, mintha azt várná, hogy Brennan magyarázza el Carlo különös, virágnyelven megfogalmazott szavait. Miután Brennan kerülte a tekintetét, Louie így folytatta:

– Na jól van, fiúk, azt hiszem, jobb, ha elmondjátok, mi a franc történt.

– Nos, nem vagyunk száz százalékig biztosak az elejében, de teljesen biztosan tudjuk, hogy mi történt a második részében.

– Gyerünk, ki vele, ne kerülgessétek, mint macska a forró kását!

– Azt mondtad, az a dolgunk, hogy segítsünk a két jakuza embernek felkutatni egy Szatosi nevű japánt, aki egy iPS USA nevű cégnél dolgozik.

– Ezt kérte tőlem Hideki Simoda. Valami balhét csinált ez a Szatosi odahaza Japánban. Azt hiszem, valószínűleg nagy szerencsejáték-adósság lehetett, mivel a fickó úgy menekült el Japánból, és itt bukkant fel, New York Cityben.

– Na igen, szóval ez nem igazán arról szólt, hogy meg kell keresni a fickót. Követték a pasast az Ötvenkilencedik utcai metróaluljáróba. De nem voltak lent tíz-tizenöt percnél tovább. Amikor feljöttek, eléggé fel voltak húzva, náluk volt a fickó sporttáskája, és a jelek szerint csalódottak voltak a tartalmát illetően. Amikor megkérdeztük, hogy mi történt, azt mondták, Szatosi szívrohamot kapott, de közben az egyikük elröhögte magát.

– Tudok erről az állítólagos szívrohamról – mondta Louie. –Hideki Simoda korábban felhívott, hogy megköszönje, hogy segítettetek az embereinek. Igazság szerint azért hívott, mert őt is hívta a főnöke Japánból. Elég az hozzá, hogy a japán nagyfőnök ma estére ismét a segítségemet kérte, és ezért kérdeztem meg, minden rendben ment-e tegnap este, és hogy megkapta-e, amit akart. Azt mondta, hogy nem kapta meg, amit akart, és ezért kellene segíteni megint ma este. Azt is mondta, hogy Szatosi szívrohamot kapott, aztán végül beismerte, hogy hidegre tették. Amikor ráripakodtam, mondván, hogy az amerikai családok megtanulták azt, hogy kerülni kell a gyilkosságot, így tartjuk távol magunktól a zsarukat, azt mondta, nyugodjak meg, úgy állították be a dolgot, hogy abszolút szívrohamnak fog látszani, vagy legalábbis természetes halálnak, és senki sem fog rájönni, hogy a fickót bántalmazták. Úgy értem, nem szó szerint ezt mondta, de ez volt a lényege.

– Tudtam, hogy kicsinálták – mondta Carlo kissé önelégülten. –Az egész túl gyorsan történt. Nem tetszett, hogy megpróbáltak átverni. Megmondhatták volna, hogy mire készülnek. Úgy bántak velünk, mintha taxisofőrök lennénk. És tulajdonképpen ez is volt csak a szerepünk. Megmondom őszintén, nem örülök neki túlzottan, hogy megint segítenünk kell.

– Azt meg tudom érteni – mondta Louie csakhogy a helyzet egy kicsit bonyolultabb ennél. Szóval mi az a második rész, amire céloztatok?

– Amikor Szuszumu és Josiaki kiugrottak az állomáson, megszerezték Szatosi irattárcáját és a sporttáskáját. Az irattárcából kiderítették, hogy hol lakik a fickó a családjával együtt, így elvittük őket a New Jersey-i Fort Leebe. Japánul vitatkoztak egymással, aztán az lett a vége, hogy valamennyien elmentünk Fort Leebe.

– Azt nem mondtam, hogy vigyétek el őket New Jersey-be. Mi az istent csináltak New Jersey-ben?

– Ja persze, azt nem mondtad konkrétan, hogy ne vigyük el őket Jersey-be, azt mondtad, hogy vigyük el őket oda, ahová menni akarnak.

– Szóval mi történt Jersey-ben? – kérdezte Louie, bár közben az jutott eszébe, hogy talán jobb lenne, ha nem tudná. Máris kezdett szorongani amiatt, hogy kicsinálták azt a japánt.

– Megkerestük Szatosi házát, a két fickó bement, de mielőtt bementek, előhúzták a pisztolyukat, mint a filmekben, és két kézzel tartották. Úgy értem, én sose fogom két kézbe a pisztolyomat.

– Na ne mondd! – dühöngött Louie. Sejtette, hogy mi lesz a sztori vége.

– Amíg ott ültünk a kocsiban, hat lövést hallottunk. Bumm, bumm, bumm! Ekkor előkaptam a mobilomat, hogy felhívjalak és megkérdezzem, hogy szerinted mi a francot kéne csinálnunk. Úgy értem, most már bűntársak voltunk gyilkosságban, pedig csak odavittük őket autóval.

– Nem is hívtál – vágott vissza Louie.

– Nem, mert nem volt rá lehetőségem. A következő pillanatban Szuszumu és Josiaki kirontottak a házból, kezükben mindenféle holmival kitömött párnahuzatokkal, aztán beugrottak a kocsi, hátuljába. Nekem sem volt más választásom, mint hogy meneküljek. Ráadásul szerettem volna megszabadulni ettől a két lövöldöző elmebetegtől. Úgy értem, elegem lett. Meg akartam szabadulni ettől a két seggfejtől. Nem vittem volna el őket oda, ha tudtam volna, hogy az a szándékuk, hogy kinyírják a családot.

– Ez borzalmas! – hördült fel Louie. – Baszd ki, kinyírnak egy embert a földalatti peronján, utána meg lemészárolják az egész családját. Szinte látom már, hogy az újságban lángoló betűkkel kiírják, hogy a maffia nem bír magával. Gondoljatok csak bele, mennyit melóztunk azon, hogy ne legyen erőszak, és a zsaruk ne basztassanak bennünket. Ez felháborító! Miért nyírták ki a családját? Mit hoztak el a házból? Drogot?

– Nem tudjuk, hogy mit hoztak el, de azt tudjuk, hogy mit nem.

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem, valamilyen laborjegyzőkönyveket kerestek, akármit is jelentsen ez, mert amikor átmentünk a GW hídon, akkor konkrétan elmondták, hogy mit keresnek.

– Bassza meg! – kiáltotta Louie olyan vehemenciával, hogy az asztalnál ülők összerándultak. – Ezért kérte Hideki a segítségemet ma este. A laborkönyvek kellenek neki. Nyilván nem találták meg, és nekünk kell helyrehozni a baklövést, hogy kinyírtak egy pasast a metróban, utána meg az egész családját hidegre tették – tajtékzott, ugyanakkor az asztalnál ülők egy szót sem szóltak. – És ha az úgynevezett szívrohamról kiderül, hogy gyilkosság volt, nem természetes halál, akkor a zsaruk kiakadnak, mert az emberek eredményeket várnak tőlük. A mi környékünkből meg csatatér lesz, és kénytelenek leszünk mindenből visszavenni. A francba! Kétévnyi melóm eredményét húzhatjuk le a klotyón. Legszívesebben megszegném a saját szabályomat, és kinyírnám Hideki Simodát, hadd zabálják meg a hulláját a halak.

Egy percig sem gondolkodnék rajta, ha máshonnét is be tudnánk szerezni a kristályos amfetamint. Sikerült kiépítenünk a hálózatot, mindenki jeget akar venni, úgyhogy muszáj megbízhatóan szállítanunk, tehát ha hidegre tenném Hidekit, az felérne egy Öngyilkossággal. Az a baj, hogy ebben a nehéz gazdasági helyzetben a jég lett az egyik legfőbb bevételi forrásunk, a jeget pedig elsősorban Japánból lehet beszerezni.

– Szóval nem végeztünk Szuszumuval és Josiakival – tette hozzá Carlo. – Azt kérték, hogy ma este is segítsünk nekik, úgyhogy megint bajba kevernek bennünket. Egyértelmű, hogy a két fickó előbb lő, mint gondolkodik.

– Attól tartok, ebben teljesen igazatok van – mondta Louie, és lecsapta a kártyalapokat az asztalra. – Felháborító! Ráadásul az egész pár szaros laborjegyzőkönyvért. Ennek a Hidekinek aztán van bőr a pofáján. Először azt akarja beadni nekem, hogy Szatosi szívrohamot kapott, aztán egy szót sem szól arról, hogy mi történt New Jersey-ben. Ez egyszerűen hihetetlen!

– Bármit is gondolsz – mondta Carlo –, én most megmondom egyenesen, hogy nem szeretnék még egyszer együtt dolgozni ezekkel az elmebeteg barmokkal.

– Itt én adok utasításokat – torkollta le Louie. Elhallgatott pár pillanatra, aztán hozzátette: – Hideki csak annyit akar, hogy segítsünk nekik betörni az iPS USA-hoz, vagy mi a rosseb a neve annak a cégnek.

– Az isten szerelmére, de hát az iPS USA irodája az Ötödik sugárúton van – mondta Carlo magából kikelve. – Az ilyesmit nagyon alaposan meg kell tervezni.

– Valószínűleg igazad van – mondta Louie a gondolataiba merülve. – Ugyanakkor még mindig fennáll a probléma, hogy honnét szerzünk be kristályos amfetamint. Amikor Hideki érezte, hogy elbizonytalanodom, amikor segítséget kért tőlem, gyorsan előállt azzal, hogy a Lucia szervezet szívesen segít neki. Fel tudjátok fogni ezt? Mindezek tetejében még van pofája azzal fenyegetőzni, hogy szövetséget köt Vinnie Dominickkal, ha mi nem segítünk neki megszerezni a laborjegyzőkönyveket. Nem is értem, hogy csinálja ez a Vinnie Dominick, hogy a francba lehet ilyen rohadt szerencsés? Mint aki szövetséget kötött az ördöggel! Először megússza az Angels Kórház ügyét, most pedig felcsillan előtte az esély, hogy az egész jakuzával való gyümölcsöző kapcsolatunk az ölébe hullik, és mindez pár szaros laborjegyzőkönyv miatt.

– Hideki fenyegetőzhet, de nem hiszem, hogy ez történne –mondta Carlo. – Ki nem állhatja egymást az Aizukotecsu-kai és a Jamagucsi-gumi, legalábbis Szuszumu és Josiaki szerint. A két szervezet képtelen akár egy levegőt szívni egymással, nem beszélve arról, hogy együttműködjenek.

– Akarod, hogy megpróbáljunk értelmesen beszélni Szuszumuval és Josiakival? – folytatta Carlo. – Elmagyarázzuk, hogy milyen őrültség lenne megpróbálni betörni az iPS USA-hoz. Josiaki értelmesebbnek tűnik, és talán ő megfogadná a tanácsunkat. Legalábbis értelmesebb, mint Szuszumu. Ettől a Szuszumutól egyenesen kiráz a hideg.

– Egy dologról elfeledkeztünk – mondta Brennan, aki most szólalt meg először –, egy szót sem írtak az újságok se a földalattiban történt gyilkosságról, se pedig a New Jersey-i mészárlásról. Azt hiszem, ez két dolgot jelenthet. A metróban történt gyilkosságot természetes halálnak gondolták, és ha Szuszumu és Josiaki elhozták a fickó összes iratát, akkor ismeretlen halottról van szó, márpedig ez nem szokta túlzottan felzaklatni a közvéleményt. A Jersey-ben történt mészárlás teljesen más dolog, az egyetlen magyarázata annak, hogy nem írnak róla az újságok, az lehet, hogy még nem fedezték fel a hullákat. Ezen pedig egyáltalán nem csodálkoznál, ha láttad volna azt a helyet. Úgy értem, a ház és a környék... el se tudod képzelni, mennyire lepukkant volt, mennyire kihaltnak tűnt. Úgy értem, egy lelket sem láttunk, és egyik ablakból se szűrődött ki fény.

– Ez így igaz – helyeselt Carlo.

Louie Brennanra bámult, és már nem először jutott arra a véleményre, hogy alábecsülte ezt a gyereket. Amit Brennan mondott, az szokás szerint teljesen megállta a helyét. Talán a helyzet nem is annyira szörnyű, mint először gondolta.

– Ha mindenkit kinyírtak a családból – folytatta Brennan – és senki nem megy a házba, hogy rátaláljon a holttestekre, és senki nem szaglászik velük kapcsolatban, hogy kiderítse, mi történt, akkor hetek, hónapok, vagy akár évek múltán se derül fény a mészárlásra.

Brennan szavait követően csend telepedett a társaságra, melyet végül Louie tört meg.

– Tudod, azt hiszem, mindkét szempontból igazad van, mármint a metróbeli gyilkosság és a jersey-i mészárlás kapcsán is, de ha csupán hátradőlünk, és ölbe tett kézzel várjuk, hogy történjen valami, akkor teljesen a véletlenre bízzuk a dolgot: mármint abban reménykedünk, hogy a zsaruk továbbra is természetes halálnak tekintik a gyilkosságot, illetve abban, hogy a postás nem zargatja a családot a levelekkel. Az az érzésem, hogy elébe kéne mennünk a dolgoknak. A Hidekivel, illetve az Aizukotecsu-kai-val való kapcsolatunk most hogy áll?

– Remélem, nem azon gondolkodsz, hogy elküldesz bennünket Szuszumuval és Josiakival, hogy törjünk be az Ötödik sugárúti irodába, mert az kész öngyilkosság lenne – mondta Carlo. – Akkor a bajból egyenesen katasztrófát csinálnánk.

– Nem tudom, mi a francot csináljak – ismerte be Louie. – Tanácsot kell kérnem valakitől. Jobban át kell látnom az ügyet, mielőtt döntök.

– Kit fogsz megkérdezni? – kérdezte Carlo. Azt nem tudta elképzelni, hogy Louie elmenjen a dohhoz, Vittorio Vaccarróhoz. Az öreg Don már a kilencvenes éveiben járt. Minden szempontból Louie irányította a Vaccarro család bűnszervezetét.

– Felkeresem Paulie Cerinót a börtönben – mondta Louie, aztán odakiabált Benitónak, hogy hozza már azt a rohadt kaját!

8.

2010. március 25., csütörtök

12 óra 45 perc

Miközben Michael Calabrese betolatott az új Mercedes egyterűjével a nápolyi étterem közelében lévő szűkös parkolóhelyre, akarata ellenére is az jutott eszébe, hogy az élet milyen különös dolgokat képes produkálni. Mindössze három évvel korábban épp ugyanide zarándokolt el, csakhogy a helyzet teljesen más volt. Akkor halálosan be volt rézéivé, és jó oka volt azt hinni, hogy esetleg meg is ölik, és a lelke mélyén azt tervezte, hogy hogyan is szívódhatna fel. Ez még akkor történt, amikor az Angels Healthcare LLC befektetési ügynöke volt, és ez a cég épp akkor dobta a részvényeit a piacra, ugyanakkor teljesen le volt robbanva. Azon a napon Vinnie Dominickot látogatta meg, és éppen abból a nem éppen örömteli apropóból kereste fel, hogy tájékoztassa Vinnie-t a szomorú helyzetről. A baj az volt, hogy Michael korábban rábeszélte Vinnie-t, hogy hatalmas mennyiségű maffiapénzzel szálljon be az üzletbe, nevezetesen több mint tizenöt millió dollárral.

Elég volt csak rágondolnia erre a helyzetre, máris jeges félelem kúszott végig Michael gerincén, annak ellenére, hogy végül milyen fordulatot vettek az események. Az Angels Healthcare tovább működött, ahogy Michael eredetileg is hitte, és végül elképesztően sikeres részvénytársaság lett belőle, mostanra már abszolút felvirágzott, és több százmilliót hozott a konyhára Vinnie-nek és a Lucia családnak, magának Michaelnek pedig milliókat. Szürke kisegérből Michael egyszerre géniusszá nőtte ki magát, és nagy kedvenc lett Rego Parkban, ahol ő és Vinnie együtt nőttek fel.

Miután Michael kiszállt a kocsiból, várnia kellett egy kicsit, hogy átkelhessen a Corona sugárúton, mivel ez egy négysávos, nagyon forgalmas út volt. Amikor végre lehetősége nyílt, Michael átrohant a túloldalra, aztán lelassította a lépteit. Ezúttal Michael szívesen látott vendégként érkezett. Ben délelőtti látogatását követően Michael felhívta Vinnie Dominickot, hogy megkérje, ebédeljenek együtt vele és Szabom Fukudával azzal az indokkal, hogy jó híreket szeretne közölni az iPS USA-val kapcsolatosan.

Michael odaért az étteremhez, és elmosolyodott. Az étterem ugyan a Nápolyi ízek névre hallgatott, ugyanakkor olyan nyilvánvalóan amerikai olasz volt, hogy az már egészen viccesnek tűnt. A tulajdonos megpróbálta elegánsabbnak feltüntetni az éttermét, mint amilyen valójában volt, a homlokzatát téglaburkolat-utánzatú üvegszálas lapok fedték, melyek távolról sem tűntek igazinak. Az ablak alatt virágosládák sorakoztak, amelyekből évszakhoz nem illő művirágok kandikáltak ki. Egyetlen vendég sem lépte át a küszöböt, ugyanis ebédidőben nem volt nyitva a nagyközönség számára. Délben csak Vinnie-nek, kegyenceinek és vendégeinek volt kiszolgálás, a tulajdonos számára ez csekély áldozatot jelentett azért, hogy este nyitva lehessen, és megérte, hiszen szép pénzt hozott a konyhára az étterem. A régmúltra nyúló alvilági kapcsolatainak köszönhetően a helynek volt valamilyen mitikus vonzereje – a maffiakapcsolatok még a harmincas évekre nyúltak vissza, a szesztilalom idejére.

Odabent Michael félretolta a bejáratot szegélyező függönyt, és megállt egy pillanatra, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályhoz. Bal kéz felé egy újonnan kialakított U alakú bárpultos rész terült el, mely fölött üvegpoharak lógtak a fatárolókról, a másik oldalon a kisebb asztalcsoportok mellett egy kandallóutánzat terpeszkedett, melyben a tüzet gyűrött alumíniumfóliával betekert rugóhenger hivatott stilizálni. A fatuskók betonból készültek. A tűzutánzat fényét egy a ,,tuskók" mögé rejtett piros villanykörte szolgáltatta. A kandallópárkány fölött hatalmas sötét festmény volt, amely a kisded Krisztust az ölében tartó Szűz Máriát ábrázolta, s a festményt patinás cirádás keretbe foglalták.

Jobb kéz felé meghitt bokszok nyúltak az étterem mélyébe. Az első kettő foglalt volt, az egyikben Vinnie közeli üzlettársai ültek, akik közül Michael többet is felismert, hiszen annak idején egy iskolába jártak. Ott volt Ricchie Herns, aki Franco Ponti helyét vette át a végrehajtók élén. Franco itt volt börtönben Angelo Facciolóval, a két fickó láttán mindig jeges rémület fogta el Michaelt.

Freddie Capuso, aki az osztály bohóca volt, ugyancsak ennél az asztalnál foglalt helyet. Aztán volt ott még három ugyancsak rémisztő külsejű fickó, akiket Michael nem ismert.

Vinnie Dominick a szomszédos asztalnál ült. Észrevette Michaelt, és intett neki, hogy menjen oda hozzájuk. Vinnie mellett a barátnője, Carole Cirone foglalt helyet, aki mindennap együtt ebédelt Vinnie-vel, kivéve a vasárnapot, amikor Vinnie otthon volt a feleségével és a családjával. Carol mellett Szaboru Fukuda ült; a kis termetű elegáns férfi jól szabott, finom öltönyt viselt. Michael úgy vélte, sokkal inkább emlékeztet egy jól szituált Ötödik sugárúti szemészre, mint az erőszakos cselekményeiről elhíresült Jamagucsi-gumi jakuzaszervezet egyik ágának vezérére.

Ahogy Michael az asztalhoz közeledett, Vinnie odébb csúszott a műbőr burkolatú széken, és felállt.

– Hé, tesó! – kiáltotta, szívélyesen megölelve Michaelt. Ő is makulátlanul öltözött, talán még elegánsabban, mint japán vendége. Míg Szaboru sötétbarna, gondosan összehajtogatott díszzsebkendőt viselt a zakójában, Vinnie felöltőjéből feltűnően színpompás Cartier selyemkendő kandikált elő.

Vinnie még mindig Michael vállán tartotta a kezét, és megveregette Szabom karját, hogy magára hívja a figyelmet.

– Hé, szajkó! Mikey van itt – mondta Vinnie. Ő és Szabom rengeteg időt töltöttek együtt, mivel az üzleti kapcsolatuk virágzott, és Vinnie sokkal gyakrabban használta a szajkó szót a szaiko vagy a szaiko-komon helyett, mintegy humoros szójátékként. Szaboru viccesnek találta a dolgot, miután elmagyarázták neki, hogy ez csak szívélyes szófordulat.

Szaboru felállt, gyorsan meghajolt, és átnyújtotta Michaelnek a névjegykártyáját. Michael elvette a kártyát, aztán zavartan ő is meghajolt, majd átnyújtotta a saját kártyáját. Az irodájában jó pár volt már Szaboru kártyájából.

– Gyere, ülj le, ülj le! – ismételgette Vinnie Michaelnek, aztán eszébe jutott Carol. – Figyelj, szivi, üzleti ügyről lesz szó. Légy szíves, ülj át egy kicsit a fiúkhoz – mondta, azzal a szomszédos bokszra mutatott.

– De én veletek szeretnék ülni – nyávogott Carol.

– Carol, szívem – mondta Vinnie lassan, anélkül hogy felemelte volna a hangját –, azt mondtam, hogy ülj át, légy szíves, a szomszéd asztalhoz.

Michael érezte, hogy végigfut rajta a hideg. Vinnie lobbanékony fickó volt, és gyorsan eljárt a keze. Vinnie és Carol pár másodpercig farkasszemet néztek. Egy pillanatra megfagyott a hangulat, szinte a kés is megállt volna a levegőben. Aztán a lány átült a másik asztalhoz, és ezt követően folytatódott az élénk beszélgetés.

– Fiúk – mondta Vinnie, aztán még egyszer jelzett a két férfinak, hogy foglaljanak helyet.

Szinte varázsütésre felbukkant a pincér, és megkérdezte Michaelt, hogy mit szeretne inni, majd rámutatott a kinyitott Sassicaiára, amely Vinnie kedvence volt, aztán a jeges vödörre, amelyben egy palack Pino Grigio pihent, továbbá egy üveg San Pellegrino.

– Szóival mi az a jó hír? – kérdezte Vinnie, miután a pincér bort és vizet töltött Michaelnek. Vinnie az üzlet terén is türelmetlen volt. Szeretett persze cseverészni, de csak az üzleti ügyek után, nem pedig előtte.

Michael közel hajolt Vinnie-hez, jelezve, hogy fontos, bizalmas ügyről van szó, majd így szólt:

– Tegnap exkluzív szerződést írtunk alá Szatosi Macsitával az iPS őssejtekre.

Szavait egy pillanatnyi csend követte. Vinnie és Michael csak bámultak egymásra szótlanul. Csak a szomszédos asztal felől hallatszott némi zaj, az ott ülő fiúk próbálták szórakoztatni Carolt. Amikor annak idején Michael először magyarázta el az iPS USA cég lényegét Vinnie-nek, alaposan belement a részletekbe, hogy ecsetelje, milyen hihetetlen lehetőségek rejlenek az őssejtekben, és abban a sajnálatos fejleményben, hogy ez az ígéretes tudomány hogyan torpant meg az abortuszbotrány nyomán. Aztán elmondta, hogy az indukált őssejtek hogyan képesek megoldani ezt a problémát. Michael tisztában volt Vinnie természetes intelligenciájával, így elmondta neki, hogy milyen szabadalmi problémák kapcsolódnak az őssejtekhez, és hogy mennyire fontos lenne megszerezni a legfontosabb szabadalmakat. Végül Vinnie törte meg a csendet.

– Ez az iPS sejtszabadalom lenne az összes többi szabadalom alapja?

– Ben Corey szerint igen. És a fickó zseni, akinek az a szándéka, hogy a kezében tartsa az egész regeneratív orvostudományt.

– Mi pedig ott leszünk vele kart karba öltve – jelentette ki Vinnie.

– Úgy, ahogy mondod – bólogatott Michael.

Vinnie felemelte borospoharát, és a többiek felé biccentett. Kényszeredett mosoly játszott az ajkán.

– Soha nem gondoltam volna annak idején, hogy ekkora lóvé van az egészségügyben. Először a kórházakban, aztán most a biotechnikában. De nagyon örülök neki.

Valamennyien koccintottak, aztán belekortyoltak az italukba.

Vinnie Szaboru felé fordult.

– Mondtam neked, hogy Michael remek fickó – mondta, és a barátja felé mutogatott.

– Köszönöm – mondta Szaboru többször is, majd először Michael felé, majd Vinnie felé biccentett.

– Most pedig valami másról is szeretnék beszélni – mondta Michael, letette a borospoharát, és közelebb húzta az asztalhoz a székét, mintha valami titkot készülne megosztani a társaival. – Ma reggel felkeresett az irodámban dr. Corey. Miután sikerült aláírni ezt a szerződést, a cég piaci értéke megtöbbszöröződött. Meg se lehet mondani jelen pillanatban, hogy mennyit ér. Ráadásul ma reggel a bizalmába avatott, és elmondta, hogy van egy új cég, amely olyan folyamat szabadalmával rendelkezik, amely jócskán felgyorsítja az indukált őssejtek előállításának folyamatát. Az a szándéka, hogy megszerezze a céget, vagy legalább exkluzív licencszerződést írjon alá a szellemi jogokra. A kérdés az, hogy szeretnétek-e nagyobb részesedést szerezni a cégben, mielőtt kilép a szabad tőzsdeforgalomba? Ha igen, akkor most lenne a legalkalmasabb a pillanat.

Vinnie és Szaboru számos kérdést szegeztek Michaelnek, melyeket Michael készséggel megválaszolt, és közben ügyesen védte ügyfele érdekét, nevezetesen, hogy ha Ben később további részesedést szerezne, akkor azt azonnal megkaphassa.

A beszélgetést rövid időre megszakította a pincér, aki felszolgálta az ebédet, majd Michael előhozakodott harmadik, utolsó, ugyanakkor a legkényesebb témájával is – nevezetesen azzal, hogy Ben azt szeretné, ha esetleg eltávolodhatna az iPS USA a két maffiaszervezettől. Amikor befejezte a mondandóját és elhallgatott, érezte, hogy nagyon megváltozik a hangulat az asztalnál. Szemmel láthatóan se Vinnie-nek, se Szaborunak nem volt ínyére a dolog, egyáltalán magát a témát is sértőnek találták.

– Dr. Corey kicsit későn ébredt fel, ha azt hiszi, hogy ettől fogva nem kér a segítségünkből – mondta Szaboru. Szaboru volt az, aki kidolgozta, hogyan lophatnák el a kiotói egyetemről a laborjegyzőkönyveket, és neki köszönhetően jutott el New Yorkba Szatosi és a családja Honolulun keresztül, ugyanezt az útvonalat használta a drog- és gyerekpornóüzletei lebonyolítása során is.

– Egyetértek – mondta Vinnie azon a jellegzetes higgadt hangon, amelytől Michael annyira tartott, és amelyről tudta, hogy oly sok elfojtott indulatot hordoz magában.

– Szó sincs arról, hogy az ügyfelem tiszteletlenül próbálna viselkedni – tette hozzá Michael gyorsan. – Inkább arról lenne szó, hogy dr. Corey úgy érzi, lehet, hogy a cég érdeke úgy kívánná, hogy háttérben maradjatok, amikor a cég részvényei szabad kereskedelmi forgalomba bocsáttatnak. Ha a kapcsolat túl korán nyilvánosságra kerülne, akkor a cégnek valószínűleg meg kéne maradnia zárt részvénytársaságnak, hogy ne kelljen átesnie részletes vizsgálaton.

– De hát tisztában van vele, hogy a Lucia érdekeltségeit számos fedővállalkozás biztosítja, nem? – kérdezte Vinnie.

– Természetesen – tette hozzá Michael gyorsan, hogy szépítse a helyzetet –, és ügyfelem hihetetlenül hálás mindazért, amit a vállalatáért tettetek. Azt is említette, hogy jelentős mértékű további részvényt bocsát rendelkezésetekre, hogy ezzel honorálja a segítségeteket, amikor majd arra kerül a sor.

Ekkor Michael úgy érezte, mintha felmentő sereg érkezett volna, ugyanis több pincér bukkant fel egyszerre a konyhából különféle ízletes, gőzölgő tésztaételek társaságában. Michael megkönnyebbülten hátradőlt, és nagy levegőt vett. Ha az ember maffiózókkal üzletelt, annak volt egy nagy hátulütője, mégpedig az, hogy mindig úgy érezte, mintha szakadék szélén egyensúlyozna.

9.

2010. március 25., csütörtök

14 óra 05 perc

Louie Barbera megfogta a széket, amely éppen most ürült meg a Rikers Island börtön látogatói központjának szobájában. Körülbelül fél tucatszor volt már itt az évek során, hogy felkeresse Paulie Cerinót, a capót, akit helyettesített, amikor Paulie börtönbe került több mint egy évtizeddel ezelőtt. Louie főleg azért kereste fel Paulie-t, hogy konkrét kérdéseket tegyen fel adott emberekkel vagy eseményekkel kapcsolatosan, mivel nehéz volt átvenni valaki másnak a funkcióját, különösen, ha az illetőt visszavárták a helyére. Mint minden üzleti vállalkozásban – még az illegálisan működőkben is –, a következetesség nagyon fontos volt.

Louie látogatásai a börtönben egyre ritkábbakká váltak az évek során, mivel Louie egyre jobban megismerte Queenst, illetve a területre jellemző problémákat. De most Louie kétségek között vergődött. Fogalma sem volt, mit kezdjen azzal a helyzettel, amit Hideki Simoda teremtett, különösen azt nem tudta, hogyan viszonyuljon Vinnie Dominickhoz, Paulie régi ellenségéhez. Olyan volt ez, mintha egy fortyogó lávával teli üst szélén egyensúlyozna. Elég egy botlás, és az ember belezuhanhat, hogy a halálát lelje.

Louie papír zsebkendő és fertőtlenítő spray segítségével megtisztította a telefonkagylót, amely még mindig őrizte az előző látogató kezének melegét. Paulie még nem érkezett meg. Louie terve egyszerű volt: beavatja Paulie-t a részletekbe, megvárja a válaszát, aztán elhúz a francba. A Rikers Island a világ legnagyobb és legzsúfoltabb büntetés-végrehajtási intézete volt; hírhedten borzalmas állapotok uralkodtak benne. Louie-nak összeszorult a gyomra: egyetlen éjszakát sem bírna ki itt, nemhogy egy egész évtizedet.

Jobbra fordította a fejét, és látogatók hosszú sorát pillantotta meg, nagy részük nő volt, aki a férjét kereste fel a börtönben. Sokukról lerítt, hogy nem dúskálnak anyagi javakban, bár néhányan közülük próbáltak elegánsan kiöltözni. Az üvegfal mindkét oldalán őrök sorakoztak, akik üveges tekintettel és unott arckifejezéssel ácsorogtak. Louie az órájára pillantott. Már kettő is elmúlt, legszívesebben ment volna már. Fogadkozott, hogy soha többé nem jön vissza ide.

Ebben a pillanatban megpillantotta Paulie-t, és összerezzent. Amikor legutóbb látta, nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint mindig, leszámítva a sav okozta forradásokat, ugyanis valaki savat löttyintett az arcába. Mindig túlsúlyos volt, és nem nagyon foglalkozott a megjelenésével. Most viszont viszonylag soványnak tűnt, a rabruha lötyögött rajta, mint egy túlméretezett ing a fém vállfán.

Amikor Paulie helyet foglalt az üveg túloldalán, Louie egy pillanatra elfordította a tekintetét. El is felejtette, hogy Paulie kettős szaruhártya-transzplantáción esett át, aminek köszönhetően a szeme körüli terület olyan élénken elütött a környezetétől, hogy rémisztő volt a szemébe nézni. Aztán összeszedte magát, és felemelte a kagylót, majd Paulie-ra nézett annak ellenére, hogy olyan érzés volt, mintha egy duplacsövű puskával nézne farkasszemet. Némi felszínes csevegést követően Louie a lényegre tért.

– Paulie, kissé megváltoztál, mintha lefogytál volna.

– Valóban megváltoztam – bólogatott Paulie. – Megtértem az Úrhoz.

„Szentséges Szűzanyám!" – gondolta Louie, de nem szólt egy szót sem. Eszébe jutott, hogy talán tök fölöslegesen jött ide a Rikers- szigetre, hogy tanácsot kérjen egy bonyolult alvilági ügy kapcsán Paulie-tól, aki a jelek szerint megtért. Az egész helyzet egyszerre annyira abszurdnak tűnt, hogy Louie arra gondolt, legjobb lenne, ha elmenne, de aztán Paulie hirtelen összeszedte magát, és így szólt:

– Tudom, hogy valószínűleg azért jöttél ide, hogy tanácsot kérj valami probléma kapcsán, de először én szeretnék kérdezni valamit. Az a görény Vinnie Dominick hogyan úszta meg a tavalyi vádemelést? Teljesen biztos voltam benne, hogy itt fog kikötni mellettem. Senki nem mondott egy szót se a dologról.

A kérdés váratlanul érte Louie-t. Talán Paulie-t mégsem gyűrte maga alá teljes mértékben az Úrral kötött újdonsült szövetsége. Talán mégis tud tanácsot adni.

– Különös, hogy ezt kérdezed, mivel nekem is bajom volt Vinnie Dominickkal, és azzal, hogy miképpen úszta meg, miközben tök egyértelmű volt, hogy sáros az ügyben.

– Na ezt nem egészen értem – ismerte be Paulie érdeklődéssel a hangjában.

– Megtudtam, hogy Vinnie-nek volt egy saját jachtja, amin mindenféle illegális ügyletet folytatott. Az embereim GPS-es nyomkövetőt tettek a hajóra. Amikor tudtam, hogy Vinnie és a cimborái valami gaztettre készülnek, szóltam Lou Soldanónak, hogy lecsaphasson rájuk, és meg is tette.

– Lou! – kiáltotta Paulie. – Hogy van az a vén disznó?

– Úgy, ahogy a disznók szoktak. Miért kérdezed?

– Az évek során annyiszor kerültünk összetűzésbe egymással, hogy afféle barátság szövődött köztünk. A mai napig küld a feleségemnek és a gyerekeknek karácsonyi lapot. Fel tudod fogni?

Louié szemében Soldano az ellenséget testesítette meg, és nem volt hajlandó másképp nézni a fickóra a karácsonyi üdvözlőlapok ellenére sem.

– Kíváncsi vagy rá, hogy Dominick hogyan úszta meg?

– Kíváncsi vagyok – ismerte be Paulie.

– Dominick szerzett szuper ügyvédeket, akik ráugrottak arra a témára, hogy a GPS-es nyomkövető használata illegális, és New York egyik híresen liberális bíróját kapta meg, aki kukába dobta az összes bizonyítékot, amelyeket a GPS segítségével szereztünk, így aztán ejtették a vádakat. Fel tudod ezt fogni, cimbora? Ezzel az egy húzással az összes ütőkártyájától megfosztotta az ügyészt. Szerintem időnként ez az egész igazságszolgáltatási rendszer az ország legnagyobb ellensége.

– Kösz, hogy elmondtad, hogyan úszta meg ez a mázlista görény. Most rajtad a sor. Mondd, miért jöttél. Lefogadom, hogy nem a szentbeszéd miatt.

– Köszönöm, nem a szentbeszéd miatt – kezdte Louie. – Csak a véleményedre lennék kíváncsi. Immár több mint egy éve meglehetősen gördülékenyen megy az üzlet, ám egyszerre beütött a krach, és olyan helyzetbe kerültünk, amiből könnyen katasztrófa is lehet. Elég bonyolult a dolog, úgyhogy be kell avassalak egy kicsit a részletekbe az egyik jakuzacsaláddal való partnerkapcsolatunkat illetően.

Louie szerette volna, ha Paulie teljesen átlátja a helyzetet, így visszament egészen arra a pontra, amikor kapcsolatba lépett Hideki Simodával, az Aizukotecsu-kai jakuzaszervezet fejével.

– Egy csomó menő kaszinót nyitottam a felső East Side-on, amelyek első látásra étteremnek tűnnek, hogy ezekkel csalogassuk be az odalátogató, bolond japán üzletembereket, akiket Hideki szállított. Korlátlan hitelt és hölgytársaságot biztosítunk számukra, aztán Hideki emberei beszedik a pénzt a meglepett madaraktól odahaza, Japánban. A jakuza persze leveszi a maga sápját, de utána kifizet bennünket vagy készpénzben, vagy kristályos amfetaminban, de általában amfetaminban, mert azt jobban szeretjük, nekik pedig a jelek szerint végtelen mennyiség áll rendelkezésükre. Ez a felállás eddig tökéletesen működött, a bevételünk jókora része innét származik már. Igazság szerint annyira jól ment a dolog, hogy ez a majmoló Vinnie Dominick is létrehozta saját partnerkapcsolatát egy másik jakuzaszervezettel, amelyiknek a neve Jamagucsi-gumi.

– De hát mi soha nem társulunk senkivel – jegyezte meg Paulie megvetően.

– Értem, és talán nem is kellett volna – ismerte be Louie, majd suttogóra fogta a hangját, mert egy őr ment el mögötte. – De Dominick épp olyan jól profitál belőle, mint ahogy mi, és tulajdonképpen segít abban, hogy megnövekedett a kristály iránti kereslet. Jelen pillanatban teljesen váratlan probléma miatt szeretném a tanácsodat kérni. Hideki Simoda fölhívott pár nappal ezelőtt, és azt kérte, hogy segítsek az embereinek megkeresni egy japán kutatót, és ellopni a fickótól a laborjegyzőkönyveket. Nem nagyon tetszett, hogy valaki másnak a dolgába üssem az orromat, de Hideki ragaszkodott hozzá, így aztán belementem, mivel arról volt szó eredetileg, hogy csak meg kell keresni a fickót. De aztán kissé másként sültek el a dolgok, mint számítottam. – Ezután Louie sorra elmesélte, mi történt előző este, és azt is, hogy milyen időzített bomba kezdett el ketyegni a fejük fölött.

– Csodálkozol azon, hogy a jakuza emberei habozás nélkül gyilkolnak? – kérdezte Paulie meglepetten.

– Csodálkoztam azon, hogy ennyire gátlástalanok. Egészen tegnap estig semmi gond nem volt velük. Tiszteletben tartották a szabályainkat, és minimálisra szorították a gyilkosságok számát. Úgy értem, Vinnie Dominickot és engem aligha nevezhetnének barátoknak, de az évek során megtanultuk, hogy az erőszak nem tesz jót az üzletnek. Inkább azt mondanám, hogy én tanultam meg, Vinnie pedig hajlandó volt követni ebben. Számomra ez az egész már személyes küldetéssé vált.

– Na jó, és aztán?

– Hideki felhívott ma reggel állítólag azért, hogy megköszönje a segítségemet, és egy szót sem szólt arról, hogy bármi balul ütött volna ki. Úgy kellett kiszednem belőle. És azt nem is mesélte el, hogy mi történt New Jersey-ben. Utána meg követelőzni kezdett, hogy segítsek neki ismét ma este, hogy megszerezzük azokat a jegyzőkönyveket, amiket nem tudott tegnap, ráadásul ugyanazokat a hibbant embereit küldené. Az a tervük, hogy betörnek egy irodaépületbe az Ötödik sugárúton. Amikor érezte, hogy nincs ínyemre ez az elmeháborodott terv, azzal fenyegetőzött, hogy felbontja a jól működő partnerkapcsolatunkat. Azt mondja, Dominick biztos segítene neki a rablásban, ha felajánlaná neki, hogy megkapja az Aizukotecsu-kai üzletét is a Jamagucsi-gumi mellé. Érted már, miről van szó? A fickó fenyegetőzik.

– Értem, miről van szó, de azt nem értem, hogy egyáltalán miért álltái szóba annak idején ezekkel a jakuzás barmokkal.

– Akkor még nem tűntek túl erőszakosnak, legalábbis tegnap estig nyoma sem volt semmi ilyesminek. De az most már úgyis a múlté, koncentráljunk inkább a mostani problémára. Végül is ez a te területed. Amint kijutsz innét, visszaülsz a kormány mögé. Szerinted mikor kerül erre sor?

– Ezt a Szabadlábra Helyezési Bizottság dönti el. Úgy értem, lehet, hogy hosszabb ideig bent tartanak, mint szeretném. Olyan sokszor visszautasítottak már, hogy kezdem azt gondolni, Vinnie keze van a dologban, de ez más lapra tartozik. Ami a te problémádat ületi, az ösztönöm azt súgja, hogy meg kell szabadulnod ettől a Hidekitől. Azt nem úszhatja meg senki, hogy fenyeget téged. Ebben az üzletben nem. Vágd le a fenevad fejét, és akkor nem tud harapni.

– Azt nem lehet! – mondta Louie határozottan pillanatnyi habozás nélkül. – Túl magasan van a szervezetben. Az Aizukotecsu-kai idejönne, és igazi háború törne ki. Ráadásul nem szabad beleharapni abba a kézbe, amely eteti az embert. Ahogy mondtam, a jelenlegi bevételünk nagy része elapadna.

– Akkor szabadulj meg a két végrehajtótól, akik a piszkos munkát végezték – mondta Paulie. – Nincs szükség olyanokra, akik bajba keverik a partnereiket azzal, hogy agyonlőnek bárkit, akit csak akarnak. Muszáj üzenetet küldened nekik, amiből megértik, hogy az efféle viselkedést nem toleráljuk.

– Értem – mondta Louie –, de ha kinyírnám őket, azzal teljesen ellentmondanék az eddigi erőszakellenes kampányomnak. Korábban nagyon szigorúan vettem ezt. Még a közkatonákkal is megértettem, hogy a szerencsejáték-adósságot sem veréssel kell behajtani az emberektől, csak ha már nincs rá más mód. Dominick és én még személyesen is találkoztunk ennek kapcsán, és egyetértésre jutottunk. Úgyhogy most nincs erőszak, és a zsaruk is békén hagynak, az üzlet meg jól megy, ennél többet már nem is várhatnánk, pláne ebben a nehéz gazdasági helyzetben.

– A kettő nem zárja ki egymást – vágott vissza Paulie. – Továbbra is mondd azt mindenkinek, hogy tartózkodjanak az erőszaktól, mert ez így van rendjén. Csakhogy most másról van szó. Ez komoly ügy, ráadásul a vétséget egy idegen banda vezére követte el. Muszáj reagálnod rá, mégpedig azonnal. Ha nem szánod rá magad valamilyen drámai lépésre, akkor híre megy, hogy nem vagy a régi. Úgy értem, szép és jó, hogy megszüntettük az erőszakot, mert ez hasznos a rendőrség miatt, de a konkurencia miatt sok hátulütője is lehet. Ha nem akarod levágni a fejet, akkor komoly kárt kell okoznod a létfontosságú szervekben. Meg kell szabadulnod Hideki két bajkeverőjétől. Hallgass rám! – Paulie hirtelen jobb felé jelzett a szemével Louie-nak. Az egyik unott őr az üveg Louie felőli oldalán elindult feléjük. Ahogy közeledett, Louie és Paulie gyorsan témát váltottak, és a régi szép időkről kezdtek cseverészni, amikor Louie még Bayonne-ban, New Jersey-ben volt, Paulie pedig Queensben.

Sajnos az őr Louie mögé ért, kinézett az ablakon, és hosszasan bámulta a kikötőt. Így Louie-nak és Paulie-nak mindenféle ostobaságról kellett fecsegnie. Végül rátértek a Yankeesre és arra, hogy milyen lesz a 2010-es fociszezon. Amikor az őr végre odébb sétált, Louie így szólt:

– Bele kell húznunk. Ketyeg az óra, már nem sokáig maradhatok itt.

– Szóval valami drámai lépésre kell szánnod magad, különben kicsúszik a kezedből az irányítás – mondta Paulie. – Én a helyedben felhívnám Hidekit, és úgy tennék, mint aki meggondolta magát, és belemennék a játékba, hogy hajlandó vagyok segíteni. Mondd meg neki, hogy találkozni szeretnél vele, mert többet akarsz tudni arról, hogy mi folyik itt, és úgy jobban tudsz segíteni. Csináld szemtől szembe. Sokkal többet tudsz meg róla, mint egy telefonbeszélgetés során. A találkozóra természetesen nálad kerüljön sor. Készíts valamilyen tervet arról, hogyan fogtok betörni az irodába, és hogy szerzitek meg a jegyzőkönyveket, adj a kezébe valami kézzel fogható dolgot, amiről beszélhettek, így azt fogja hinni, hogy tényleg tenni fogsz valamit.

Louie bólogatott, mert tudta, hogy képes előállni valami hihető dologgal. És kétségkívül sokat segítene, ha többet tudhatna meg a laborjegyzőkönyvekről és Szatosiról.

– Úgy értem, a tervnek nem kell túlságosan kidolgozottnak lennie, hiszen úgysem fogod végrehajtani. Kell valami nagyszabású elterelő művelet, tűz vagy robbanás a közelben, aminek a segítségével könnyedén bejuthatsz az irodaépületbe, mivel mindenki erre összpontosít majd.

Louie-nak tetszett a dolog. A jelek szerint Paulie jó formában volt, különben nem tudott volna előállni ilyen gyorsan egy ilyen tervvel. Louie továbbá kezdett hajlani afelé, hogy ez a megtérés az Úrhoz nem más célt szolgál, mint a Szabadlábra Helyezési Bizottság félrevezetését;

– Tervezd úgy, hogy a végrehajtókkal olyan helyen találkozz a városban, ahol mindig tömeg van. Ha beszálltak az autóba, akkor már nyert ügyed van. Feltétlenül szabadulj meg a holttestektől. Aztán körülbelül egy óra múlva hívd fel Hidekit tök mérgesen, és kérdezd meg, hogy mégis mi a faszt képzelnek ezek a fickók, hogy megváratnak téged, bla-bla-bla.

– Gondolod, hogy ezt beveszi, és nem lesz gyanús neki a dolog? Nem szeretném súlyosbítani a helyzetet.

– Szerintem jó esély van rá, hogy azonnal beveszi – folytatta Paulie. – De most jön a kényes rész, hiszen magadra is gondolnod kell. Csak úgy lazán ejtsd el, hogy hallottak valamit az embereid az ő embereitől tegnap este, hogy aggódtak a rivális banda miatt. Mi a neve annak a csapatnak, aki Vinnie-vel paktált le?

– Jamagucsi-gumi.

– Na, azok. Úgy értem, azért ne játszd túl a dolgot. Csak úgy mellesleg utalj rá, mintha aggasztanának a Jamagucsi-gumi emberei vagy végrehajtói, vagy akárhogy is hívják őket. A jakuzák paranoiásak egymással kapcsolatosan, és több kárt okoznak egymásnak, mint a rendőrség. Érthetően beszélek?

– Nagyon is érthetően – mondta Louie.

– Megfogadod a tanácsomat?

– Átgondolom – válaszolta Louie.

– De nagyon fontos, hogy ne piszkítson az erőszakellenes kampányodba az, hogy találnak két holttestet golyóval a fejben.

– Világos – bólogatott Louie.

– Na, most pedig ami a korábbi gyilkosságokat illeti – folytatta Paulie, és lehalkította a hangját. – Nem hallottam semmit arról, hogy egy fickót hidegre tettek a metró peronján, és arról sem, hogy New Jersey-ben egy egész családot mészároltak le. Az hogy lehet? Mi a sztori lényege? Idebent már azelőtt értesülünk az ilyesmiről, mielőtt megtörténne...

– Amikor felhúztam magam azon, hogy Hideki nem az igazat mondja nekem, hanem mindenfélét halandzsázik a szívrohamról, azzal próbált megnyugtatni, hogy úgy ölték meg az illetőt, hogy természetes halálnak fog látszani, és a rendőrség mit sem sejt majd az egészről. Ráadásul az emberei elvették a fickó összes iratát, úgyhogy azonosítatlan holttest lesz, amíg valaki váratlanul nem ismer rá.

– És mi a helyzet a tömeggyilkossággal?

– Pillanatnyilag az egyetlen magyarázat az, hogy senki nem bukkant rá a holttestekre. Ha az egész család otthon volt, kivéve Szatosit, aki nyilván nem megy haza, eltelik egy kis idő, mire rájuk találnak. Az embereim szerint eléggé lepukkant részen laktak, egy csomó üres épület meg szemét meg graffiti. Egy árva lelket nem láttak arrafelé, márpedig este volt.

– Ez a mi malmunkra hajtja a vizet. Ilyen körülmények között akár hónapok is eltelhetnek, mire rájuk találnak, és soha nem fogják összefüggésbe hozni egymással az eseteket. Azzal kapcsolatosan, hogy odamenjünk-e, hogy magunk takarítsuk el a hullákat, én azt javaslom, hogy semmi esetre se. A közelébe se menjünk.

– Ezzel teljesen egyetértek – mondta Louie.

– Marad tehát az az áldozat, akit a metróban öltek meg. Elmondta Hideki, hogyan ölték meg?

– Nem. Csak annyit mondott, hogy senki nem fog rájönni: természetes halálnak fog tűnni.

– Ez azt jelenti, fontos, hogy valóban természetes halálnak tűnjön. Azt hiszem, igazad van, de semmit nem tehetünk ezzel kapcsolatosan.

– Ez nem feltétlenül igaz – mondta Paulie. – Ismerek egy srácot, aki az Igazságügyi Kórbonctani Intézetben dolgozik. Úgy hívják, Vinnie Amendola. Na persze nem is mondanám srácnak. Elmúlt már negyvenéves. Jó fej. Annak idején a szó szoros értelmében megmentettem az apja életét, úgyhogy tartozik egy baromi nagy szívességgel. Persze már használtuk egyszer évekkel ezelőtt, hogy segítsen kicsempészni egy holttestet a hullaházból. Jó nagy bajba került miatta, de elsimítottam az ügyet. Egész életében itt élt Queensben. Segíthet most is.

– De mivel? – kérdezte Louie;

– Megmondhatja, hogyan értékelték az esetet. Vagyis hogy természetes halált jelöltek-e meg a halál okának. Vinnie imádja a munkáját, a jó ég tudja, miért. Mindenről tud, ami a kórbonctani intézetben folyik.

Louie egy pillanatra visszafordította a tekintetét a látogatói pult felé.

Attól félt, hogy felszólítják, hogy távozzon, pedig még szerette volna végighallgatni Paulie többi javaslatát is. Ahogy azt Louie korábban elképzelte, Paulie-nak valóban volt pár jó ötlete. Miután senki nem integetett neki a pult felől, Louie újra Paulie-ra nézett.

– Vársz valakit? – kérdezte Paulie.

– Nem, csak attól félek, hogy kirúgnak innét. Szóval gondolod, hogy érdemes elmenni a boncteremhez?

– Feltétlenül fontosnak tartanám, hogy szerezz meg egy nagyon fontos információt.

– És elárulod, hogy mi az? – kérdezte Louie. Úgy tűnt, Paulie élvezi, hogy szűkre van szabva az idejük.

– A legfontosabb dolog, amit meg kell kérdezned Vinnie Amendolától, hogy melyik kórboncnoknak írták ki az esetet.

Louie összevonta a szemöldökét meglepetésében.

– Komolyan beszélsz? Azt meg mi a francnak? Mit számít az?

– Csak annyit, ha Laurie Montgomeryről van szó, akkor szarban vagyunk.

– Ki a franc az a Laurie Montgomery?

– Az egyik igazságügyi orvosszakértő – válaszolta Paulie. – Ha meg kéne neveznem azt a személyt, aki a legnagyobb szerepet játszotta abban, hogy most börtönben vagyok, az Laurie Montgomery lenne. Ő a legokosabb az intézetben, és kétségkívül a legmakacsabb is. Olyan dolgokat derített ki a holttestekről, amelyek az én lelkemen száradnak, és épp hozzá kerültek, amit a mai napig nem értek. Megpróbáltuk kinyírni, de nem sikerült. Egyszer még egy koporsóba is bezártuk... tudod, olyan egyszerű fenyőkoporsóba, amelyet az azonosítatlan holttesteknek tartanak fenn. De olyan, mint egy macska: kilenc élete van. Még Vinnie Dominick is megpróbálta kinyírni, de neki sem sikerült.

– Akkor nyilván utálod, mint a szart.

– Nem, megbocsátottam neki, mivel neki is része van abban, hogy megtértem az Úrhoz.

Louie egy darabig nem válaszolt, ehelyett inkább Paulie forradásos arcába bámult, és próbálta kideríteni, hogy komolyan meg-tért-e, vagy csak a bizottságot akarja félrevezetni. Paulie arcáról semmiféle érzelmet nem tudott leolvasni, csak egy mosoly vibrált torz ajka szegletében.

– Azt akarom ezzel mondani – folytatta Paulie –, ha kiderül, hogy Laurie Montgomery kapta a metró peronján talált áldozatot, akkor muszáj, hangsúlyozom, muszáj valamit tenned az ügyben. Valahogyan rá fog jönni, hogy gyilkosság volt. Komolyan beszélek. Abból pedig rá fog jönni, hogy valamelyik alvilági bűnbanda követte el. Rá fog jönni, hogy a jakuzának köze van hozzá, és nektek is. El kell érnetek, hogy valaki más kapja meg az ügyet, ha neki írták ki.

– Mit csináljak? Megölessem?

– Nem. Eszedbe ne jusson! Én megpróbáltam. És Dominick is megpróbálta. És ha csak megpróbálod, akkor magadra szabadítod azt, amit végképp szeretnél elkerülni: valószínűleg vagy egy évtizeden át fog zaklatni a rendőrség, mert magas kapcsolatai vannak a yardon. Régen együtt járt Lou Soldanóval. És attól függetlenül, hogy szakítottak, a jó kapcsolatuk megmaradt. Sőt, még jobb lett.

Fülsiketítő sípszó hasított a levegőbe. Louie a pult felé nézett, és látta, hogy az őr integet neki. Lejárt az idő. Louie visszafordult Paulie felé.

– Ha ő kapta az ügyet, akkor hogyan érhetném el, hogy adják valaki másnak?

– Ebben nem tudok segíteni. Ezt neked magadnak kell kitalálnod. Kérdezd meg Vinnie Amendolát. Lehet, hogy neki lesz valamilyen javaslata.

Újabb füttyszó hasított a látogatók morajának háttérzajába.

– Viszlát! – mondta Louie, és felállt.

– Tudod, hol találsz – mondta Paulie, aztán a két férfi egyszerre tette vissza a helyére a telefonkagylót.

10.

2010. március 25., csütörtök

14 óra 30 perc

Laurie levette a kabátját, és felakasztotta az iroda ajtajának hátulján lévő fogasra, majd becsukta az ajtót. Legalább egy darabig egyedül szeretett volna maradni úgy, hogy ne kelljen az égadta világon senkivel kommunikálnia. Épp most tért vissza a meglehetősen fárasztó ebédről, amelyet az ő tiszteletére rendeztek a szomszédos étteremben, a Waterfront sörözőben. Amilyen kedve volt, legszívesebben el sem ment volna, de nem utasíthatta vissza, hiszen a többiek azt akarták megünnepelni az ebéddel, hogy visszatért dolgozni, és Jack volt a szervező. A kórboncnokok nagy része eljött, jókedv és nevetés uralkodott az egész ebéd alatt. Laurie számára meglehetősen kimerítő volt, hogy ugyanúgy viselkedjen, mint a többiek. Az első nap közel sem úgy sikerült, ahogy remélte, hiszen csak egyetlenegy esetet kapott, de ott sem sikerült kiderítenie sem a hulla kilétét, sem a halál okát. Ráadásul állandóan JJ és Letícia járt a fejében. Laurie abbahagyta a hívogatást, miután Letícia megkérte erre, mert azt mondta, hogy így nem tud rendesen odafigyelni JJ-re.

– Ha a legkisebb probléma adódik, ígérem, felhívom – fogadkozott Letícia. – Kérem, nyugodjon meg, és végezze a munkáját. Minden a legnagyobb rendben lesz.

Laurie leült makulátlanul tiszta íróasztala mögé. Egy pillanatig a telefonját bámulta.

– Csessze meg! – mondta hirtelen, aztán dühösen beütötte Letícia számát. – Nem hagyom, hogy bárki megmondja, mit csináljak a gyerekemmel.

A telefon hosszabban csengett ki, mint ahogy Laurie várta, és ettől azonnal megrémült. Letícia zihálva kapkodta a levegőt, amikor végül beleszólt a telefonba.

– Elnézést – mondta. – Éppen egy dombon toltam fölfelé JJ-t, amikor elkezdett csengeni a telefonom. Fel akartam érni a tetejére.

– Ezek szerint a parkban vagytok – mondta Laurie, és egyszerre érzett megkönnyebbülést és lelkifurdalást.

– Eltalálta. JJ imád kijönni, és gyönyörű idő van.

– Bocs a zavarásért – mondta Laurie.

Letícia nem válaszolt.

– Minden rendben?

– Minden a legnagyobb rendben – válaszolta Letícia.

– Ebédelt a kicsi?

– Nem, megtagadtam tőle az ételt és az italt – mondta Letícia, aztán elnevette magát. – Csak vicceltem. Jól beebédelt, és most alszik. Nem is lehetne jobban. Most pedig tessék szépen dolgozni.

– Igenis, asszonyom – válaszolta Laurie.

Rövid búcsúzkodást követően Laurie kinyomta a telefon hívógombját.

Aztán az íróasztalára nézett, és ismét feltűnt neki, hogy egyetlenegy emlékeztető cédula sincs a monitorára ragasztva a függőben lévő ügyek miatt. Mindössze egy megoldatlan esete akadt, mégpedig az azonosítatlan holttest. Azon tűnődött, hogy milyen keveset tud az áldozatról, és milyen szomorú, hogy ott van egyedül szegény a hűtőkamrában. Elgondolkodott azon, hogy hol lehet a felesége, és vajon hiányzik-e neki a férfi. Az ajkába harapott, és kétségbeesetten próbált kiötleni valamilyen módszert, amelynek segítségével többet tudhatna meg; bármit, ami közelebb vihetné a magányos, azonosítatlan holttest talányának megfejtéséhez. Hirtelen felkapta az esetleírást, és kihalászta belőle Cheryl jegyzetét. Ami hirtelen felkeltette az érdeklődését, az nem más volt, mint a segélyhívás időpontja. Miután megtalálta, hogy délután 5.37-kor történt a hívás, a számítógép monitora felé fordult, és kikereste a címjegyzékében a brooklyni segély-hívó központot.

Megpróbált uralkodni az izgatottságán, aztán tárcsázta az imént megtalált számot, és kérte, hogy kapcsolják neki régi segítőtársát, Cyntia Bellowst. Miután csak Cyntia hangpostája jelentkezett, üzenetet hagyott neki, aztán újra megpróbálta felhívni Steadman nyomozót. Ha továbbra is vonakodik segíteni, akkor felkeresi Lou Soldanót. Azt gondolta, hogy Lou, akit nemrégen léptettek elő kapitánnyá, nyilván fel tudja piszkálni a férfi érdeklődését.

Laurie meglepetésére a férfi pár csengés után felvette a telefont, és mintha kicserélték volna – talán nem volt sokkal barátságosabb, de kétségkívül jóval éberebb. Laurie ismét bemutatkozott, és megkérdezte, hogy emlékszik-e rá, hiszen reggel hívta.

– Homályosan – mondta Ron. – Miről is volt szó?

– Egy azonosítatlan ázsiai holttestről, amelyet az Ötvenkilencedik utca sarkán lévő metróállomáson találtak tegnap este.

– Ja, igen, persze, hogy emlékszem! Egy kicsit kellemetlenkedett velem, amiért nem rohanok oda, és nem oldom meg kapásból ezt az azonosítási ügyet. Na és mi a helyzet? Valaki talált valamit, és sikerült megfejteni az áldozat kilétét?

– Bárcsak úgy lenne! – mondta Laurie. – Egyelőre nem sikerült beazonosítani, így aztán arra gondoltam, szívesen megnézném a földalatti peronját figyelő kamerák felvételeit.

Ron nem válaszolt azonnal. Aztán kissé enervált hangon így szólt:

– Ön szerint miért kellene intézkednem természetes halál esetén, hogy megnézzük a videoszalagokat, különösen miután még huszonnégy óra sem telt el? Fölösleges munkát csinálunk magunknak, különösen, ha a családtagok pár órán belül jelentkeznek.

– Hogyan kaphatnék másolatot a szalagokról vagy akármiről, amelyek beérkeznek? – makacskodott Laurie.

Hallotta, hogy Ron nagyot sóhajt.

– Tényleg azt akarja, hogy végigcsináljam ezt az egészet?

– Tényleg. A betelefonáló azt mondta, lehet, hogy az áldozatnak rohama volt, de nem volt biztos benne. Nagyon fontos lenne, ha ezt igazolni tudnánk. Akkor inkább neurológiai eredetű halálra gondolnánk, nem pedig keringési eredetűre, ami azt jelenti, hogy közelebbről meg kell vizsgálnunk az agyat, bár első ránézésre nem találtunk rajta semmi különöset.

– Jesszusom, hölgyem... – kezdte Ron.

– Laurie Stapleton a nevem – szakította félbe Laurie.

– Több mint száz megoldatlan eset van az asztalomon, azokkal is foglalkoznom kéne. Úgyis csak fölösleges időpocsékolás az egész... Még egynapos sincs az eset.

– Mennyi munkájába kerülne ez? – kérdezte Laurie abban a reményben, hogy nem rázzák le.

– Kapcsolatba kell lépnem a brooklyni speciális nyomozó csoporttal, és el kell mondanom, hogy mire van szükségem.

– Rendben – mondta Laurie. – Ennyi az egész?

– Azt hiszem – mondta Ron kissé zavartan, miután maga is rádöbbent, hogy mennyire egyszerű Laurie kérése.

– Hogyan kapja meg az adatot?

– E-mailben. De kiírom önnek egy vagy két CD-re. Sok adat van rajta.

– Nem lehetne inkább továbbítani nekem az e-mailt csatolmányként?

– Tudom, hogy viccesnek tűnik, de nálunk ez tilos. Ám adhatok önnek egy CD-t, feltéve hogy valóban az, akinek mondja magát.

– Mikor tudná megcsinálni?

– Ha elérem a megfelelő embert, akkor azonnal. Milyen időszakról lenne szó?

– Szerintem a hívást megelőző, illetve követő félórás időszakról: a hívás 5.37-kor futott be, vagyis 4.50-től 5.25-ig.

– Rendben – mondta Ron. – Mind a kilenc kameráról?

– Az lenne az igazi.

– Az több mint hat óra filmnézést jelent. Felkészült erre?

– Érdekes, hogy ezt kérdezi. Történetesen éppen elég sok időm van. Ön szerint mennyi idő alatt kaphatnám meg?

– Hadd hívjam föl előbb az átadás-átvételi speciális nyomozó csoportot. Én rögtön kiírom magának, amint átküldik az anyagot. Talán egy órán belül.

– Úristen! – szólalt meg Laurie. Az utóbbi években megtanulta, hogy a közalkalmazottak nem túl segítőkészek. Ron viszont az egyik végletből a másikba esett.

– Rögtön visszahívom. Megegyeztünk?

– Teljes mértékben – mondta Laurie. Mielőtt lerakta volna a kagylót, hozzátette: – Remélem, nem veszi sértésnek, de olyan, mintha kicserélték volna reggel óta. És ezt bóknak szántam.

– Ma reggel még azelőtt hívott, hogy megittam volna a kávémat és a Red Bullomat.

Amint Laurie letette, megcsörrent a telefonja. Felvette, és kiderült, hogy Cyntia Bellows hívja a 911-es hívóközpontból. Némi csevegést követően Laurie beavatta a lányt az ügy részleteibe, és azt mondta, hogy szeretné felvenni a kapcsolatot a segélyhívást kezdeményező férfival.

– Megvan a hívás ideje? – kérdezte Cyntia. – Úgy sokkal könnyebb lenne.

Laurie megadta az időpontot.

– Rendben. Már látom is a képernyőn – mondta Cyntia. – Lássuk, mi van itt! Igazság szerint három hívásunk is volt, bár gondolom, az elsőre lenne szükséged. A másik kettő hívóval közöltük, hogy az esetet már jelentették, és hogy a rendőrség és a mentők már elindultak a helyszínre.

– Jó terv – mondta Laurie. Toll és papír után kotorászott, ekkor hallotta, hogy csipog egyet a hívásvárakoztatója. Megkérte

Cyntiát, hogy tartsa egy pillanatig, aztán fogadta a bejövő hívást, és ahogy arra számított, Ron volt az.

– Jó hír, hölgyem – mondta Ron. – Sikerült elérnem a speciális nyomozó egységet. A jelek szerint az új biztonsági rendszerrel kettővel több kamerájuk van, korábban csak kilenc volt. A régi rendszerben volt két olyan kamera is, amely nem készített felvételt, csak a vezetőnek segített, illetve a kalauznak, hogy megnézhesse, minden ajtó zárva van-e, most van két további kamera a föl- és lemenő mozgólépcsőnél is.

Mivel Laurie meglehetősen nyugtalan volt, amiért Cyntiát váratja a másik vonalon, Ron szavába vágott, és megkérdezte, hogy nem baj-e, ha rögtön visszahívja.

– Szükségtelen – mondta Ron. – Csak azt akartam mondani, hogy lesz még két másik felvétel is. Pár perc múlva megérkezik az anyag, én pedig megírom a CD-t, úgyhogy jöhet érte, amikor csak akar.

– Fantasztikus – válaszolta Laurie. – Az ön körzete a nyugati ötvennegyedik, ugye?

– Három, nulla, hat, nyugati ötvennegyedik. Jöjjön, amikor akar, itt leszek ötig.

Laurie hálás köszönetét mondott Ronnak, aztán visszakapcsolt Cyntiához, és közben erős lelkifurdalást érzett.

– Jaj, annyira sajnálom – kezdte.

– Szóra sem érdemes – válaszolta Cyntia nagyvonalúan. – Tudsz valamire írni?

A hívó neve Robert Delacroix. Laurie megköszönte Cyntiának az információt, majd megszakította a hívást, és azonnal tárcsázta Robert Delacroix számát. Míg a csengőhangra várt, átírta a számot egy háromszor öt centis kis kártyára, és hozzátűzte az eset kartonjához. A férfi hangpostája jelentkezett be, így Laurie meghagyta a telefonszámát, és kérte az illetőt, hogy hívja vissza, amint lehet. Elmagyarázta, hogy ő igazságügyi orvos szakértő, mégis a mobilját hagyja meg, nem pedig a benti számát, ugyanis úton van a rendőrség felé.

Miután ezzel megvolt, Laurie elindult kifelé, hogy taxit fogjon, és a belvárosba menjen Ron irodájához. A taxiban ülve Laurie-nak egyszerre eszébe jutott JJ, és az, hogy milyen jól elvan Letíciával. Hirtelen megcsörrent a mobilja. Robert Delacroix volt az.

Laurie megköszönte a férfinak, hogy visszahívta, és azt is, hogy olyan felelősségteljesen viselkedett, és rögtön hívta a 911-et, amikor látta, hogy a férfi rosszul van.

– Nagyon sok olyan New York-i van, aki képes szó nélkül elmenni a bajbajutottak mellett – folytatta Laurie.

– Először azt hittem, hogy valaki már úgyis telefonált, hiszen sokan így gondolják, szerintem. De aztán azt gondoltam magamban, a szentségit, attól még, hogy nem én vagyok az első, telefonálhatok,

– Ahogy a hangpostájára is rámondtam, igazságügyi orvos szakértő vagyok – mondta Laurie.

– Akkor gondolom, az illető ott a metróban meghalt.

– Sajnos igen.

– Hát, az nagy kár. Fiatalnak látszott.

– Megkérhetném, hogy mondja el, pontosan mit látott?

– Nos, nem sokat. Úgy értem, az egész olyan gyorsan történt. A vonat késett, így a peron nagyon zsúfolt volt. Amikor kinyíltak az ajtók, mindenki elindult előre, épp ezért elég nehéz volt a ki- és beszállás.

– Ezek szerint volt egy kis lökdösődés.

– Én azt mondanám, nem is kicsi. Elég az hozzá, hogy a szemem sarkából láttam, hogy tőlem alig egy-két méterre ott áll ez az ázsiai fickó, és kóvályog, vagyis a feje előre-hátra jár.

– Tehát arra gondolt, hogy valami rohama lehet, vagy ilyesmi... legalábbis ezt mondta korábban.

– Hát, így írtam le a telefonkezelőnek. Azt gondoltam magamban, olyan baromi nagy tömeg van itt, hogy ha valaki rosszul lesz, még csak el se tud esni. Úgy értem, akkora volt a zsúfoltság, és annyira nyomult mindenki, mert mindenki attól félt, hogy lemarad a vonatról.

– El tudom képzelni – mondta Laurie. – Próbált segíteni?

– Nem igazán. Akkor tőlem bal kéz felé volt a férfi. Nem hiszem, hogy odaértem volna hozzá, ha megpróbálom. Nyomtak előre a mögöttem lévők. És igazság szerint azt hittem, hogy a mellette állók majd megpróbálnak segítem. Amikor becsukódott a vonat ajtaja, akkor megpróbáltam visszanézni. Először nem is láttam, mert nem volt valami magas.

– Megérkeztünk, hölgyem – mondta a taxisofőr, és hátranézett Laurie-ra a visszapillantón át.

– Tartaná a vonalat, kérem? – kérte Laurie Róbertét, és kissé ideges lett a kialakult helyzettől. – Taxiban vagyok, és fizetnem kell, aztán kiszállok.

– Tudok várni – nyugtatta meg Róbert.

Laurie kifizette a viteldíjat, aztán kikászálódott a taxiból, és épp a belvárosi északi körzeti rendőrőrs előtt állt, ahol a nemzeti lobogó vadul csapkodott a szélben, s egy sereg járőrkocsi parkolt az út mellett minden irányban.

– Na, itt vagyok – mondta Laurie. – Szóval azt mondta...

– Azt mondtam, hogy ahogy beléptem a szerelvénybe, próbáltam visszanézni, és megpillantottam a férfit, amint ott fekszik a peronon. Két másik ázsiai állt mellette, de tényleg csak egy pillanatra láttam, mivel még egy csomó utas nyomult be a szerelvénybe, nem is mindenkinek sikerült beszállnia. Ekkor halásztam elő a mobiltelefonomat is.

– Akkor úgy nézett ki, hogy a férfi még mindig rángatózik?

– Olyan gyorsan történt, és nem is láttam rendesen, de úgy vélem, nem. Gyorsan próbáltam hívni a 911-et, mielőtt még becsukódik az ajtó és megszűnik a térerő.

– Nézze – mondta Laurie. – Nagyra értékelem, hogy hajlandó volt beszélni velem. Megvan a számom, ha esetleg bármi eszébe jutna, kérem, hívjon fel.

– Úgy lesz – mondta Róbert. – Most, hogy a szavai nyomán újra átgondoltam az egész helyzetet, nagyon bánt, hogy egyáltalán felszálltam a vonatra. Lehet, hogy állhatatosabbnak kellett volna lennem, és akkor talán tudtam volna segíteni.

– Ne hibáztassa magát – mondta Laurie. – Ön hívta a 911-et, és ki is jött a mentő.

– Kedves, hogy ezt mondja.

Laurie kinyomta a hívást, és felment a lépcsőn, hogy belépjen az addigra már nyüzsgő rendőrőrse.

11.

2010. március 25., csütörtök

14 óra 45 perc

Louie úgy érezte, tele van energiával, ahogy az étteremhez közelített. A Rikers-szigetről busszal utazott, hogy átgondolja Paulie tanácsát, és mire visszaért az autójához, úgy döntött, megfogadja a javaslatait. Most már teljesen nyilvánvaló volt számára, hogy volt idő, amikor kerülni kellett az erőszakot, és van idő, amikor az erőszak az egyetlen megoldás. És ez most épp egy olyan helyzet. Ugyanakkor meggyőződése volt, hogy igaza van azzal kapcsolatosan, hogy nem iktatja ki Hidekit. Túl sok negatívummal járt volna, többek között azzal, hogy elveszíti a japánoktól származó folyamatos bevételi forrását és a kristályosamfetamin-utánpótlást, még ha csak rövid időre is. Ehelyett Szuszumu Numura és Josiaki Eto eltűnése tökéletes üzenet volt mindenkinek, különösen Hidekinek.

A terv nem volt feltétlenül egyszerű, de kivitelezhetőnek tűnt. Ennek megfelelően Louie máris azzal kezdte, hogy felhívta Hidekit, és javasolta, hogy találkozzanak a Velence étteremben fél négykor, hogy együtt vegyék át az esti tervet, Hideki pedig azonnal ráállt a dologra.

Louie leparkolta az autóját a számára fenntartott helyen az étterem mögött, és a hátsó ajtóhoz lépett. Tudta, hogy a fiúk még mindig ott lesznek, mert miután felhívta Hidekit, hogy délutánra találkozót beszéljen meg vele, felhívta Carlót is.

– Voltál Paulie-nál látogatóban? – kérdezte Carlo. – Van valami tervünk ma estére a két elmeháborodott japánnal?

– Mindkét kérdésedre igen a válasz – mondta Louie. – Van tervünk, de ezúttal kissé más szabályok szerint fogunk játszani.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Carlo, és nem is próbálta leplezni csalódottságát.

– Hamarosan megtudod – vágott vissza Louie. – Most azért hívlak, mert azt akartam közölni, hogy feltétlenül legyetek ott, amikor visszaérek.

– Itt vagyunk – mondta Carlo.

Miután Louie végigsétált a homályos folyosón, ahonnét a mosdók nyíltak, belökte a konyhába vezető lengőajtót, és épp rajtakapta Benitót, amint a pult tetején ülve a főszakáccsal, John Francóval beszélget. Benito zavarba jött, és gyorsan leugrott a padlóra.

Louie egy pillanatra döbbenten nézett a fickóra, de aztán úgy döntött, hogy most túl sok a dolga ahhoz, hogy lecsessze azért a viselkedésért, amiért a közegészségügyi hivatal kicsinálná.

– Ettek a fiúk?

– Igen, ettek – válaszolta Benito készségesen.

– Maradt egy kis tészta?

– Maradt mártás – mondta John Franco. – Tíz perc alatt készítek friss tésztát.

Louie nem válaszolt, belökte az étterembe vezető lengőajtót. Carlo, Brennan, Arthur és Ted ott ültek az asztal körül. Pókerzsetonok és bankjegyek sorakoztak az asztal közepén. Az asztal szélén viszont üres kávéscsészék hevertek szanaszét.

Carlo arrébb csúszott a bokszban, hogy Louie elfoglalhassa szokásos helyét.

– Na, mi volt Paulie-nál? – kérdezte Carlo, miután Louie odabiccentett az embereinek üdvözlésképpen.

– Elég furcsa volt – mondta Louie. – Sokat fogyott, ráadásul megtért Istenhez.

– Úgy érted, hogy szentfazék lett belőle? – kérdezte Carlo.

– Nem tudom igazán eldönteni – ismerte be Louie. – Azt mondta, hogy megtért az Úrhoz, de aztán úgy beszélt, mint a régi Paulie Cerino. Ez a dolog nem is jött elő egészen a beszélgetés végéig, akkor is csak futólag említette. Lehet, hogy csak meg akarja téveszteni a Szabadlábra Helyezési Bizottságot. Szerintem nagyon szeretne már kijutni.

– Szóval mi a ma esti terv? – kérdezte Carlo.

Louie aprólékosan elmesélte a Paulie-val folytatott beszélgetést, és igyekezett minden részletre kitérni, például arra a remek ötletre, hogy robbantásos elterelő hadművelet segítségével próbálják elhitetni Hidekivel, hogy Louie tényleg segíteni akar neki a betörésben. Csak akkor hallgatott el, amikor Benito meghozta Louie tésztáját, és letette a gőzölgő tányért az orra elé. Benito töltött neki egy pohár Barolót, majd egy pohár szénsavas ásványvizet is.

– Lesz még valami? – kérdezte Benito.

Louie nem válaszolt a pincérnek, csak intett neki, hogy elmehet, és amikor Benito hallótávolságon kívülre került, folytatta a Paulie-val való beszélgetésének taglalását, s épp ott tartott, hogy Paulie azt állította, hogy feltétlenül meg kell szabadulni Szuszumutól és Josiakitól is.

– Szóval támadásba lendülünk? – kérdezte Carlo. Nagyon örült a fejleményeknek, amit nem is rejtett véka alá.

– Abszolút – válaszolta Louie. – Az üzletben néha erőszakhoz kell folyamodni ahhoz, hogy megőrizzük a békét. Nem engedhetjük, hogy a hozzájuk hasonlók szabadon mászkáljanak, és arra lövöldözzenek, akire csak akarnak, és amikor csak akarnak. Rossz hírünket keltik. Ugyanakkor, ha az ember erőszakhoz folyamodik, akkor minimálisra kell csökkenteni a kockázatot, és erről eszembe jutott a kórboncnoki hivatal. Értitek a dolgot, ugye?

Senki nem szólalt meg, így Louie megismételte a kérdését.

– Azt hiszem, igen – válaszolta Carlo. Mint a végrehajtók főnöke, Carlo úgy érezte, neki kell beszélnie a többiek nevében is,

– A lényeg a következő: nagyon fontos, hogy Szatosi halálát továbbra is természetes halálnak gondolják. Bűntársnak tekintenek bennünket, ha kiderül, hogy gyilkosság volt, márpedig ezt semmiképp sem hagyhatjuk.

– Azt aztán nem – bólogatott Carlo.

– Paulie a lelkemre kötötte, hogy nagyon vigyázzak ezzel a Laurie Montgomeryvel. Minden követ meg kell mozgatnunk azért, hogy ne ő kapja az esetet. Ha pedig ő kapja, akkor tennünk kell valamit azért, hogy leszálljon az ügyről. Ilyen egyszerű a dolog.

– Mit csináljunk konkrétan, amennyiben ő kapta az esetet? –kérdezte Carlo.

– Paulie erre nem tudott mondani semmit. De egyre azt bizonygatta, hogy a nőnek nem lehet köze hozzá. De ezzel ráérünk majd akkor foglalkozni, ha muszáj.

– Most pedig térjünk vissza Szuszumu Numurára és Josiaki Etóra – mondta Carlo. – Az lesz a feladatunk, hogy felvegyük őket, azzal a szándékkal, hogy segítünk nekik betörni az iPS USA-ba, de helyette kinyírjuk őket.

– Erről van szó – mondta Louie. – És nem szeretném, ha megtalálnák a holttestüket.. Vigyétek el őket kocsival jó messzire, Brooklyn csücskéhez, jó messze a Verrazano-Narrows hídtól. Azt akarom, hogy az óceánba kerüljön a hullájuk, ne az öbölbe.

Carlo Brennanra nézett, és vállat vont, azon tűnődött, hogy a társának van-e kérdése.

– Hogyan fogjuk felvenni őket? – kérdezte Brennan. – Úgy, mint a múltkor, az Alsó-East Side-i lakásuk előtt?

– Nem – mondta Louie. – Akkor fennáll a lehetősége annak, hogy valaki kiszúr benneteket, hogy a környéken lógtok. Azt akarom, hogy valami forgalmas környéken vegyétek fel őket. Van javaslatotok?

Carlo és Brennan összenéztek.

– Na gyerünk, fiúk, mondjátok meg, hol akarjátok felvenni. Hideki 3.30-ra itt lesz, és azt akarom, hogy addigra mindent eltervezzünk.

– Mi lenne, ha a Union Square-nél vennénk fel őket a Barnes & Noble könyvesbolt előtt? – javasolta Brennan. – Arrafelé mindig elég sokan sétafikáinak.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Louie, s újabb adag tésztát tömött a szájába. – Mit beszéljünk meg, hányra legyenek ott a Union Square-n?

– Ha az a helyzet, hogy be kéne törnünk az Ötödik sugárúton egy irodaépületbe – mondta Brennan –, akkor nyilván nem túl korán csinálnánk.

– Nem hiszem, hogy számít az idő – mondta Carlo. – Úgy értem, úgysem fogunk betörni.

– Akkor mondj már valamit, az isten szerelmére! – vágott vissza Louie. – Hol szeretnéd kinyírni őket?

Carlo és Brennan ismét egymásra néztek, mintha mindegyikük a másiktól várná a döntést.

Louie az égre emelte a tekintetét dühében.

– Nem atomfizikával kapcsolatos kérdést tettem fel! – nyögött fel. – Mi lenne, ha a mólónál csinálnátok? A Vaccaro családnak régen volt egy gyümölcsimportőr cége fedővállalkozásként az East-folyónál Maspethben, a queensi belvárosi alagúttól közvetlenül dél felé. A raktárépület és a móló még mindig megvan, csak lerobbant állapotban. Nem tudták eladni őket. A raktárát különféle dolgok tárolására használják most is.

– Az jó lesz – mondta Carlo.

Brennan is egyetértőleg bólogatott. Az egész környék eléggé kihalt, különösen éjszaka.

Louie Arthurra és Tedre nézett.

– Ti is egyetértek, fiúk? Mert azt szeretném, ha valamennyien benne lennétek, hogy ne legyen baj, amilyen vadak tudnak lenni ezek a japánok.

Arthur és Ted bólintott.

– Rendben – folytatta Louie. – Megvan tehát, hogy hol vesszük fel őket, megvan, hogy hol tesszük hidegre őket, de nincs még? meg az időpont. Mit szólnátok a 11 órához?

– Az jó – mondta Carlo, majd Brennanra nézett, aki bólogatni kezdett.

– Jesszusom! – mondta Louie. – Talán menjek veletek, és fogjam a kezeteket? Komolyan mondom, szánalmasak vagytok.

– Hogyan visszük őket oda a mólóhoz? – kérdezte Carlo.

– Mindent nekem kell megmondanom? – kérdezte Louie, és elkeseredetten megcsóválta a fejét. – Mondjátok azt, hogy ott tároljuk a robbanóanyagot, amivel az elterelő robbantást fogjuk végrehajtani. Vagy mit tudom én, találjatok ki valamit. – Louie elhallgatott. – Most már minden rendben? Megvan, hogy hánykor vesszük fel őket, hogy hol nyírjuk ki őket, és hogy mit fogunk csinálni a holttestekkel. Természetesen minden iratot vegyetek el tőlük. Úgy értem, ez magától értetődik.

Mindenki bólintott.

– Most pedig férjünk vissza a kórbonctani intézethez. Carlo, Ted és Brennan odamentek most azonnal. – Louie az órájára pillantott. Majdnem fél négy volt már. – Menjetek oda, és keressétek meg Vinnie Amendolát. Mondjátok, hogy családtagok vagytok. Amikor beszéltek vele, mondjátok, hogy Paulie-nak dolgoztok, és emlékeztessétek arra, hogy Paulie mit tett az apjáért.

– Miért, mit tett?

– Nem tudom egészen pontosan, de Paulie azt mondta, hogy ahhoz van köze a dolognak, hogy az apja állítólag sikkasztott pár száz dolcsit a szövetségi pénzekből, de nem valami nagy összeget. Csakhogy ezért állítólag hidegre tették volna az öreget, ha nem adja vissza a lóvét, plusz ötven százalékot. Mivel Paulie-nak végezte a munkát, Paulie kölcsönadta neki a pénzt, és így megmentette az életét.

– Mi van, ha nem áll szóba velem?

Louie úgy bámult Carlóra, mint aki nem hisz a fülének.

– Mi van veled, Carlo? Kicseréltek? Általában ha mondok valamit, hogy csináld meg, akkor azt megcsinálod, és nem kérdezősködsz. Mit kéne tenned, ha nem áll szóba veled? Hát fenyegesd meg, hogy kinyírod a kutyáját. Profi vagy, nem? Különben is, csak információt akarsz Szatosiról. Természetesen nem használhatod Szatosi nevét. Mondd azt, hogy a „metróban talált holttest", és ne fenyegesd meg rögtön Vinnie-t. Légy nyugodt és normális. Nem kell tudniuk, hogy ki vagy. Mondd azt, hallottad, hogy Laurie Montgomery jó a szakmájában. Légy kreatív!

– Rendben – mondta Carlo. – Értem már.

– Ha kiderül, hogy neki írták ki az esetet, és még mindig dolgozik rajta, és ha Vinnie úgy tűnik, hajlandó együttműködni, vagyis nem fog köpni a hatóságoknak arról, hogy kérdezősködtünk, akkor kérdezd meg tőle, van-e valami javaslata, hogyan lehetne a nőt leállítani az ügyről. Anélkül, hogy túl egyértelműen fogalmaznál, célozz rá, hogy esetleg kereshetne vele egy kis pénzt. Ha ez nem győzné meg a Vinnie fiút, akkor fenyegesd meg. Világos?

– Mint a nap – válaszolta Carlo.

– Akkor húzzatok már!

Carlo kimászott az asztal mögül, ledobta a kártyát, amit azóta szorongatott, hogy Louie megérkezett, belemarkolt a pénzbe, és kivett annyit, amennyi szerinte járt neki, aztán intett Brennan-nak, hogy kövesse.

Amikor a két férfi már félúton járt az ajtó felé, belépett Hideki Simoda Szuszumu és Josiaki kíséretében.

A szaiko-komon akkora volt, mint egy szumo birkózó, és olyan kövér is – az arcvonásai szinte elvesztek a hájredők közt. Járás közben ide-oda imbolygóit. Szuszumu és Josiaki szorosan a szaiko-komon oldalán jöttek, de azért kissé lemaradva a hatalmas termetű férfitól, és így mintegy éket alkotva nyomultak előre. Mint akik nem vesznek tudomást a körülöttük lévő világról, félmosollyal az arcukon lépdeltek előre, még csak oda sem köszöntek Carlónak és Brennannak, annak ellenére, hogy az előző délutánt és estét együtt töltötték.

Louie és emberei baráti viszonyban voltak egymással, ezzel szemben Hideki és katonái személytelen, szinte katonai alá-fölérendeltségi viszonyban álltak egymással. Az öltözékük feltűnően különböző volt, a japánok frissen vasalt alpakka öltönyt viseltek fehér inggel, fekete nyakkendővel, sötét napszemüveget, ugyanakkor az amerikaiak jóval lazábban voltak felöltözve, általában farmer és pulóver volt rajtuk. Csak Carlo volt kirittyentve, szürke selyemzakót viselt fekete selyemgarbóval és fekete Gabardine nadrággal.

Amikor Louie felállt az asztaltól, Hideki megtorpant, kissé meghajolt.

– Üdv, Barbera-szan.

– Légy üdvözölve, Simoda-szan – mondta Louie, és kissé félszeg módon próbálta viszonozni Hideki meghajlását. Aztán közelebb lépett, és intett Hidekinek, hogy üljenek át egy tiszta bokszhoz, ahol nincsenek kávéscsészék és tésztás tányérok.

Hideki és Louie beültek a bokszba, ugyanakkor Szuszumu és Josiaki a bárpulthoz léptek, merev testtartással felültek egy-egy bárszékre karba tett kézzel.

Nem beszéltek, de folyamatosan a főnökükön tartották a tekintetüket.

– Köszönöm, hogy eljöttél és meglátogattál szerény éttermemben – kezdte Louie. Beszéd közben azt kívánta, bárcsak Hidekit tehetné hidegre, vagy még inkább mind a hármat, nem csak azt a két arctalan katonát, akik ott ücsörögtek a pultnál ostoba sötét napszemüvegben, égnek álló fölzselézett hajukkal.

– Örömmel jöttem – válaszolta Hideki tűrhető angolsággal. – És örömömre szolgál az is, hogy megköszönhetem nagylelkű segítségedet, különösen a ma estét illetően. Elég nehéz lenne egyedül megcsinálni, mert az épület egy híres utcában található.

– Örömmel segítek, és igazad van a helyet illetően, a feladatot megnehezíti a helyszín. Olyan, mintha be akarnánk törni egy irodába Tokió Ginza negyedének legforgalmasabb utcáján.

– Nem könnyű.

– Nem bizony – bólogatott Louie. – Bocsáss meg, Simoda-szan – mondta Louie, mielőtt odakiáltott Carlónak és Brennannnak, akik a falnál ácsorogtak a bárpulttal szemben, hogy rajta tartsák a tekintetüket Szuszumun és Josiakin. – Jobb lenne, ha most ti ketten szépen elmennétek oda, ahová küldtelek benneteket, és felhívnátok, ha végeztetek.

A két férfi bólintott, aztán sietve elhagyták a helyiséget.

– Szörnyen sajnálom, hogy félbeszakítottam, Simoda-szan –mondta Louie. – Elküldöm a két emberemet az igazságügyi kórbonctani intézetbe, hogy megbizonyosodjanak róla, hogy amit a metróban történt esetről mondtál, az úgy is van. Biztos szeretnék lenni abban, hogy természetes halálnak gondolják az esetet, nem pedig profi gyilkosságnak.

– Bejárásod van a kórbonctani intézetbe? – kérdezte Hideki. Láthatóan nagy hatással volt rá a dolog.

– Igen, de olyan kapcsolatról van szó, amellyel ritkán élünk –válaszolta Louie. – Szeretném, ha tudnád, nem könnyű betörni az iPS USA irodájába.. Meg lehet tenni, de nagyon gyorsan kell cselekednünk. Ha nem akarunk kockáztatni, akkor csak perceket tölthetünk az irodában. Úgy tudom, laborjegyzőkönyveket keresünk, igaz?

– Teljesen így van. Meg kell szereznünk azokat a jegyzőkönyveket.

– Milyen jegyzőkönyvről van szó?

– Arra nincs felhatalmazásom, hogy elmondjam.

Louie teljesen megdöbbent. Értetlenül bámult Hidekire. Itt ez a fickó, aki képes odáig elmenni, hogy megfenyegeti őt, amennyiben nem segít neki megszerezni a laborjegyzőkönyveket, de nem hajlandó elárulni róluk semmit. Ez több mint bosszantó volt. Ami még bosszantóbb volt, az az, hogy miután beszélt Paulie-val, Louie tisztában volt vele, hogy a fenyegetés teljességgel alaptalan. Hideki jakuzaszervezete, az Aizukotecsu-kai semmi módon nem társulhatna Dominickkal, mert az azt jelentené, hogy a gyűlölt Jamagucsival kéne társulnia, ami soha nem történhet meg. Louie egyre dühösebb volt, ugyanakkor egyre fokozódott a kíváncsisága is. Miért ilyen állati fontosak ezek a rohadt jegyzőkönyvek?

– Hogy néznek ki? Úgy értem, ha az embereim és a te embereid bent lesznek az irodában, nem sok idejük lesz. Mindenkinek a hiányzó jegyzőkönyveket kell keresnie.

– Azt közölték velem, hogy sötétkék színűek, és leginkább arról lehet felismerni őket, hogy a borítójukra az van ráírva sárga betűkkel, „Szatosi Macsita". Könnyű lesz ráismerni.

– Mi a franc? – kérdezte Louie. – Azt mondtad, ezek lopottak.

– Igen, lopottak. Az az ember lopta el őket, aki az iPS USA tulajdonosa.

Louie erősen megdörgölte a homlokát. Most már végképp nem értett semmit. Kezdte azt hinni, hogy Hideki szórakozik vele, hogy bolondot csinál belőle, csakhogy fogalma sem volt, miért.

– Azt hiszem, ennyi elég is a laborjegyzőkönyvekről, térjünk át inkább a ma esti akció tervére – mondta Hideki.

– Csak még pár kérdés – mondta Louie. – Meg kell értenem, miről van szó tulajdonképpen. Úgy értem, elég nagy kockázatot vállalunk érted.

– Nem kaptam felhatalmazást arra, hogy többet mondjak a jegyzőkönyvekről.

– Nézd! – mondta Louie hirtelen. – Kezdesz az idegeimre menni. Míg elő nem jött ez a laborjegyzőkönyv dolog, tökéletesen kijöttünk egymással. Soha nem volt köztünk félreértés, szépen kerestünk együtt, mindenkinek volt mit a tejbe aprítania. Most vagy válaszolsz a kérdéseimre, vagy végeztünk egymással, és úgy szerzed meg a laborjegyzőkönyveket, ahogy akarod. Az a baj, hogy ezzel a Szatosival kapcsolatosan kezdettől fogva ködösítesz. Azt mondtad, hogy csak meg kell keresni, ezért azt hittem, hogy szerencsejáték-adóssága van, vagy ilyesmi. Erre kiderül, hogy sokkal többről van szó, és erről már én is szeretnék tudni.

– Akkor kénytelen leszek a vetélytársadhoz fordulni – figyelmeztette Hideki.

– Baromság! – vágott vissza Louie.

Szuszumu és Josiaki hirtelen megérezte, hogy egy pillanat alatt megváltozott a légkör, leszálltak a bárszékről, és odaálltak melléjük. Ezzel egyidejűlég Arthur és Ted is kimászott a bokszból. Az emberek ellenségesen méregették egymást.

– Előbb megyék én Vinnie-hez, mint te – válaszolta Louie. –Valami a tudomásomra jutott ma. Te és az Aizukotecsu-kai emberei és a Jamagucsi-gumi utáljátok egymást, mint a szart.

Perceken át mindenki mozdulatlanná dermedt, és olyan csend volt, hogy a légy zümmögését is hallani lehetett volna. Mint amikor érzi az ember, hogy vihar előtt a levegő megtelik elektromossággal, de még nem tudja, hogy mikor és hova fog lecsapni a villám.

Aztán hirtelen elmúlt a feszültség, mivel Hideki hallhatóan nagyot sóhajtott, aztán így szólt.

– Igazad van.

– Mivel kapcsolatosan? – kérdezte Louie fenyegetően. Felfogta, hogy Hideki bolondot próbál csinálni belőle.

– Mindenben, amit mondtál. Nem voltam hozzád őszinte. Parancsot adtam, hogy öljék meg Szatosit, és szerezzék meg a laborjegyzőkönyveket. Azt reméltem, két legyet ütök egy csapásra, csakhogy nem így sültek el a dolgok. Nem tudok mindent a laborjegyzőkönyvekről, mivel elég bonyolult történet azzal kapcsolatosan, hogy ki szerzi meg az őssejtek új generációja, az indukált pluripotens őssejtek szabadalmát.

– Lassíts. Miről beszélsz?

– Mennyit tudsz az őssejtekről? – kérdezte Hideki.

– Semennyit – ismerte el Louie.

– Én sem vagyok szakértő, de a japán média mostanában tele van ezzel a témával – mondta Hideki. – Folyton azt halljuk, hogy egy japán tudós, Sinja Jamanaka állította elő az első pluripotens őssejtet, a szabadalmi jog pedig a kiotói egyetemet illeti. Aztán az én ojabunom megtudta, hogy egy másik kutató, Szatosi Macsita megelőzte Jamanakát azzal, hogy ő állította elő ezeket a speciális sejteket először, és ezt be is tudja bizonyítani a laborjegyzőkönyveivel. Igaz, hogy a fickó valójában Jamanaka csapatában dolgozott napközben, de éjszaka a saját szakállára kutatott, és ő maga egyedül létrehozta az emberi iPS sejteket, mindenki mást megelőzve.

– Szóval úgy érted, hogy a fickó, akit megöltetek tegnap, az imént említett különleges őssejtek atyja.

– Így igaz.

– Ettől ilyen értékesek ezek a laborjegyzőkönyvek.

– Igen. Japánban arra lehet használni őket, hogy kétségbe vonják a kiotói egyetem szabadalmi jogát, itt, Amerikában pedig arra, hogy megszerezzék a szabadalmi jogot. Ugyanez a helyzet az európai Szabadalmi Hivatallal és a WTO-val is.

Louie eltűnődött az imént hallottakon, aztán arra gondolt, mennyi pénz lehet ebben a dologban, végül pedig jól elraktározta a fejében mindazt, amit megtudott. Arról szó sem lehetett, hogy valóban végigcsinálja ezt a tervezett betörést az iPS USA-ba. Aztán Hideki olyasvalamit mondott, ami teljesen megdöbbentette.

– Az én ojabunom mindezt a japán kormánytól tudta meg.

– A kormánytól? – válaszolta Louie meglepetten. – Melyik kormánytól?

– A japán kormánytól.

– Na, ezt kötve hiszem.

– Márpedig igaz. A miniszterhelyettes találkozott az ojabunommal, és elmondta neki ezt az egészet, köztük azt is, hogy Szatosi illegálisan kiszökött az országból a Jamagucsi-gumi segítségével. Ők eszelték ki azt is, hogyan lophatnák ki a jegyzőkönyveket a kiotói egyetemről. A jegyzőkönyvek bár fizikailag a kiotói egyetem tulajdonában voltak, jogilag azonban nem, ugyanis Szatosi alkalmazott volt.

– Szentséges úristen! – mondta Louie. – Fel sem tudom fogni, hogy a japán kormány a ti vezetőtökhöz fordult segítségért. Mit is mondtál, mi a neve?

– Hiszajuki Isi-szan.

– A mi kormányunk aztán soha nem fordulna hozzám semmiért.

– A jakuza mindig is érdekkapcsolatban állt a kormányunkkal. Ennek köszönhetően működhetnek ilyen nyíltan Japánban. A japán kormány időnként nagyon hasznosnak talál bennünket, és minket, jakuzákat általában békén hagynak. Ugyanez a helyzet a japán emberekkel; nekik is hasznos, hogy létezünk ebben a máskülönben szigorú és merev kultúrában.

– Ha ez így van, akkor a Jamagucsi-gumi miért fordult a kormányotok ellen, és miért segített Szatosinak kimenekülni az országból, illetve miért segített az iPS USA-nak, hogy megszerezze a laborjegyzőkönyveket?

– Ezt nem tudjuk biztosan – mondta Hideki de a főnököm feltételezi, hogy a Jamagucsi-gumi valami módon pénzügyi kapcsolatban áll az iPS USA-val, amely bizonyos értelemben tisztára mossa a pénzüket.

– Ez nem akar összeállni.

– Valóban – ismerte el Hideki. – De nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a Jamagucsi-gumi fiatalabb szervezet, mint a többi jakuzacsalád, és nem kötik olyan szorosan a tradícióink. Ezenkívül sokkal nagyobb, csaknem kétszer akkora, mint az utánuk következők. Most, hogy teljesen nyíltan beszéltem veled – folytatta Hideki –, mit szólnál, ha visszatérnék a korábbi témához, és megbeszélnénk a ma esti betörés részleteit?

Mielőtt Louie megszólalt volna, végiggondolta magában, hogy van-e még valami, amit tudni szeretne a laborjegyzőkönyvekről és a háttértörténetükről, de semmi nem jutott eszébe. Azok után, hogy Hideki láthatóan ilyen őszinte volt vele, Louie már örült, hogy nem azt tervezte, hogy őt ölik meg. A két elmeháborodott végrehajtó kinyírása épp elég lesz.

Louie tehát összeszedte magát, és a lehető legtömörebben elmondta az éjszakai álrablás tervét, kitért arra, hogy mikor és hol veszik föl a két japánt, és arra, hogy a rablást egy elterelő hadművelet fogja megelőzni, vagyis egy robbanás az Ötödik sugárúton a helyszíntől déli irányban, talán a New York-i könyvtárban. Amikor befejezte mondandóját, elhallgatott, hogy Hideki is feltehesse a maga kérdéseit. Biztos volt abban, hogy a terve valódinak tűnik.

– Mi van akkor, ha a robbanást követően is ott lesznek a rendőrök meg az emberek az iPS USA épülete környékén?

Louie arra gondolt, hogy ez jó kérdés, és kicsit elgondolkodott, mielőtt válaszolt volna.

– Ha sok ember vagy zsaru nyüzsög az épület körül, akkor lelépünk. Akkor nem törünk be. Elhalasztjuk egy másik napra. Ha egy mód van rá, kerülnünk kell az erőszakot. Nem szeretném, ha bárki is áldozatul esne. Tiszta betörést kell végrehajtanunk erő-szakmentesen, leszámítva azt az eshetőséget, hogy odabent biztonsági őrrel találkozunk. Mindenkinek álarcot, kesztyűt és jellegtelen sötét ruhát kell viselnie.

Louie Hidekire nézett. Csend telepedett közéjük. Louie nem akarta elhinni, hogy Hidekinek nincs több kérdése. Hideki nyilvánvalóan tapasztalatlan volt ilyen akció megszervezésében, és szemmel láthatóan bevette a tervet, pedig Louie szerint jó nagy marhaság volt.

– Ha nincs több kérdésed számomra – szólalt meg végül Louie –, nekem volna egy kérdésem hozzád. Amikor telefonon beszéltünk, biztosítottál arról, hogy Szatosi halála természetesnek fog tűnni. Hogyan tettétek el láb alól?

– A laborjegyzőkönyvekkel kapcsolatosan nyíltan feltártam előtted az igazságot – mondta Hideki. – De erről a speciális technikáról nem mondhatok semmit, mivel az ojabunom külön a lelkemre kötötte, hogy nem tehetem. Ritkán használjuk ezt, de mindig beválik.

– Ezúttal miért alkalmaztátok?

– Semmiképpen sem akartuk, hogy gyilkosságnak tűnjék az eset.

– Ezt nagyra értékelem, hiszen mint tudod, a rendőrség így nem harap rá az ügyre, de miért érdekel ez benneteket?

– A Jamagucsi-gumi miatt. Nagy erőket mozgósítottak ahhoz, hogy áthozzák a fickót Amerikába, és segítettek az iPS USA-nak, hogy megszerezzék a laborjegyzőkönyveket. Ha Szatosi nyilvánvalóan gyilkosság áldozata, akkor félő, hogy ránk gyanakodnának, vagyis rájöttek volna, hogy az Aizukotecsu-kai az elkövető. A két család egymás riválisa, és eleve feszültség volt köztünk, amiért elorozták a laborjegyzőkönyveket az orrunk elől, a mi otthonunkból, Kiotó városából. A múltban az ilyen helyzetek háborúba torkolltak. Az a baj, hogy túl nagyra nőttek. Legyőznének bennünket, bármennyire is céltudatosak lennénk.

– Te jó isten! – kiáltotta Louie. – Milyen szövevényes ez az egész!

– Sajnos eljött a változás ideje. A jakuza régebben sokkal jobban tisztelte a hagyományokat. Viszont a Jamagucsi-gumi a feltörekvő új nemzedéket képviseli.

Miután még egyszer megállapodtak abban, hogy Szuszumu és Josiaki ott fog várakozni a Union Square-i Barnes & Noble könyvesbolt előtt 11-kor, a három jakuza elment, de az ajtóban még egyszer meghajoltak búcsúzóul.

– Fura egy népség – jegyezte meg Arthur, miután a súlyos függönydrapériákon át hallották, amint becsukódik a külső ajtó.

– Az egész helyzet nagyon fura – válaszolta Louie.

12.

2010. március 25., csütörtök

15 óra 10 perc

– Ez nem tetszik nekem – mondta Carlo. – Még sohasem jártam hullaházban. Hogyan képesek emberek nap mint nap itt dolgozni?

– Szerintem pedig érdekes – mondta Brennan. Szerette a tévében nézni Dr. G-t és a többieket.

A két férfi megállt az Ötödik sugárút délkeleti sarkánál, a Harmincadik. utca közelében egy várakozni tilos zónában. Az OCME ott magasodott előttük az északkeleti sarkon.

– Téged nem zavar? – kérdezte Carlo idegesen. A terepjáró vezetőülésében ült, és önkéntelenül is annyira szorította a kormánykereket, hogy kifehéredtek az ökle bütykei.

Brennan megrázta a fejét.

– Miért zavarna? Gyere, essünk túl rajta! Talán felhívhatnánk ezt a Vinnie Amendolát, és kideríthetnénk, kijön-e, hogy találkozzunk egy sörözőben vagy ilyesmi. Mivel elég régóta dolgozik már itt, kétségkívül ismeri a környéket.

– Azt hiszem, Louie elég egyértelműen fogalmazott, hogy azt akarja, szemtől szembe beszélj vele a hullaházban.

– Konkrétan az én nevemet nem mondta – mondta Brennan.

– Azt mondta, hogy „mi". De te vagy a főnök. – Sokszor idegesítette a társa, különösen az, hogy amikor közös megbízást kaptak, akkor hivatalosan Carlo volt a főnök, márpedig ez esetben is így állt a dolog. Brennant nem nyűgözte le Carlo általános intelligenciája, és szerinte az észbeli képességeik alapján inkább neki kellett volna a főnöknek lennie. Egyszer elő is hozakodott a dologgal Louie-nál, de alaposan letorkolták, olyan keményen, hogy többé eszébe sem jutott előhozakodni vele. Ettől függetlenül a dolog mindig ott motoszkált benne tudat alatt, mint egy makacs fogfájás.

– Igen, én vagyok a főnök – ismerte el Carlo. – Úgyhogy akkor meg is mondom, hogyan csináljuk. Te bemész a hullaházba, és beszélsz a fickóval szemtől szembe, és megmondod neki, hogy beszélni akarok vele ott, ahol neki jó, de most azonnal.

– Te mit fogsz csinálni addig, amíg én odabent vagyok?

– Itt ücsörgők a kocsiban, és figyelek. Amint látod, tilosban parkolunk. Nem szeretném, ha megbüntetnének. Ha nem vagyok itt, amikor kijössz, csak mentem egy kört a ház körül.

Brennan egy darabig némán bámult Carlóra, azt hitte, hogy hülyéskedik vele.

– Ahogy akarod – morogta Brennan, miközben kimászott az autóból.

– Meg tudnék inni egy sört, úgyhogy ha lehet, valami sörözőt javasolj neki.

Brennan csak bólintott, aztán bevágta az ajtót, kissé erősebben, mint ahogy szükséges lett volna. Tudta, hogy ezzel dühíti Carlót, de nem zavarta, mivel tisztában volt vele, hogy ez a szemét kihasználja. Mire átment a Harmincadik utca túloldalára, már elszállt a dühe, és kíváncsi volt, hogy mit lát majd, ha egyáltalán lát valamit. Amikor belépett az épület előcsarnokába, rájött, hogy itt aztán nem sok látnivaló akad számára. Egy kellemes külsejű, nagymamaszerű afroamerikai nő fogadta csillogó szemmel és meleg, barátságos mosollyal. Egy U alakúra kialakított recepciós pult mögött ücsörgött magas támlás széken. A kitűzője szerint Marlene Wilsonnak hívták.

– Segíthetek? – kérdezte Marlene, olyan hangon, mintha portás lenne egy elegáns szállodában.

– Vinnie Amendolát keresem – mondta Brennan, akit kissé kibillentett egyensúlyából Marlene kellemes modora.

Marlene az OCME telefonkönyve alapján tárcsázott, és több melléket is megcsörgetett, mire végre sikerült utolérnie Vinnie-t. Ezután átadta a telefont Brennannak.

Brennan meggyőződött róla, hogy a megfelelő emberrel beszél, és azt mondta, hogy épp most jön Paulie Cerinótól, és egy üzenetet szeretne átadni.

– Az igazi Paulie Cerinótól? – kérdezte Vinnie elbizonytalanodva. Valószínűleg álmában sem gondolta volna, hogy aznap pont ez az ember üzen neki.

– A queensi Paulie Cerinótól – mondta Brennan. Tudta, hogy ez a név valaha rémületet keltett bizonyos emberekben, különösen a lúzerekbeh, akik pénzt kértek kölcsön, vagy akiknek nem volt szerencséjük a pókerben, vagy éppen rossz lóra tettek, vagy rossz csapatra fogadtak.

– Paulie Cerino kijött a börtönből? – kérdezte Vinnie. Bár Vinnie maga nem volt szerencsejátékos, nem örült, hogy Paulie Cerino üzenget neki.

– Nem, még börtönben van, de kisebb szívességet szeretne kérni. Ezért küldött ide. Megtenné kérem, hogy lejön a recepcióra? Beszélnünk kell.

– Miről akar beszélni velem? – kérdezte Vinnie, és közben vadul cikáztak a gondolatok a fejében, hogy kitalálja, mit is tehetne. Ösztönösen tudta, hogy olyan emberekkel van dolga, akik közé nem szívesen keveredik.

– Paulie megkért, hogy tegyek fel pár kérdést.

– Nem hívhatna ő fel személyesen? – kérdezte Vinnie bizonytalanul. – Megadom a mobilszámomat.

– Paulie nem telefonálhat akkor, amikor akar.

– Értem.

– Egészen egyszerű kérdésekről van szó – magyarázkodott Brennan.

– Jó, mindjárt jövök – mondta Vinnie, és letette a telefont.

– Talán Vinnie barátja? – kérdezte Marlene, csak úgy barátkozásképpen.

Hallotta, hogy Brennan mit mond, és azon tűnődött, jól hallotta-e, hogy börtönt emlegettek.

– Rokonok vagyunk – mondta Brennan. – Nagyon távoli rokonok.

Amikor Vinnie megjelent, ügyelt arra, hogy félrevonuljanak, hogy Marlene hallótávolságon kívül kerüljön. A két férfi gyanúsan méregette egymást. Bár nagyjából egykorűak lehettek, semmi egyéb hasonlóság nem volt közöttük. Vinnie sötét haja és kreol bőre éles ellentétben állt Brennan sötét, szeplős bőrével és állítólagos vörös hajával, amely valójában inkább „paradicsom-szőke" volt.

A bemutatkozást követően Vinnie így szólt:

– Amikor Paulie legutóbb elküldte hozzám az embereit, annak az lett a vége, hogy rákényszerítettek olyasmire, amit nem akartam megtenni, és ami miatt bajba kerültem, és majdnem elvesztettem a munkámat. Ezt csak azért mondom, hogy tudassam, egyáltalán nem örülök annak, hogy Paulie Cerino üzenget nekem.

– Nem fogjuk belerángatni semmibe – ígérte Brennan. – Mint mondtam, azért vagyunk itt, hogy pár kérdést feltegyek.

– Miért beszél többes számban?

– A társam odakint van a kocsiban. Arra gondoltam, hogy meghívjuk egy sörre valahol a környéken, és beszélgetünk.

– Az nem lehet, 4.30 előtt nem hagyhatom el az épületet.

– De nagy kár! – mondta Brennan őszintén. Miután Carlo felvetette a sör gondolatát, Brennan egyre nagyobb vágyat érzett, hogy maga is megigyon egyet.

– Nos, akkor örültem a találkozásnak.

– Várjon! – horkant fel Brennan. – Mi lenne, ha itt beszélnénk? Fölhívom a cimborámat, leülhetünk oda a kanapéra.

Vinnie Brennanra nézett, aztán a kanapéra, majd Marlene-re, aztán újra Brennanra. Nem tetszett neki a gondolat, hogy ott ücsörögjenek a kanapén. Igazság szerint az sem volt ínyére, hogy az előcsarnokban kell ácsorognia egy ilyen alakkal, mint Brennan, mert felfogta, hogy Brennan nyilvánvalóan a Vaccaro család tagja, talán az egyik katonájuk vagy bérgyilkosuk.

Fiatalkorában Vinnie és a barátai félelemmel vegyes tisztelettel néztek a Brennan típusú emberekre, de mindez megváltozott, amikor Paulie Cerino egyik embere lelőtt egy fickót a helyi édességbolt előtt.

Vinnie és a barátai az utcán voltak a fagyizónál, amikor hallották a lövést, és egymással versenyezve futottak a helyszínre, hogy lássák, mi történt, mielőtt még a rendőrség kiérkezik. Amikor Vinnie meglátta az utcán heverő holttestet, melynek fejéből vér és rózsaszín agyvelő loccsant a földre, azonnal rosszul lett, hiszen a vér még csordogált az áldozat fejéből. Olyan borzalmas gyerekkori élmény volt ez, amely kitörölhetetlenül belevéste magát az emlékeibe.

Ettől fogva Vinnie semmi mást nem érzett a gengszterekkel kapcsolatosan, csak félelmet.

– Ne itt! – mondta Vinnie, mert attól tartott, hogy esetleg megjelenik a főnöke. A főnök irodája és a titkárság közvetlenül a recepció mögött húzódott. Kétségbeesett igyekezettel próbálta kitalálni, hogy mit tegyenek, mert azt sem szerette volna, ha esetleg beengedik ezeket a fickókat az épület belsejébe.

– Tudom már – mondta váratlanul. – Találkozzunk a Harmincadik utcában. Menjen ki, sétáljon végig az OCME épület mellett a hátsó műszaki bejáratig. Odamegyek én is. – Vinnie eközben az épület főbejárata felé mutogatott, mintha Brennan elfelejtette volna, hogy hol jött be. – Két perc múlva én magam is ott leszek.

Brennan úgy érezte magát, mint akit leforráztak, kiment az épületből, és visszasétált Carlo autójához. Kinyitotta az utas felőli ajtót, és behajolt.

– Na? – kérdezte Carlo.

– Baromi ideges lett a fickó, azt emlegette, hogy legutóbb majdnem pórul járt Paulie miatt. Azt állítja, hogy hajszál híján elvesztette a munkáját.

– Nem áll szóba velünk?

– Azt mondja, hogy munkaidő alatt nem jöhet ki, de hajlandó találkozni velünk az utcán – mondta Brennan, s közben a Harmincadik utca felé mutogatott.

– Az isten szerelmére – morgolódott Carlo, aztán kimászott az autóból. Kitette a vészvillogót.

Amikor befordultak a sarkon, és elindultak a Harmincadik utcán lefelé, látták, amint Vinnie felbukkan a fehér furgonok sora közül.

– Legalább nem kell bemennünk az épületbe – mondta Carlo, aztán felhúzta a kabátja cipzárját.

Brennan bemutatta Carlót a szemmel láthatóan ideges Vinnie-nek, aki állandóan hátrafelé nézegetett a válla fölött, hogy nem figyeli-e őket valaki.

Vinnie-ben megerősödött a Brennan foglalkozásáról korábban alkotott elképzelése, amikor meglátta Carlo öltözékét, különösen a szürke selyemzakót a fekete garbó fölött, és a vastag aranyláncot. Amikor fiatal volt, pontosan így öltöztek a maffiózók.

– Ide hallgassanak! – mondta Vinnie. – Rövidre kell fognunk, mert munkaidőben vagyok. Mit akarnak kérdezni tőlem?

– Ugye tudja, hogy Paulie Cerino küldött bennünket? – kérdezte Carlo.

– A barátja már mondta.

– A lelkemre kötötte, hogy emlékeztessem, annak idején mit tett az apjáért.

– Megmondhatja Mr. Cerinónak, hogy soha nem fogom elfelejteni, amit az apámért tett. De kérem, azt is mondja meg neki, hogy én is nagy szívességet tettem neki, amikor legutóbb üzent, és remélem, úgy érzi, hogy most már nagyjából kvittek vagyunk.

– Meg fogom mondani neki – vágott vissza Carlo, s szemmel láthatóan kissé megsértődött Vinnie szemtelen válaszán. – Csakhogy a capo maga dönti el, hogy az adós mikor fizette ki a tartozását, nem pedig az adós dönti el.

Vinnie nagy levegőt vett, hogy lenyugodjon kissé. Végképp nem szeretett volna vitába keveredni ezekkel a fickókkal.

– Kérem, mondják el, miről van szó.

Carlo Vinnie-re bámult egy pillanatra, és visszafogta magát, mert legszívesebben lekevert volna neki egy jókora maflást.

– Valamikor tegnap este behoztak a hullaházba egy holttestet. Japán fickó, aki a Kolumbusz Circle-nél lévő metróállomáson esett össze.

– Hallottam az esetről – mondta Vinnie. Tekintve, hogy Vinnie a tapasztalt boncmesterek közé tartozott, büszke volt arra, hogy mindenről tud, ami az OCME-ben folyik. – Mire kíváncsiak vele kapcsolatosan?

– Ki az esethez kirendelt halottkém?

– Nekünk nincsenek halottkémeink – mondta Vinnie kissé felsőbbrendű tónusban. – Nálunk igazságügyi orvos szakértők dolgoznak, akik maguk is jól képzett szakorvosok, nem pedig pusztán köztisztviselők.

– Tökmindegy – vágott vissza Carlo dühösen. Kezdett az idegeire menni Vinnie, de még egyszer lenyelte neki a dolgot. – Szóval ki kapta az esetet?

– Dr. Southgate... – kezdte Vinnie.

Southgate nevének hallatára Carlo azonnal megnyugodott. Mindig örömmel töltötte el, ha jó hírt vihet, különösen, ha az azzal jár együtt, hogy kevesebb munkája lesz, ugyanis Carlo azt gondolta, hogy ez esetben ez a helyzet. Sajnos a megnyugvása nem tartott sokáig, ugyanis Vinnie így folytatta.

– Csakhogy dr. Southgate megbetegedett, és dr. Laurie Montgomery vette át az esetet.

Carlo nem akart hinni a fülének.

– Mit mondott? – Hallotta ugyan Vinnie szavait, de nem akarta felfogni.

– Dr. Sauthgate kezdte az esetet, de megbetegedett, és dr. Laurie Montgomery, vagy pontosabban dr. Laurie Montgomery-Stapleton vette át az esetet. Miért kérdezi?

– Miért változtattak az eredeti felálláson? – csattant fel Carlo mit sem törődve Vinnie kérdésével.

– Már mondtam, dr. Southgate megbetegedett. Olyan rosszul volt, hogy haza kellett mennie.

– Bassza meg! – mondta Carlo, és próbálta áthangolni az agyát, hogy alkalmazkodni tudjon az iménti változáshoz.

– Mi volt a diagnózis? – kérdezte Brennan, mert látta, hogy Carlót teljesen sokkolta az iménti válasz.

– Egyelőre nincs diagnózis – mondta Vinnie. S közben azon gondolkozott, hogy Paulie Cerinót vajon miért érdekli ez az eset.

– Mi okozta a halált? – folytatta Brennan, próbált értelmeseket kérdezni, felhasználni a tévésorozatokból szerzett tudását.

– Egyelőre azt kell mondanom, természetes halálokot feltételezünk, de ez meg is változhat. Ez dr. Montgomery első esete, mióta visszatért a szülési szabadságról, és hallottam, amint azt mondja, addig nem nyugszik, amíg ki nem deríti a halál pontos okát. Nem talált semmi olyasmit a boncolás során, ami magyarázattal szolgálna az elhalálozásra, így még nagyobb alapossággal fog utánajárni a dolognak.

– Szóval az a véleménye, hogy dr. Montgomery még alaposabban utánajár a dolognak, mint eddig tette?

– Ezt mondta – válaszolta Vinnie. – És meglehetősen állhatatos a munkájában. Ez mindenképpen a javára írandó.

Brennan és Carlo rosszkedvűen egymásra néztek, aztán Brennan szeme felcsillant.

– Szeretném, ha felfogná, szigorúan bizalmas ügyben járunk. Paulie nagyon rossz néven venné, ha esetleg bárkinek akár futólag is említené a beszélgetésünk tartalmát. Világos?

– Hát persze – mondta Vinnie, és valóban így is gondolta. – Ez magától értetődő – tette hozzá. Vinnie az emberek többségénél jobban tisztában volt vele, hogy a maffiáról terjedő mítoszok jó része igaz. Ha felheccelik a gengsztereket, akkor a legszélsőségesebb dolgokra képesek ragadtatni magukat.

– Úgy értem, valami esetleg történhetne magával vagy a családjával.

Bár Vinnie idegessége kissé csillapodott a beszélgetés során, most egy pillanat alatt visszatért. A fenyegetésre válaszként csupán bólintott. Az a fajta megfélemlítés volt ez, amitől azóta rettegett, amióta először hallotta Paulie Cerino nevét.

– Paulie-t nagyon érdekli a metróban meghalt rejtélyes férfi esete. Ha érdekli, biztosíthatom, hogy nem mi öltük meg az illetőt, de az az érdekünk, sőt mindenki érdeke, hogy úgyszólván az ismeretlenség homályába vesszen az eset. Paulie azt szeretné, ha nem derülne ki a holttest kiléte, és abban maradnának, hogy természetes halállal halt meg. Megértette?

Vinnie bólintott, bár nem értette, hogy miért mondják el ezt neki, mivel neki semmiképpen nem lehetett hatása arra, hogy mi legyen az eset végkimenetele.

– Hallani szeretném a válaszát – emelte fel a hangját Brennan.

– Igen – nyöszörögte Vinnie. A bátorság utolsó szikrája is elpárolgott belőle.

– Érdekelne bennünket ez a Laurie Montgomery-Stapleton. Maga szerint addig keresi a halál okát, amíg úgyszólván bele nem gebed?

Vinnie félt, hogy önellentmondásba keveredik, igyekezett nem azt mondani, amit hallani szeretnének.

– Azt mondta, hogy ki fogja deríteni a halál okát, és hogy nem fogja feladni.

Brennan Carlóra nézett.

– Ennek Paulie nem fog örülni.

– Szerintem se. Senki nem fog örülni.

– Most mit tegyünk? – kérdezte Brennan, mintha Vinnie ott sem lenne.

Carlo visszafordult Vinnie-hez, aki kezdte úgy érezni magát, mint az az egér, akit egyszerre több macska szorított sarokba.

– Hadd kérdezzek valami mást. Maga szerint dr. Montgomery hogy reagálna egy kis lóvéra? Érti ugye, pár lepedőre. És mondjuk, egy lepedő magának is leesne.

Vinnie annyira ideges volt, hogy nem volt benne biztos, jól értette, amit kérdeznek.

– Kenőpénzre gondol?

– Van, aki így nevezi – ismerte el Carlo. – Sokféleképpen lehet fogalmazni.

– Szerintem egyáltalán nem reagálna rá – mondta Vinnie gyorsan. – Szerintem, ha pénzt ajánlanának föl neki, akkor csak biztos lenne abban, hogy valami rejtegetnivaló van az ügyben. Úgy értem, egyelőre nem tudja. Csak annyit tud, hogy fura, hogy nem talált semmilyen halálokot a boncolás során. Nem olyasmit, hogy megölték, de valami elváltozást. Az a fickó, akivel én szoktam dolgozni, igazság szerint Laurie férje, mindig talál valamit. Számára is nagy kihívást jelent ez.

– Még valami? – kérdezte Carlo Brennantól. – Szerinted kéne még valamit kérdeznünk?

– Nem jut eszembe semmi más – ismerte be Brennan.

Carlo visszafordult Vinnie-hez.

– Előfordulhat, hogy lesz még pár kérdésünk. Mi lenne, ha megadná a mobilszámát?

Vinnie nagyon szeretett volna már szabadulni tőlük, így gyorsan megadta a mobilszámát, még akkor is, ha nem volt ínyére a dolog.

– Kösz, cimbora – mondta Carlo, és leírta a számot. – Most pedig nézzük meg, nem tévesztette-e el véletlenül a számot.

917-es kezdetű szám volt, és Carlo gyorsan beütötte a számokat a mobiljába. A következő pillanatban megszólalt Vinnie mobilja a köpenye zsebében.

– Tökéletes – mondta Carlo. Megvárta, amíg megszólal Vinnie hangpostája, aztán kinyomta a hívást.

Carlo ezután előrenyúlt, hogy kezet rázzon Vinnie-vel, egy kicsit meg is szorította a kezét, majd elengedte.

– Ne feledje, senkinek egy szót sem arról, ami ma itt elhangzott – mondta Carlo, és közben rezzenéstelenül Vinnie sötét szemébe fúrta a tekintetét. – És ha eszébe jutna valami, hogy hogyan lehetne Laurie Montgomery-Stapleton lelkesedését kissé lelohasztani a metróban talált férfi halálokát illetően, akkor hívjon fel. Most már az én számom is benne van a maga mobiljában, mentse el.

Végül Carlo elengedte Vinnie kezét.

– Még jelentkezünk – mondta, aztán odébb lépett.

Brennan egy pillanatra ugyancsak Vinnie szemébe nézett, aztán a társa után sietett.

– Louie nem veri majd a földhöz a fenekét, ha megmondjuk neki, mit derítettünk ki az esetről és Laurie Montgomery-Stapletonról – mondta Brennan.

– Na ne mondd – válaszolta Carlo.

Brennan hirtelen megállt.

– Várj egy pillanatot! Elfelejtettünk megkérdezni valamit Vinnie-tői, amit pedig Louie a lelkünkre kötött.

– Mit?

Brennan sarkon fordult, de Vinnie már eltűnt az OCME épületében.

– Azt felejtettük el megkérdezni, hogy van-e valami ötlete, hogyan lehetne Laurie Montgomeryt rábeszélni arra, hogy természetes halálokot állapítson meg Szatosinál.

– De hát azt megkérdeztük, hogy elfogadna-e kenőpénzt.

– De az nem ugyanaz. Érted, ugye? Lehet, hogy van valamilyen ötlete.

Némán sétáltak egymás mellett az Első és a Harmincadik utca sarkáig. Ekkor Carlo intett Brennannak, hogy álljanak meg.

– Igazad van! Ezt meg kellett volna kérdeznünk.

– Hívjuk fel. Okos voltál, és elkérted a mobilszámát. Hívd fel!

– Jó ötlet. Majd a kocsiból. – Az autó ott volt, ahol Carlo hagyta, a-vészvillogó rendületlenül működött. Sajnos már egy parkolócédula díszelgett az ablaktörlő alatt, és egy közterületfelügyelő-nő állt mellette, várta, hogy megérkezzen az autólopó kocsi.

– A szentségit!

– Elnézést, hölgyem. – mondta Carlo, és odakocogott a kocsihoz. – Fontos ügyben jártam az OCME-nél a város megbízásából.

– Akkor ott kellett volna parkolnia az utca végén, ahol az OCME többi autója. Azokat soha nem bántjuk.

– Akkor a büntetőcédulát visszavehetné – javasolta Carlo reménykedve.

– Azt nem lehet – mondta az asszony. – Most pedig tűnjön el innét a kocsijával, mielőtt megérkezik a vontatóautó.

Carlo káromkodott egyet a bajsza alatt, de aztán beszállt a kocsiba Brennannal együtt. Mikor odabent voltak, elővette a mobilját, és megnyomta az újratárcsázót. Mielőtt azonban a szám kicsörgött volna, a közterület-felügyelő megkopogtatta az ablakát.

– Jó, jó – kiáltott ki Carlo az üvegen keresztül. Beindította a motort, de közben Vinnie felvette a telefont.

– Most azért fognak megbüntetni, mert telefonálsz vezetés közben – mondta Brennan, mire Carlo meglehetősen csúnya pillantást lövellt rá.

Carlo tehát nem szólt bele a kagylóba, hanem kinyomta a hívást, és kihajtott az Első sugárútra, aztán bekanyarodott egy mellékutcába. Megállt az első tűzcsapnál, és újra felhívta Vinnie-t.

– Pillanat, odébb megyek, hogy ne halljon senki – mondta Vinnie, mielőtt válaszolt volna. Egy perc múlva újra megszólalt. – Rendben, mi a helyzet?

– Ide hallgasson – mondta Carlo. – Eszünkbe jutott, hogy valamit elfelejtettünk megkérdezni. Mégpedig a maga véleményét a helyzetről. Nincs valami ötlete, hogy mit tehetnénk dr. Laurie Montgomery-Stapletonnal? Nem vehetnénk rá valami módon, hogy ejtse ezt a metró halálozási esetet?

– Nem. Nincs. Ha megpróbálnék valamit tenni az ügyben, olyan lenne, mintha megpróbálnánk megvesztegetni. Akkor még nagyobb erővel vetné rá magát az ügyre. Most csak személyes hivatástudattól vezérelve hajtja a kíváncsiság. Ha úgy gondolja, hogy valami bűncselekménynek lehet köze a dologhoz, ajkkor ráveti magát az esetre, mint egy buldog. Azért tudom ezt ilyen biztosan, mert már jó pár eset volt, amikor állított valamit, mindenki más az ellenkezőjét állította, és addig nem nyugodott, amíg be nem bizonyította, hogy neki van igaza. Ráadásul én nem szeretnék belekeveredni a maguk ügyeibe. Bocsánat, hogy ezt mondom, de ez az igazság. Úgy értem, nem fogok mondani semmit senkinek, például azt sem, hogy maguk ma itt voltak nálam, meg ilyesmi.

Brennan, aki hallotta mindkét fél szavait, intett Carlónak, hogy adja át neki a telefont. Carlo vállat vont, és átadta neki. .

– Itt Brennan beszél. Na, ide hallgasson! Mi lenne, ha írna egy névtelen levelet, amiben figyelmeztetné a hölgyet, hogy nagyon durva emberek azt szeretnék, ha természetes halálnak nyilvánítaná ezt az esetet, mivel máskülönben a család nem kapja meg a biztosítási pénzt.

– Hogy lehetne biztosítási ügy, ha nem is ismert az illető kiléte?

– Ebben igaza van! – ismerte be Brennan. – Jó, felejtse el ezt a biztosítósdit. Akkor is írjon neki, és tudassa vele, hogy ha nem hagyja annyiban a dolgot, és nem azt állapítja meg, hogy természetes halállal halt meg az illető, akkor nagyon nagy bajba kerül. Adja az értésére, hogy nagyon komoly helyzetről van szó.

– Akkor átadná a levelet a rendőrségnek, és a rendőrség tudná, hogy valami nem frankó. Természetesen nem akarom én maguknak osztani az észt, de szerintem bármi, amit teszünk, azzal csak felkeltjük dr. Montgomery-Stapleton kíváncsiságát, és még nagyobb étvággyal veti rá magát az ügyre.

– Mi lenne, ha beleírná azt is a levélbe, hogy ha szól a rendőrségnek vagy bárkinek, akkor nagyon megszívja. Úgy értem, ha én orvos lennék, és engem valaki megfenyegetne levélben, hogy ha nem szállók le egy esetről, ami egyébként is természetes halálnak tűnik, én habozás nélkül ráírnám, hogy természetes halál. Miért kockáztatnám az életemet egy ilyen apróság miatt?

– Csakhogy Laurie Montgomery-Stapleton nem ilyen.

– Várjon – mondta Brennan, aztán Carlóra nézett. – Mit mondjak? Úgy tűnik, Louie ezt akarta, amikor ide küldött bennünket. Gyakorlatilag ezt mondta.

– Szerintem igazad van – mondta Carlo. – Különben is most jött vissza szülési szabadságról. Ezt mondta Vinnie, nem? Vagy rosszul emlékszem?

Brennan visszatette a telefont a füléhez, és megkérdezte Vin-nie-től, hogy jól emlékeznek-e.

– Igen – mondta Vinnie. – Ez az első munkanapja, és talán azért is érdekli ennyire ez az eset.

– A nők megváltoznak gyerekszülés után – mondta Carlo. -Tudom, az én feleségem is kétszer szült. Az anyaság mindennél előbbre való számukra, és bármire képesek azért, hogy megvédjék a gyereküket.

– Hallotta ezt? – kérdezte Brennan Vinnie-től.

-Hallottam – válaszolta Vinnie. Egyre jobban aggasztotta, hogy köze van ezekhez az emberekhez.

– Akkor fogalmazza meg úgy a levelet, hogy súlyos következményei lehetnek a családjára nézve, ha nem száll le az esetről. Hangsúlyozza ki azt is, hogy ugyanilyen következményekkel jár az is, ha bárkinek beszél erről az üzenetről, különösen a rendőrségnek. Nem kell olyan hosszút írnia, mint a Háború és béke. Igazság szerint inkább legyen érthető, mint hosszú.

– Az elején azt mondták, hogy nem kell csinálnom semmit, csak beszélni akarnak velem.

– Ugye nem akar felbosszantani bennünket? – kérdezte Brennan, és lehalkította a hangját. – Pillanatnyilag éppen a háza felé tartunk, hogy megnézzük, a lányai rendesen hazaértek-e az iskolából.

Carlo kérdőn nézett Brennanra, az pedig leintette.

– Nem – válaszolta Vinnie gyorsan.

– Rendben – mondta Brennan. – Megmondom, mit csináljon. Fogalmazza meg azt a levelet, aztán hívjon vissza ezen a számon. Szeretnénk, ha beolvasná, hátha még hozzáteszünk valamit.

Brennan visszaadta a telefont Carlónak. Carlo átvette, gyorsan kinyomta a hívást, majd azonnal hívta Louie-t.

– Szerintem inkább előbb, mint utóbb tudja meg Louie a rossz hírt.

– Jó ötlet – válaszolta Brennan. – De mondd el neki a fenyegető levelet is, hogy tudjon arról is. Úgy értem, elképzelhető, hogy inkább felkeltjük vele a doktornő érdeklődését, mintsem ráijesztenénk.

– Itt Carlo beszél – mondta Carlo, amikor Louie felvette a telefont. – Sajnos rossz híreink vannak...

13.

2010. március 25., csütörtök

16 óra 45 perc

Laurie közvetlenül az OCME előtt rakatta ki magát a taxisofőrrel hogy ne kelljen átkelnie az Ötödik sugárúton, ahol akkora forgalom volt, hogy szinte egymást érték az autók.

Csúcsforgalom volt, a lehető legdurvább értelemben. Több mint egy óráig tartott, mire ideért a belvárosi északi körzetből az OCME-be, pedig normál körülmények között fél óráig sem tartott volna az út. New York City közlekedése elviselhetetlenebb volt, mint valaha.

Odaintett Marlene-nek, amikor belépett, aztán elindult a harmadik emelet felé. Mielőtt az irodájába ért, bekukkantott Jack-hez.

– Hol a fenében voltál? – kérdezte Jack színlelt felháborodással. – Többször is benéztem az irodádba, és tudom, hogy nem voltál a helyeden.

Laurie arcán pajkos mosoly terült el, aztán beletúrt a táskájába, és előhúzott két CD-t. Felmutatta, hogy Jack jól láthassa.

– Mi az? – kérdezte Jack, majd hátradőlt az irodai székén, és nyújtózott egyet. Az íróasztalon egy rakás dosszié hevert, könyvek, folyóiratok, mikroszkópos diák társaságában, továbbá volt még ott egy hajszárító is, amelynek le volt szerelve a burkolata, és látszott a szerkezete. Ebből is látszott, hogy rengeteg dolgot csinál egyszerre. Latex sebészkesztyű volt rajta.

– Pár izgalmas film – mondta Laurie.

Jack túlzott hitetlenkedést erőltetett az arcára.

– Tényleg – erősködött Laurie. – Izgalmas krimi, biztos vagyok benne.

– Na ki vele! – mondta Jack. Előrenyúlt, aztán elvette az egyiket, amelyre az volt felcímkézve: New York-i rendőrség. – Ez meg mi a bánat?

– Videofelvételek a Kolumbusz Circle-i metróállomás kameráiból.

Jack előregörnyesztette a vállát, és nagyot sóhajtott.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy végig akarod nézni, ahogy tíz órán keresztül az emberek járnak ki-be a metrón.

– Inkább csak hét.

– Tényleg azt tervezed, hogy végignézed?

– Ha muszáj – jelentette ki Laurie büszkén. – Tudom, hogy nem túl izgalmas a forgatókönyv, és nincsenek kidolgozva a karakterek, és valószínűleg szemcsés lesz a kép, ráadásul fekete-fehér, de akkor is megnézem.

– Laurie, ha nem haragszol, szerintem kissé túl messzire mész ebben az egy szem ügyedben. Mi a francnak kínzod magad ilyesmivel? Azért mert nem találtál patológiás elváltozást egy esetben, ez még nem elég ok arra, hogy keresztre feszítsd magad. Holnap, amikor bejövünk, megnézheted szépen a metszeteket, mivel biztos vagyok benne, hogy megkérted Maureen O'Connert, hogy másnapra csinálja meg, aztán megnézheted a toxikológiai eredményt is, mivel abban is biztos vagyok, hogy szóltál Johnnak, hogy siessenek az eredménnyel, és azzal vége az ügynek. Nem kell végignézned hétórányi videót.

– Számítok rá, hogy új eseteket kapok reggel.

– Annál jobb. Ez azt jelenti, hogy délután megnézheted a toxikológiát és a szövettant, és biztos vagyok benne, hogy az is negatív lesz, az eset lezárva, a halotti bizonyítvány aláírva, kiszállítva.

– De lehet, hogy lesz a biztonsági videón valami, amit tudnom kell.

– Például micsoda?

– Például az, hogy vajon az áldozatnak volt-e rohama, vagy sem. A 911-re telefonáló férfi nem volt biztos ebben. Csak futólag látta a dolgot, miközben a tömeggel együtt befelé nyomult a szerelvény belsejébe.

– Hm – mondta Jack. – Ez fontos információ lehet. Le a kalappal az alaposságod előtt. Nem hiszem, hogy bárki másnak eszébe jutott volna megszerezni a biztonsági felvételeket. De mondd csak, most, hogy visszajöttél, már voltál az irodádban?

– Épp most értem vissza – mondta Laurie. – Miért kérded?

– Semmi különös – mondta Jack elgondolkodva.

Laurie sanda pillantást vetett Jackre. Mintha pajkos mosolyt látott volna bujkálni a szája szegletében, legalábbis mintha felfelé görbült volna egy kicsit a szája.

– Na, de komolyan – erősködött. – Miért kérdezted, hogy voltam-e már az irodámban?

– Ó, semmi, semmi, nem érdekes – mondta Jack. – Amikor legutóbb ott jártam, észrevettem, hogy John üzenetet hagyott számodra, hogy az esetedben a véralkoholszint normális volt. Gondolom, sikerült rávenned valahogy, hogy soron kívül megcsinálja ezt neked. Csak azon gondolkodtam, hogy láttad-e már – mondta, és elnevette magát.

– Nem, még nem láttam – válaszolt Laurie kissé zavartan.

Néha Jack kicsit furán viselkedett, mint például most is. Amikor így viselkedett, azt Laurie általában annak tulajdonította, hogy egyszerre vagy tucatnyi üggyel kell foglalkoznia, amit az íróasztalán lévő kupleráj is igazolt.

– Mikor akarsz hazamenni? – kérdezte Laurie, hogy témát váltson. Ő már legszívesebben ment volna. Szándékosan nem hívta fel Letíciát a lány kedvéért, pedig nem volt könnyű ellenállnia a kísértésnek. És mivel Letícia sem hívta őt, már hosszabb ideje nem kommunikáltak egymással, mint ahogy szerette volna. Tudni akarta, hogy Jack mikor hajlandó hazamenni, és ez jó ürügy lett volna arra, hogy felhívja Letíciát, hogy megmondja neki, mikorra érnek haza.

Jack vállat vont.

– Mi lenne, ha megírnám ezt az esettanulmányt, aztán mennénk? Meglehetősen érdekes... legalábbis számomra.

– A hajszárítóról beszélsz? – kérdezte Laurie.

– Tényleg arról – mondta Jack, és kézbe vette az eszközt. –Emlékszel még arra az esetre, aminek akkor láttam neki, amikor te befejezted a tiédet?

– A Delta Airlines stewardesse, igen. Mit találtál?

– Pontosan azt, amit te: semmit. Illetve semmit, ha nem számítjuk azt a jelentéktelen méretű miómát a méhében. Úgyhogy lehívtam Bart Arnoldot, és megkérdeztem, kiküldené-e az egyik nyomozóját a nő lakására, hogy szedjen össze minden kézi berendezést a fürdőszobájából, és meg is tette. Úgyhogy behozta a hajszárítót és a szájöblögetőt. Mi is a neve?

– Elektromos szájzuhany.

– Na mindegy, szóval a szájzuhannyal nem volt semmi gond, de nézd csak ezt a hajszárítót! – mondta Jack, azzal kézbe vette az eszközt, és rákötötte a szuper mérőt a fennmaradt burkolat kiálló részére. Aztán hátrahajolt, és Laurie leolvasta a műszert.

– Nulla Ohm – mondta, és eszébe jutott, hogy az első évében neki is volt egy hasonló esete az OCME-ben. Alacsony feszültségű áramütés.

– Ezért is látta a barátja, hogy kisétált a fürdőszobából, mielőtt összeesett és meghalt.

– De hát újnak látszik ez a hajszárító!

– Így van, épp ezért duplán érdekes az eset. Kukkants csak bele, nézd meg azt a fekete huzalt! – mutatott Jack a csavarhúzójával az eszköz belsejébe.

– Úgy tűnik, letépték, pedig végig kéne húzódnia a hajszárító burkolatán.

– Én is pontosan így gondolom. Amikor a nő kiszállt a zuhany alól, lehet, hogy még a nedves padlón állt, bekapcsolta a hajszárítót, és megrázta az áram.

– Ez gyilkosság volt, az már biztos – mondta Laurie. – Ügyes voltál! Volt rajta valami égésnyom, például a talpán?

– Semmi – válaszolta Jack. – De ez nem túl meglepő, tekintve, hogy az alacsony feszültségű áramütésnél nem szokott égés jelentkezni.

– Honnét tudod?

– Nem tudtam – ismerte be Jack. – Épp akkor olvastam utána, amikor beléptél.

– Gondolod, hogy a pasija csinálta, amíg a lány távol volt valamilyen repülőúton?

– Erre tippelek, de lehet, hogy nehéz lesz bebizonyítani. Az egyik módja az lenne, ha megtalálnánk a fiú ujjlenyomatait valahol a hajszárító belsejében, ezért is van rajtam kesztyű. Akinek az ujjlenyomatát megtaláljuk odabent, az a gyilkos.

– Jó kis esetet fogtál ki – sóhajtott Laurie vágyakozva. Pont olyan eset volt, amilyenre vágyott, ha majd visszatér. Kellett hozzá tapasztalat, tudás és bizonyos szintű kreativitás, hogy az ember összerakja a kirakójáték minden darabkáját, cserébe viszont ott a jól végzett munka öröme, és az, hogy az ember igazságot szolgáltatott. – Szóval mennyi ideig tart, amíg megírod azt a jelentést a hajszárítóról?

– Körülbelül fél óra.

– Rendben, amint befejezted, gyere le az irodámba, és megyünk haza.

– Minden rendben volt Letíciával és JJ-vel?

– A jelek szerint nem vagyok annyira nélkülözhetetlen, mint gondoltam. Minden a legnagyobb rendben ment. Letícia még azt is mondta, hogy ne hívogassam olyan gyakran.

– Így, ezekkel a szavakkal?

– Igen, pontosan így.

– Azt kell, hogy mondjam, az ilyen megjegyzés azért nem szép tőle.

– Teljesen egyetértek.

– Akkor találkozzunk harminc perc múlva.

Laurie előhúzta a mobiltelefonját, és végigsétált a csendes harmadik emeleti folyosón. Jack megjegyzésén felbátorodva tárcsázta Letícia számát. Odaintett az egyik arra járó főnökhelyettesnek, de Calvin Washington észre sem vette. Laurie már az irodájához közeledett, amikor Letícia még mindig nem vette fel a kagylót. Amikor belépett, elkezdte számolni a csengések számát. Mire felakasztotta kabátját, már tizenöthöz közelített. Végül a tizenhetedik csengésnél felvették a telefont. Addigra Laurie szívverésének száma körülbelül százötvenre emelkedett.

– Halló! – szólt Letícia a telefonba higgadtan, szinte unott hangon.

– Minden rendben van? – reccsent rá Laurie, bár eddigre megnyugodott, hogy minden rendben, hiszen Letícia hangja erőltetett nyugalmat sugárzott.

– Persze, jól megvagyunk – mondta Letícia.

– Olyan sokáig csörgött a telefon.

– Nos, azért, mert megfürödtünk egy kicsit, különösen, mert tele volt a pelus.

Laurie ismét kissé zavarban érezte magát, amiért túlreagálja a helyzetet.

– Csak azt szerettem volna tudatni veled, hogy nagyjából egy óra múlva otthon leszünk.

– Itt leszünk – válaszolta Letícia.

– Mi a helyzet a vacsorával?

– Az lesz a következő programunk.

– Mondd meg a kicsinek, hogy nagyon hiányzik.

– Feltétlenül megmondom – mondta Letícia szenvtelenül.

Laurie letette a kagylót, és vegyes érzések gyötörték. Nyilvánvaló volt, hogy Letíciát bosszantotta a hívása, de Laurie is bosz-szús volt, amiért Letícia nem tűnt vele elnézőbbnek az első napon. Laurie beismerte, hogy a nap során vagy tucatszor fölhívta, ráadásul anélkül, hogy bármi probléma lett volna. Ugyanakkor Laurie felfogta azt is, hogy neki is egy kicsit elnézőbbnek kell lennie Letíciával, mivel a hívásaival elvonja a figyelmet a kicsiről, márpedig egy másfél éves gyereknél minden idegszállal figyelni keü.

Laurie leült az íróasztalához, és kezébe vette a papírt, amelyről Jack említést tett. Szerepelt rajta a véralkoholszint, amely 0,03 százalék volt, ami azt jelentette, hogy jóval a megengedett határ alatt volt, de nem 0, vagyis a férfi fogyasztott alkoholt pár órával a halála előtt, ugyanakkor Laurie egészen biztos volt abban, hogy ennek semmi köze nem lehetett a halálához.

Hozzácsatolta a laborjelentést a beteg aktájához, aztán megpillantott egy sima fehér borítékot a billentyűzetén, rajta a neve gépelt betűkkel: Dr. Laurie Montgomery-Stapleton. A borítékra ráragasztottak egy Post-it cetlit Marlene írásával, mely szerint a borítékot a folyosón találták, valaki bedugta a bejárati ajtó alatt. Laurie kivette az összehajtogatott fehér papirost a borítékból, és látta, hogy egyszerű, rövid gépelt üzenet van rajta, melynek megszólítása csupán „Doktornő" volt.

Doktornő!

Elnézést, hogy levelemmel zavarom, de megfenyegettek, ha nem teszem meg, bajom esik. Történetesen tudom, hogy ezek borzasztóan durva emberek, akiknek az a szándéka, hogy állítsa le a vizsgálódását a metró peronján talált ázsiai férfi természetes halálát illetően. Ha nem teszi ezt azonnal, akkor a családjának komoly baja eshet. Ha a rendőrséghez fordul ezzel a figyelmeztetéssel, az ugyanilyen következményekkel jár. Viselkedjen okosan! Nem éri meg a fáradságot.

Már amikor Laurie először elolvasta a levelet, elakadt a lélegzete, de aztán elolvasta ismét, és mosolyra húzódott a szája szeglete. Aztán még egyszer elolvasta, és már kacarászni kezdett. Feltette magának azt a kérdést, hogy ki írhatta a levelet, persze rögtön tudta a választ: nem más, mint Jack. Bár nem volt szép dolog, nyilván viccnek szánta, és az volt vele a szándéka, hogy ne legyen már ennyire rögeszmés az ügy kapcsán. Igazság szerint, minél többet gondolkodott róla, annál biztosabb volt benne, hogy nem lehetett más, mint Jack. Olyan furcsán kérdezte tőle, hogy járt-e már az irodájában, mielőtt nála volt, persze ezzel elárulta magát. Arra is célzott, hogy arra számít, hogy átrohan hozzá vele magából kikelve azok után, hogy ilyen ijesztő levelet kapott. Aztán elolvasta újra meg újra, és megint elnevette magát. Annyira valószerűtlen volt. Ha valakit aggasztana a nyomozása, akkor nem lenne olyan ostoba, hogy felhívja magára a figyelmet vele, ugyanakkor kétségkívül felkeltené az érdeklődését az ügy iránt, és ő még jobban beleásná magát.

Amint rájött arra, hogy ki követhette el ezt a levelet, azon kezdett gondolkodni, hogyan viszonozhatná – vagyis hogyan állhatna méltó bosszút Jacken. Nem akarta túlreagálni a dolgot, in: kább úgy döntött, hogy lazára veszi. Sokkal szórakoztatóbb lesz, ha úgy tesz, mintha mi sem történt volna, és akkor meglátjuk, Jack meddig bírja, hogy nem reagál rá semmit, hiszen így nem fogja tudni, hogy megtalálta-e vagy sem. Laurie visszadugta az összehajtogatott papírt a borítékba, és betette az íróasztal lapja alatti középső fiókba. Biztos volt benne, hogy ha semmi módon nem reagál erre a gyerekes ugratásra, azzal az őrületbe kergeti Jacket.

Ismét a kezébe vette a sárga kartonborítóba helyezett aktát. Benne volt az esettel kapcsolatos összes papír: munkalap, a félig kitöltött halotti bizonyítvány, az orvosjogi esetleírás, kétoldalnyi boncjegyzőkönyv, a telefonkezelő feljegyzése a halál bejelentéséről, egy kitöltött holttest-azonosító adatlap, a nyomozati jegyzőkönyv az Orvosi Nyomozó Bizottságtól, a kórbonctani jegyzőkönyv mellé járó adatlap, a holttestről röntgenfelvétel készült, ujjlenyomatot vettek tőle, és le is fényképezték. A fényképek ugyancsak benne voltak az aktában, ezeket most Laurie kivette. Volt egy teljes frontális fotó, egy hátulról, egy pedig oldalról. Laurie betette őket a táskájába, mivel arra gondolt, hogy esetleg előveszi este, amikor legalább párat átnéz a metróban készült felvételek közül. Aztán meggondolta magát. Mivel Jacknek igaza volt azzal kapcsolatosan, hogy mennyire sokáig tart megnézni az egészet, arra gondolt, hogy lerövidíti a dolgot, amennyire csak lehetséges. A kartonban benne volt továbbá a 911-es telefonkezelő száma, illetve a 911-et értesítő Róbert Delacroix telefonszáma is. Laurie beütötte Delacroix számát, ezúttal a férfi rögtön föl is vette. Laurie bemutatkozott, és elnézést kért, amiért ismét zaklatja.

– Nem, egyáltalán nem zavar – válaszolta Robert. – Ha segíthetek valamiben, attól csak kisebb lesz a lelkifurdalásom.

– Megtudná mondani, hogy hol volt ön a peronon, amikor látta, hogy az ázsiai férfi bajba kerül?

– Jaj – mondta Róbert, és elgondolkodott. – Akkora volt a tömeg, nem kerültem túl messze a lépcsőtől.

– Látta a peron végét valamelyik irányban?

– Amennyire emlékszem, nem.

– Tehát valahol középtájon lehetett. Gondolom, ez az egyetlen lehetséges magyarázat.

– Szerintem ez elég logikusnak tűnik.

Laurie megköszönte Delacroix segítségét, aztán letette a kagylót, majd úgy döntött, hogy vár, amíg Jack befejezi a hajszárítóról készített jelentését az irodájában. Arra gondolt, ha átmérnie hozzá, hogy ott várja meg, olyan lenne, mintha kényszerítené, hogy csapja össze a jelentését. Most, hogy már indulásra készen állt, a lehető leghamarabb szeretett volna hazajutni.

14.

2010, március 25., csütörtök

17 óra 30 perc

– Ráérsz? – kérdezte Carl Harris, amikor bedugta a fejét Ben nyitott ajtaján.

Ben felnézett az orvosbiológiai magazinból, amelyet éppen olvasott. Az íróasztala tele volt folyóiratokkal, amelyek naponta érkeztek hozzá. Az iPS USA-nál nagyon fontos volt, hogy állandóan nyomon kövesse az őssejtkutatás tudományának legújabb fejleményeit csak azért, hogy naprakészek legyenek a szellemi jogok egyre nagyobb mértékű kézben tartásával kapcsolatban. Szinte már az is kitöltötte a teljes munkaidejét, hogy átnézte ezeket az orvosbiológiai folyóiratokat.

– Számodra mindig van időm – mondta Ben. – Mi újság? Gyere be, és foglalj helyet.

– Csak arra voltam kíváncsi, hogyan sikerült a délelőtti találkozód Michaellel.

– Talán a legjobb szó rá az, hogy vegyesen.

– Hogy érted?

– A délelőtti találkozónk jó volt, de annak eredményeképpen elment, hogy beszéljen Vinnie Dominickkel és a Jamagucsi-gumi vezetőjével, Szaboru Fukudával. Michael épp pár perccel ezelőtt hívott fel. Azt mondta, hogy először beszélt velük az iPS Rapidről, és addig minden rendben ment. Sőt, azt mondta, hogy a két fickó örömmel beszállnak még több pénzzel az üzletbe, különösen, miután értesültek róla, hogy tegnap aláírtuk a szerződést Szatosival. Pénzügyi szempontból tehát minden nagyon pozitív volt, úgyhogy már csak az a dolgunk, hogy eldöntsük, hogyan folytatjuk: felvásároljuk a céget, vagy a jogokat vesszük meg. Ezzel kapcsolatosan jutottál valamire?

– Azonnal hozzáláttam a dologhoz. Nincsenek elég régóta az üzletben ahhoz, hogy sok mindent meg lehessen tudni róluk, de azt hiszem, tanácsosabb lenne inkább felvásárolni őket, mint csak a jogokat megvenni. Ha megkapják a szabadalmat, amit megpályáztak, az nagy dolog lesz, és azzal fog járni, hogy először töröltetnünk kell az ő szabadalmukat, hogy bejegyeztethessük a miénket. Kikértem mások tanácsát is, és Paulie egyetértett. Örülök, hogy a két titkos szponzorunk is mellettünk áll.

– Én is – mondta Ben. – Annak viszont egyáltalán nem örültek, hogy változtatni akarunk a kapcsolatunk jellegén.

– Nos, rövidtávon úgysem változtathatunk, ha vissza akarsz térni hozzájuk egy második körre.

– Nem, de az előjelek szerint az sem fog jól végződni, ha a második körben akarunk kiszállni.

– Azt hiszem, várhatunk addig, amíg készen nem állunk arra, hogy kilépjünk a szabad tőzsdére.

– Ebben igazad van – mondta Ben. – Az fordulópontot jelent majd, és igazolni tudjuk nekik, hogy profitálhatnak a tőzsdéből, ha megvannak az elvárt pénzügyi mutatók. Megértetjük velük, hogy nem léphetünk ki a tőzsdére, ha ők nem lépnek vissza.

– Jó tervnek tűnik – mondta Carl, aztán felállt. – Még sokáig maradsz? Már öt is elmúlt.

Ben a folyóirathalomra tette a kezét.

– Még maradok vagy egy óráig. Le kell dolgoznom egy kicsit ebből a nagy kupacból. Ráadásul, ha most elmennék, akkor olyan nagy csúcsforgalomba keverednék, hogy megbánnám.

– Akkor találkozunk holnap reggel – mondta Carl, és elindult az ajtó felé.

– Várj! – kiáltott utána Ben.

Carl megállt, és megfordult.

– Találkoztál ma Szatosival? Vagy kaptál hírt felőle? Sikerült megszereznem számára a Columbia Egyetemen a labort, és alá kell írnunk ezeket a jogi dokumentumokat is, de szerintem ma egyáltalán nem jött be.

Carl megrázta a fejét.

– Nem láttam. Próbáltad a mobilját?

– Vagy ötször. Szerintem kikapcsolta, mert rögtön a hangposta jelentkezik, valahányszor hívom.

– Talán elment arra az útra, amit tervezgetett.

– Miről beszélsz?

– Pár nappal ezelőtt kérdezte, hogy hol érdemes megszállni Washingtonban. El akarta vinni a családját.

– A francba! – nyögött fel Ben, és megcsóválta a fejét.

– Mi a baj?

– Ezt már megcsinálta velem egyszer. Eltűnt egy hétre, amikor a családját elvitte a Niagara-vízeséshez.

– Ne hibáztasd, életében először végre szabadnak érezheti magát.

– Persze, csodálatos – gúnyolódott Ben. – Most főhet a fejem miatta, mintha az apja lennék, vagy ilyesmi.

– Gondolkodj pozitívan, lehet, hogy holnap reggel bejön.

– Az marha jó lenne. De miért van az az érzésem, hogy nem így fog történni?

15.

2010. március 25., csütörtök

18 óra 22 perc

Laurie ott ült a vadonatújnak látszó taxi hátsó ülésén, és azon kapta magát, hogy az utcákat számolgatja, ahogy az autó vele és Jackkel együtt a Central Park nyugati része felé száguld. Amikor elmentek a Természetrajzi Múzeum és a Nyolcvanhatodik utca mellett, az izgalma nagyságrendekkel fokozódott. Olyan izgatott volt, hogy érezte pulzusa fokozatos gyorsulását. Bár Jack ott ült mellette, és azt taglalta, hogy ő és Lou a boncolásnál talált leleteiket hogyan tudták igazolni, képtelen volt koncentrálni a férje mondandójára, mivel annyira izgatott volt amiatt, hogy hamarosan újra láthatja a fiát. Hagyta, hadd beszéljen a férje, mivel a jelek szerint nem zavarta Jacket, hogy már vagy öt perce semmiféle reakció nem érkezik Laurie részéről.

– Mit is mondtak, 106-os házszám? – érdeklődött a sofőr.

Laurie előrekiabálta a házszámot, mit sem törődve azzal, hogy belevág Jack szavába.

– Figyelsz rám egyáltalán? – kérdezte Jack, Laurie pedig előrehajolt a plasztikfalhoz, amely elválasztotta őket a sofőrtől, hogy kilásson a szélvédőn, ugyanis gyorsan közeledtek az utcájukhoz. Csak akkor dőlt hátra, amikor a taxi balra fordult.

– Hallod egyáltalán, amit mondok? – kérdezte Jack.

– Nem – ismerte be Laurie.

Jobb kéz felé terült el az a kis játszótér, amelyet tíz éve újítottak fel, és kültéri világítást is szereltek a kosárlabdapályához, melyen épp egy meccs zajlott. Jack végezte a felújítást, rendbe hozta a gyerekjátszót is, csúszdát és hintát szerelt fel, valamint egy nagy homokozót is épített.

– Azt kérdeztem, hogy figyelsz-e rám?

– Hazudjak, vagy az igazságra vagy kíváncsi?

– Hazudj, akkor legalább nem sértődöm meg.

– Fizesd ki, jó? – mondta Laurie, amikor a taxi megállt a járdaszegély mellett, a barna kőburkolatú házuk előtt. Laurie már kinyitotta az ajtót, még mielőtt a jármű teljesen megállt volna. Táskájával a kezében felszaladt a lépcsőn, és már odabent is volt. Le se vette a kabátját, felrohant a lépcsőn az emeleten levő konyhába.

Letícia hallotta, hogy kinyílik a bejárati ajtó, és elindult, hogy Laurie elé menjen, ám Laurie épp ekkor ért fel a lépcső tetejére. Letícia sportos, vonzó, afroamerikai nő volt, huszonöt év körül lehetett, gyönyörű göndör tincsei lazán hullottak a vállára. Arcáról csak ritkán tűnt el a mosoly, elvből nem volt hajlandó soha fáradtnak látszani. Warren Wilson, Jack kosárlabdapartnerének unokatestvére volt, így a családi hagyományokat követve neki is kidolgozott teste volt, ami nagyon is jól látszott a feszes farmerben és a szűk felsőben. Főiskolai tanulmányai befejeztével nem tudta még, hogy mihez kezdjen, így Warren azt javasolta, hogy dolgozzon bébiszitterként Jacknél és Laurie-nál egy darabig.

– Hahó, kicsikém – gügyögte Laurie, és előrenyúlt, hogy kivegye a kicsit a lány kezéből.

Csakhogy annyira vágyott már a gyerek után, hogy a mozdulata hirtelenre sikeredett, és váratlanul érte a kicsit, így vadul kapálózni kezdett Leticia után. Sírni kezdett, ahogy Laurie és Letícia lefejtették apró ujjacskáit Leticia nyakáról.

JJ szinte azonnal felismerte az anyját és lecsendesedett, de ekkorra már megvolt a baj. Laurie úgy érezte, visszautasították, legalábbis pár percig, amíg végül a józan esze felül nem kerekedett. Akkor viszont már valahogy eléggé kínosan érezte magát az iménti sértődöttsége miatt.

Mire Jack felért a lépcsőn, a két nő már csak nevetett az egészen. A férj végighallgatta, ahogy Letícia bocsánatot kér, amiért olyan mogorván reagált Laurie telefonhívásaira.

– Valahányszor hívtál, valahogy mindig a legrosszabb pillanatban történt – magyarázta. – Például éppen fürdettem. Gyorsan ki kellett kapnom a vízből, amihez nyilván nem fűlött a foga, így ellenállt. Aztán be kellett csavarnom a törülközőbe, és csak utána vehettem fel a telefont.

– Holnap már jobban viselem, megígérem – mondta Laurie. – Egyértelmű, hogy az elválás engem jobban megviselt, mint a kicsit.

– Attól tartok, ez tényleg így igaz – bólogatott Letícia. – Egész nap olyan volt, mint egy angyal. A parkban is remekül érezte magát.

Jack megpróbálta elvenni JJ-t Laurie-tól, ám a kisfiú ezúttal Laurie-ba csimpaszkodott. A két nő elnevette magát, Jack pedig feladta a próbálkozást, és azt mondta a fiának:

– Jó, egyelőre sajátítsd ki magadnak anyut, később én jövök. – Elköszönt Letíciától, majd hozzátette, hogy elmegy kosarazni az unokatestvérével. Megszorította Laurie vállát, aztán elindult, hogy fölvegye a kosarasruháját.

– Szinte minden este játszanak – magyarázta Laurie.

Még egy kicsit beszélgettek arról, hogy. mi mindent csinált JJ napközben, aztán megállapodtak, hogy másnap Letícia hánykor érkezik reggel. Letícia elindult hazafelé.

– Egyszerűen tündéri ez a gyerek – mondta, még mielőtt elbúcsúzott.

Amíg Jack odakint volt, Laurie berakta a járókába JJ-t, és játszott vele, közben összedobott egy könnyű vacsorát a férje és maga számára. Ma este csak salátát esznek sajttal és kenyérrel. Aztán visszatette JJ-t a kiságyba, és odaült mellé a hintaszékbe. Örült, hogy a kisfiú a szokásosnál hamarabb elaludt, amivel megerősítette benne azt, amit már eddig is tudott: ez a nap könnyebb volt a kicsinek, mint neki.

A könnyű étkezést követően Jack és Laurie visszavonultak közös dolgozószobájukba. Jack az egyik általános patológiai tankönyvet akarta átnézni, hogy felfrissítse tudását a lőfegyverrel okozott sérülések kapcsán, ugyanakkor Laurie bekapcsolta a számítógépét, és berakta a földalattin készült egyik biztonsági felvételt. Fogalma sem volt, hogy mit fog látni. A számítógép mellé tette az ismeretlen férfi három fényképét.

– Továbbra is az a véleményem, hogy fölösleges erre pazarolnod az idődet – mondta Jack.

– Efelől semmi kétségem – válaszolta Laurie, és most először jutott eszébe a fenyegető levél, amelyet betett az íróasztala alatti fiókba. – Miért? Talán azt hiszed, hogy túl veszélyes? – kérdezte, majd szembefordult Jackkel.

– Veszélyes? – kérdezte Jack zavartan, – Miért lenne veszélyes? Szerintem inkább semmi olyasmit nem találhatsz ott, ami befolyásolná az ügy végkimenetelét. Akkor is nagyon alaposan át kell nézned az agyat még egyszer, még ha nem is sikerül igazolnod, hogy rohama volt.

– Tényleg? – kérdezte Laurie fölényesen, majd rákattintott a képernyőn a DVD-meghajtóra.

– Azt csinálsz, amit akarsz – mondta Jack, majd visszafordult a könyvéhez. Ha a felesége pazarolni akarja az idejét, hát legyen, gondolta.

Laurie képernyőjén először egy menü jelent meg, melyben a felvevő kamerák numerikus sorrendbe voltak rendezve egytől kilencig. Az egyes számúra kattintott, és azonnal elindult a felvétel lejátszása. A videó minősége nem volt valami fényes; a nagy látószög határozottan torzította a képet, és a kép pont olyan han-gyás volt, ahogy tartott tőle. Ráadásul kétszeres sebességgel játszott le. Amikor lelassította, jobb volt, de korántsem optimális.

– Bemegyek a nappaliba – mondta Laurie. – Megpróbálom összekötni a HD tévével, hátha úgy jobb lesz.

– Sok szerencsét! – mondta Jack szórakozottan.

A nappaliban Laurie betette a lemezt a DVD-lejátszóba. Miután bekapcsolta a tévét is, örömmel konstatálta, hogy a kép minősége jobbnak tűnik. Letette maga mellé a kanapéra a fényképeket, aztán felrakta a lábát a dohányzóasztalra, és húsz percig nézte a videót. Pont olyan unalmas volt, ahogy várta, az emberek némán szálltak ki-be a szerelvényekből. Aztán valami érdekes dolog ragadta meg a figyelmét. Egy túlméretezett ruhát viselő tinédzser, akinek a nadrágjának az ülepe majdnem a térdénél volt lent, szándékosan nekiment egy középkorú, újságot olvasó férfinak. Ugyanabban a pillanatban a férfi tárcáját kiemelte a zsebéből, de olyan gyorsan, hogy Laurie-nak meg kellett állítania a szalagot, visszatekerni, és újra lejátszani képről képre.

– Te jó ég! – mondta Laurie, aztán áthívta Jacket, hogy nézze meg ő is a képeket. A férjét éppúgy lenyűgözték a látottak, mint őt.

– Most mit tegyek? – kérdezte Laurie.

– Nem akarok cinikusnak tűnni, de még ha be is jelentenéd a rendőrségen, szerintem nem lenne belőle semmi. A New York-i rendőrség tele van ennél jóval komolyabb ügyekkel.

Laurie leírta a képernyőn látható időpontot, felírta a kamera számát az egyik fotó hátuljára. Arra gondolt, hogy reggel odaadja Murphynek, aztán rábízza a döntést.

Miután az első kamerával végzett, úgy döntött, hogy átugrik a négyes kamerára abban a reményben, hogy a kamerák a peron elhelyezkedésének megfelelően vannak beszámozva, és ez közelebb lesz a peron közepéhez, ahol Robert Delacroix várakozhatott. Az egyes számú kamera a metró északi kijáratánál volt.

Alig telt el pár perc a négyes kamera felvételeinek nézése közben, amikor Jack megjelent az ajtóban, és magára vonta a figyelmét.

– Lefekszem, és az ágyban olvasok tovább.

– Jól van, szivi – mondta Laurie, és megállította a szalagot. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy ha Jack olvasni kezd az ágyban, az azt jelenti, hogy egy vagy két oldal után elalszik. – Majd reggel találkozunk.

Jack rámosolygott, tudta, hogy a feleségének igaza van. Válaszképpen odalépett a kanapéhoz, előrehajolt, és szájon csókolta.

– Azért ne maradj fönn egész éjszaka emiatt a vacak miatt -mondta. – Különben reggel nem tudlak kiverni az ágyból.

– Csak még egy kicsit nézem – ígérte Laurie engedelmesen.

Amikor a négyes kamera felvételével végzett, rákattintott az ötösre. Már percek óta nézte, amikor hirtelen rádöbbent, hogy elaludt. A vonatokból ki- és beáramló néma embertömeg megbabonázta. Mivel fogalma sem volt, hogy mikor aludt el, visszatekerte a felvételt az elejére, mert tudta, hogy esetleg pont arról maradt le, amit találni remélt.

Erőt vett magán, és megpróbált ébren maradni legalább az ötös kamera felvételeinek végéig, amikor egyszer csak felélénkült. Nem egészen a képernyő közepén megpillantotta a férfit, akit keresett. Legalábbis úgy gondolta, ő az. Gyorsan megnyomta az „állj" gombot a távirányítón, hogy kimerevítse a képet. Abban a pillanatban a férfi épp hátranézett a válla fölött a lépcsőre, amelyről nyilván az imént jött le, bár csak akkor ismert rá, amikor közelebb jött a peron széléhez. Kezébe vette a holttestről készült fotókat, és összehasonlította. Szinte teljesen biztos volt abban, hogy nem téved, a fényképen látott és a képernyőn megjelenő férfi ugyanaz a személy volt. Bár a kamera szögének köszönhetően nem lehetett száz százalékig biztos benne, a felvételen kiírt időpont stimmelt: néhány perccel a 911-es hívás előtt volt. Laurie óvatosan visszatekerte a felvételt, figyelte, ahogy a férfi hátrafelé fölmegy a lépcsőn. Kockáról kockára nézve is pontosan érzékelte, hogy a férfi szalad, mivel állandóan nekiütközött valakinek, akik nyilvánvalóan lassabban mozogtak, mint ő. Újra megnézte a felvétel oldalsó részét, és látta, hogy a vágány üres, a vonat még nem érkezett be.

Laurie tovább pörgette visszafelé a felvételt, amíg végül a férfi el nem tűnt a képből. Csak annyit tudott meg, hogy a fickónál valamilyen vászontáska-féleség volt. Hátradőlt, és elindította a videót, ezúttal előre, normál sebességgel. A férfi valóban futott.

„Nyilván nem akarta lekésni a vonatot" – tűnődött magában Laurie, miközben a férfi egyre több emberbe ütközött bele. Normál sebességgel lejátszva ezek az ütközések jobban lelassították, mint ahogy a kockáról kockára történő lejátszásnál látszott.

A férfi belerohant a peronon várakozó tömegbe, és nyilvánvalóan felháborította az ott várakozókat. Az egyik ott ácsorgó férfi meg is ragadta az ázsiai karját, de kiszabadította magát az idegen szorításából, és továbbnyomult, miközben folyamatosan hátranézegetett a válla fölött, mintha üldöznék.

– Valaki üldözi! – bukott ki Laurie-ból, és ismét előrehajolt.

Két másik ázsiai jött lefelé a lépcsőn, és akárcsak az első, valósággal keresztülverekedték magukat a tömegen, az egyiküknél esernyő volt, a másik kezében nem volt semmi. Miközben Laurie a felvételt nézte, a két üldöző férfi utolérte a másik férfit, épp akkor, amikor a szerelvény begördült az állomásra. Ekkor Laurie alig látta az őt érdeklő ázsiait, mivel jóval alacsonyabb, volt, mint az egymásnak nyomuló utasok. A következő pár pillanatban alig volt mozgás, mivel a kiszálló utasok beleütköztek a szerelvény felé nyomulókba. Végül a tömeg ismét mozgolódni kezdett, és amikor ez történt, Laurie látta, hogy a táskás férfi rángatózik, legalábbis mintha rángatózott volna, ugyanakkor még mindig egyenesen állt, a nyaka ritmikusan hol kinyúlt, hol elernyedt. Ahogy egyre több ember szállt be a kocsiba, és a tömeg ritkulni kezdett, Laurie figyelte, ahogy a két férfi lefekteti a gutaütött áldozatot a földre. Ekkorra már nem rángatózott görcsösen, és a nála lévő táska a két üldöző egyikének kezében volt. Laurie arra is rájött, hogy a két támadó könnyedén elvehette a férfi tárcáját, amíg még állva tartották, ami megmagyarázta azt is, hogy miért nem volt nála semmilyen irat, amikor a sürgősségire vitték.

– Szavamra – mondta Laurie hangosan. – Ez rablás volt.

Figyelte, ahogy az emberek kerülgetik a földön fekvő férfit.

Teljesen elképesztette, mennyire közönyösek a New York-iak. Az egyetlen pozitív reakciót attól a férfitól látta, aki a vonat ajtajában állt, és a füléhez emelte a mobütelefonját. Laurie azon tűnődött, hogy vajon Robert Delacroix-e az. A két ázsiai férfi felé fordította a figyelmét, akik higgadtan kisétáltak a képből.

Laurie megállította a videofelvételt. Beszaladt a hálószobába, hogy odahívja Jacket. Szerette volna, ha a férje látja a videót, akkor is, ha előre ismerte a reakcióját: „Jól van, úgy néz ki, rablás volt, de lehet, hogy mégsem. Lehet, hogy a táska a két férfi közül az egyiké volt. A lényeg az, hogy a boncolás eredménye negatív lett."

Laurie beért a hálószobába, és rögtön meg is torpant. Jack szokás szerint, mint máskor is, amikor az ágyban olvasott, már az igazak álmát aludta. A súlyos tankönyv, amelyet a szobába hozott, kinyitva hevert a mellkasán. Laurie óvatosan felemelte, és az éjjeliszekrényre tette. Aztán lekapcsolta az éjjeli lámpát. Olyan rítus volt ez, amely szinte minden este megismétlődött. Laurie-val szemben Jack könnyedén elaludt bármilyen helyzetben, ugyanakkor reggel könnyen is kelt. Mindezek a dolgok meglehetős nehézséget okoztak Laurie-nak.

Amikor Laurie visszament a nappaliba, kivette a lemezt a DVD-lejátszóból, és visszavitte a dolgozószobájába. Ott betette a számítógépébe, visszatért az ötös kamerához, és addig keresgélt a fájlban, amíg meg nem találta a legjobb képet a két üldözőről, aztán kinyomtatott a képből egy példányt. A két tolvaj láttán teljesen megváltozott a véleménye az esetről. Kezdetben csalódott volt, amiért az első eset, amit kapott, egy természetes halállal elhunyt azonosítatlan holttest, vagyis abszolút érdektelen eset -aligha olyasvalami, ami próbára tenné a hozzáértését. Most pedig a kitartása meghozta az eredményt: bebizonyosodott, hogy sokkal érdekesebb esettel van dolga, mint amire bárki számított volna, különösen ő maga.

Laurie kezdte érezni a régi izgalmat, amely akkor lett úrrá rajta, amikor bonyolult, a szokásostól eltérő esetekkel találkozott, és már alig várta, hogy reggel bemenjen az intézetbe, és megszerezze a laboreredményeket és a szövettani metszeteket. Igazság szerint korábban félt, hogy kiveszett belőle az intuíciója a szabadsága alatt, ám most bizton tudta, hogy visszatért, és az volt a határozott érzése, hogy még sok meglepetés vár rá az ügyben. Arra gondolt, hogy nem fedi fel, mit tudott meg a biztonsági felvételből, amíg ki nem derítette, hogy miben halt meg a férfi. Laurie korábbi tapasztalataiból tudta, hogy a bűncselekmény elkövetői felelősek az áldozat egészségéért: vagyis ha valaki szívrohamot kap azért, mert egy rabló üldözi, akkor az gyilkosságnak tekintendő, nem pedig természetes halálnak, és a rablót gyilkosság vádjával kell bíróság elé állítani, és ennek megfelelő büntetést kell kiszabni rá. Laurie tudta, hogy most már gyilkossággal van dolga, és az unalmas eset egyszeribe izgalmas lett, legalábbis ezt gondolta, miközben elpakolta a fotókat és a DVD-t a táskájába, amellyel nap mint nap munkába járt.

A következő feladata az volt, hogy elaludjon – ez nem lesz egyszerű, tekintve, hogy mit fedezett fel a biztonsági felvételeken. Ráadásul attól is félt, hogy JJ esetleg felébred. Néha Laurie azt kívánta, bárcsak ne lenne szüksége alvásra, mert úgy gondolta, akkor beérné azzal, hogy éjszaka olvas. De bárhogy is telt az éjszaka, minden reggel kimerültnek érezte magát az első ébren töltött óra során, és rájött, hogy a valóságban nagyon is szüksége van a pihenésre.

Miután megnézte a békésen alvó JJ-t, Laurie maga is lefekvéshez kezdett készülődni. Amikor végre bemászott a takaró alá és lekapcsolta a lámpát, végiggondolta a napját. így visszanézve nem is volt olyan egyszerű nap. Igazság szerint nagyon is nehéz volt. Hiányzott neki a kicsi, ez jól látszott abból is, hogy menynyit telefonálgatott, és megsértődött, amikor látszólag visszautasították – ebből is látszott, mennyire sebezhető. Ami a munkáját illeti, kezdetben nem tett túl jót az önbizalmának az eset, amelyet kapott, de aztán az egészet megváltoztatta mindaz, amire most este jött rá. Mindent egybevetve világos volt, hogy nagyon szereti a munkáját, és szinte teljesen biztos lehet abban is, hogy egyszerre képes jó igazságügyi orvos szakértő és jó anya lenni.

16.

2010. március 25., csütörtök

22 óra 44 perc

– Ott vannak! – mondta Carlo, amikor Brennan ráfordult a Tizenhetedik utcára, a Union Square északi oldalán.

A környék szokás szerint nyüzsgött az emberektől, a járdán a legkülönbözőbb korú és etnikumú zenészek, koldusok és diákok tolongtak. A tömeg ellenére Szuszumu Numurát és Josiaki Etót viszonylag könnyű volt észrevenni az öltözékük miatt. Akárcsak előző este, fényes fekete öltönyben voltak, fehér inget, fekete nyakkendőt és sötét napszemüveget viseltek hozzá.

– Még egyszer tisztázzuk – mondta Carlo. – Elmegyünk a mólóhoz azzal a szöveggel, hogy elhozzuk a robbanóanyagot az elterelő hadművelethez, valamennyien kiszállunk; azt mondjuk, hogy mindenkire szükségünk lesz, hogy becipeljük a kocsiba a robbanóanyagot, és bemegyünk. Ott tesszük őket hidegre. Ne feledjétek, náluk is van fegyver, és habozás nélkül használják.

A jelenlévők valamennyien bólogatva helyeseltek. Brennan és Carlo az első ülésen foglaltak helyet, megint Brennan volt a sofőr. Arthur és Ted hátulra préselődtek a harmadik sorba. A középső üléseket üresen hagyták Szuszumu és Josiaki számára.

Brennan megállt a járdaszegély mellett a Barnes & Noble könyvesbolt előtt, amely már negyvenöt perce bezárt, ám a belső világítás még mindig fel volt kapcsolva. Szuszumu és Josiaki úgy tettek, mintha a kirakatot nézegetnék.

– Oké – mondta Carlo, majd hátrafordult Arthurhoz és Tedhez. – Készen álltok, fiúk? A fegyverek rendben?

Arthur és Ted egyszerre emelték fel a kezüket, hogy megmutassák Carlónak, náluk van az automata fegyver, aztán gyorsan eldugták őket.

– Jól van – mondta Carlo. – Remélhetőleg nem lesz semmi baj, de azért fel kell készülnünk. – Carlo ezután visszafordult Brennanhoz. – Készen állsz?

– Persze, hogy készen állok – válaszolta Brennan unott hangon. Néha úgy érezte, hogy Carlo kissé túldramatizálja a helyzetet.

Carlo leengedte az ablakot, és füttyentett egyet. Szuszumu és Josiaki a hang hallatán megfordultak, és gyorsan az autóhoz jöttek, de közben meghajoltak Carlo felé. Habozás nélkül bemásztak középre, bár egy pillanatra megdermedtek, amikor rájöttek, hogy a hátsó ülésen ül még két ember, akiknek az arcát alig világította meg a szomszédos utcai lámpák fénye.

– Bemutatom Arthurt és Tedet. Ők ülnek ott hátul – kiáltotta Carlo mintegy magyarázatképpen.

A japánok hátrafordultak, miután az ajtó bezárult. Többször is meghajoltak Arthur és Ted előtt, és jó párszor elismételték, hogy „hai, hai". Nyilvánvaló volt, hogy meglehetősen feszültek; úrrá lett rajtuk a tervezett betörést megelőző várakozás izgalma.

Brennan megkerülte a Union Square-t, aztán kelet felé vette az irányt, és ráfordult a Tizennegyedik utcára, majd végigment az East-folyó mentén. Ott aztán észak felé kanyarodott, és ráhajtott a FDR Drive-ra. Egy darabig nem szólt senki egy szót sem. Mindenki más okból hallgatott. Arthur volt az egyetlen, aki aggódott amiatt, hogy mi történhet, mivel ő volt a leginkább tépelődő típus a csapatban, és szilárdan hitt Murphy törvényében: ha valami elromolhat, az el is romlik.

Brennan lehajtott az FDR-ről a Harmincnegyedik utcára, majd elment a Harmadik sugárútra, ahonnét leereszkedtek a queensi belvárosi alagútba. Ahogy arra Szuszumu és Josiaki számítottak is, északabbra mentek az FDR-en, kissé nyugtalankodni kezdtek, amikor beértek az alagútba, és azonnal vitatkozni kezdtek japánul. Nyilvánvaló volt, hogy összezavarodtak. Josiaki szólalt meg először.

– Bocsánat! – mondta, és előrehajolt. – Miért megyünk Queensbe?

Carlo hátrafordult, és Josiaki szemébe nézett.

– A robbanóanyagért – mondta lassan és tagoltan, mert abban a tévhitben élt, hogy így kell beszélni velük angolul. – Arra kell a robbanóanyag, hogy elterelő hadműveletet hajtsunk végre, és közben nyugodtan betörhessünk az iFS USA-ba, és megszerezzük a jegyzőkönyveket. Érted?

– Hova megyünk Queensen belül? – kérdezett vissza Josiaki.

– A Vaccaro családnak van egy régi raktára a folyó menti mólónál – magyarázta Carlo még mindig hátrafordulva. – Itt tároljuk a veszélyesebb anyagokat. Itt van a robbanóanyag is, amelyet ma este használunk a robbantáshoz.

– Mi az, hogy móló?

– Hosszú, általában fából készült építmény, amely benyúlik a vízbe, és arra jó, hogy kikössenek mellé a hajók.

– Futou? – kérdezte Josiaki.

– Persze, biztos, én honnét tudnám?

– Az East-folyóhoz megyünk?

– Úgy van. A móló az East-folyón van.

Pár mérföldön keresztül Josiaki és Szuszumu különféle kérdésekkel bombázták Carlót, egészen addig, míg a férfi már kezdett aggódni, hogy esetleg nem hajlandóak segédkezni, hanem azt akarják, hogy visszamenjenek a városba. De nem így történt. Egyszer csak elcsendesedtek, és Carlo azt remélte, hogy egy darabig így, is maradnak.

Amikor kiértek az alagútból, Brennan lehajtott a gyorsforgalmiról az első adandó alkalommal, átszelték a Newton Creeket a McGuinness Boulevardon, aztán jobbra fordultak a Greenpoint sugárútra. Először egy csomó söröző és étterem tűnt fel, de a folyó felé közeledve a környék egyre jobban elnéptelenedett, s végül már olyan volt, mint egy igazi gyárváros. Carlo kinézett az ablakon, és két feltűnő dolgot észlelt: kevés volt az ember, és gyér volt a világítás.

A Union Square élénk, vibráló légkörével éles ellentétben ez a környék olyan volt, mint egy apokaliptikus filmjelenet. Mintha egyetlen élő teremtés sem lett volna a környéken, egészen addig, míg meg nem pillantott egy hatalmas patkányt, melynek szeme ékkőként csillogott, amikor a rágcsáló szemébe pont belevilágított a Denali fényszórója.

Öt perccel később Brennan lefékezett közvetlenül a három méter magas kerítéssel körülvett lelakatolt háromméteres kapu előtt, amely fölött szögesdrót húzódott. Carlo kipattant az autóból kulccsal a kezében, és a fényszóró fényében kinyitotta a lakatot, hogy Brennan behajthasson. Aztán a sötétben visszazárta a kaput, majd előrefutott, és visszamászott a járműbe.

A jókora vasbetonból készült raktárépület Brennantól bal kézre helyezkedett el, ahogy előrehajtott a móló tövéhez. Körülbelül félúton az épület mellett volt egy kis plató, fölötte pedig egy jól lelakatolt bejárati ajtó. Az ajtó fölött fatábla díszelgett, melyen a következő felirat volt halványan olvasható: AMERICAN FRUIT COMPANY.

– Itt tároljátok a robbanóanyagot? – kérdezte Josiaki, amikor kibámult a sötét raktárépületre.

– Igen, itt – válaszolta Carlo. Becsúsztatta a kezét a dzsekije hajtókája alá, és kikapcsolta a Glock 22-es pisztolya tokjának záró patentját a vállpánton. Aztán kinyitotta az utasülés előtt lévő két kesztyűtartót, és kivette belőle a zseblámpákat, az egyiket odaadta Brennannak. Amikor Brennan kikapcsolta a fényszórót, mindketten felkapcsolták a zseblámpákat. Mivel a hold nem világított, koromsötét uralkodott odakint.

– Na jól van – mondta Carlo, – Kiszállás! Mindenki segítsen berakodni a felszerelést.

Ő és Brennan egyszerre másztak ki az autóból. Carlo kinyitotta a hátsó utasajtót Josiakinak, aki mögötte ült. Brennan hasonlóképpen segített Szuszumónak. Carlo még hihetőbbé szerette volna tenni a sztorit, nevezetesen, hogy anyagokat fognak becipelni a kocsiba, így hátrament, és kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját. Úgy tervezték, hogy bemennek a raktárba, és ott intézik el a két japánt.

Carlo továbbment a raktárépület ajtajáig, előhúzta ugyanazt a kulcscsomót, mint amit a kapunál használt. A hóna alá szorította a zseblámpát, majd kinyitotta a lakatot, aztán az ajtót is. Épp amikor kinyitotta az ajtót, hogy felkapcsolja a belső világítást, észlelte, hogy mögötte lökdösődés támadt. Hátrafordult, és látta, hogy Josiaki félrelöki Brennan kezét. Brennan pusztán előrébb akarta tessékelni Josiakit. Josiaki és Szuszumu ott álltak a platón a bejárat előtt.

– Mi idekint várunk – mondta.

Carlo ekkor látta, hogy mögöttük Arthur és Ted épp kiszálltak az autóból. A baj az volt, hogy a pisztoly továbbra is a kezükben volt, mivel Carlo azt parancsolta nekik, hogy így tegyenek, vész esetére. A másik probléma pedig az volt, hogy Szuszumu feléjük nézett, Josiaki pedig előre. A két japán nyilvánvalóan gyanakodni kezdett.

Szuszumu első reakciója az volt, hogy elkiáltotta magát: „kaki", vagyis pisztoly, és előrántotta a fegyverét, majd több lövést is leadott. Az egyik lövés eltalálta Arthur jobb felkarját, s a lövedék hátul kijött. Ted pisztolya már készen állt, és egy pillanat alatt kiürítette a tárat, több lövése is célba talált, az egyikkel pont mellbe lőtte Szuszumut. A golyó átfúrta a szívét, és azonnal végzett a jakuza katonájával.

Josiaki futni kezdett. Más választása nem lévén, a móló felé szaladt, s közben ide-oda hajladozott és bucskázott; a reakcióideje mindenkit meglepett. Carlo és Brennan gyorsan a menekülő felé fordította a zseblámpáját, s közben próbálták kiszabadítani a fegyverüket a vállpántról. Tednek pár lépésnyit a kocsi felé kellett szaladnia, hogy jobban lásson. Még leadott pár lövést gyors egymásutánban, de nem tudta megállapítani, hogy eltalálta-e a menekülő férfit, vagy sem. Ettől függetlenül Josiaki továbbszaladt bukdácsolva, hajladozva, majd gyorsan eltűnt a mólóra boruló sötétségben.

– Segíts Arthurnak! – kiáltotta Carlo Tednek.

Arthur térdre esett, és bal karjával magához szorította a jobbját. Leejtette a fegyverét, miután eltalálták. Egyre növekvő vörös folt éktelenkedett a felkarján.

– Bassza meg, bassza meg! Eltalált az a rohadék! – kiáltotta meglepetten. – Miért kellett rám lőnie? – értetlenkedett.

Mivel Carlo és Brennan zseblámpájának fénye egyre gyorsabban tűnt tova, ahogy Josiaki után szaladtak, Ted és Arthur végül teljes sötétségben maradt. Arthur szerencséjére a fájdalom nem volt jelentős, csak tompaságot érzett.

Ted visszament a járműhöz, kinyitotta a vezető felőli ajtót, és felkapcsolta a fényszórót. A teljes sötétséget követő vakító fényben a két férfi hunyorogni kezdett. Ted keresett valamit, amivel elszoríthatná a vérző sebet, aztán kihúzta az övét a nadrágjából.

– Hadd lássam a sebet – mondta figyelmeztetésképpen, mielőtt letépte Arthur ingének ujját.

Arthur felkarján, körülbelül félúton a könyöke és a válla között egy tiszta, negyedhüvelykes bemeneti seb volt. Hátul, a kimenetnél egy jókora húsdarabot kiszakított a lövedék. Arthur szerencséjére nem vérzett túlságosan, csak szivárgott belőle a vér.

– Túléled – mondta Ted, és rájött, hogy pillanatnyilag nincs szükség a kar elszorítására.

Brennan és Carlo végigfutottak a raktár mellett, aztán megálltak. Josiaki elrohant a móló végéig, és ott állt meg.

– Nem szökhet meg – mondta Carlo lihegve.

– Azt én is tudom – mondta Brennan hasonlóképpen lihegve.

– Mit csinál?

– Úgy látom, leveszi a cipőjét.

– A francba! – mondta Carlo. – Csak nem ugrik be a vízbe?

– De, szerintem igen. Leveszi a ruháját is, bassza meg.

– Fuss utána, mielőtt megpróbálja.

– Fusson a nyavalya – mondta Brennan. – Nyilván van nála pisztoly. Fuss utána te.

Csak álltak ott, és figyeltek. A jelek szerint Josiaki szépen összehajtogatva rakosgatta le a ruháit. A következő pillanatban már el is tűnt.

Carlo és Brennan kezükben a puskával, a másikban pedig a zseblámpával, szó nélkül rohanni kezdtek a móló vége felé. Amikor odaértek, mindketten lelassítottak, attól féltek, hogy esetleg trükk az egész, csak közel akarja őket csalogatni a japán. Lassítottak, és lövésre készen tartották a fegyverüket.

Brennan hallotta meg először a csobbanást, és felkiáltott:

– A vízben van! – Ahogy előresprintelt, elszaladt a szépen ösz-szehajtogatott ruhák mellett, melyek tetején egy pár cipő hevert. A cipő pontosan párhuzamos volt a mólóval.

Brennan egészen a móló végéig rohant. Josiaki épphogy csak látszott, nőiesen, a fejét a vízből kidugva úszott, majd gyorsra váltott, és ide-oda kapkodta a fejét. Brennan rávilágított a zseblámpájával, és Carlo ekkor ért melléje. Mindkét férfi Josiakira célzott az automata fegyverével, és gyorsan kiürítették a tárat. Amikor az utolsó lövés hangja is elhalt, és már a szomszédos épületekről és mólókról sem visszhangzottak a dörrenések, Brennan és Carlo arra a pontra bámultak, ahol pár pillanattal azelőtt Josiaki még kétségbeesetten csapkodott, hogy átússzon Manhattanbe. Ekkor, akárcsak a folyó többi része, a víz már nyugodt volt, akárcsak egy olajtócsa, és visszatükröződött benne Manhattan sziluettje.

Öt-tíz, majd tizenöt percen keresztül Brennan és Carlo zseblámpával pásztázta a helyszínt abban a reményben, hogy a kínos ügy ezzel lezárult. Egyszer hirtelen örvény támadt a közelben, jelezvén, hogy egy nagy élőlény úszik ott, s mindkét férfi összerezzent, de Josiaki nem jött fel, hogy kétségbeesetten levegőt vegyen. Nyilvánvaló, hogy a vízbe fulladt.

– Biztos eltaláltuk – törte meg Carlo a csendet.

– Nagyon úgy tűnik. De nem volt egyszerű eset. Ha megszökött volna, Louie leharapja a fejünket.

– Mi lenne, ha beugranál, hogy kihalászd a holttestet? – kérdezte Carlo.

– Még hogy én? A nagy francokat! – válaszolta Brennan vehemensen. A puszta gondolattól is, hogy beugorjon ebbe a fekete olajos vízbe, amelyben a jó ég tudja, milyen állatok élnek, kirázta a hideg.

– Csak vicceltem – vágta hátba barátságosan Brehnant Carlo.

Brennan megragadta Carlo karját mielőtt újra lecsapott volna, és félretolta.

– Mondtam, hogy ne ütögess – acsarkodott, és egészen közel tolta az arcát Carlóéhoz. Az előző néhány perc eseménye miatt még mindig túl feszült volt, és idegesen reagálta le a provokálást.

Carlo durván félrelökte.

– Térj már észhez! Csak hülyéskedtem. Nem gondoltam komolyan, hogy ugorj be. Úgysem találnád meg soha az életben azt a holttestet. Akkora a sodrás itt, hogy a hulla már harminc-negyven méterrel lejjebb van a folyón.

Carlo lehajolt, hogy összeszedje Josiaki ruháját és cipőjét.

– Menjünk vissza, nézzük meg, mi van Arthurral. Valószínűleg be kell vinnünk a kórházba, mielőtt kimegyünk az óceánhoz, hogy megszabaduljunk Szuszumu holttestétől.

A két férfi lassan visszasétált a móló felől. A víz időnként cuppogó, örvénylő hangot adott alattuk, amiből arra lehetett következtetni, hogy milyen erős itt a sodrás.

– Louie nem fog örülni Josiaki miatt – jegyezte meg Carlo.

– Nekem mondod? – kérdezett vissza Brennan. – De a helyzet tízszer rosszabb lett volna, ha a fickó eljut Manhattanbe.

– Talán nem kéne előhozakodnunk vele, ha nem kérdez rá konkrétan. Végül is, amilyen erős az áramlás, ki tudja, hol veti ki a víz. Lehet, hogy kijut az óceánra. Egyébként is ott lett volna a helye.

Brennan gyorsan Carlóra sandított.

– Neked kell telefonálnod. A te dolgod, hogy kommunikálj a capóval, de ha engem kérdezel, én biztos nem mártalak be, és nem árulom el, hogy mi történt.

– Jól van – mondta Carlo. – Akkor én sem mondom el neki, hacsak rá nem kérdez.

– És hogyan magyarázzuk el, hogy mi történt Arthurral?

– Elmondom az igazat. A japánok bekattantak, ezért ki akartuk iktatni őket. Habozás nélkül fegyvert rántottak és lövöldözni kezdtek. Nos, szegény Arthur jól megjárta.

Amikor visszaértek a kocsihoz, látták, hogy minden rendben van. Ted bekötötte a sebet Arthur letépett ingujjával, és épphogy csak vérzett.

A fő gond az volt, hogy Arthur meglehetősen rossz állapotban volt. Bár az elején nem zavarta nagyon a sérülés, a zsibbadtság elmúltával kibírhatatlannak érezte a fájdalmat.

Betették Szuszumu holttestét egy hullazsákba, aztán beemelték a furgon hátuljába, majd beszálltak a járműbe, elhajtottak az AMERICAN FRUIT COMPANY raktárától, és Elmhurst felé vették az irányt. Amint kiértek a gyorsforgalmira, Carlo tárcsázta Louie számát.

Amikor a Carlóval folytatott beszélgetés után Louie megszakította a hívást, nem tudta, hogy vajon dühös legyen, vagy megkönnyebbülést érezzen. Tapasztalatból tudta, hogy ha valakit ki kell iktatni, az vagy jól sül el, vagy rosszul. Bizonyos fokig megkönnyebbült, hogy túl voltak a dolgon, de felhúzta magát azon, hogy Arthur megsebesült. Négyen voltak kettő ellen, ez azért elég nagy túlerőnek számított.

Vissza sem tette a telefon kagylóját, hanem előhúzta az íróasztal fiókjából a címjegyzéket, és kikereste a Louis Trevino nevű orvos számát, akiről tudta, hogy már évek óta a Vaccaro család orvosa.

A Szent Mária Kórházban találták maguknak, ahol annak idején a gyakorlatát végezte, és az évek során a Vaccaro család minden ügyét rábízták, köztük a bizalmasan kezelendő fegyver okozta sérülések kezelését is.

A telefon jó párszor csörgött, mire végre egy fáradt hang beleszólt.

– Doki, itt Louie. Van egy kis gond Arthurral.

– Miről van szó?

– Pisztolylövés érte a jobb felkarján, elöl bement, hátul kijött.

– Csontot ért a lövedék?

– Szerintem nem.

– Az nagyon jó. És nagyobb eret?

– Azt sem, legalábbis eddig úgy tűnik.

– Hol van?

– Mondtam nekik, hogy menjenek egyenesen a Szent Máriába. Úgy tippelem, hogy fél órán belül ott lesznek.

– Lemegyek a sürgősségire, és fogadom őket – mondta Trevino.

– Kösz, doki – válaszolta Louie, de tudta, hogy már túl későn szólt a kagylóba.

Miután Louie túlesett a dokival való telefonáláson, továbbra is ülve maradt az íróasztala mögött, és a következő hívásra készült. Tudta, hogy miről akar beszélni, de nem volt benne biztos, hogyan fogalmazza meg mondandóját. Miközben ezen tűnődött, kinézett a New York-i Whitestone-ban található nagy vízparti házának nappalijától kissé távolabb eső dolgozószoba ablakán. Mivel nem voltak levelek a fákon, részben átlátott a szomszéd udvarán túlra a kivilágított kecses Whitestone hídra. Ahogy a hidat nézte, eszébe jutott, hogy a nappaliból sokkal szebb kilátás nyílik a Throgs Neck hídra, amely az ellenkező irányba nézett a kikötőig húzódó jókora zöld területtel szemben. Aztán a kikötőről eszébe jutott, hogy nemsokára ki kell hoznia a hajóját a téli tárolóhelyről.

Megpróbált az előtte álló feladatra koncentrálni. Fel kell hívnia Hideki Simodát, hogy elaltassa a gyanúját azzal kapcsolatosan, hogy bármi köze lenne Szuszumu és Josiaki eltűnéséhez, ahogy Paulie okosan javasolta neki. A legfontosabb az – és Louie ezzel tökéletesen tisztában volt, hogy úgy kell tűnnie, mint aki tényleg nagyon dühös.

Összeszedte a bátorságát, aztán tárcsázni kezdett. Meglepetésére a telefont egyetlen csörgést követően felvették, és csak any-nyit mondtak bele, hogy hai, mintha Hideki eleve a kezében tartotta volna a készüléket.

– Na jól van, Hideki, mi a lófasz van, de nem kérek semmiféle ködösítésből – ordított Louie a kagylóba. – Pont most hívtak a fiúk, akik még mindig ott őgyelegnek a kurva Union Square-en, és várják, hogy a hülye embereid megérkezzenek. MÍ a büdös lófasz van?

Louie ritkán káromkodott, de most előhúzta ezt az ütőkártyáját, mert arra gondolt, hogy Hideki erre számítana ebben a helyzetben.

A reakció viszont meglepte Louie-t:

– Elnézést, azt hiszem, a férjemmel akar beszélni.

Louie arca fintorba torzult, miközben várta, hogy Hideki végre átvegye a telefont. Louie megpróbálta megismételni az iménti szóáradatot, de jóval kevésbé közönségesen. Miután elkövette imént azt a hibát, hogy elfelejtette megkérdezni, kivel beszél, ez volt a legjobb, amit tehetett.

– Barbera-szannal beszélek? – kérdezte Hideki.

– Miért, mit gondoltál, ki a franc hívna ilyenkor? – kérdezte Louie dühösen, és próbálta a lehető legidegesebb hangot megütni.

– Azt mondja, hogy Szuszumu és Josiaki nem jelentek meg ma este?

– Pontosan ezt mondom. És szeretnélek emlékeztetni, hogy a ma esti kis balhé a te kedvedért történt volna, nem a miénkért.

– Ez igaz, Barbera-szan – ismerte be Hideki. – Tartsd egy kicsit a telefont. Hadd hívjam őket, megkérdezem, hol vannak. Biztos valami félreértés az egész, sajnálom. Ők a legmegbízhatóbb embereim.

Louie hallotta, hogy japánul beszél valakivel, aki ott áll mellette. Aztán visszavette a kagylót.

– A feleségem idehozza a mobiltelefonomat. Nagyon sajnálom. Maradt még annyi időnk, hogy végrehajtsuk az akciót?

– Derítsük ki, hogy hol vannak az embereid. Ha a Union Square környékén, akkor talán még valahogy össze tudjuk hozni a dolgot.

Louie hallotta, amint Hideki megpróbálja hívni az embereit. Miután nem sikerült, kezébe vette a kagylót, és ismét Louie-hoz szólt.

– Nem érem el őket. Ez felettébb különös.

– Tisztában voltak vele, hogy ma este lesz a betörés, ugye?

– Teljes mértékben. Ma estéről volt szó.

– Mikor beszéltél velük utoljára?

– Azóta nem beszéltem velük, mióta hazahoztak a nálad tett látogatás után, Barbera-szan. Akkor nagyon készségesnek mutatkoztak, hogy ma este megint együtt dolgozhatnak veletek. Ennek hangot is adtak.

– Szerinted elképzelhető, hogy valami bajuk esett? – kérdezte Louie.

– Hogy érted?

– Tegnap este a fiúk mondták, hogy valami riválisokkal kapcsolatos félelmük van. Mintha valami fenyegetés érte volna őket azzal kapcsolatosan, hogy megpróbálták megölni Szatosit.

– Milyen riválisok? – kérdezte Hideki óvatosan.

– A Jamagucsi-gumi.

A japán elhallgatott. Louie hagyta, hogy beszélgetőtársa hadd eméssze a gondolatot, aztán egy perc elteltével hozzátette:

– Megkérdezhetem Carlót és Brennant, hogy emlékeznek-e pontosan, mit mondtak.

17.

2010. március 26., péntek

7 óra 21 perc

A taxi közvetlenül az OCME előtt tette ki Laurie-t. Kifizette a viteldíjat, aztán kikászálódott a járműből. Egyedül volt. Jack kijelentette, de azért némi alázattal a hangjában, hogy imádott bringájával szeretne munkába menni. Laurie-nak nem nagyon tetszett az ötlet, féltette a férje életét már egészen a megismerkedésük pillanata óta, de nem állt az útjába. Részben azért volt csalódott, hogy a férje nem kíséri el, mert ha együtt utaznak, akkor kisebb lelküsmeret-furdalása lenne a taxiköltség miatt. Ugyanakkor úgy érezte, muszáj taxival jönnie, mert alig várta már, hogy a lehető leghamarabb megkezdhesse munkáját aznap, azok után, amit előző este megtudott az egy szem esetével kapcsolatosan. Teljesen biztos volt abban, hogy nagyon érdekes napnak néz elébe. Pedig még semmit sem tudott róla.

JJ átadása aznap reggel hibátlanul történt, és sokkal könnyebb volt, mint előző nap. Letícia a megbeszéltnél korábban érkezett. JJ nyilvánvalóan megismerte, és örült neki, úgyhogy egy percnyi sírás sem volt. Laurie pedig kevésbé volt ideges, mint előző nap, és sikerült mindennel elkészülnie, mielőtt még Letícia felbukkant.

– Jó reggelt, dr. Laurie! – köszöntötte Marlene Wilson a szokásos dallamos hangján.

Laurie viszonozta az üdvözlést, és továbbsietett az azonosító helyiség felé.

Fiatalos lendülettel nyitott be a szobába, majd ledobta a kabátját az egyik, mindenféle holmitól roskadozó műanyag székre. Aztán hirtelen megállt. Akár az előző nap is lehetett volna. Ugyanazok az emberek voltak odabent ugyanazon a helyen, és ugyanazt csinálták: Arnold Bassermann ült az íróasztala mögött, és az előző éjszaka beérkezett aktahalmok fölé hajolt; Vinnie Amendola ugyanabban a székben ücsörgött, mint előző reggel, és hasonlóképpen elmerült az újság híreiben; és ami a legmeglepőbb volt az egészben, Lou Soldano az igazak álmát aludta, s közben a lábát föltette a radiátor burkolatára; kigombolt ingnyakkal és meglazított nyakkendővel hortyogott.

Arnold volt az egyetlen, aki észrevette Laurie-t. Automatikusan üdvözölte anélkül, hogy felnézett volna a munkájából. Az üdvözlést követően így szólt:

– Szeretném megköszönni, hogy tegnap reggel átvetted azt az azonosítatlan holttest esetét.

– Nagyon szívesen – mondta Laurie, és a kávéautomata felé vette az útját. – Egész érdekes esetnek ígérkezik.

– Örülök – mondta Arnold olyan hangon, amellyel egyértelműen jelezte, hogy nincs kedve tovább cseverészni az esetről.

.Ahogy akarod" – gondolta Laurie magában. Kissé részletesebben kifejtette volna mindezt Arnoldnak, ha a férfi arra kéri, de örült, hogy nem kérte, mivel korábban már eldöntötte, hogy nem beszél a dologról senkivel, különösen Jackkel nem, amíg többet meg nem tud a halál okáról.

A tegnapi felfedezése kapcsán egy újabb ötlete támadt, aminek igazolásához még egyszer el kell végeznie a külsérelmi vizsgálatot.

– Hol van Jack? – érdeklődött Laurie.

– Még nem láttam – mondta Amold. – Nem veled jött?

– Biciklivel jött – válaszolta Laurie.

– A marhája – jegyezte meg Arnold.

Laurie nem válaszolt. Bár egyetértett Arnolddal a biciklis közlekedést illetően, mégis úgy gondolta, hogy Arnoldnak nem áll jogában kritizálnia Jacket. Inkább úgy döntött, hogy témát vált, és Lou felől érdeklődött: csodálkozott azon, hogy két egymást követő napon itt találja.

– Nagyon álmosan jött be, tulajdonképpen félig még aludt. Egy újabb azonosítatlan holttestet, egy vízi hullát találtak.

– Tényleg? – kérdezte Laurie.

A dolog azonnal felkeltette az érdeklődését. A vízi hulla azt jelentette, hogy az illetőt a vízből halászták ki. Tekintve, hogy jó sok víz van New York körül, hiszen Manhattan sziget, elég gyakran találkoztak vízből kihalászott áldozatokkal. Ennek a mostaninak elég érdekes esetnek kellett lennie, ha miatta egy főnyomozó egész éjjel ébren maradt. Miközben Laurie cukrot tett a kávéjába, úgy döntött, hogy utánaérdeklődik kicsit az esetnek.

– Nem nagy ügy – mondta Arnold, miután végzett az egyik kartonnal, és rátette az elintézendők tetejére. – Úgy értem, a hullát a Governor-sziget környékéről halászták ki, ami nem túl szokatlan. Inkább az a szokatlan, hogy azok, akik látták a holttestet, azt állítják, hogy ki kellene állítani a Modern Művészeti Galériában. Állítólag elképesztően tele van tetoválva az ipse, tetőtől talpig, a nyakán, a bokáján, a csuklóján, mindenütt. Én magam igazság szerint nem láttam, de így írták le. Ha végeztem, azért majd megnézem.

– Milyen etnikumú volt? – kérdezte Laurie.

– Ázsiai.

– És a jelek szerint mi okozta a halálát? Fulladás?

– Nem. Az esetleírás szerint többszörös golyó ütötte seb. A rendőrségi vizsgáló azt írta, hogy szerinte valaki hátulról tüzet nyitott rá géppisztollyal, mivel vagy egy tucat bemeneti seb volt rajta.

– Hűha! Akárki is nyírta ki, nem bízta a véletlenre a dolgot –jegyezte meg Laurie, közben felidézett magában egy hasonló esetet, amelyet a patológiai folyóiratban látott. Ott is egy teletetovált japán fickó bőrét lyuggatták ki. Ugyanakkor lefejezték egy klasszikus japán szamurájkarddal, más néven katanával. A cikk beszámolója szerint a férfit számos társával egyetemben ölték meg egy bandaháborúban, amely Tokióban dúlt a rivális jakuza-családok között.

Laurie odapillantott Lou alvó alakjára, és egyre kíváncsibb lett, hogy vajon miért vette a fáradságot arra, hogy bejöjjön egy vízi hulla miatt. Aligha a tetoválás volt az oka. Arra gondolt, hogy bármi is hívta fel a figyelmét, az biztos nagyon izgalmas, hiszen ez azzal jár együtt, hogy két nap egymás után egész éjszaka fennmaradjon.

– Miért jött be Soldano kapitány a holttesttel? Nem mondta?

– Biztosan azért, mert érdekli a boncolás. De hogy konkrétan miért, arról fogalmam sincs. Mi lenne, ha őt magát kérdeznéd?

Laurie belekortyolt a kávéjába, aztán odalépett Louhoz, és lenézett a férfira. Épp olyan fáradtnak tűnt, mint előző reggel, ha nem még fáradtabbnak. Most sem horkolt, de ritmusosan, mélyen vette a levegőt. Laurie-nak eszébe jutott, hogy Jack azt mondta, minél előbb rendes ágyba kerül Lou, annál jobb neki, így aztán lenyúlt, és gyengéden a kezére tette a kezét. Lou összekulcsolta két kezét a mellkasán.

– Lou! – szólította meg Laurie halkan, és megpróbálta a lehető leggyengédebben felébreszteni a férfit. – Én vagyok az, Laurie -folytatta Laurie, majd óvatosan megrázta a férfi kezét. Figyelte, ahogy Lou szeme kinyílik, és zavartan néz körül; beletelt egy-két másodpercbe, mire ráismert. Aztán levette a lábát a radiátorról, és felült.

– Kérsz egy kis kávét? – kérdezte Laurie, és felegyenesedett.

– Kösz, nem – nyögte ki végül Lou. – Egy pillanat, mindjárt rendbe jövök.

– Nem kell ahhoz orvosnak lennem, hogy figyelmeztesselek, ennek az állandó éjszakázásnak nem lesz jó vége. Két végén égeted a gyertyát!

Lou pislogott párat, aztán nagy levegőt vett.

– Na jól van – mondta. – Most már beindult az összes henger. Hol van Jack?

– Ma reggel bringával jön. Én taxival jöttem, és nem volt forgalom. Ha Isten is úgy akarja, pár percen belül ideér. Más eshetőségre nem is merek gondolni. Nem tudnád valahogy leállítani?

– Már próbáltam – mondta Lou csalódottan. – Hé, láttad, mit hoztam be?

– Gondolom, a vízi hullára célzol. Nem láttam a holttestet, de Arnold mesélt róla.

– Hihetetlen!

– Én is azt hallottam. De úgy sejtem, nem a tetoválás miatt jöttél be.

– Jaj, dehogyis – mondta Lou, és felnevetett. – Azért vagyok itt, mert aggaszt, hogy valami alvilági háború van kibontakozóban, különösen most, hogy ezek az újonnan érkezett ázsiai és orosz bandák beköltöztek, és konfliktusba keverednek egymással. Az üzlet még a tisztességes emberek számára se túl kedvező manapság, és amikor a normális emberek szenvednek, akkor a bandáknak sem megy jól, úgyhogy könnyen egymás torkának esnek. A parti őrség rendszeresen értesít bennünket, ha olyan holttestre bukkannak, amely profibb munkára utal. Rendszeresen az öbölbe dobálják a hullákat decembertől márciusig, amikor a westchesteri vagy a jersey-i talaj még túl fagyott ahhoz, hogy elássák a holttesteket.

– Értem – mondta Laurie. – Azért jöttél, hogy megnézd a boncolást, és ha igen, szeretnéd, hogy megcsináljam én, vagy meg akarod várni Jacket?

– Nekem aztán tök mindegy, hogy ki csinálja. Hálás lennék, ha elvégeznéd te. Minél előbb, annál jobb.

– Arnold! – kiáltotta Laurie. – Nem bánnád, ha én csinálnám meg a nyomozó úr esetét?

– Persze, hogy nem – mondta Arnold. – És ez az egyetlen eseted mára. Könnyített napod van, és különben is, tartozom neked egy szívességgel.

Laurie már épp panaszkodni akart, hogy több esetet szeretne, de aztán leállította magát, mert eszébe jutott, hogy milyen vizsgálatokat tervezett a tegnapi esettel kapcsolatosan, különösen miután meglehetősen fura véletlennek találta azt, hogy két azo-nosítatlan ázsiai holttest érkezik egymás után.

– Vinnie! – kiáltotta Laurie. – Nincs kedved segíteni? Tudom, hogy Marvin még nem jött meg, de te ráérsz. Tisztában vagyok vele, hogy Jackkel szeretsz dolgozni, de talán egy napig kibírja nélküled is. Most rögtön el kell kezdenünk a vízi hulla boncolását, hogy Soldano kapitány minél előbb hazajuthasson.

Vinnie lehunyt szemmel továbbra is az újságpapír mögé rejtőzött, és a fogát csikorgatta Laurie kérése hallatán. Gyávának érezte magát. Ahelyett, hogy egyenesen elmondta volna, hogy milyen felkavaró találkozáson van túl a Vaccaro végrehajtóival, követte az utasításukat, és megírta a fenyegető levelet. Nem szeretett volna gyanúba keveredni, így a boncmesteri géppel írta a levelet, majd átmásolta a pendrive-jára, aztán törölte. Az egyik közeli internetkávézóban nyomtatta ki. A biztonság kedvéért gumikesztyűt viselt, hogy ne hagyjon ujjlenyomatot a papíron vagy a borítékon. Amikor visszaért az OCME-be, még mindig rajta volt a gumikesztyű, és mivel nem akarta, hogy a recepciósok vagy bárki észrevegye, bedugta a borítékot a folyosóra a dupla ajtó alatt. Ezután úgy jutott be, hogy az épület túloldalán lévő műszaki bejáraton ment be.

– Vinnie! – kiáltott oda Laurie ismét, de ezúttal közelebbről. Lassan leeresztette az újságot. Laurie ott állt közvetlenül előtte. – Nem hallottad, amit kértem? – kérdezte kissé bosszúsan.

Vinnie megrázta a fejét.

Laurie megismételte a kérését a vízi hulla boncolásával kapcsolatosan.

Vinnie lemondóan felállt, és a mellette lévő székre dobta az újságot.

– Vidd le az alagsorba Soldano kapitányt, és öltöztesd be. Aztán tegyétek fel a boncasztalra a hullát. Felszaladok az irodámba, de két perc, és lent leszek. Rendben?

Vinnie bólintott, és úgy érezte magát, mint egy áruló. Képtelen volt Laurie szemébe nézni. A baj az volt, hogy túl sokat tudott a Vaccaro családról, és biztos volt abban, hogy nem csak a levegőbe beszéltek, amikor azt mondták, hogy elmennek a házába, hogy megnézzék, hazajöttek-e a lányok. Úgy érezte, kutyaszorítóba került.

Vinnie elindult lefelé a boncterembe, aztán hátranézett Loura, és azon tűnődött, vajon mi járhat a nyomozó fejében. Legutóbb, amikor Vinnie kénytelen volt szívességet tenni Paulie Cerinónak, Soldano nyomozó tudomására jutott a dolog. így tehát Vinnie -nek jogos volt a félelme, hogy ő lenne az első számú gyanúsított, ha Laurie mit sem törődve a fenyegetéssel megmutatná a levelet a hatóságoknak, vagy legalábbis a főnöknek, Harold Bingham-nek. Csak reménykedhetett, hogy a fenyegető levelet külsős munkának tekintik, nem pedig belsőnek.

Amikor Laurie felért az irodájába, becsukta az ajtót, bekapcsolta a számítógép monitorát, és felakasztotta a kabátját. Aztán gyorsan átöltözött zöld műtősruhába, majd magára húzta a boncöltözéket. Amikor a számítógép végre életre kelt, fellépett az internetre, és kikereste azt a cikket, amelyet emlékezete szerint a meggyilkolt jakuzakatonáról írtak. Át akarta futni a boncolási jegyzőkönyvet, és végül sikerült is. Miután ezzel gyorsan megvolt, kiment az irodájából, és lesietett az alagsori boncterembe.

Lou már hozzászokott a bonctermi környezethez, olyan sokat járt itt, így felajánlotta Vinnie-nek, hogy segít neki kihozni a holttestet a hűtőből, és áttenni a boncasztalra. Mire Laurie leért az alagsorba és belépett a boncterembe, Vinnie és Lou már teljes mértékben készen álltak, hogy hozzákezdjenek a boncoláshoz.

– Ilyen bámulatos tetoválást még életemben nem láttam – ismerte be Laurie. A holttestet tetőtől talpig a legkülönbözőbb mintázatú és színű, szépen kidolgozott tetoválások borították. – Az a baj, hogy ez kissé megnehezíti a külsérelmi vizsgálatot. De az kétségkívül megállapítható, hogy az illető jakuzakatona.

– Tényleg? – kérdezte Lou. – Úgy érted, a tetoválások miatt?

– Nem csak amiatt – mondta Laurie. Azzal felemelte a holttest bal kezét. – A kisujján hiányzik az utolsó ujjperc, ami gyakori öncsonkítás a jakuzáknál. Ezzel biztosítják feltétlen hűségükről a vezetőjüket: saját maguknak kell levágniuk a kisujjuk utolsó ujjpercét és átadni a főnöknek. Így rituális módon meggyengítik azon képességüket, hogy megmarkolják a kardot, és ezzel jobban függenek a főnöküktől.

– Viccelsz? – kérdezte Lou kétkedve.

– Eszemben sincs – válaszolta Laurie. – És még valami – folytatta, aztán megemelte a férfi petyhüdt péniszét, amelyen egy sor kitüremkedés volt látható. – Ez is egy érdekes jakuza rítus. Ezek itt kis gyöngyök. Gyöngyöket ültetnek be a bőr alá, pontosan annyit, ahány évet börtönben töltöttek. Az illető magának csinálja érzéstelenítés nélkül.

– Jaj! – mondta Lou, aztán borzongva összenéztek Vinnie-vel.

– Honnan a francból tudsz ennyi mindent a jakuzáról? – kérdezte Lou. Mindig lenyűgözte Laurie általános műveltsége, de ez már neki is sok volt. Lou maga is tudott pár dolgot a jakuza szervezetéről és a történetéről, hiszen hat évet töltött a New York-i Rendőrkapitányság Szervezett Bűnözés Elhárítási Osztályán, utána került át a gyilkossági csoporthoz.

– Mondhatnám azt, hogy eredendően ilyen okos vagyok – vallotta be Laurie –, de amikor az imént fent jártam az irodámban, belenéztem egy cikkbe, amelyben az emlékeim szerint egy meggyilkolt jakuzakatona boncolási eredményét taglalják.

– Felraktam a röntgenképeket az átvilágítóra – mondta Vinnie, és a készülékre mutatott.

– Pompás! – mondta Laurie, majd összekulcsolta maga előtt kesztyűs kezét, és odalépett az átvilágítóhoz, hogy megnézze a képeket. Idegen test is áthatolt a mellkason és a hason, sőt a végtagokon is. Valamennyi idegen test érintetlen lövedéknek vagy lövedékszilánknak tűnt. A koponyába azonban a jelek szerint nem hatolt lövedék.

– Követni fogjuk az összes lövés útját – mondta Laurie. – Van valami, amire külön kíváncsi vagy?

– Bármi, ami esetleg fontos lehet az ügyben – mondta Lou. – Szeretnék kapni valamennyit legalább a lövedék anyagából, a hüvelyből és magból egyaránt, mert abból kiderül, hogy mind ugyanabból a fegyverből származnak-e, vagy több fegyverből. Már lefényképeztük a tetoválásokat, hátha az segít a test azonosításában.

– A papírmunkával hogy állunk? – kérdezte Laurie Vinnie-től.

– Azt hiszem, rendben van. A röntgenfelvételek nyilván megvannak, a fényképek a tasakban, és tudom, hogy ujjlenyomatot vettek a tetemről. Azt hiszem, egyelőre ennyi elég is.

– Remek! – mondta Laurie. – Akkor fogjunk hozzá.

A csoport a boncasztalhoz lépett.

– Egy dolgot máris látok – mondta Laurie. – Amit itt láttok, azok a kimeneti sérülések – mondta, azzal a kezével kisimította a bőrt, különösen a többszöri tátongó kimeneti sebeknél, de hiába próbált rejtett bemeneti sebet találni, nem sikerült. – Szóval erre az illetőre nyilvánvalóan csak hátulról lőttek rá. Ez azért fontos információ, nem gondolod, Lou?

– De, abszolút – válaszolta Lou, bár fogalma sem volt, hogy mire megy majd ezzel. – Lehet, hogy menekült?

– Elképzelhető – válaszolta Laurie. – Vagy úszva próbált menekülni. – Aztán így szólt Vinnie-hez: – Fordítsuk át a hasára, hogy lássuk a bemeneti nyílásokat is!

Vinnie követte Laurie utasítását, és segített átfordítani a holttestet Lou közreműködésével, de egy szót sem szólt, amit Laurie azért furcsállott. Laurie számára Vinnie egyik pozitív vonása a csípős szarkasztikus humora volt, amivel gyakran Jack fölébe kerekedett.

Ma reggel viszont nyoma sem volt ennek.

– Valami baj van, Vinnie? – kérdezte Laurie, amikor a holttestet ismét a hátára fektették a boncasztalon. – Olyan csendes vagy ma reggel.

– Nem, semmi gond – válaszolta Vinnie, Laurie szerint túlságosan is gyorsan. Egy pillanatra azon tűnődött, hogy vajon amiatt neheztel-e a férfi, hogy megkérte, segítsen neki ahelyett, hogy hagyta volna, hogy megvárja Jacket.

Ebben a pillanatban Jack rontott be a boncterem ajtaján az utcai ruhájában, pusztán egy maszkot tartott az arca elé, amivel egyszerre két szabályt is megszegett.

– Hé, ti meg mit műveltek itt? Tíz percet kések, és máris elrabolnak előlem egy speciális rendőrségi ügyet, és a saját, külön bejáratú boncmesteremet is.

– Velem kellett volna jönnöd taxival – oktatta ki Laurie.

– Üdv, Lou és üdv, Vinnie – mondta Jack, majd az asztalhoz lépett mit sem törődve Laurie megjegyzésével.

– Jó reggelt, dr. Stapleton – válaszolta Vinnie csendesen.

Jack Vinnie-re emelte a tekintetét.

– Dr. Stapleton? Milyen hivatalos vagy ma! Mi bajod van? Beteg vagy?

– Semmi bajom – válaszolta Vinnie. Igazság szerint hirtelen újból beléhasított a lelkifurdalás, amikor Jack megérkezett. Azt kívánta, bárcsak valaki más venné át a helyét! Az is felmerült benne, hogy talán ki kéne vennie pár nap szabadságot, amíg ez az egész Vaccaro-ügy és a metróban talált hulla esete rendeződik.

– Atyaúristen, micsoda tetoválások! – kiáltotta Jack, amikor ismét a boncasztalon fekvő tetemre fordította a tekintetét. – Ez elképesztő. Mi történt vele?

– Vízi hulla – magyarázta Lou. Elmesélte azt a keveset, amit az esetről eddig sikerült megtudnia.

– Érdekes. Ehhez hasonlót még sohasem láttam – válaszolta Jack Lounak. Aztán Laurie felé fordította a tekintetét, és így szólt: – Jó szórakozást. Majd később benézek. Remélem, a tegnapi eseted kapcsán valami érdekes szövettani vagy laboreredmény fut be. – Jack elindult, de aztán megállt. – Hé! – tette hozzá, amikor Laurie nem válaszolt. Nemcsak hogy nem válaszolt, hanem mintha hipnotizálták volna, amikor az ázsiai fickó arcélét nézte. Jack csettintett egyet az arca előtt, ő pedig úgy tett, mintha felébredt volna a hipnózisból.

– Ez hihetetlen! – mondta Laurie. – Szerintem én már láttam ezt az embert.

– Úgy érted, láttad már ezt a tetemet, vagy láttad még élve?

– Élve – válaszolta Laurie. – Akármennyire is hihetetlennek tűnik.

– Hol? – kérdezte Jack. – És mikor?

Lou és Vinnie értetlenkedve összenéztek, aztán épp olyan kérdőn néztek Laurie-ra, akárcsak Jack.

Laurie aztán megrázta a fejét.

– Az lehetetlen – mondta, és felemelte a kezét. – Túl sok a véletlen egybeesés.

– Miféle véletlen egybeesés? – kérdezte Jack, majd hátrébb lépett, hogy közelebb legyen Laurie-hoz. Nem túl sokat látott az arcából a műanyag arcmaszkon keresztül.

Laurie ismét megcsóválta a fejét, és mintha próbálná kirázni belőle áz elmeháborodott gondolatot.

– Tegnap este lehet, hogy valami elképesztő felfedezést tettem a tegnap boncolt eset kapcsán...

– Azt hittem, tegnap nem kaptál esetet – szakította félbe Lou.

– De, kaptam, miután már elmentél – magyarázta Laurie. -Mindegy, hirtelen azt hiszem, elképzelhetőnek tartom, hogy kapcsolat van a tegnapi eset és a mostani között. Nyilvánvalóan még eléggé az elején járunk az egésznek ahhoz, hogy biztosat mondjak, de azt hiszem, jó esély van rá.

– Miféle kapcsolat? – kérdezte Lou. – Ez fontos lehet!

– Jó, azért ne ringasd hiú ábrándokba magad – figyelmeztette Laurie.

– Legalább azt mondd meg, hogy mire gondolsz – könyörgött

Lou teljesen izgalomba jött Laurie szavai hallatán. Pontosan ezért érdekelte ennyire az igazságügyi orvostan, és ezért vette mindannyiszor a fáradságot, hogy eljöjjön az OCME-be. Számos esetben, mióta Laurie-t és Jacket ismerte, kiderült, hogy a boncolás során olyan fontos tények kerültek elő, amelyek segítettek megoldani a gyilkossági ügyet, és remélte, hogy így lesz annak a férfinak az esetében is, aki előtte feküdt a boncasztalon.

– Inkább nem – mondta Laurie. – Légy egy kis türelemmel, kérlek! Talán ma délután már megszerzem a szükséges információkat. Sajnálom, ennél többet most nem mondhatok.

– Direkt játszol az idegeimmel – panaszkodott Lou. – Ha ez az eset annak előjele, hogy növekszik a feszültség a szervezett bűnözés világában, akkor fontos, hogy a lényeges információkat minél hamarabb megkapjuk, nehogy civü áldozatokat is követeljen az öldöklés. Az nem zavar, ha a rosszfiúk egymást ölik. Bizonyos értelemben megkönnyítik a rendőrség munkáját. De ha civileknek is baja esik, akkor felhúzom magam.

– Sajnálom – mondta Laurie. – Egyelőre még csak nagy zűrzavar van a fejemben.

– Valamit próbálsz bebizonyítani magadnak? – kérdezte Jack. – Vagy arra megy ki a játék, ahogy Lou fogalmazott, hogy borzolni akarod az idegeinket? Úgy értem, elképzelhető, hogy mi is hozzá tudunk egy-két gondolattal járulni az okfejtésedhez.

– Talán erről van szó – vallotta be Laurie. – Egyedül akarom megoldani.

– Akkor csak egy dolgot árulj el – mondta Jack. – Sikerült kiderítened, hogy a tegnapi áldozatnak rohama volt-e?

– Igen, azt hiszem, sikerült.

18.

2010. március 26.,

péntek 9 óra 10 perc

A hatalmas Boeing 747-400-as kecsesen a New York-i Kennedy repülőtér kifutópályája fölé kanyarodott. Pár perccel később leszállt, s szinte zökkenőmentesen földet ért a 13R pályán, tehát ismét tökéletesen landolt a 853-as Tokióból New Yorkba tartó járat. Miután a repülőgép kellően lelassult, a kapitány elfordult a kifutópályáról, és megkezdte hosszan tartó gurulósát a terminál felé.

Hosszú repülés volt ez Hiszajuki Isii számára, így jól kinyújtóztatta a kezét és a lábát. Szerencsére néha sikerült elszenderednie repülés közben, s összességében csaknem nyolc órát aludt, így viszonylag jól érezte magát annak ellenére, hogy több mint fél napot égy alumíniumhengerbe zárva volt kénytelen eltölteni. Természetesen az valamennyit könnyített a dolgon, hogy első osztályon utazott. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy vajon a két helyettese, Csong Jang és Riki Vatanabe jól utaztak-e pár sorral hátrébb a business elásson.

A hosszú repülőút legalább lehetőséget biztosított Hiszajuki-nak arra, hogy gondolkodjon egy kicsit. A napjai általában any-nyira túl voltak zsúfolva, hogy luxusnak számított, ha koncentrálni tudott valamire. Nem jutott eszébe semmilyen konkrét ötlet a jelenlegi problémákkal kapcsolatosan, csak valamivel tisztább lett a kép, hogy mit kell tennie. Mivel Szatosi a családjával együtt eltűnt, meg kellett szereznie a laborjegyzőkönyveket, erre gondolt már a repülés elején, de most már meg volt róla győződve. A laborjegyzőkönyvek jogalapot teremtettek volna arra, hogy kétségbe vonják a kiotói egyetem szabadalmait. Természetesen a másik fontos és érzékeny terület a Jamagucsi-gumival való kapcsolat, főleg ez volt az igazi oka annak, hogy gyorsan eldöntötte, New Yorkba repül, még aznap délelőtt, amikor találkozott a-Jamagucsi-gumi ojabunjával, Hirosi Fukazavával. Meg kellett bizonyosodnia arról, hogy Saboru Fukuda nem gyanítja, hogy Szatosit megölték, ami attól függött, hogy vajon Hideki Simoda emberei úgy hajtották-e végre a gyilkosságot, ahogy azt Hiszajuki meghagyta.

Ezek a dolgok jártak a fejében, amikor elővette a mobiltelefonját, és felhívta Hidekit. Amíg a hívás kicsörgött, kinézett a repülőgép ablakán. Onnét a magasból, ahol ült, úgy tűnt, mintha a repülőgép lassan mászna előre, legszívesebben megsürgette volna a személyzetet, hiszen már nagyon türelmetlenül várta, hogy megérkezzen. Természetesen nem tette, de a puszta gondolat hatására rájött, hogy mennyire feszült a helyzet miatt, és mennyire szeretné megtudni, hogy milyen változások következtek be, mióta a levegőben volt, és elszakadt a külvilágtól. Vajon sikeres volt-e az iPS USA-ba való betörés? Sikerült-e megszerezni a laborjegyzőkönyveket? Beszámolt-e valamiről a média, ami felhívta a Jamagucsi-gumi figyelmét arra a tényre, hogy Szatosit és a családját meggyilkolták? Hiszajuki nagyon szeretett volna választ kapni a kérdéseire, és érthető módon már türelmetlenül várta, hogy Hideki felvegye a telefont.

Amikor Hiszajuki már épp ki akarta nyomni a hívást, Hideki mogorván beleszólt a telefonba angolul, amiből a hívó arra következtetett, hogy nyilván aludt.

Aztán gyorsan hangnemet és nyelvet váltott, amikor rájött, hogy az ojabunja hívja.

– Mi történt, mióta utoljára beszéltünk? – kérdezte Hiszajuki sürgető hangon. Halkan beszélt és japánul. A repülés során kiderítette, hogy a mellette ülő kaukázusi férfi csak angolul beszéli:

– Jó és rossz dolgok is történtek – mondta Hideki.

– Akkor jobb, ha előbb elmondod a rosszat – mondta Hiszajuki idegesen.

– A két legmegbízhatóbb emberem eltűnt, és tegnap délután óta nem került elő. Találkoztál velük, amikor legutóbb nálam jártál: Szuszumu Numoráról és Josiaki Etóról van szó.

– Ha jól emlékszem, nekik kellett volna betörni az iPS USA-ba tegnap este.

– Így van. Csakhogy nem jelentek meg a találkozó helyén, amikor csatlakozniuk kellett volna Barbera embereihez. Barbera emberei állítólag több mint egy órát vártak, hogy előkerüljenek, csakhogy nem jelentek meg. Amikor megpróbáltam őket tegnap este felhívni, illetve ma reggel, csak a hangpostájuk jelentkezett. Félek, hogy nem fognak előkerülni.

– És mi a helyzet a betöréssel?

– Arra nem került sor, ami érthető. Barbera-szan és az emberei segítettek volna nekünk, és nem fordítva.

Hiszajuki elhallgatott, és megpróbálta feldolgozni a hallottakat. Ez valóban nagyon rossz hír volt. Idegességében az egyetlen gondolat, ami eszébe jutott, az volt, hogy a Jamagucsi-gumi emberei ölték meg az ő embereit, bosszúból Szatosi meggyilkolása miatt.

Megkérdezte Hidekitől, hogy ő is így gondolja-e.

– Sajnos igen – mondta Hideki sajnálkozva. Aztán arról beszélt, hogy Louie Barbera mit mondott neki arról, hogy Szuszumu és Josiaki féltek a Jamagucsi-gumitól, mert fenyegető üzenetet kaptak tőlük, amiért megölték Szatosit.

– Ez azelőtt volt, hogy eltették láb alól Szatosit, vagy utána? –kérdezte Hiszajuki.

– Előtte kellett, hogy legyen – mondta Hideki.

– Ezt nem értem – mondta Hiszajuki, és vadul cikáztak a gondolatai. – Ha a Jamagucsi fejével gondolkodunk, aligha lehetett esélyük arra, hogy gyanítják, bármit is tudunk Szatosiról, különösen arról, hogy Amerikába jött. Mi sem gyanítottuk volna, ha a kormány nem keres föl bennünket. Egyszerűen nem értem, mi folyik itt. Hacsak a kormány nem arra használja fel ezt a helyzetet, hogy ellenségeskedést szítson a jakuzacsaládok között, és bandaháborút robbantson ki. – Hiszajuki végiggondolta, mekkora a valószínűségé annak, hogy a kormány egy ilyen kétes ügyletbe belemenne, de aztán elvetette a gondolatot. A kiotói egyetem szabadalmainak ügye túl fontos ahhoz, hogy másodlagos céloknak rendeljék alá.

Ebben a pillanatban a gép begördült a kapu elé.

– Egy perc, és kiszállunk – mondta Hiszajuki. – Most már elmondtad a rossz hírt, úgyhogy jöhet a jó.

– Eddig egy szót sem ejtettek a helyi vagy az országos médiában Szatosi vagy a családja halálával kapcsolatosan.

– Semmit? – kérdezte Hiszajuki.

– Semmit.

– De ha így van, akkor a Jamagucsi-gumi honnét értesült Szatosi haláláról, és honnét tudták, hogy Szuszumu és Josiaki hajtotta végre, vagy hogy arra készülnek?

– Fogalmam sincs.

Hiszajuki megint azon tépelődött, hogy vajon a kormány valami ismeretlen oknál fogva esetleg tájékoztatta a Jamagucsi-gumit arról, hogy mi van készülőben, de aztán ismét elvetette az ötletet. Semmi értelme nem lett volna. A kormány azt akarta, hogy megöljék Szatosit, és meg akarta szerezni a laborjegyzőkönyveket is.

– Teljesen tanácstalan vagyok – vallotta be Hiszajuki. – Az az érzésem, hogy valami másról is szó van itt, de egyelőre nem értem, mi lehet az.

– Talán Szuszumu és Josiaki váratlanul előkerülnek – mondta Hideki optimistán –, és valami épeszű magyarázattal állnak elő annak kapcsán, hogy hol voltak az elmúlt tizenkét órában.

– Az nagyon jó lenne.

– Bár egy szó sem volt a médiában Szatosi haláláról, lehet, hogy ez változik.

– Már miért változna? – kérdezte Hiszajuki.

– Amikor Barbera-szan hívott tegnap este, hogy tudassa velem, Szuszumu és Josiaki nem mentek el a találkozóra, tájékoztatott egy problémáról is.

– Figyelek – mondta Hiszajuki.

Abban a pillanatban Csong Jang, a koreai felmenőkkel bíró, ám Japánban született férfi és Riki Vatanabe megjelentek Hiszajuki sora mellett, és nekiláttak, hogy kiszedjék Hiszajuki kézipoggyászát a fej fölötti tárolóból. Az első osztályú utasok nagy része már megkezdte a kiszállást.

– Rögtön el kell hagynom a gépet – mondta Hiszajuki Hidekinek. – Találkozhatunk a Four Seasons Hotelben, az Ötvenhetedik utcánál körülbelül egy óra múlva. Légy ott!

– Természetesen. De hadd fejezzem be az iménti mondandómat. Barbera-szan azt mondta, hogy van egy embere a városi kórbonctani intézetben, aki megerősítette, hogy Szatosi halálát természetes halálnak vélték, csakhogy egy doktornő foglalkozik az üggyel, aki gyanakodni kezdett, és valami oknál fogva azt gondolja, hogy mégsem természetes halállal halt meg. Az a félelmetes a dologban, hogy az a hír járja róla, nem szokott tévedni, és Barbera-szan szavaival élve, igen bonyolult eseteket is megold.

– Ez rossz hír – dörmögte Hiszajuki.

– Szerintem is, és Barbera-szan szerint is. De azt mondta, hogy tegnap este figyelmeztették a doktornőt, hogy függessze fel a vizsgálódást.

– És engedelmeskedett?

– Még nem tudom. Barbera-szan azt mondta, hogy még ma délelőtt kideríti.

Az egyik stewardess elindult Hiszajuki felé.

– Mr. Isii, megérkeztünk New Yorkba.

Mögötte megjelent a takarító személyzet mindenféle tisztító-eszközzel.

Hiszajuki felállt, de továbbra is a füléhez szorította a telefont. Ugyanakkor odabiccentett Csongnak és Rikinek, akik már kivették a kézipoggyászát, hogy kövessék, ő pedig elindult az ajtó felé.

– Hívd fel Barbera- szant, és kérj tőle találkozót ma délelőttre. – mondta Hiszajuki. – És kérdezz rá arra, hogy a doktornő megszívlelte-e a figyelmeztetést, és ha nem, mondd meg neki, szívesen megtudunk erről a doktornőről mindent, amit tudnunk kell.

– Most azonnal felhívom – mondta Hideki. – Hajlandó lennél kimenni Queensbe, hogy találkozz vele?

– Csak ha ragaszkodik hozzá – mondta Hiszajuki. – Talán elmondhatnád neki, hogy épp most repültem ide Tokióból. Remélhetőleg belátással lesz. De ha húzódozik, akkor mondd meg neki, hogy szívesen élek a vendégszeretetével.

– Azt hiszem, szívesen bejön a belvárosba – válaszolta Hideki.

– Szerintem szeret a városban találkozni, hiszen a legtöbb találkozónkra Manhattanben került sor.

19.

2010. március 26., péntek

9 óra 30 perc

– Üdvözlöm, Miss Bourse – mondta Ben vidáman.

– Jó reggelt, uram – válaszolta Clair, majd elszakította a tekintetét a regényről, amelyet a monitora mögött olvasgatott. Az elmúlt fél órában senki nem jött, így semmi dolga nem volt.

– Carl már bent van? – kérdezte Ben, és közben elsétált a recepciós mellett, és alig lassított le gyors léptéin.

– Igen, bent – kiáltott Clair az igazgató után.

Ben bedugta a fejét Carl nyitott irodájának ajtaján, és így szólt:

– Bejönnél hozzám? – Aztán meg sem várta a választ, hanem folytatta az útját az irodája felé. Felakasztotta a kabátját a ruhás-szekrénybe, aztán beült az íróasztala mögé.

A késő március reggeli napfény elárasztotta a szobát Jacqueline keletre fekvő irodájának ajtaján keresztül. Ben kikiabált Jacqueline-nak köszönésképpen, ám a lány íróasztalát nem látta odabentről. Jacqueline viszonozta az üdvözlést.

Mire odafordult az íróasztala közepéhez, és kézbe vette a legutóbb érkezett rakásnyi folyóiratot, Carl belépett, és elfoglalta szokásos helyét a tárgyalóasztalnál. Mivel ragyogó napsugár áradt be Jacqueline irodájának ablakán át, hunyorognia kellett.

– Sikerült valamilyen haladást elérned az iPS Rapid-ügy kapcsán? – kérdezte Ben egyenesen a lényegre térve, ezúttal mellőzte az udvariassági fordulatokat. Ben alig gondolt másra, mert szerette volna elkerülni, hogy túl sokat foglalkozzon Szatosival, aki feltehetőleg épp Washingtonban múlatta az idejét, legalábbis mostanra Ben meggyőződésévé vált, hogy ott van.

– Amennyire ilyen rövid idő alatt lehetséges, igen. Küldtem nekik egy csomó érdeklődő e-mailt tegnap este, melynek egy töredékét már megválaszolták. Azt hiszem, a nagy részüket ma fogják. A maradékot pedig hétfőn, egész biztosan.

– Van valami, ami megváltoztatta a kezdeti benyomásaidat?

– Nem, nem igazán – válaszolta Carl. – Azt hiszem, kedvező választ fogunk kapni a felvásárlási ajánlatunkra. De hogy milyen árfekvésben tudjuk megvenni őket, arról fogalmam sincs. De úgy érzem, hogy ezek a fickók igazi kutatók, nem feltétlenül üzletemberek, és minél hamarabb szeretnének pénzt kivenni a játékból. Tehát félnek is attól, hogy valaki esetleg beleköp a levesükbe, és jobb dologgal állnak elő, mint az ő szabadalmuk.

– Az megtörténhet – bólogatott Ben. – Az én ösztönöm is ugyanezt súgja. Azt hiszem, ideje lecsapni rájuk, különösen most, hogy a piaci értékünk felment annak köszönhetően, hogy aláírtuk a licencszerződést Szatosival. Azon is dolgozol?

– Nincs rá időm – viccelődött Cári. – Hát persze, hogy dolgozom. Fogok beszélni egy csomó elemzővel ma, hogy megállapítsuk, valójában hol is állunk most.

– Jól van – mondta Ben, jelezve, hogy a rövid találkozónak ezennel vége. – Majd értesíts, mire jutottál. Szeretnék továbblépni, hogy kihasználjam a befektetőinket, hogy még nagyobb részesedést kapjunk.

Carl felállt, és nyújtózott egyet.

– Azt hiszem, irigylésre méltó helyzetben vagyunk. Pénzügyi igazgatóként még soha nem volt szerencsém ilyen helyzetben lenni.

Carl már majdnem az ajtóhoz ért, amikor Ben utánaszólt.

– Holnap lesz egy tízezres felkészítő versenyem, úgyhogy korán elmegyek majd. De benézek hozzád, mielőtt elmegyek.

Carl a felfelé tartott hüvelykujjával mutatta, hogy rendben van, aztán továbbment.

– Carl! – kiáltott utána még egyszer Ben. – Elfelejtettem megkérdezni: nem láttad Szatosit ma reggel? – Igazság szerint Ben nem felejtette el megkérdezni. Megint csak babonából nem tette fel a kérdést, azt remélte, hogy Carl majd előhozza a dolgot. De mivel muszáj volt megkérdezni, Ben biztos volt benne, hogy negatív választ kap, és így is történt.

– Még nem. Nem kérdezted Clairt? Hátha én csak egyszerűen elkerültem.

– Nem kérdeztem – ismerte be Ben.

– Még nem jött be – kiáltotta Jacqueline az irodája láthatatlan szegletéből. – Kérdeztem Clairt, amikor bejöttem, és azt mondta, hogy nem. És amióta itt vagyok, még nem jelent meg.

– Na tessék – mondta Cári. – Tehát még nincs bent. – Carl mintegy tisztelgésképpen megérintette a homlokát, aztán eltűnt a folyosón.

Ben csalódottan megcsóválta a fejét, és kissé paranoiásnak érezte magát. Vajon miért műveli ezt vele Szatosi? Ben a végrendeletre és az egyéb felhatalmazó dokumentumokra nézett, amelyekben őt nevezik meg Szatosi fia gyámjának, ugyanakkor megbízottjának, ha valami történne a szülőkkel. Normál körülmények között ez afféle felesleges óvintézkedés lett volna. Csakhogy jelen esetben nem az volt. A baj viszont az volt, hogy még nem írta alá Juni-szan, Szatosi felesége.

Hirtelen elhatározástól vezérelve Ben belenyúlt a zsebébe, és előhúzta a mobilját.

Ugyanazon babonától vezérelve, amely miatt nem kérdezte meg Carlt Szatosival kapcsolatosan, eddig a nap során nem próbálta még hívni Szatosi számát. Most azonban félretette a babonás félelmét, és beütötte Szatosi hívószámát. Abban a pillanatban, amikor meghallotta a hangposta üdvözlő szövegét, kinyomta a hívást. Ehelyett inkább Michael Calabrese irodai számát hívta. Szokás szerint nem sikerült beszélnie egyből a befektetési ügynökkel, így üzenetet hagyott a hangpostáján.

Annak ellenére, hogy jelen körülmények között ez is meglehetősen idegesítő volt, legalább abban biztos lehetett, hogy Michael vissza fogja hívni, nem úgy, mint Szatosi.

Ben hirtelen mozdulattal felkapta a felhatalmazó dokumentumot, és az aláírási oldalhoz lapozott. Ott volt rajta Szatosi aláírása, mellette az inkan pecsétje. Az aláírás tulajdonképpen macskakaparás volt. Ben megtanulta, hogy a vöröses-narancssárgás színű inkan a fontos rész, továbbá a két tanú, akik ugyancsak az iPS USA alkalmazottai voltak. Szerepelt rajta még továbbá Pauline Wilson közjegyző aláírása is. Már csak egy dolog hiányzott róla, Juni-szan aláírása és inkan pecsétje.

Ben szorongása hirtelen elpárolgott annak ellenére, hogy a feleség nem írta alá a dokumentumot. Arra gondolt, hogy viszonylag jó esély van arra, hogy Szaboru Fukuda, Vinnie Dominick biztatására, alá tudná hamisítani a szükséges aláírást. Elmosolyodott saját paranoiája kapcsán. Ezután a feleség végrendeletét nézte meg. Ezt is alá lehet hamisítani, ha kell, és akkor Ben egyszerre lenne megbízott és gyám. Kissé megnyugodott, és kifújta a levegőt. Rájött, hogy a legrosszabb esetben is, ha valami kellemetlen, nem várt dolog történne Szatosival, a feleségével együtt vagy nélküle, akkor az iPS USA attól még nem esne el a licencszerződés jogosultságától. Sigerura szállnának át a jogok, és Ben lenne a gyám és meghatalmazott.

Ben felkapta a jogi dokumentumokat, és átment az irodájából Jacqueline-éba.

– Szeretném, ha betennéd ezeket az iratokat a széfbe – mondta. – Tedd be Szatosi laborjegyzőkönyvei mellé.

– Meglesz! – válaszolta Jacqueline, és közben letakarta a telefon mikrofonját a kezével.

– Ki van mára előjegyezve nekem? – kérdezte Ben. Annyira lefoglalták Szatosi ügyei, illetve az új lehetőség, amelyet az iPS Rapid képviselt, hogy teljesen el is felejtette, mit tervezett aznapra. Persze Ben esetében nem volt túl szokatlan dolog, hogy nem tudja, mit tervezett előre.

– Senki nincs beírva – mondta Jacqueline. – Emlékszel? Azt mondtad, hogy mára ne tegyek be semmit, mert versenyed lesz délelőtt. Azt mondtad, korán akarsz elmenni Én meg szót fogadtam.

– Már emlékszem – mondta Ben jókedvűen, mint egy tinédzser, aki most tudja meg, hogy aznap nincs tanítás.

Ben ruganyos léptekkel visszatért az íróasztalához. Már alig várta a másnap délelőtti felkészítő versenyt mint hivatalos kezdését annak, hogy edzeni kezd a június 5-én megrendezendő ironman eseményre. Kezébe vette a legfelső magazint az újonnan összegyűlt orvosbiológiai folyóirathalomról, kényelmesen elhelyezkedett, és föltette az asztalra a lábát. Épphogy csak kényelembe helyezte magát, megszólalt a telefonja. Clair volt az a recepcióról azzal az üzenettel, hogy Michael Calabrese keresi.

Jóval kevésbé szorongva, mint korábban, amikor a hívásait szokta fogadni, Ben beleszólt a kagylóba.

– Tudom, hogy kerestél, de feltehetőleg jó híreim vannak -mondta Michael lelkesen. – Emlékszel, említettem, elképzelhető, hogy van egy újabb potenciális befektető angyalunk az iPS USA-ba.

– Persze, hogy emlékszem – mondta Ben.

– Vinnie Dominicktől hallotta, hogy aláírtuk a szerződést Szatosival, és ő is be akar szállni. Már hívott is ma délelőtt, és azt mondta, hogy ugyanolyan arányban akar beszállni az üzletbe, mint Dominick és Fukuda. Mivel nem szeretném feldühíteni ezeket a fickókat, felhívtam őket, és megkérdeztem, nem zavarná-e őket, hiszen ezzel felhígulna a társaság. De azt mondták, hogy nem bánják. Az a helyzet, fiúk, hogy jóval több lóvén ültök ma, mint tegnap.

– Ez jókor jön, mivel épp azon gondolkodunk, hogy ajánlatot teszünk az iPS Rapidnak San Diegóban, ahelyett hogy csak li-cencmegállapodást kötnénk velünk. Úgy gondoljuk, jó esélyünk van arra, hogy ráharapnak az ajánlatunkra.

– Nos, bárhogy is döntőtök, a pénz meglesz rá – mondta Michael. – Most pedig tudom, hogy kerestél, mi a helyzet?

– Szatosi miatt telefonáltam – mondta Ben. – Nem láttam azóta, hogy aláírta a szerződést.

– Az szokatlan?

– Azt hiszem, nem. Egyszer már eltűnt, amikor kirándulni mentek a Niagara-vízeséshez, és nem szólt róla nekem, ugyanakkor Carl mondta, hogy Szatosi említette neki, hogy azon gondolkodik, elviszi a családját Washingtonba.

– Próbáltad hívni?

– Persze, rengetegszer.

– Amikor a Niagara-vízeséshez ment, próbáltad hívni?

– Igen, és akkor sem vette fel.

– Akkor én a helyedben nem aggódnék. Néha nyilván ki akar ruccanni, hogy így ünnepelje meg a szabadságát. Azt mondta, amikor tegnap megérkezett az aláírásra, hogy azt szereti a legjobban Amerikában, hogy itt szabadnak érezheti magát, és nem kell mindig azt tennie, amit elvárnak tőle.

– Jó, de én külön kértem az aláírás napján, hogy vagy jöjjön be az irodába, vagy hívjon fel másnap, vagyis tegnap, mert ő volt az, aki emlékeztetett, hogy megígértem, keresek, neki egy labort, amit még is tettem. Ugyanakkor úgy volt, hogy elvisz néhány dokumentumot aláíratni a feleségével, de azóta sem jött be, és nem is hívott. Ma sem jött még be, legalábbis eddig nem.

– Számomra nem tűnik ez olyan aggasztónak, ha kíváncsi vagy a véleményemre.

– Igazad van, tényleg nem – mondta Ben. – De azért olyan kényelmetlen érzésem van emiatt. Arra akartalak kérni, hogy légy szíves vedd fel a kapcsolatot Vinnie Dominickal, és kérdezd meg, Vinnie és a fiúk hol helyezték el Szatosit és a családját. Azt mondtad, hogy valószínűleg az egyik búvóhelyükön.

– Nekem ezt mondták.

– Megkérdeznéd a kedvemért? Szeretném megtudni a címet és a telefonszámot, ha van ott vonalas telefon. Sokkal jobban érezném magam, ha tudnám, hogy ha akarom, felvehetem vele a kapcsolatot olyankor is, ha nem veszi fel a mobilját. Nyilván nem fogom elmondani senkinek.

– Nyilvánvaló okoknál fogva nem szívesen árulják el, hogy hol vannak a búvóhelyeik, elsősorban azért, mert attól fogva már nem lesz biztonságos a hely. Tudomásom van róla, hogy Szato-sinak azt mondták, semmilyen körülmények között ne árulja el az ideiglenes lakcímét. Tudom, hogy Fukuda-szan most intézkedik végleges szállást illetően. Mindenesetre azért megkérdezem és elmagyarázom, hogy milyen okból kérdezed. Úgy értem, máris rád bíztak egy rakás pénzt. Nem hinném, hogy különösebb okuk lenne arra, hogy ne bízzanak benned, és ne bízzák rád az egyik búvóhelyük címét is.

– Mindenesetre sokkal jobban aludnék, ha tudnám – vallotta be Ben.

20.

2010. március 26., péntek

9 óra 40 perc

A vízből kihalászott tetem boncolása jóval tovább tartott, mint Laurie eredetileg gondolta volna, mert az áldozat holttestét vagy egy tucat golyó járta át, és valamennyi útját végig kellett követni; a többségük a mellkason és a hason fúródott keresztül. A legtöbbjük csontot ért, de néhány közülük több helyen is átfúrta az áldozat testét.

Körülbelül a felénél tartottak, amikor Lou úgy döntött, hogy megtudta, amit megtudhatott, és elment. Így aztán Laurie és Vinnie kettesben maradtak, hogy fáradságos munkával kielemezzék az összes lövedék útját, összeszedjék a golyókat és szilánkokat menet közben.

Először Laurie megpróbálta Vinnie-t kirángatni mélabújából azzal, hogy igyekezett aktívan bevonni a boncolásba, de végül feladta. Ehelyett agyának azzal a részével, amelyre nem volt szüksége a fizikai munkához, megpróbálta végiggondolni azt, hogy az előző napi vajon hogyan kapcsolódhat ehhez az esethez, amit éppen most boncol. Lehet, hogy bosszúból történt a gyilkosság? Azt semmiképp nem deríthette ki. Ráadásul Laurie volt az első, aki föltette a kérdést, hogy vajon van-e kapcsolat vagy sem, és egyre jobban szeretett volna választ kapni erre a kérdésre. Sokkal biztosabb lesz magában a választ illetően, ha még egyszer megnézi azt a fotót, amelyet a biztonsági felvételről nagyított ki, és ösz-szehasonlíthatja a mostani esetről készült felvétellel. Tudta, hogy még akkor sem lesz száz százalékig biztos, de talán ahhoz eléggé, hogy a kérdése értelmet nyerjen. Laurie komolyan gondolta, hogy az otthon megnézett szalagon az egyik üldöző nem volt más, mint az a férfi, aki épp itt feküdt a boncasztalon a keze alatt. De egyúttal próbált a realitás talaján is maradni. Soha nem könnyű azonosítani embereket, különösen fotó vagy film alapján, és ösz-szehasonlítani egy élő emberről készült fotót vagy filmet egy olyan holttesttel, amely a folyóban úszott korábban.

Egy dologért Laurie különösen nagy hálát érzett, mégpedig Jack tapintatosságáért. Jack nyilván tudta, hogy Laurie a biztonsági felvételeken láthatta a vízi hullát, de nem forszírozta a dolgot. Ehelyett inkább tiszteletben tartotta azt az óhaját, hogy egyedül szeretné megoldani a nehezét, és ezzel visszanyerni a szakmai magabiztosságát.

– Köszönöm, hogy segítettél ebben az ügyben – mondta Laurie Vinnie-nek, és hozzáfogott, hogy segítsen átemelni a holttestet a gurulóasztalra. – Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott.

– Semmi gond – válaszolta Vinnie minden érzelem nélkül.

– Most pedig szeretnék még egy szívességet kérni.

Vinnie várakozva nézett Laurie-ra, de egy szót sem szólt.

– Ha van szabad asztal, akkor szeretném kihozni a tegnapi azonosítatlan holttestet. Meg akarom ismételni a külsérelmi vizsgálatot.

Vinnie nem válaszolt.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte Laurie kissé ingerülten. Most már teljesen meg volt róla győződve, hogy Vinnie egészen furcsán viselkedik. Még a tekintetét is kerülte.

– Persze, hallottam – mondta Vinnie. – Ha lesz szabad asztal, kihozom.

– Na, akkor háromra – mondta Laurie, és megfogta a vízi hulla bokáját. Aztán együtt számoltak, és átemelték a tetemet a boncasztalról a gurulóasztalra. Ezután Laurie szó nélkül odébbállt.

Kifelé menet viszont megállt Jack asztalánál.

– Látom, gyereket fogtál ki – mondta Laurie. Megállt egy kicsit, de direkt nem nézett a boncasztalon fekvő iskoláskorú kislány arcára. A gyerekek, különösen a kicsik mindig gondot jelentettek Laurie számára annak ellenére, hogy megpróbált profiként viselkedni, és az érzelmeit kizárni a munkából.

– Sajnos igen – mondta Jack. – És elég szívszorító eset. Kíváncsi vagy rá?

– Persze – mondta Laurie minden lelkesedés nélkül.

Jack kivette a gyerek szívét a tálcából, és szétnyitotta a szélén, ahonnét egy szeletet már levágott, hogy jól látszódjon a sertés-aortabillentyű-csere.

– Kezdeti sikeres beültetés után a varrás meglazult és belegabalyodott a billentyűbe. Egy öltés a százból! Nagy tragédia mindenkinek: a sebésznek, a szülőknek, de természetesen leginkább a gyereknek.

– Remélem, a sebész tanul majd a hibájából.

– Hát igen, én is remélem – mondta Jack. – Az biztos, hogy a szőnyeg szélére kell állnia miatta. És te dolgozol még a tegnapi eseten?

– Úgy van – válaszolta Laurie.

– Sok szerencsét!

– Kösz, hogy korábban nem erőltetted, hogy magyarázkodjak.

– Szívesen. De szörnyen kíváncsi vagyok, úgyhogy légy szíves később azért mondd el, mire jutottál. Gondolom, amikor tegnap megnézted a biztonsági felvételt, jóval többre jutottál, mint gondoltam volna.

– Nos, meglehetősen érdekes – folytatta Laurie. – Apropó, Vinnie nagyon furcsán viselkedik ma.

– Tényleg? Pedig ez nem jellemző rá. De észrevettem, hogy engem is dr. Stapletonnak szólított, amikor megálltam az asztalnál. Általában valami sokkal gúnyosabb üdvözlést tartogat számomra.

– Lehet, hogy miattam van, hiszen szándékosan elraboltam ma reggel. De megadtam neki a lehetőséget, hogy várjon meg, és dolgozzon veled.

– Kösz a tippet – mondta Jack, ahogy Laurie továbbállt.

Laurie kibújt a tyvekből készült overallból az öltözőben, visszatette a helyére, aztán elindult fölfelé, hogy végigjárja azokat a helyeket, amelyeket betervezett aznapra.

Először Murphy őrmester irodájánál állt meg, ahol továbbadta az információt, hogy a biztonsági szalagon látta, amint egy fiatal kifoszt egy öregembert. Aztán az ismeretlen hulla felől érdeklődött.

– Egy mukkot sem hallottam a tegnapi esetedről – vallotta be az őrmester. – De remélem, ma már lesz valami. Ha nem, akkor én magam fogom felhívni az Eltűnt Személyek Osztályát. Ha valaki érdeklődött náluk eltűnt ázsiai férfi felől, akkor biztosan elmondják.

Laurie megköszönte az őrmesternek, aztán elindult felfelé a lépcsőn, majd útközben beugrott Hank Monroe-hoz, az antropológiai osztály azonosítási igazgatójához. Laurie bekopogtatott a zárt ajtón. A jelek szerint a nagy többséggel ellentétben Hank szeretett inkább elzárkózni a külvilágtól.

Hank Monroe sem tudott többet segíteni, mint Murphy őrmester, és azt mondta, hogy az Eltűnt Személyek Osztálya elismerte, hogy még végig kell futtatni az áldozat ujjlenyomatát a helyi adatbázison, aztán csak utána terjesztik ki állami, majd szövetségi szintre.

– Szerintem, ahogy tegnap is mondtam, általában várnak legalább 24 órát, mivel az esetek nagy része úgy oldódik meg, hogy valaki jelentkezik egy napon belül. De amint hallok valamit, maga lesz az első, akit értesítek.

Az azonosítási iroda igazgatójától Laurie a toxikológiára ment, és megállt, hogy beugorjon John DeVrieshez.

– Egyelőre a drog, méreg vagy egyéb toxinokkal kapcsolatos vizsgálat abszolút nem mutatott semmit – mondta John szinte bocsánatkérően. – Sajnálom. Megkaptad, ugye, az alapvetően negatív véralkoholszintet?

– Igen, meg – mondta Laurie. – És köszönöm, hogy igyekeztél, hogy ilyen gyorsan meglegyen.

– Örülök, hogy segíthettünk – mondta John újonnan felvett, kedélyes modorában. – De szeretném hangsúlyozni, hogy azért, mert eddig a vizsgálatok negatívak, nem feltétlenül jelenti azt, hogy nincs semmi. A hatékonyabb szerekből olyan kevés is elég ahhoz, hogy megöljenek valakit, hogy az egyetlen módszer a kimutatásukra, ha megpróbáljuk direkt azt a konkrét ágenst keresni. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ha van okod valamilyen speciális anyagra gyanakodni, akkor mondd el, és akkor ebben az irányban még alaposabb kutatást végzünk. Bár még akkor sem garantálhatjuk a sikert, ha a tömegspektrométeren kétszer is átfuttatjuk a mintát.

– Értem – mondta Laurie, és valóban értette is. Az évek során számos mérgezéses ügyhöz volt szerencséje. Az egyik során például a bűntett helyszínén találták meg a méreganyagot, a másiknál pedig rátaláltak egy bizonyítékra, miszerint az elkövető megvásárolta az anyagot. De a jelenlegi esetben egyik eshetőség sem állt fenn.

– Még nem vagyunk teljesen kész – tette hozzá John. – Ha találunk valamit, akkor feltétlenül hívlak.

Ezt követően Laurie lement a negyedik emeletre, és bement a szövettani laborba, kitéve magát Maureen O'Conner elkerülhetetlen élcelődésének. Efelől nem is kellett csalódnia, de amiatt sem, hogy nem készítették el a metszeteit másnapra. Szokás szerint Maureen mindkettővel szolgált.

Ezután lement még egy emelettel lejjebb, és bement az irodájába, ahol nagy kedvvel látott munkához. Hogy ne zavarják, becsukta az ajtaját, márpedig ritkán tett ilyet. Ezután letette a mikroszkópja mellé az egész tálcányi szövettani leletet, majd a monitorja felé fordult.

Végül az utolsó előkészület az volt, mielőtt munkához fogott, hogy elővette a mobilját, és felhívta Letíciát., Igazság szerint büszkeséget érzett, hogy majdnem tízig kibírta, hogy ne hívja fel a lányt. Arra gondolt, hogy ez jelentős fejlődés, különösen, ha összehasonlítjuk az előző nappal. Letícia is egyetértett ezzel.

– Egész meglepődtem, hogy nem hívott korábban – mondta Leticia csipkelődve, amikor végre felvette a telefont.

– Én magam is meglepődtem. Hogy mennek a dolgok?

– Jobban nem is mehetnének. Délelőtt itthon maradunk, aztán délután kimegyünk a parkba. Állítólag ebéd után már előbújik a nap.

– Jó tervnek tűnik – mondta Laurie. Miközben Letíciával beszélt, elővette a fotót, amelyet tegnap nyomtatott ki a biztonsági szalagról, majd összehasonlította a halott aktájához tartozó fotóval. Határozott hasonlóságot vélt felfedezni a fotón látható férfi és az imént boncolt tetem között. Igazság szerint nagyobb volt a hasonlóság, mint amire számított.

Miután letette a telefont, Laurie kivette a biztonsági felvételeket tartalmazó CD-t a táskájából, majd berakta az elsőt a DVD-meghajtóba. Ezután a monitor mellé tette a vízi hulla fotóját, hogy még könnyebb legyen összehasonlítani. Az egérrel odagördítette a DVD-lejátszót a megfelelő időpontra, aztán megnyomta a lejátszás gombját.

A felvétel a 4. számú kamerától származott, az időpontot pedig akkorra állította be, amikor az áldozat lerohant a lépcsőn a metró peronjára. Másodperceken belül a két üldöző is megjelent a lépcső tetején. Ekkor Laurie megállította a felvételt, és kockáról kockára léptette előre. Ahogy pergett a film, a két férfi egyre nagyobb lett, és Laurie hol az egyik, hol a másik férfiról kapott élesebb képet. Bár a két férfi öltözékét és felépítését tekintve hasonlított egymásra, az egyiküknek teltebb, ovális abb arca volt, míg a másik sokkal ösztövérebb, keskenyebb arcú volt. Természetesen még szembeötlőbb különbség volt az, hogy a vékonyabb férfinál volt egy esernyő, míg a telt arcúnál nem.

Laurie még előrébb léptetett, amíg jobb képet nem talált a telt arcú férfiról, mert nyilvánvaló volt, hogy akit boncolt, annak ugyancsak telt, ovális arca volt. Ezen a ponton, amikor megállította a felvételt, kézbe vette a hűtőházban pihenő tetovált úriember fotóját, és egymás mellé helyezte a két felvételt.

Laurie perceken át hasonlítgatta a fotót és a monitoron látható képet. Bizonyos értelemben csalódást érzett. Az otthon készített felvétel és az OCME-től szerzett fotó összehasonlításával optimizmus töltötte el, és arra számított, hogy az azonosítás könnyű lesz: a válasz vagy igen lesz, vagy nem. A „lehetséges" válaszra nem számított, márpedig pont ez volt a helyzet. De azért nagy volt a hasonlóság. Hol a fotókat nézte, hol a monitort, aztán megint előreléptette időben a felvételt.

Mivel Laurie még mindig nem volt biztos a dologban, talán a sötét napszemüveg miatt, gyorsan átlépett az 5-ös biztonsági kamera felvételeire, és ugyanahhoz az időponthoz léptetett, ahol az imént a 4-es kamerával járt. Abból a szögből előbukkant valami, ami a 4-es kamerával nem volt látható. A férfi jobb halántékán volt egy körülbelül tízcentes nagyságú anyajegy. Nem volt túl feltűnő, de kétségkívül ott volt. Megnézte a jobb profilról készült fotót, és azon is ott volt! Laurie most már viszonylag magabiztosan ki merte volna jelenteni, hogy a két férfi egy és ugyanaz!

Hátradőlt a székén, és döbbenten tűnődött az egybeesésen. Aztán ismét előrehajolt, és tovább nézte a felvételt az 5-ös kameraállásból egészen addig, amikor a szerelvény befutott az állomásra. Bár nem volt könnyű kivenni a részleteket, mivel a tömeg egyszerre elindult a beérkező szerelvény felé, Laurie megpróbálta kihámozni, hogy mi történt pontosan, amikor a két üldöző utolérte az áldozatot. Nem látta a kezüket, de mintha a két üldöző tartotta volna az áldozatot, aki a jelek szerint görcsösen rángatózott. Nagyon gyorsan történt, csak pár kockányi kép maradt róla. Az sem volt egyértelműen eldönthető, hogy a rángást az üldözők váltották ki az áldozatból, vagy spontán történt, például szívroham vagy sztrók következtében. Laurie megállította a felvételt, és már épp ugyanezt a jelenetet készült megnézni egy más nézőpontból, amikor valami különös emlék suhant át az agyán. Egy híres igazságügyi orvostani eset volt, amelyet egy előadáson hallott még rezidens korában. Az eset kapcsán kiderült, hogy az egyik volt szocialista ország diplomatáját megölte egy merénylő Londonban, de nem emlékezett pontosan, hogy hova valósi volt az illető. A merényletet légfegyverrel hajtották végre, amelyet a KGB technikusai ügyesen egy esernyőbe rejtettek.

Laurie letette a kezében tartott fényképet, majd gyorsan keresni kezdett az interneten, és másodpercek múlva már olvasta is a cikket, mely leírta, hogyan öltek meg egy akkoriban híres bolgár diplomatát, Georgij Ivanov Markovot, egy a KGB által gyártott légfegyverrel, amelyet egy esernyő rúdjába barkácsoltak. Ami viszont még fontosabb, Laurie megtudta, hogy a férfiba lőtt anyag ricin volt, egy meglehetősen toxikus fehérje, amelyet ricinusból nyernek ki.

Laurie visszament a kereső oldalra, és rákeresett a ricin szóra. És külön utánajárt a ricinmérgezéssel járó tüneteknek. Azonnal rájött, hogy az előző napi esete nem lehetett a Markov-féle gyilkosság utánzata, legalábbis a ricin tekintetében nem, ugyanis a ricin gasztroentesztinális tüneteket okoz, és a tünetek csak órák múlva jelentkeznek, nem pedig azonnal, mint az ő esetében. Az viszont nagyon is elképzelhetőnek tűnt, hogy annyiban hasonlított az eset, hogy az esernyőbe légfegyvert rejtettek. Laurie most már alig várta, hogy megismételje a külsérelmi vizsgálatot. Azt, hogy elsőre miért nem vizsgálta meg alaposan kívülről a holttestet még akkor is, ha Southgate állítólag megtette ezt, és állítólag negatív eredménnyel zárult a vizsgálata, Laurie maga sem tudta. Igazság szerint így visszatekintve kínosan érezte magát, amiért ő maga nem volt elég alapos. Nem is olyan régen a boncolás során az ösztöne azt súgta, hogy nem természetes halállal halt meg a férfi, hiszen semmilyen patológiás elváltozást nem talált, de semmit az égvilágon! Most már az jelentette a kihívást, hogy bebizonyítsa, a megérzése helyes volt: meg kellett győződnie arról, hogy van-e egy apró bemeneti seb, amelyet az áldozat a ruháján keresztül szerezhetett.

Laurie előhalászta a mobilját, és felhívta Vinnie-t. Ő és az OCME dolgozóinak nagy része rájött arra, hogy a személyes mobiltelefon jóval hatékonyabb, mint a rendes benti vonalas készülékek. Kíváncsi volt, hogy a férfinak mostanra jobb kedve lett-e. Az első csöngetésre felvette.

– Mi újság a rejtélyes ázsiai hullámmal? – kérdezte Laurie. – Megnézhetem már?

– Hamarosan felszabadul az egyik asztal – mondta Vinnie. – Nagyjából fél óra múlva a tiéd.

– Remek! Menjek le fél óra múlva, vagy inkább rám csörögsz?

– Ha nem bánod, inkább szólok Marvinnak, hogy csörögjön rád – mondta Vinnie.

Vinnie-nek továbbra is erős lelkifurdalása volt, és félt attól, hogy lebukik emiatt a lehetetlen helyzet miatt, amibe belekényszerítették, és amelyben egyszerűen képtelen volt helyes döntést hozni. Ha Laurie-hoz fordult volna, és bevallja neki, hogy ő küldte a fenyegető levelet, és megpróbálja meggyőzni, hogy helyesebb lenne, ha feladná az ügyét, akkor ő és/vagy a családja, különösen a lányai zaklatásnak lennének kitéve, vagy az is lehet, hogy megölnék őket. Ha nem tesz semmit, és Laurie nem engedelmeskedik az üzenetben foglaltaknak, akkor őt fogják megölni. A helyzet teljesen összezavarta.

– Ő most ráér, és tudom, hogy szerettek együtt dolgozni.

– Ahogy akarod – mondta végül Laurie, de most már tényleg ingerült volt. Úgy érezte, mintha Vinnie egész délelőtt provokálni akarta volna, és most sikerült kihoznia a sodrából.

Laurie megpróbált erőt venni magán és lenyugodni, majd a szövettani metszetek felé fordult. Amíg minden eredmény nélkül vizsgálta az agy és a szív metszetét, addig volt még rá egy kis esély, hogy a tegnapi esetet természetes halálnak minősítse annak ellenére, hogy az ösztöne pont az ellenkezőjét súgta. Tegnap este nagyon felizgatta az ügy, de igazán csak most lett izgatott, hiszen még érdekesebbé vált az eset azzal, hogy mind az áldozat, mind pedig a gyilkos ott feküdt a hűtőkamrában. Ez ugyanis azt jelentette, hogy az eset tényleg a szervezett bűnbandák háborújával kapcsolatos, ahogy attól Lou is tartott, hiszen legalább a halottak egyike a jakuzához tartozott.

21.

2010. március 26.,

péntek 10 óra 13 perc

Vinnie-nek kétsége sem volt afelől, hogy Laurie észrevette, furcsán viselkedik. Bármennyire is szeretett volna természetes maradni, akarata ellenére sem sikerült. A baj természetesen az volt, hogy elhitte, amit a Vaccarro emberei mondtak, hiszen mindenféle történeteket hallott róluk az évek során, ráadásul Carlo és Brennan fenyegetőztek, hogy ártani fognak a lányainak. Vinnie hiába szerette volna, képtelen volt nem komolyan venni ezeket a fenyegetéseket. Ha az ember kapcsolatba került ezekkel a maffiózókkal, abból nem lehetett jól kijönni, és sajnos az sem volt járható út, hogy a rendőrséghez forduljon.

Miután épp az imént utasította vissza Laurie kérését, ösztönösen felvette a telefonját, amikor pár percre rá újból csörgött. Azt hitte, hogy Laurie hívja, mert valami változás állt be a terveiben. Ehelyett viszont Vinnie legnagyobb rémületére nem más volt a vonal túlsó végén, mint Carlo, Barbera jobbkeze.

– Jó reggelt, Vinnie pajtás – mondta Carlo színlelt bajtársias-sággal. – Én vagyok, akivel tegnap ismerkedtél meg, emlékszel?

– Emlékszem – nyugtázta Vinnie, és próbált normális hangot megütni, bár eléggé szánalomra méltó próbálkozás volt. Most bárkivel szívesebben beszélt volna, mint Carlóval. Bárcsak megnézte volna, hogy ki hívja!

– Lenne pár kérdésem, ha van egy perced.

Vinnie persze nagyon szívesen nemet mondott volna arra hivatkozva, hogy nincs ideje, csakhogy nem mert. Ehelyett megkérte Carlót, hogy tartsa egy picit, amíg keres egy nyugodt helyet. Gyorsan kiment a boncterem melletti irodából, ahol a többi boncmester iszogatta aznapi első kávéját.

– Találkoztál ma reggel dr. Laurie Montgomeryvel? – kérdezte, miután Vinnie azt mondta, hogy most már beszélhetnek.

– Igen – felelte Vinnie. – Asszisztáltam neki egy boncolásnál.

– Frankó – mondta Carlo. – És hogy viselkedett?

– Teljesen normálisan, nem úgy, mint én.

– Ezt sajnálkozva hallom. De remélem, a te fura viselkedésednek nincs köze hozzánk.

– Dehogynem, csak hozzátok van köze – mondta Vinnie, mert ostoba módon arra gondolt, ha őszintén beszél velük, akkor békén hagyják. – Tegnap annyit mondtatok, hogy csak fel akartok tenni pár kérdést, és mire észbe kaptam, arra kényszerítettetek, hogy küldjék egy fenyegető levelet.

– Mondd csak, mi is volt abban a levélben? Tudom, hogy el-mondtad, amikor visszahívtál, de nem emlékszem.

– Azt írtam benne, amire kértél. Hogy ha nem természetes halálnak értékeli ki az esetet, akkor neki és a családjának komoly következményekkel kell szembenéznie. És azt is írtam, hogy ha rendőrséghez fordul, hogy figyelmeztesse őket, akkor a családja ugyanúgy pórul jár.

– Jól van, jól van – ismételte Carlo. – És ugye biztos megkapta a leveledet?

– Egészen biztos. Benéztem az irodájába, és ott láttam a számítógépe billentyűzetén. Elég nehéz lett volna nem észrevennie.

– És?

– Mi az, hogy és?

– Elolvasta vagy nem?

– Gondolom, el, de nem tudtam kifigyelni.

– És megváltozott a viselkedése?

– Nem, legalábbis nem úgy, ahogy ti szeretnétek. Igazság szerint, ahogy én már tegnap is sejtettem, a levél inkább csak felpiszkálta az érdeklődését, hogy alaposabb vizsgálatnak vesse alá az ügyet. Még azt is mondta ma reggel, hogy valami különösen érdekes dolgot tudott meg tegnap este.

– Mi lehetett az? – érdeklődött Carlo, és a hangja az iménti viccelődőről halál komolyra váltott.

– Nem tudom – mondta Vinnie. – Azt mondta, hogy egy kicsit tüzetesebben szeretné megvizsgálni az ügyet. Szerintem úgy gondolja, hogy szép haladást ért el, és nem abba az irányba haladt, hogy természetes halált igazoljon, hanem inkább gyükosságot.

Vinnie fojtott beszélgetést hallott a háttérből, mintha Carlo próbálná eltakarni a telefonja mikrofonját. Legszívesebben kinyomta volna a hívást, de inkább várt, de amíg várt, rájött, hogy hagyta magát belerángatni egy olyan helyzetbe, ami egyre rosz-szabb végkifejlettel kecsegtet. Legközelebb valami durvább dologra kérik annál, hogy írjon egy fenyegető levelet, pedig már az is épp elég szörnyű volt.

Vinnie végül kinyomta a hívást, de aztán rájött, hogy ezzel még nagyobb veszélynek tette ki magát és a családját. Olyan erősen eluralkodott rajta a pánik, hogy hirtelen úgy döntött, elmegy a városból. Ez volt az egyetlen választása. Rengeteg szabadsága és csúszója volt. Bár tudta, hogy a titkárságon jobban szeretik, ha időben szól az ember, biztos volt benne, hogy ezúttal kivételt tesznek, különösen, ha családi problémára hivatkozik.

A hirtelen elhatározását követően Vinnie felhívta a feleségét, Charlene-t, aki a bátyja költöztető cégénél dolgozott a Long Island-i Garden Cityben. Tudta, hogy a felesége is könnyen el tud jönni szabadságra, most nem volt túl sok megbízásuk. Az igazi problémát a lányok és az iskola jelentette, de hát ilyen az élet. Miközben várt, hogy kicsörögjön a hívása, felszaladt a hátsó lépcsőn a bejárati ajtó felé, ahol a vezetőség irodái voltak.

– Hastings Költöztető Vállalat – szólt Charlene a telefonba, amikor felvette.

Vinnie nem pazarolta felesleges szavakra az idejét, Charlene először hallani sem akart a dologról, de aztán megértőbb lett, amikor Vinnie elmondta, hogy a helyzethez köze van Paulie Cerinónak és a Vaccarro szervezetnek. Mivel Charlene is a Rego Parkban nőtt fel Vinnie-vel együtt, mindent tudott a maffiáról, és tisztában volt vele, mennyire veszélyesek. Azt is tudta, hogy Vinnie tartozik Paulie Cerinónak, és hogy ez mit jelent.

– Egy pillanatig sem várhatunk – mondta Vinnie idegesen –, még ma el kell utaznunk! Hozd el a lányokat, és indulunk is. Ilyenkor legalább jó idő van Floridában.

– Össze kell pakolnom pár dolgot – mondta Charlene, de érezte Vinnie páni félelmét.

– Persze, persze, de ne tartson egy örökkévalóságig – torkolta le Vinnie. – És ne mondd el senkinek, hogy elmegyünk!

– Na és Hazel nénikém? Nem bukkanhatunk fel nála csak úgy ott, Fort Myersben. És meg kell mondanom a bátyámnak is.

– A bátyádnak persze megmondhatod – mondta Vinnie. – De kösd a lelkére, hogy senkinek ne beszéljen róla. Ami pedig a nénikédet illeti, majd útközben felhívjuk. Jobb, ha az egyik olcsó part menti motelben szállunk meg.

– Mikor érsz haza?

– Amilyen hamar csak lehetséges, egy órán belül – mondta Vinnie. – Most éppen a vezetőség irodája előtt vagyok. Még el kell kéretőznöm Twyla Robinsontól. Nem hiszem, hogy gond lesz. Pont egy héttel ezelőtt figyelmeztetett, hogy milyen sok szabadságom maradt még bent.

– Én meg próbálok a gyerekeknek feladatot kérni az iskolából.

– Jó ötlet.

– Szerinted nem kéne szólnod dr. Montgomerynek? – kérdezte Charlene.

– Már megtettem – mondta Vinnie. – Ezért is kell elmennem. Nem szeretném, ha megkérnének még valami másra. Ösztönösen érzem, hogy ezt tennék, mielőtt faképnél hagyom őket.

– Szerinted mennyi ideig kell Floridában lennünk?

– Nem sokáig. Talán egy vagy két hétig. Úgy érzem, nagyjából holnap szabadul el itt a pokol, és én szeretnék akkor már jó messze lenni innét.

22.

2010. március 26., péntek

10 óra 35 perc

– Próbáld meg még egyszer – mondta Louie Carlónak, aki már sokadszor próbálta hasztalan hívni Vinnie Amendolát.

Louie, Carlo és Brennan Carlo kocsijában ültek, és éppen Manhattan felé tartottak, hogy találkozzanak Hiszajuki Isiivel. Brennan vezetett, Carlo az első utasülésen foglalt helyet, Louie pedig hátul.

Louie ugyan számos alkalommal beszélt már az ojabunnal, de személyesen még sohasem találkoztak. Miután végighallgatta Carlo Vinnie-vel folytatott beszélgetését, már alig várta a találkozót. Laurie Montgomery-Stapleton kétség kívül pontosan úgy viselkedett, ahogy Paulie Cerino megjósolta, nem működött együtt velük, makacs volt és okoskodó. Valamit tenni kell, de gyorsan, ha azt akarják, hogy Szatosi halála véletlenszerű, természetes halálnak tűnjék. Mielőtt megtudta volna, hogy ilyen kellemetlen vészhelyzet alakul ki, Louie úgy képzelte, hogy a jakuzavezetővel való beszélgetés elsősorban a laborjegyzőkönyvekről fog szólni, és arról, hogy mennyi pénzzel jár az, ha megszerzik. Most a beszélgetés Laurie Montgomery-Stapletonról fog szólni, és arról, hogyan lehetne megfékezni.

– Ez a fasz nem veszi fel – mondta Carlo, és lecsukta a telefonja fedelét. Hátrafordult, hogy Louie-ra nézzen.

– Jól van, akkor hagyd most egy darabig. Szerintem szükségünk lesz a segítségére. Fiúk, lehet, hogy még egyszer el kell mennetek az OCME-be, ha egy órán belül nem veszi fel.

Amikor a Four Seasonshoz értek, a három férfi kiszállt, és ott hagyták az autót az őrzött parkolóban.

Louie vezetésével beléptek a forgóajtón át, és félemeletnyi lépcsőzést követően a recepcióhoz értek. Megkerülték a pultot, elmentek a lift előtt, és még egy lépcsőn felkaptattak, végül megérkeztek az étterem szintjén lévő bárba. Mivel korábban csak Louie járt közülük ebben a szállodában, Carlo és Brennan le voltak nyűgözve a kőfalak és a tágas terek láttán. Brennan úgy érezte, mintha egy ókori egyiptomi templomba léptek volna be.

Mivel jócskán benne jártak már a délelőttben, a bal kéz felőli bár üres volt, és még a jobb oldali étkezőben is alig ültek egy-két asztalnál. Könnyű volt kiszúrni Hidekit és az embereit, különösen mivel a férfi akkora volt, mint egy szumó birkózó. Aligha lehetett volna nem észrevenni.

Louie félelme beigazolódott: megint előadták a fárasztó hajlongásokból és névjegy kártyacseréből álló rítust, Hideki Simoda pedig bemutatta egymásnak a tárgyaló feleket. Ezután helyet foglaltak. Carlo eközben odasétált a bal kéz felé lévő bárpult végéhez. Jobbra helyezkedtek el Hiszajuki emberei, az egyikük olyan nagydarab volt, mint Hideki, csak éppenséggel izomból, nem pedig zsírból. A „katonák" nem mutatkoztak be egymásnak, de ez nem számított. Ösztönösen felismerték egymást.

Louie, Hideki és Hiszajuki egy darabig udvariasan cseverésztek egymással, kölcsönösen dicsérték a másik felet az üzleti kapcsolatuk tagadhatatlan sikeréért, és valamennyien elismerték, hogy álmukban sem gondolták volna, hogy ennyire jövedelmező lesz az együttműködésük.

Ezután Hiszajuki megköszönte Louie-nak, hogy hajlandó volt bejönni a szállodájába, ahelyett hogy neki kellett volna Queens-be utaznia.

– Hosszú a repülőút Tokiótól New Yorkig – magyarázkodott.

– Részemről az öröm – válaszolta Louie. Meglehetősen kellemes benyomást tett rá az ojabun. Louie számára Hiszajuki drága, divatos ruhája önmagáért beszélt.

Mégsem a ruhája és a gondosan ápolt külseje váltotta ki Louie-ból az elismerést, hanem a férfi tekintete: visszafogott, de átható pillantása, és egyértelműen megállapítható intelligenciája. Louie tapasztalatból ösztönösen tudta, hogy a férfi ravasz és született alkudozó, aki mindig csak önmagára és a szervezetére gondol. Louie ezt tulajdonképpen tisztelte, de azon is elgondolkodott, hogy mennyire félelmetes ellenféllel néz szembe.

– Tekintve, hogy biztos vagyok abban, mennyire elfáradt az utazás során – mondta Louie –, talán rátérhetnénk az üzletre.

– Köszönöm a figyelmességét – mondta Hiszajuki, és még egyszer meghajolt.

Louie akaratlanul is követte a példáját. Pedig ez olyasvalami volt, ami az idegeire ment, mikor a japánokkal kellett üzletelnie, azzal a ténnyel együtt, hogy soha nem tudta igazán, mit is terveznek.

– Hadd legyek őszinte – kezdte Louie. – Egészen az utóbbi időkig, úgy gondolom, meglehetősen nyíltak voltunk egymással szemben, úgy értem, konkrétan a közelmúltig. Ön is így érezte?

Hiszajuki elbizonytalanodott, mivel meglepte ez a nyílt és egyenes kérdés, szinte hátrahőkölt, és egy pillanatra Hidekire pillantott mintegy támogatást keresve, hiszen Hideki már legalább egy évtizede itt élt Amerikában. Miután az embere nem segített rögtön, Hiszajuki így válaszolt:

– Hai, hai – ami japánul az általános egyetértés jele.

– Csakhogy önök, barátom, különösen Hideki barátom – folytatta Louie, és Hideki felé biccentett –, korántsem volt őszinte velem az elmúlt néhány napban. Nos, nem akarok tovább rágódni az amúgy is lerágott csonton... – Louie itt elhallgatott, mert elbizonytalanodott, hogy vajon a két japán egyáltalán érti-e, hogy mire céloz, amikor „lerágott csontról" beszél. – Értik, mit akartam ezzel mondani?

A két japán olyan gyorsan bólintott, hogy Louie tudta, fogalmuk sincs, miről beszél.

– Ez azt akarja jelenteni, hogy túl sokat beszélünk valamiről, hiszen Hideki és én már átrágtuk ezt. Tudja, jelenleg azért vagyunk ilyen bajban, mert maguk nem mondták meg az igazat... nevezetesen azt, hogy Szatosi nem egy adós, és nem azért kérik a segítségünket, hogy elkapják, hanem ki kell nyírni. Csakhogy ebbe soha nem egyeztünk volna bele, mivel próbálunk kerülni mindenféle erőszakot mostanság. Hallgatólagos megállapodás ez köztünk és a rendőrség között. Mi nem nyírunk ki senkit, ők pedig békén hagynak bennünket, ami azt jelenti, hogy nyugodtan koncentrálhatnak a közlekedési ügyekre meg az igazi rosszfiúkra, például a sorozatgyilkosokra és terroristákra. Érthetően beszélek, Isii-szan? – kérdezte Louie egyenesen Hiszajuki szemébe nézve. – Vagy hívhatom Hiszajukinak? Nyugodtan szólítson Louie-nak.

– A Hiszajuki részemről rendben – mondta Hiszajuki, akinek kissé sok volt Louie erőszakos közvetlensége, és nagy erőfeszítésébe került, hogy megőrizze hidegvérét, és emlékeztesse magát arra, hogy Louie nem szándékos tiszteletlenségből beszél vele így.

– Rendben, Hiszajuki. Tud követni, vagy túl homályosan fogalmazok? Mivel számtalanszor beszéltem Hidekivel, az az érzésem támadt, hogy maguk általában nem annyira nyersek. Jól fogalmazok?

– Talán – mondta Hiszajuki kitérően. Nem egészén értette, hogy mit akar mondani Louie a nyers szóval, de a szövegkörnyezetből azért el tudta képzelni.

– Nos, ahogy én látom, a helyzet most a következőképpen néz ki – folytatta Louie. – A maguk szemszögéből ott vannak azok a laborjegyzőkönyvek, és azt szeretnék megszerezni. Én szívesen beszélek ezekről, feltéve, ha egy kicsit jobban beavatnak a dologba, mert így visszatekintve úgy érezzük, hogy az Ötödik sugárúti céghez való betörés sokkal kockázatosabb, mint először gondoltuk. Ahhoz, hogy hajlandóak legyünk segíteni, többet kell tudnunk, és ennek megfelelően kell minket javadalmazni. Arról is meg kell győződnünk, hogy maguk a laborjegyzőkönyvek valóban ott vannak-e, ha érti, mire gondolok. A mi részünkről szeretnénk visszaállítani a régi helyzetet, vagyis azt, ami azelőtt volt, hogy a maguk két embere, Szuszumu és Josiaki kinyírták Szatosit a zsúfolt földalattiperonon, és egy egész családot hidegre tettek New Jersey-ben. Még mindig tudnak követni? – kérdezte Louie.

Louie elhallgatott, és egyenesen Hiszajukira nézett válaszra várva. Az amerikai úgy érezte, hogy Hiszajuki úgy ül ott, mint akit leforráztak.

– Talán beszélhetnének kicsit lassabban – javasolta Hideki. – Az ojabun jól beszél angolul, de nem áll gyakran módjában használni a nyelvet.

– Bocsánat – mondta Louie. – Lassabban fogok beszélni, de azt hiszem, a gyorsaságnak fontos szerepe van abban, hogy elkerülhessünk egy kellemetlen helyzetet.

Hiszajuki bólintott, de nem beszélt. Úgy érezte, kibillent az egyensúlyából, ugyanis korábban ahhoz volt szokva, hogy előre felkészül, így ő irányítja a találkozókat. Jelenleg azonban egyik sem volt elmondható róla. Szuszumu és Josiaki eltűnése teljesen váratlanul érte. Elképzelhető, hogy a Jamagucsi-gumi már megszimatolta, hogy Szatosit és a családját az Aizukotecsu-kai gyilkolta meg. Ha ez így van, akkor máris nagyon veszélyes helyzetbe kerültek.

– A jelek szerint egyelőre senki nem tudja, mi történt – mondta Louie, és erőnek erejével megpróbált lassabban beszélni. – Úgy értem, a családot még nem találták meg, mivel amennyire tudom, elég gyéren lakott környéken éltek.

Hiszajuki feltételezte, hogy ezt a helyet az amerikai maffiapartnerük biztosította a Jamagucsi-gumi részére, de egy szót sem szólt.

– A halott családtagokra lehet, hogy rátalálnak, lehet, hogy nem, ami azt súgja nekem, hogy egyelőre, ez nem annyira sürgető helyzet. Ugyanakkor szeretném, ha eltakarítanának maguk után, vagyis megszabadulnának a holttestektől, ugyanis önök okozták ezt a felfordulást. Segítünk, mert ha felfedezik a holttesteket, akkor pont olyan helyzet áll elő, aminek elkerülésén már régóta fáradozom. Azonnal rá fognak jönni, hogy miről is van szó, nevezetesen maffialeszámolásról, és ettől fogva a rendőrség nagyon megkeseríti az életünket. Úgyhogy ezt még holnap el kell intéznünk. Vasárnap találkozhatunk, hogy megbeszéljük a laborjegyzőkönyvek dolgát. Hogy tetszik eddig ez a menetrend?

Hiszajuki nem mozdult, és egy szót sem szólt.

Louie is hallgatott. Valamiféle válaszra várt. Már kezdett az az érzése lenni, hogy a Hiszajukival való találkozója monologizálásba fullad.

A férfi semmi mást nem csinált, csak pislogott. A tétlensége felkeltette Louie gyanúját, hogy Hiszajuki valahogy gyanítja, Louie-nak és a Vaccarro szervezetnek valami köze van Szuszumu és Josiaki eltűnéséhez.

Pár perc kínos csendet követően Hideki így szólt:

– Említetted a holnapot és a holnaputánt, de mi a helyzet a mai nappal? És mi az a kényelmetlen helyzet, amire céloztál?

– Köszönöm, hogy megkérdezted – mondta Louie, de nem volt gúnyolódás a hangjában. – Beszéltem a Macsita család dolgáról, de nem említettem Szatosit. Mint arra bizonyára emlékszel, Hideki, tegnap este röviden utaltam egy bizonyos dr. Laurie Montgomery-Stapleton nevű személyre.

– Ó, igen – mondta Hideki. – El is mondtam az ojabunnak, amit mondtál.

– Ez igaz – törte meg a csendet hirtelen Hiszajuki. – Ez bennünket is nagyon aggaszt. Megfelelően reagált az a doktornő a figyelmeztetésekre?

– A jelek szerint nem – ismerte be Louie, és örült, hogy végre közvetlenül az ojabunhoz beszélhet. Louie hátrahajolt, átnyúlt egyik karjával a szék karfáján, és odaintette Carlót.

Carlo azonnal felállt, és kérdőn nézett Louie-ra. Louie odahívta. Ahogy az asztalhoz közeledett, az ojabun emberei leszálltak a bárszékről, és feszülten figyeltek, amíg az ojabunjuk nem jelezte, hogy maradjanak nyugton.

– Próbáld újból felhívni Vinnie-t – mondta Louie Carlónak. – Ha felveszi, tudd meg, hogy mi most a helyzet.

Carlo megpróbálta hívni Vinnie-t. Várt a hangposta bejelentkezéséig, aztán letette. Megcsóválta a fejét, hogy Louie értse, miről van szó. Louie egy intéssel elbocsátotta, aztán visszafordult a többiekhez.

– Van egy kis probléma az emberünkkel – magyarázta. – Elmondom, mit tudtunk meg eddig. Úgy tűnik, az emberünk figyelmeztetését nemcsak figyelmen kívül hagyta a doktornő, hanem a hatására mintha még nagyobb erővel vetette volna bele magát a vizsgálódásba.

– De természetes halált jelöltek meg a halál okául? – kérdezte Hiszajuki kíváncsian.

– Amennyire tudjuk, igen.

– Akkor miért gondolná meg magát ez a nő? – értetlenkedett Hiszajuki.

– Nem tudom – válaszolta Louie. – Ez a nő egy nagyon elszánt és makacs személy.

– És épp most jött vissza egyéves szülési szabadságáról – tette hozzá Carlo. Nem mozdult el annak ellenére, hogy Louie az imént elküldte. Carlo odakiáltott Brennannak: – Ezt mondta Vinnie?

– Igen, másfél éves szülési szabadságról – kiáltotta vissza Brennan. Odasétált, és Carlo mellé állt. – És Szatosi volt az első esete, az egyetlen esete, ha már itt tartunk, és valamit próbál bizonyítani. Legalábbis ezt mondta az emberünk. Ennél rosszabbul nem is sülhetett volna el a dolog.

Louie Hiszajukihoz és Hidekihez fordult.

– Beszéltem a főnökömmel erről a nőről. Amikor róla beszél, olyan, mintha valami félistenről beszélne. Annak idején megpróbálta megölni ezt a doktornőt, és egy másik capo is megpróbálta, de egyiküknek sem sikerült. De ez még nem elég, ráadásul jó kapcsolatban áll a New York-i városi rendőrkapitánysággal, aminek nem túlságosan örülünk, ezt elképzelhetitek. Ezek után – folytatta Louie – bizonyos időkorlátok közé is vagyunk szorítva. Az emberünk szerint ez a doktornő azt állítja, hogy áttörést ért el az ügyben, és a délután folyamán majd elmondja, mi az. Nagyon úgy néz ki, hogy arra fog kilyukadni, gyilkosság történt.

– Na és azt hogy fogja csinálni? – kérdezte Hiszajuki hitetlen-kedve.

– Azt hiszem, ezt maguknak jobban kéne tudni.

Nagy csend támadt a helyiségben.

– Azt hiszem, magyarázattal tartoznak – mondta Louie.

– Egy speciális méreganyaggal történt – mondta Hiszajuki. – Erről nem szabadna beszélnem.

– Na jó – mondta Louie. – És gondolja, hogy dr. Laurie Montgomery rájön?

– Ez lenne az első alkalom, hogy valaki rájön. Már korábban is használtuk.

– Szerintem nem szabad hagynunk, hogy ez így történjen –mondta Louie. – Valami módon el kell tántorítanunk ettől a szándékától.

– Talán meg kellene ölnünk – javasolta Hiszajuki.

– Erről szó sem lehet – mondta Louie. – Amikor beszéltem a főnökömmel, azt mondta, ha megölnénk, akkor a rendőrség tízszeres erővel zaklatna bennünket egy évtizeden át, pedig pont ez ellen dolgozunk. Szóval ennek nem lenne értelme.

– De ha ugyanezt a toxint használnánk, akkor a halála természetes halálnak tűnne – vetette fel Hiszajuki. – Van még ebből a méregből.

Louie elgondolkodott. Ez az ötlet eszébe sem jutott. Végül is egy lehetőség volt ez is, és valahogy ígéretesnek tűnt. De minél többet gondolkodott rajta, annál kevésbé tetszett neki az ötlet. Van rá esély, hogy nem jönnek rá, ugyanakkor a jelek szerint Laurie előbbre jutott az ügyben. Louie pedig nem szerette a véletlenre bízni a dolgot. Ráadásul hogyan lehetne ilyen gyorsan csinálni? Még aznap délelőtt szeretett volna valamit lépni az ügyben. Csak akkor tehetnének valamit, ha Laurie például kimenne az OCME-ből ebédelni, de ebben nem bízhatott. Tekintve, hogy mennyire makacs és elszánt ez a nő, valószínűleg még nem is ebédel. Az egyetlen lehetőség az volt, hogy bejussanak az OCME-be, és ott adják be neki a mérget. Az egyetlen baj az volt, hogy Louie becslése szerint ennek lehetősége a nullával volt egyenlő, és akkor még nagyvonalú volt.

– Van egy ötletem – mondta Brennan hirtelen. – Mi van a gyerekével? Úgy értem, megfenyegettük, hogy a családja fogja megkeserülni, ha nem engedelmeskedik...

– Milyen gyerekkel? – érdeklődött Louie, mert idegesítette, hogy Brennan megszólalt anélkül, hogy kérdezték volna. Kínos volt számára, hogy a beosztottja azt képzeli, akkor beszélhet, amikor csak akar. Ez azt a benyomást keltette, mintha nem ő lenne a főnök.

– A nő épp most jött vissza szülési szabadságról – magyarázta Brennan. – Mi lenne, ha elrabolnánk a gyereket? Biztos vagyok benne, hogy a doktornő csapot-papot otthagyna. Ha a gyereke eltűnne, biztos nem foglalkozna azzal, hogy egy ismeretlen ember természetes körülmények között halt-e meg, vagy gyilkosság áldozata lett.

Louie dühe egy pillanat alatt elpárolgott. „Emberrablás!" – gondolta. Zseniális ötlet. És ezt azonnal meg is lehet csinálni. Nem is kell meghalnia senkinek. És a rendőrség sem fog arra gondolni, hogy a szervezett bűnözésnek lenne köze hozzá.

Louie Hiszajukihoz. fór dúlt.

– Mi a véleménye a gyerekrablásról?

– Szerintem nagyon jó ötlet – mondta Hiszajuki. – Váltságdíjat kérünk érte, és akkor nem gondolnak Szatosira. Szatosi esete jelentéktelenné törpül mellette.

– Pontosan – bólogatott Louie.

– Menni fog? – kérdezte Hiszajuki.

– Szerintem igen. A legnehezebb része az lesz, hogy meg kell oldanunk a gyerek felügyeletét – nevetett Louie. – Igazság szerint egészen könnyű feladat, amennyiben a gyerek otthon van bébiszitterrel. Akkor már keményebb dió, ha bölcsődében van. De tekintve, hogy mindkét szülő orvos, szerintem inkább bébiszitterre bízták a gyereküket.

– Tudunk ebben valamit segíteni? – kérdezte Hiszajuki. – Nagyon fontos számunkra, hogy Szatosi halálát továbbra is természetes eredetűnek gondolják, és ne gyilkosságnak.

– És mi ennek az oka? – kérdezte Louie. – Úgy értem, mi elmondtuk, miért szeretnénk, ha Szatosi halála nem gyilkosságnak tűnne, de önöknek miért ennyire fontos ez? Ha együtt fogunk dolgozni, akkor őszintének kell lennünk egymással, mint ahogy a beszélgetésünk elején is említettem.

– A Jamagucsi-gumi hozta Szatosit Amerikába. Ha rájönnek, hogy meggyilkolták, akkor jó esély van arra, hogy bennünket fognak gyanúsítani. Ezt viszont szeretnénk elkerülni.

Louie tisztában volt vele, hogy még jó néhány kérdést fel kellene tennie, de elégedett volt a válasszal, amelyet kapott, mert így már átlátta a helyzetet, és nem érdekelték különösebben az Aizukotecsu-kai és a Jamagucsi-gumi kapcsolatának további részletei. Szerinte a többi már úgyis rájuk tartozott.

– Jól van – mondta Louie váratlanul. Brennanra pillantott. -Brennan, kedves fiam – kezdte –, mivel a te ötleted volt, te leszel a főnök. Remélem, otthon vagy gyerekrablásban.

– Én leszek a főnök? – kérdezte Brennan meglepetten. Egy pillanatra Carlóra pillantott, hirtelen nem is értette, mit jelent ez az egész, vagy hogy hogyan viszonyuljon a dologhoz, de aztán gyorsan Louie felé fordította ismét a tekintetét. Tetszett neki, hogy ő lesz a főnök. Nagyon is tetszett. – Az első dolog, amit tennem kell, az, hogy leülök a számítógépem elé, és minél több dolgot kiderítek Laurie Montgomery-Stapletonról, onnan kezdve, hogy egyáltalán hol lakik.

– Évekkel ezelőtt végrehajtottunk egyszer egy emberrablást Jersey-ben – mondta Louie Hideki kedvéért. – Jól ment a dolog, de alaposan meg kell tervezni. Két különösen veszélyes időszak van: maga a rablás, illetve a váltságdíj átvétele. A többi tulajdonképpen improvizáció. Az elrablás az első, de az viszonylag egyszerű helyzet, mert még egészen kicsi gyerekről van szó. Nem lesz tehát küzdelem, persze ez függ a bébiszitter reakciójától is.

– Tudunk ebben segíteni? – szakította félbe Hiszajuki.

– Arra mérget vehet – mondta Louie. Az órájára pillantott.

– Akcióba kell lendülnük! Azt szeretném, ha dél körül már nálunk lenne a gyerek, ha lehetséges.

– És mit csinálunk a gyerekkel, ha már nálunk lesz?

– Az már más lapra tartozik – mondta Louie. – Kell neki keresnünk egy helyet. De emiatt ne főjön a fejünk előre. Hozzátok a gyereket hozzám! A feleségem imádja a kicsiket. Holnap pedig találunk neki valami jó helyet.

– Mit szólnál a mólóhoz? – vetette fel Carlo. Nem szerette volna, ha teljesen kirekesztik az ügyből.

– Ott nincs fűtés – mondta Louie, aztán felállt. – Az nem lenne jó, ha a gyerek megbetegedne. Mint mondtam, elképzelhető, hogy a legnehezebb része a dolognak az lesz, hogy vigyázni kell a gyerekre. Nem kéne megnehezíteni magunknak a dolgot, ha pedig meghal, akkor már nincs semmi értéke. Az emberrablás során a váltságdíjat fizetők mindig azt követelik, hogy bizonyítsuk be, hogy életben van az áldozat, mi pedig le akarjuk kötni Laurie Montgomery energiáit a túsztárgyalással.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Isii-szan – mondta Louie, majd az ojabun felé nyújtotta húsos, vaskos tenyerét. – Munkához kell látnunk. Ma este, ha kipihente a repülés fáradalmait, talán együtt vacsorázhatnánk. Amennyiben sikerül megszereznünk a gyereket, akkor megünnepelhetjük, hogy megérkezett a városunkba, és megünnepelhetjük, hogy sikerült a kórbonctani intézetben ránk leselkedő veszélyt elhárítani.

– Nagyon örülnék neki – mondta Hiszajuki meghajolva, és egyúttal kezet rázott Louie-val.

Louie maga is automatikusan meghajolt. Aztán gyorsan megismételte a mozdulatot Hideki felé is, akinek nem kis nehézség árán sikerült talpra kászálódnia.

Louie a lépcső felé terelte Carlót és Brennant, miközben hátraszólt Hidekinek, hogy egy órán belül jelentkezik.

– Várni fogom – kiáltott utána Hideki.

– Szerinted megpróbáljam újra felhívni Vinnie Amendolát? –kérdezte Carlo. Még mindig úgy érezte, mint akit cserepadra ültettek, hiszen a korábbi ötletét is egy pillanat alatt visszautasították.

– Egyáltalán nem – válaszolta Louie, majd gyorsított, megelőzve két kísérőjét. – Csak utolsó menedékként lesz rá szükségünk. Könnyen rákényszeríthető, hogy legyen kettős ügynök. Brennan, biztos vagy benne, hogy megtalálod a nő címét az interneten?

– Meglepődnél, hogy mennyi mindent megtudok róla két percen belül – hencegett Brennan magabiztosan. – Különösen, mivel közalkalmazott. – Brennan meglehetősen jól értett a számítógéphez. Szakközépiskolába járt, miután a gimiből kirúgták még elsőben, mert sokat lógott. A szakközépben számítástechnikára és elektronikára szakosodott. Saját magától megtanult zárat kinyitni, mégpedig világbajnoki színvonalon, hogy így tegye teljesebbé a repertoárját.

Carlo, akit megint visszautasítottak, figyelte a feltörekvő Brennant, ahogy kimegy a forgóajtón. Carlo érezte, hogy Brennan egyre fontosabb szerephez jut, és egyáltalán nem volt ínyére a dolog.

A három férfi némán várakozott, miközben a kifutófiú elment az autóért. Louie a gyerekrablás részleteit tervezgette, és igazán elemében érezte magát. A korábbi emberrablás viszonylag rendben zajlott, és úgy gondolta, hogy ez is könnyen szerzett pénz lesz, bár a feladat meglehetősen nehéz. Brennan már magában tervezgette, hogy milyen weboldalakat keres fel. Biztos volt benne, hogy ha akarja, olyan személyes dolgokat is kideríthet, mint hogy Laurie mekkora cipőt hord. Carlo figyelte Brennant, és azon tűnődött, vajon hogyan fogja letörölni azt az önelégült vigyort a képéről.

Amikor megérkezett az autó, Carlo előrenyomult, és ő ült be a kormány mögé. Brennan hagyta, hadd legyen így, mivel Carlo hivatalosan magasabb rangnak örvendett, és végül is Carlo autójával mentek. Brennan előre ült az utasülésbe. Louie elfoglalta szokásos helyét a középső sorban.

Miután elindultak, így szólt:

– Na jó, a következőképpen fogjuk csinálni.

23.

2010. március 26., péntek

10 óra 45 perc

Ben majd frászt kapott, amikor telefonja a szokásosnál hangosabban csörrent meg.

– Tyűha! – mondta Michael lenyűgözve. – Fölvetted még az első kicsörgés előtt. Biztos, hogy szörnyen fontos hívást vársz.

– A telefon a frászt hozta rám – vallotta be Ben. – Olyan csend van itt, mint egy kriptában. Mondtam az asszisztensemnek, hogy a mai napra egyetlen találkozót se jegyezzen elő, és így is tette. Fantasztikus.

– Nincs találkozó, nincsenek telefonok – jegyezte meg Michael. – A végén még attól félhetek, hogy nem is élek.

– Nagyszerű dolog végre olvasgatni egy kicsit. Mi újság? – Pont most hívott Dominick. Korábban hívtam, és hagytam neki üzenetet azzal kapcsolatosan, hogy szeretnéd Szatosi címét és telefonszámát. Van nálad papír és ceruza?

– Mondhatod.

– A cím Fort Lee Pleasant Lane 417. Kint lehet valahol a francban.

– Ha búvóhelyről van szó, akkor elég lepukkant hely lehet, bár Szatosi sohasem panaszkodott, el tudom képzelni, milyen borzalmas a környék. A telefonszám?

Ben leírta a telefonszámot, és rájött, hogy ugyanaz a körzetszáma, mint az övé, Englewood Cliffsé.

– Van valami hír a cégről, amelynek a megvételén gondolkodsz? – kérdezte Michael.

– Nincs – mondta Ben. – Carl rajta van az ügyön rendesen. De úgy gondolom, pár héten belül még nem kapunk határozott igent vagy nemet.

– Örülök, hogy elmondtad – mondta Michael. – Én félreértettem a dolgot, azt hittem, hogy napokon belül lezajlik, nem hetekig húzódik. Fel kell hívnom a lehetséges befektetőket, és megmondani nekik, hogy kicsit higgadjanak le. Az illető azt hitte, hogy napok alatt lezajlik, akárcsak én.

– Mennyire ismered ezt a fickót?

– Régóta ismerem, mivel már korábban is dolgoztam neki. Nincs vele gond.

– Fogalmazhatunk úgy, hogy hasonló érdekeltsége van, mint a többi befektetőnknek?

– Nyugodtan mondhatjuk – válaszolta Michael. – Van mit a tejbe aprítania, de nem Vinnie Dominick szintjén van. Ugyanakkor nagy tiszteletnek örvend.

Ben, miután megköszönte a befektetési ügynökének a segítséget, letette a telefont, aztán Szatosi otthoni címére és telefon-számára bámult. Ben azon tűnődött, hogy most rögtön felhívja, vagy csak beugorjori hozzá hazafelé. Néhány mérföldnyire volt a saját házától, így könnyen tehet egy kis kitérőt hazafelé, ugyanakkor így csak később tudná meg azt, hogy Szatosi él és virul.

– Mi a franc? – mondta Ben magában, miközben kézbe vette a telefont. Bár a paranoiájának köszönhetően egyre babonásabb lett, s azt gondolta, sokkal valószínűbb, hogy valakit talál otthon, ha hazafelé megpróbál beugrani, mégis úgy döntött, hogy inkább telefonál. Ha a ház maffiabúvóhely maffiózók számára, akkor az a legkevesebb, hogy mocskos és lehangoló.

Ben tárcsázta a számot, aztán hátradőlt, és elmosolyodott. Olyan gyerekesen viselkedett. De miután a huszadik csöngésére sem vették fel, kénytelen volt belátni, hogy senki nincs otthon. A jelek szerint mégiscsak be kell ugrania hozzájuk hazafelé, bármennyire is kellemetlennek ígérkezik a látogatás.

Feltehetőleg egészen rövid időre fog beugrani.

24.

2010. március 26., péntek

10 óra 50 perc

Amikor Laurie belevetette magát a munkába, sokszor ügyet sem vetett a külvilágra. Mindent kizárva dolgozott az előző napi eset szövettani diáin.

A tetemet elnevezte magában Kendzsinek, mivel hasonlított az egyik orvosis csoporttársára. Most, hogy már neve is volt az áldozatnak, mintha még jobban tudott volna összpontosítani az esetre.

Amikor újra átnézte a diákat, patológiás elváltozásokat keresett, csakhogy Kendzsi esetében ilyeneket nem talált. Ennek hiányában azt a szervet kezdte alaposabban átvizsgálni, amelynek köze lehetett a rohamhoz: az agyat. Tudta, hogy a roham apró léziókból eredhet, vagy akár olyan területekről is, ahol egyáltalán nincs lézió, így minden egyes lemezt módszeresen átnézett. Bízott Maureenban, és abban, hogy alaposan ellenőrzi a laboránsait, így abban is biztos volt, hogy az agy minden területéről lát majd metszeteket. A homloklebennyel kezdte, aztán hátrafelé haladt a halántéki és a hátsófali lebeny felé. Minden egyes diánál alacsony fokozatú átvilágítással kezdte, végignézte az egész diát, aztán egyre nagyobb fényerőnél vizsgálta. Ez eltartott egy darabig, és óriási figyelmet igényelt, így hát meglepődött, amikor megcsörrent a telefonja, és még jobban meglepődött, hogy Vinnie hívta, nem pedig Marvin, és azon is, hogy már negyven perc eltelt.

– Lejöhetsz – mondta Vinnie. – A tetem az asztalon van.  Ugyanolyan hanyag és érzelemmentes stílusban beszélt, mint korábban, és ez még jobban idegesítette Laurie-t.

– Jól van! – válaszolta Laurie nem túl őszintén. Már majdnem letette, amikor a kíváncsiság nem hagyta nyugodni. – Arra számítottam, hogy Marvin hív. Hogyhogy te hívtál?

– Marvin most nem ér rá, mert a főnökhelyettesnek kell segítenie – mondta Vinnie. – Különben is, Twyla Robinson azt mondta, addig nem mehetek el szabira, amíg veled nem végeztem.

A válasza meglepte Laurie-t. Amikor a főnökhelyettes boncolt, az azt jelentette, hogy valami érdekes dolog folyik; ő maga ritkán vett részt boncoláson, hacsak nem volt az ügynek valamilyen politikai vonatkozása. Laurie ugyancsak meglepődött, amikor Twyla Robinson nevét említették. Twyla Robinson apró termetű afroamerikai nő volt, olyan karcsú, mint egy fotómodell, gyönyö-rű kiálló arccsonttal és hollófekete hajjal. Az OCME ügyvezetőjeként ugyanakkor kemény volt, mint az acél. Laurie-t mindig lenyűgözte, hogy ez a törékeny nő képes egy üyen nehéz feladatot ellátni, és ilyen jól irányítani egy ekkora intézményt, ahol ennyi különböző személyiségű ember dolgozik.

– Hadd kérdezzem meg, Twyla miért akarta, hogy segíts nekem megismételni a külső vizsgálatot? – kérdezte Laurie kertelés nélkül. Kétségkívül szokatlan volt a dolog. – Hogy érted azt, hogy „elmész"?

– Sürgős családi ügy adódott, így rendkívüli szabadságot kértem – mondta Vinnie most már végre némi érzelemmel a hangjában.

– Jaj, annyira sajnálom! – mondta Laurie. Hirtelen lelkifurdalást érzett, amiért ilyen önzőén reagált Vinnie szokatlan viselkedésére.

– Megkérhetnélek, hogy gyere le mielőbb? Tényleg el kéne mennem, és Marvin nem ér rá, mert a másik üggyel foglalkozik.

– Máris indulok – mondta Laurie. – Szerintem menj el nyugodtan, én egyedül is meg tudom ismételni a külsérelmi vizsgálatot. Tényleg nem kell segítség. Majd kerítek valakit, aki segít áttenni a tetemet a gurulóasztalra, ha végeztem. Komolyan mondom, menj el nyugodtan.

– Tényleg?

– Tényleg – mondta Laurie. Kísértést érzett, hogy megkérdezze, milyen sürgős családi ügyről van szó, de aztán nem tette. Vinnie viselkedése arra utalt, hogy most nem örülne egy ilyen kérdésnek.

– És mi lesz Twylával?

– Miatta ne aggódj – nyugtatta meg Laurie. – Beszélek vele, ha kell. Menj, és intézd azt a sürgős családi ügyedet.

– Köszönöm, doktornő – mondta végül Vinnie.

– Szívesen, Vinnie – mondta Laurie. Egy darabig még tartotta a vonalat, hátha Vinnie megnyílik, de aztán nem hallott mást, csak egy kattanást. Így aztán ő is letette.

Laurie megállt egy pillanatra a mikroszkópja előtt, melynek lámpája még mindig égett. Megcsóválta a fejét. Tudta, hogy emberi tulajdonság önző módon nézni a világot, de csalódott magában, amiért nem szavazott több bizalmat Vinnie-nek, hanem azonnal személyes sérelemnek vette a viselkedését.

Kikapcsolta a mikroszkóp világítását, felugrott, kikapta tyvek overallját az iratszekrénye alsó fiókjából, magára rángatta, aztán kilépett a folyosóra.

Miközben a rozoga lift lefelé haladt, figyelte, ahogy a számok csökkennek, mintha a szokásosnál is lassabban, aztán kissé meg-ütögette az ajtót, mintha azzal fel tudná gyorsítani a liftet. Ha korábban úgy képzelte, hogy izgatott, most nagyságrendekkel izgatottabb volt. Az eset hirtelen szerteágazóvá és szokatlanul bonyolulttá vált, amiért elismerést kap majd. Elismerést kitartásáért annak ellenére, hogy Jack megkísérelte lecsillapítani az elszántságát. Természetesen nem akarta kritizálni Jacket, mert tudta, hogy őt csak a jó szándék vezérelte.

Amikor végre Laurie leért az alagsorba, nem sétált, hanem futott az öltözőbe, gyorsan beöltözött, aztán benyomult a boncterembe, ahol gőzerővel folyt a munka.

Valamennyi asztal foglalt volt, a tetemeket körbevették az orvosok és boncmesterek, egyet kivéve, Laurie feltételezte, hogy ez lehet Kendzsi. Mellette megpillantotta Calvin Washingtont, elsősorban félelmetes méretéről ismerte fel, mert az asztalnál egyébként a szokásos kettő helyett négy ember sürgölődött. Az egyetlen ember, akit Laurie még ki tudott szűrni, Jack volt, pusztán abból, ahogy mozgott és nevetett. A boncteremben rajta kívül másnak nem nagyon volt kedve nevetni, de Jack mindig talált rá módot, különösen, amikor ő és Vinnie együtt dolgoztak.

Mielőtt Laurie egyenesen Kendzsihez ment volna, megállt egy pillanatra Jack asztalánál. Egy viszonylag fiatal férfin szorgoskodott,, harminc- vagy negyvenéves lehetett. Laurie látta, hogy a lába eltört, mégpedig több helyen is. Emellett súlyos fejsérülést is felfedezett, valamint a mellkasán horzsolásokat. Nyilvánvalóan valamiféle balesetet szenvedett.

– Gyorsan, Eddie! – kiáltotta Jack, amikor látta, hogy Laurie közeledik. – Takarj el, Eddie, jön a feleségem!

Laurie karba tette előtte a kezét, mint egy sebész, aki igyekszik megőrizni a sterilitást, aztán így szólt:

– Siess, Eddie, mielőtt mindent meglátok! – Eddie Prince viszonylag új boncméster volt, így Laurie csak tegnap óta ismerte. – Lám, lám – folytatta Laurie. – Látom, súlyos baleset volt. Talán tévedek, ha azt feltételezem, hogy egy biciklista volt, aki konfliktusba került egy taxival?

– Busszal – tette hozzá Jack.

Laurie erre csak bólintani tudott. Valójában nem szívesen viccelt ezzel kapcsolatosan. Amikor megismerkedett Jackkel, úgy gondolta, van valami fiatalos sármja annak, hogy Jack ragaszkodik ahhoz, hogy bringával járjon munkába, de most, különösen mióta megszületett a kicsi, önző ostobaságnak tartotta a dolgot.

– Hogy állnak a dolgok? – kérdezte Jack. – Láttam, hogy kihozattad a tegnapi tetemet. Van valami új nyom?

– Elképzelhető – mondta Laurie, persze rájött, hogy Jack igyekszik elterelni a figyelmét, hogy ne is beszéljenek többé a biciklis balesetéről. Annak ellenére, hogy Jack időnként ilyen balesetben elhunyt fiatalokat boncolt, és tisztában volt a statisztikai adatokkal, miszerint évente harminc-negyven kerékpárost gázolnak halálra New Yorkban, semmi sem tántorította el a bringázástól.

– Sajtókonferenciánk lesz ma délután? – érdeklődött Jack.

– Azért akkora felfedezés nem lesz – mondta Laurie. – Bár, ha beigazolódik, amire gyanakszom, akkor nagyon büszke leszek magamra.

– Akkor remélem, az lesz, amire gyanakszol.

Laurie továbblépett Kendzsihez. Az irodájából magával hozott papírokat lerakta a kis íróalátétre. Ezek az ívek emberi test körvonalát ábrázolták hátulról és elölről, és ezen bejelölhette, hogy milyen külsérelmi nyomokat talál, illetve jegyzetelhetett is rá. Aztán elment, hogy idehozza azokat a felszereléseket, amikre szüksége volt: egy szikét, egy digitális fényképezőgépet és egy kézi boncmikroszkópot, rozsdamentes acél szondát, amely nem más volt, mint egy vékony fém karcolótű, a végén kissé legömbölyítve, ezt használták arra, hogy szondázzák a pontszerű sebeket, mint például a lövedék vagy sörét ütötte csatornák.

A tetem hanyatt feküdt, Laurie pedig a fejnél és az arcnál kezdte, átvizsgálta a skalpot, a fület, az arcot, még Kendzsi szájának belsejét is, a fülét és az orrát is. Miután rájött, mennyire hanyag munkát végzett korábban a külső vizsgálat során, az volt a szándéka, hogy ma csillagos ötösre végzi el ezt a feladatot.

Továbbhaladt a felső végtagra, és szemrevételezett minden szabálytalanságot, vágást, horzsolást, anyajegyet, hemangiomát, még a bőrkeményedéseket is. Ezután következett a mellkas, a has, majd az alsó végtagok. Amikor végzett a test elülső felszínével, keresett valakit, aki segített a hasára fordítani a tetemet. Jack épp befejezte a maga esetét, és Eddie is ráért. Szívesen segített Laurie-nak.

Laurie ugyanolyan alapossággal járt el, mint a hanyatt fekvő helyzetnél. Ahogy egyre lejjebb haladt, a pulzusa gyorsulni kezdett. Ha lenne valamilyen gyanús bőrfolytonossági hiány, akkor feltételezné, hogy a fenéken vagy a comb hátsó felszínén találná. Csak azért, mert nem talált semmi gyanúsat első ránézésre, továbbra is alapos és gondos volt, mintegy szőrszálhasogatóan módszeres,, így szisztematikusan haladt, ami végül meghozta gyümölcsét. A farredőn belül, ott, ahol a fenék és a comb találkozik, Laurie érezte, hogy megtalálta, amit keresett: egy apró sebet, amely akár szúrt seb is lehetett. Körkörös piros terület volt, és ki kellett simítani a bőrt, hogy pontosan megítélje. Digitális fotót készített a területről, hogy jól látszódjék a szúrás.

Laurie a jobb kezében a szondát fogta, a baljával pedig kisimította a redőt. Óvatosan megnyomta a kipirosodott bőrfelületet a szonda vékonyabbik felével, és enyhe nyomásra a legömbölyített vég beugrott a bőr alá. Kétségkívül szúrt seb volt.

Laurie ezúttal nagyobb erővel nyomta meg a szondát, de azért nem annyira, hogy művi sérülést okozzon, s végül elért a bemeneti seb végéig. Laurie újabb fotót készített a sebben lévő szondáról.

Aztán letette a hüvelykujját ahhoz a ponthoz, ameddig benyúlt a sebbe a szonda, majd kihúzta, és megmérte. A bemeneti seb két és fél centiméter mély volt.

Laurie levette a kesztyűjét, és kiment a boncteremből. Az esethez rendelt hozzáférési szám segítségével kikereste a röntgenfelvételeket, visszahozta a boncterembe, és fölrakta őket az átvilágító szekrényre. Óvatosan átnézte a kérdéses területet mind szemközti, mind pedig hátsó nézetből, mert azt remélte, hogy lát rajta valami lövedéket vagy ilyesmit, de nem volt rajta semmi. Ez azt jelentette, hogy vagy olyan lövedéket használtak, amely feloldódik a testben, vagy valamiféle mérget használtak, amit közvetlenül fecskendeztek be. Bármi is volt a helyzet, Laurie feltételezte, hogy a méreganyag a bemeneti seb végén található a legnagyobb koncentrációban.

Ezután új kesztyűt húzott, visszatért Kendzsihez, a kezébe vette a szikét, és munkához látott. Ki akarta preparálni a bemeneti sebet, ez azt jelentette, hogy körülbelül borosdugó nagyságú húsdarabot kellett kioperálnia. Elég könnyűnek tűnt, de Laurie-nak meggyűlt vele a dolga. Mivel a szövet könnyen összenyomható volt, nagyon óvatosnak kellett lennie, nehogy belevágjon a szúrásnyomba. Egészben akarta kiemelni a mintát. A kézi boncmikroszkóp sokat segített, ugyanakkor megakadályozta abban, hogy a bal kezét is használja, végül nem is használta.

Laurie a szikével dolgozott, és miután már meggyőződése volt, hogy Kendzsit meggyilkolták, feltehetőleg egy esernyőbe rejtett légfegyverrel, természetesen azon kezdett töprengeni, hogy milyen méreganyagot használtak. Azt már tudta, hogy nem lehet ricin, mint amit abban a hírhedt bolgár esetben használtak. Bár nem tudta, milyen méregről van szó, egy dolgot tudott róla. Rendkívül mérgezőnek kellett lennie, ahogy az a biztonsági felvételen is látszott. Azok alapján, amit a felvételen látott, a méreg szinte azonnal hatott. A roham miatt tudta, hogy idegméregnek kell lennie, számos kígyó- és halméreg képes kiváltani ezeket a tüneteket. Végül úgy döntött, hogy a neten utánanéz, milyen hüllő- és halidegmérgek léteznek, amelyek képesek ilyen rohamot kiváltani.

Laurie majdnem fél óráig küzdött, de a végső minta körülbelül négy centi hosszú és két és fél centi széles volt, tehát nagyon közel állt ahhoz, amit elképzelt.

Laurie levette a kesztyűjét, és még egyszer bement a raktárba, hogy kihozzon egy mintavételi üveget és egy címkét. Amikor visszatért a boncasztalhoz, betette a mintát az üvegbe, ráragasztotta a címkét, ráírta az eset hozzáférési számát, a dátumot, és azt a helyet, ahonnét a testből a mintát nyerte. Majd aláírta. Rendkívül körültekintően járt el: ha bírósági tárgyalásra kerül sor az eset kapcsán, amit most már elképzelhetőnek tartott, a kezében tartott minta kulcsfontosságú lehet.

Miután ezzel az utolsó feladattal is megvolt, keresett egy ráérő boncmestert, aki segített neki. Gyakorlott mozdulatokkal átemelték a tetemet egy gurulóasztalra. Laurie maga tolta ki a tetemet a boncteremből, majd otthagyta a hűtőben a kocsival együtt, ahol az elkövetkező hónapokban is lesz majd, hacsak nem lesz olyan szerencséjük, hogy valaki azonosítja, és akkor elszállítják a tetemet a legközelebbi hozzátartozójához.

– Tudom, hogy van mondanivalód számomra, Kendzsi – mondta Laurie hangosan a hűtőkamra súlyos csendjében –, én pedig nyitva tartom a fülem, és figyelek. Megvan az, aki megölt téged, csak sajnos azt még nem tudjuk, hogy kik vagytok. Kérlek, légy türelemmel!

Kilépett a hűtőkamrából, és becsukta maga mögött a súlyos szigetelőajtót, melynek kattanása még sokáig visszhangzott a helyiségben.

Laurie azt tervezte, hogy a mintát egyenesen az ötödik emeleti toxikológiára viszi, de aztán az órájára pillantott, és meggondolta magát. Tisztában volt vele, hogy John DeVries az egyik legmegrögzöttebb ember, akit csak ismer, és mivel teljesen a szokásai rabja volt, pontosan délben eldobott mindent, amivel éppen dolgozott, elővette régimódi uzsonnás dobozát és termoszát, amelyet az uzsonnásdoboz tetejére szereltek, majd felment velük az OCME szerény étkezdéjébe a második emeletre. A szobában még ablak sem volt, és betontéglából építették a falát. Nem volt más benne, csak ételautomaták tele csupa egészségtelen étellel, valamint műanyag tetejű csőlábú asztalok és műanyag székek. Bár Laurie beugorhatott volna, hogy ott beszéljenek, nem szívesen zavarta volna meg a férfit ebéd közben. Ráadásul az a helyiség is mindig nyomasztóan hatott rá. Ehelyett tehát inkább egyenesen fölment az irodájába, hogy ne vesztegesse az időt. Amilyen pontosan ment John az ebédlőbe délre, épp olyan pontosan tért vissza a munkahelyére 12.30-ra, és Laurie azt tervezte, hogy akkor viszi oda neki a mintákat.

25.

2010. március 26., péntek

12 óra 15 perc

Louie most aztán igazán elemében volt. Attól a pillanattól kezdve, hogy Brennan felvetette Laurie Montgomery gyerekének elrablásának ötletét, egészen addig a pillanatig, amíg elfoglalta kedvenc bokszát az éttermében, teljesen magával ragadta a művelet megtervezése. A gyerekrablás ötlete zseniális volt, és Louie maximálisan Brennan javára írta a dolgot. Először is remek módszer arra, hogy bosszút álljanak a nőn, amiért Paulie-t több mint egy évtizedre rács mögé juttatta. Louie nem hallotta pontosan a történetet, úgyhogy meg is lepődött. Azon is meglepődött, hogy Paulie megtiltotta, hogy megöljék a nőt. De sok szempontból ez jobb lesz, mert ettől sokkal többet fog szenvedni. Louie szerint, amikor megölnek valakit, egyáltalán nem szenved.

Másodszor, és ez még fontosabb, az emberrablás egészen biztosan elvonja a makacs nő figyelmét arról, hogy Szatosival foglalkozzon, és ettől mindenki megkönnyebbül majd. Harmadszor, jelentős összeghez juthatnak így. Louie utolsó emberrablása során, ami több mint tizenöt évvel ezelőtt volt, a Vaccaro család nettó több mint tízmillió dollárhoz jutott, így nagyon szívesen belevágott volna egy hasonló akcióba.

Sajnos Paulie nem volt ezen a véleményen, és a kezdeti siker ellenére nem hajtott végre újabbat. Paulie becslése szerint azok alapján, amiket hallott, az emberrablás túl veszélyes, hiába lehet vele nagyot kaszálni.

Louie megcsóválta a fejét, és elnevette magát. Volt valami ironikus abban a tényben, hogy. a második emberrablás azzal is együtt jár, hogy bosszút állnak Paulie-ért, pedig épp ő volt az, aki korábban megtiltott neki egy újabb hasonló akciót. Ezúttal valószínűleg persze nem keresnek ugyanannyi pénzt vele. Az első emberrablás esetén egy Wall Streeten dolgozó milliomost raboltak el, akinek volt vagy száz miiiája. Ezúttal a váltságdíjat kifizetők csak orvosok, és tudta, hogy nem számíthat nagyobb összegre egymilliónál, de még nagyon korai lett volna ezzel foglalkozni. Elsősorban azért akarták megszerezni a gyereket, hogy Laurie Stapletont kiiktassák egy időre.

– Hé, Benito! – kiáltotta el magát Louie teli tüdőből, de valóban olyan hangosan, hogy még a saját füle is csengett tőle.

Senki nem jött ki a konyhából, és Louie nem tudta, mennyi ideje ebédel, mivel Brennan bármelyik percben hívhatta.

Abban a pillanatban Brennan, Carlo és két fiatalabb fickó, akik közel négy éve dolgoztak nála, Duane Mackenzie és Tommaso Deluca Hiszajuki Isii két emberével együtt ott ültek egy lopott Dodge furgonban dr. Laurie Montgomery-Stapleton háza előtt a Százhatodik utcában, és várták, hogy felbukkanjanak áldozataik.

Az előző óra során Brennan túlteljesítette, amit ígért, és rengeteg Laurie-val kapcsolatos információt halászott le a netről. Carlo azzal tette hasznossá magát, hogy szerzett egy lopott járművet, azt tervezték, hogy azt majd otthagyják valahol. Minden készen állt az emberrablásra.

Louie hirtelen felkiáltásának köszönhetően, melytől még a poharak is rezegni kezdtek a bárpulton, Benito kirohant a lengőajtón át a konyhából. Alázatosan bocsánatot kért, és magyarázkodni kezdett, hogy nem hallotta, hogy Louie megérkezett, persze ez nem az első eset volt.

– Fogalmam sem volt róla, hogy itt vagy, főnök, elhiszed?

Louie előrenyúlt, és gyengéden Benito karjára tette a kezét.

– Semmi baj – próbálta lenyugtatni a férfit, aki rendkívül felizgatta magát. – Semmi gond – ismételte, aztán megkérdezte, mi van ebédre.

– A kedvenced! – mondta Benito vidáman, mert örült, hogy végre van valami, amivel jóváteheti az iménti hibáját. – Bolognai penne, friss reszelt parmezánnal.

Louie figyelte, ahogy Benito bemegy a konyhába. A gondolatai még mindig az emberrablás körül forogtak, és közben még egy ötlete támadt. Azzal, hogy Hiszajuki részt vesz a dologban, még biztosabb lehetett abban, hogy az ojabwmak nem lesz oka arra, hogy gyanítsa, Louie-nak bármi köze lenne Szuszumu és Josiaki eltűnéséhez és meggyilkolásához.

Hirtelen megcsörrent a keze ügyébe helyezett telefon. Louie felkapta, és a szíve vadul dobogni kezdett. Ahogy arra számított, Brennan volt az.

26.

2010. március 26., péntek

12 óra 18 perc

– Épp az imént jött ki egy fiatal nő az orvos házából – hadarta Brennan izgatottan. – Egy gyerek van az egyik karján, és egy babakocsi a másikban. Szerinted ez lehet az a gyerek?

Louie érezte, hogy a magabiztossága kezdi cserbenhagyni.

– Nyugodj meg! – reccsent az emberére. Az elmúlt egy órában nagyjából csak azt mondogatja Brennannak, hogy higgadjon le és nyugodjon meg, de ez olyan volt, mint a falra hányt borsó. Louie többet várt Brennantól. Brennan felizgatta magát, és nem gondolkodott világosan.

– Honnan a francból tudunk megbizonyosodni arról, hogy ez-e az a gyerek? – nyavalygott Brennan szinte kétségbeesetten.

– Nem tudhatjuk teljesen biztosan – mondta Louie –, de azért te majdnem biztosra mehetsz. Először is hasonlít egymásra az anya és a gyerek?

– Nem, a gyerek fehér, a bébiszitter fekete.

– Na, az azért elég sokatmondó, nem?

– Most berakja a gyereket a babakocsiba. Mintha kissé türelmetlen lenne. Érted, mire gondolok.

– Ez nem a mi bajunk. Most készen áll a nő, hogy elinduljon?

– Szerintem igen – mondta Brennan. – Igen, készen állnak. Elindultak, a park felé mennek, úgy, ahogy remélted.

– Na, a végén még túl könnyű lesz – jegyezte meg Louie. Mielőtt megparancsolta az embereinek, hogy várakozzanak Laurie háza előtt, Louie kifejezte azt a reményét, hogy a bébiszitter talán elviszi JJ-t a Central Parkba, ugyanis a parknak azon része sose volt túl zsúfolt, mint a déliek, sőt köztudottan kihaltnak számított. Emellett voltak ott fával benőtt dombok, amelyek szinte tökéletes helyszínt biztosítanak az emberrabláshoz.

Brennan intett Carlónak, hogy kövessék a babakocsit a Central Park felé, s folytatta a telefonbeszélgetést Louie-val, mintha az lenne a szándéka, hogy Louie maradjon végig vonalban, és ő hozza meg a döntéseket. De Louie függetlenül attól, hogy érezte-e Brennan szándékát vagy sem, így szólt:

– Na jól van, most már rátok bízom a dolgot. Sok szerencsét! És ne feledd, mit mondtam korábban. Ne csinálj semmi hülyeséget. Használd a fejed. Ne kockáztass! Fölösleges, ugyanis mindig van holnap, még akkor is, ha nem nyerünk olyan sokat a dologból, mintha ma sikerülne elrabolnunk a gyereket. Hallottad, amit mondtam?

– Igen, jól hallak – nyugtatgatta Brennan.

– Hívj fel, ha megvan a gyerek – mondta Louie, aztán kinyomta a telefont.

Brennan összecsukta a telefonját, és becsúsztatta a zsebébe.

– Ne menj hozzá túl közel, mert akkor látszik, hogy követjük –mondta a volán mögött ülő Carlónak.

– Tudom, mit csinálok, baszd meg – vágott vissza Carlo. Egyáltalán nem örült annak, hogy Brennan parancsolgat neki, különösen most, hogy mások is ülnek a kocsiban.

– Lassíts, és állj meg! – utasította Brennan, mit sem törődve Carlo sértett önérzetével.

A bébiszitter megállt a sarkon, megvárta, míg zöldre vált a lámpa a Central Park nyugati oldalán. Közvetlenül a gyalogátkelő túloldalán sötétvörös homokkő tömbökből épült fal húzódott a bejárat mellett. A fák rügyeztek már, de levél még nem volt rajtuk. Pár aranyesőbokor viszont már virágzott.

A furgon harminc méterre várakozott a saroktól, hogy a lámpa zöldre váltson. Carlo a kormányon dobolt az ujjaival. A középső üléssoron Csöng Jang és Riki Vatanabe foglalt helyet. Elfogadhatóan beszéltek angolul, most némaságba burkolóztak. A távolabbi hátsó ülésen Duane Mackanzie és Tommaso Deluca ültek. Ők is hallgattak, kissé elbizonytalanította őket az előttük ülő két hihetetlen izomzatú japán.

– Na jól van – mondta Brennan. – Győződjünk meg róla, hogy a nő tényleg a parkba ment-e. Carlo kivételével mindenki szálljon ki a sarkon, és kövessük őket, de ne csoportosan. Én előremegyek, ti pedig szép sorban mögöttem, mintha egyikünknek se lenne köze a másikhoz. És feltétlenül legyen kéznél az álarc. – Brennan hátrafordult, hogy a mögötte ülőkre nézzen, miközben beszél. – Én döntöm el, hogy megcsináljuk-e az akciót, vagy sem, világos? Úgy értem, lehet, hogy már akkor elkapjuk őket, amikor a parkban leszünk, vagy később, ez attól függ, hogy mit csinál a bébiszitter. A legrosszabb esetben találkozik valakivel. Ha így lesz, akkor elhalasztjuk az emberrablást. Közben Carlo itt a közelben várakozik járó motorral. Ha megvan a gyerek, azt szeretném, hogy mindannyian beszálljunk az autóba, és húzzunk innét a francba. Kérdés van?

– Mi lesz a mi dolgunk? – kérdezte Riki.

– Jó kérdés – válaszolta Brennan, némi hallgatás után.

Louie volt az, aki eldöntötte, hogy ki vegyen részt a rablásban.

Brennanban is felmerült ez a kérdés, de úgy döntött, nem kérdezi meg Louie-tól, mert attól félt, hogy azt gondolja róla a főnök, hogy képtelen levezetni egy akciót, amennyiben a válasz magától értetődő.

– Ti azért lesztek ott, ha valami váratlan dolog történne, és több emberre lenne szükségem – mondta végül Brennan, hogy rövidre zárja a dolgot.

– Zöldre váltott a lámpa! – kiáltotta Carlo.

Brennan visszafordult, hogy előrenézzen.

– Jól van – mondta parancsoló hangon. – Rajta, csináljuk!

Türelmetlenül, tettre készen kipattant az autóból. Figyelte, ahogy a csinos fekete nő sietve elindul a park felé, és úgy érezte, eljött a lehetőség; hogy végre bizonyítson Louie-nak.

27.

2010. március 26., péntek

12 óra 33 perc

Amikor Laurie visszatért az irodájába a Kendzsiből kiszedett, parafa dugó nagyságú szövetmintával, letette az íróasztalra jól látható helyre, nehogy későn vigye fel Johnnak. Addig is folytatta a toxikológiai diák tanulmányozását. Bár most már biztos volt abban, hogy Kendzsit valamilyen toxikus ágenssel gyilkolták meg, kötelességének érezte, hogy meggyőződjön arról, hogy az agyban nem volt patológiai elváltozás, ami rohamot idézhetett volna elő. Végül is bármilyen toxin is vetett véget a férfi életének, hirtelen beindíthatott egy már létező patológiás léziót ahelyett, hogy eredendően rohamot váltott volna ki. Emellett teljes és pontos munkát szeretett volna végezni, mert úgy gondolta, diadalmas prezentációt tarthat Lounak és Jacknak és bárki másnak, akit érdekel a dolog.

Miközben módszeresen végignézegette a diákat, képes volt arra is figyelni, hogy vajon mi lehetett az a méreg, amit alkalmaztak. Feltételezte, hogy idegméreg volt, ahogy már korábban rájött erre. Ez azt jelentette, hogy számos kígyó, skorpió, vízi puhatestű, sőt még bizonyos halak is okozhatták. Félretette az agyról készült diákat, és egy időre a számítógépéhez fordult, hogy az interneten rákeressen az idegmérgekre. Mivel feltételezte, hogy a két esete japán származású volt, az egyetlen méreganyag, amely rögtön eszébe jutott, a tetrodotoxin volt, valószínűleg ez a leghírhedtebb méreg Japánban, mivel számos esetben okozta már a szusi- és szasimiimádók betegségét és halálát. A méreg egy bizonyos baktériumból származik, amelyet számos állattal hoznak összefüggésbe, köztük egy bizonyos gömbhallal, amelynek húsa ínyencségnek számít Japánban, és tartalmazhat az év bizonyos szakában tetrodotoxint. Általában a hal zsigereiben gyűlik össze, mint például a májban, de néha a bőrében is.

Laurie a tetrodotoxinra szűkítette le a keresését, mert arra lett volna kíváncsi, hogy okoz-e görcsös rángatózást, ha bőrön át, tehát injekció formájában adják be. Számos cikket átfutott, és eközben felfrissítette általános ismereteit a tetrodotoxinról, emlékezett rá, hogy ez hasznos vegyület is, és széles körben alkalmazzák az orvostudományi kutatások során, sőt még a klinikai orvoslásban is. A klinikai gyakorlat során szívaritmia kezelésére használták, ugyanakkor fájdalomcsillapítóként is alkalmazták bizonyos helyzetekben, mint például a rák utolsó stádiumában vagy csillapíthatatlan migrén esetén. Arra gondolt, hogy ez fontos lehet, mert ez azt jelenti, hogy a szert kereskedelmi forgalomra is gyártják, tehát könnyű hozzáférni. Számos más neurotoxin-nal is találkozott, amelyek meglehetősen egzotikusak, épp ezért nehéz hozzájuk férni.

– Igen! – kiáltott fel Laurie hirtelen, és csettintett, amikor azt olvasta, hogy a tetrodotoxin beinjekciózva görcsös rángatózást okozhat, ami nem volt jellemző a többi neurotoxinra. A cikk kitért a tetrodotoxin rendkívül erős mérgező hatására is. Egy uncia kétszázezred része képes megölni egy hetvenkilós embert. Laurie füttyentett egyet a szám láttán, mert felfogta, hogy a tetrodotoxin százszor mérgezőbb, mint a ciánkáli.

Míg a tetrodotoxin hatékonyságán tűnődött, egyszer csak rápillantott az iratszekrény fölött függő faliórára. Már majdnem egy óra volt. Tudta, hogy John DeVries már visszatért a toxikológiára, így aztán felkapta a mintát tartalmazó üvegcsét, és elindult a lift felé.

Amikor Laurie John sarki irodájának fényesen kivilágított ablaka felé sétált, amely annyira élesen eltért a korábbi ablak nélküli egérlyuktól, kétségkívül megértette, mennyire jótékony hatással van ez az ember hangulatára. A férfi frissen vasalt fehér laborköpenyt viselt. Laurie megállt az ajtajában. A titkárnője nyilván még nem tért vissza az ebédből.

Laurie egy darabig csak állt ott elámulva a férfi metamorfózisán. Még mindig magas volt és vékony, de már nem volt ösztövéren sovány, a korábbi sápadt arcszínét pirospozsgás bőr váltotta fel, aminek köszönhetően tíz évvel fiatalabbnak látszott.

– Ó, Miss Laurie! – kiáltotta, mikor megpillantotta. – Attól tartok, nem volt semmiféle változás a reggeli állapothoz képest, semmiféle toxin, méreg vagy drog nem került elő.

– Lefuttattak egy másik mintát is?

– Nos, azt nem – ismerte be John. – Még nem. A tegnap éjszakai túladagolásos esetekkel akadt dolgunk bőven.

– Nekem viszont érdekes híreim vannak, és máris beavatom –mondta Laurie, és huncutul lehalkította a hangját. – De ígérje meg, hogy nem mondja el senki másnak, amíg ma délután meg nem tartom a mini sajtókonferenciámat.

– Ígérem – mondta John.

Laurie ezután szép sorra elmondta Johnnak azt, hogy mire jött rá a biztonsági felvételekről, hogy az eset valójában rablás, és jó oka van azt hinni, hogy a férfit meggyilkolták egy légfegyverből a testébe juttatott méreggel. Ahogy arra számított, sikerült alaposan felpiszkálnia John érdeklődését.

– Az egészre a biztonsági felvételekből jött rá? – kérdezte. Szemmel láthatóan le volt nyűgözve.

– Úgy van – mondta Laurie. – Na meg némi következtetéssel. De jut eszembe, emlékszik még arra a híres esetre, amelynek során Londonban megöltek egy bolgár diplomatát?

– Természetesen – mondta John. – Ricinnel csinálták. Úgy gondolja, hogy lemásolták az esetet?

Laurie bólintott. Tetszett neki, hogy John emlékszik, de az még jobban, hogy még arra is emlékezett a férfi, hogy milyen mérget használtak.

– Úgy gondolom, hogy lemásolták az esetet, bizonyos fokig.

– Tehát ön szerint ricint kéne keresnünk?

– Nem, szerintem nem ricinnel dolgoztak, mert az áldozat görcsösen rángatózott, és a ricin nem okoz rohamot. De a biztonsági felvételek alapján merem állítani, hogy a két elkövető egyikénél esernyő volt. Mivel a metróállomás nagyon zsúfolt volt, nem láttam, hogy használta-e az esernyőt, de a támadás után, amikor az áldozat a kövezeten feküdt, az egyik támadó egy kicsit kinyitotta az esernyőt, és előrenyújtotta, hogy közelebb kerüljön vele. Az az érzésem, hogy az esernyőbe valamiféle légfegyvert építettek, épp úgy, mint a londoni esetnél.

– És mi a helyzet a bemeneti sebbel?

– Jogos kérdés – jegyezte meg Laurie. – Ma megismételtem a külsérelmi vizsgálatot, és megtaláltam. Szégyellem bevallani, hogy tegnap nem bukkantam rá. Van egy kis bemeneti sérülés az áldozat combjának hátulsó felén, ott, ahol a comb és a farizom találkozik. – Laurie felemelte a mintát. – Egyben kimetszettem a szúrás nyomát, körülbelül két és fél centi hosszú.

– Tökéletes – válaszolta John. Odanyúlt, hogy kivegye az üvegcsét Laurie kezéből, és jól megnézte a tartalmát. – Ha az ágens, amelyet használtak, nem ricin volt, akkor ön szerint mi lehet?

– Van elképzelésem a dologról – mondta Laurie. – Szerintem tetrodotoxin lehetett.

John elfordította a tekintetét a mintáról, és Laurie-ra nézett.

– Van valamilyen konkrét oka épp tetrodotoxinrá gyanakodni?

– Először is, azt hiszem, bármit is használtak, mindenképpen idegméreg volt – mondta Laurie. – És bármi is volt az anyag, kétségkívül görcsös rángatózást okozott. Rövid roham volt, de valódi, részint azért vagyok üyen biztos benne, mert látta a sürgősségire telefonáló férfi, és én is láttam a biztonsági felvételen. A tetrodotoxinról ismert, hogy képes rohamot kiváltani, amikor beinjekciózzák az embernek. Ma délután utánanéztem a neuro-toxinoknak, és láttam, hogy más mérgek nem szoktak görcsös rohamot kiváltani. Másodszor ezt a szert gyártják iparilag, tehát könnyen hozzáférhető. Harmadszor pedig, és ez a legkevésbé tudományos magyarázat, úgy gondolom, az áldozat japán, és a japánok régóta ismerik ezt a mérget.

– Ígéretesnek tűnik – bólogatott John. – Minden, kivéve az utolsó mondata.

– Most következik az igazán fogas kérdés – mondta Laurie. – Mikor tudjuk elvégezni a vizsgálatot?

– Nos, nem csodálkozom a kérdésén – mondta John, és mintha kétségbeesne, viccesen az égre emelte a két kezét. – Gondolom, azt szeretné, hogy azonnal, mondjuk holnapra, mintha maga lenne az egyetlen igazságügyi orvosszakértő az egész intézetben.

– Én azt szeretném, ha még ma meglenne – mondta Laurie mosolyogva. – Ma délután szeretném megadni a kegyelemdöfést.

John hátrahajtott fejjel nevetett.

– Azt hiszem, én soha nem tudok örömet szerezni magának. Maga mindig annyira rohan. De amikor a többes szám első személyt használta, amikor azt kérdezte, mikor tudjuk megcsinálni… Ezt komolyan gondolta, vagy csak úgy átvitt értelemben?

– Komolyan – válaszolta Laurie habozás nélkül. – Egyetemista koromban nagyon érdekelt a labormunka, és sokat segédkeztem benne. Ha valamelyik laboránsa tudna egy-két dologgal segíteni, akkor azt hiszem, én is el tudnám végezni a feladatot. Leszámítva, hogy át kell néznem még a szövettani diákat, egész délután ráérek.

John egy darabig méregette Laurie-t, és azon tűnődött, vajon jó ötlet-e beengedni egy amatőrt a laborjába, vagy felér egy katasztrófával. A felvetés mellett szólt az, hogy kedvelte Laurie-t, tetszett neki a lelkesedése és az odaadása, és az a tény, hogy Laurie mindig is nagyra értékelte az ő munkáját, és ezt gyakran hangoztatta is.

– Használt valaha HPLC/MS/MS-t vagy nagy teljesítményű folyadékkromatográfiát tandem tömegspektrométer egységgel együtt?

– Igen – válaszolta Laurie. – Rezidens koromban a labor volt a választott gyakorlatom.

– Ezenkívül szükség lenne konkrétan tetrodotoxinra, márpedig az nincs a laborban, de a szomszédos New York Hospitalban van.

– Szívesen átszaladok, és megszerzem.

– Na jó, miért is ne? – adta meg magát John. – Megmondom, mit fogunk tenni. Szólok az egyik laboránsomnak, hogy szoni-kálással a mintája egy részéből csináljon szerves oldatot. Amikor visszajött, akkor engedem, hogy megcsinálja a kivonatot vagy N-butanollal, vagy acetátsawal. Nem vagyok benne biztos, hogy melyikkel, de eldöntőm, mire visszaér. Hogy tetszik?

– Fantasztikus – válaszolta Laurie, majd elismerően feltartotta a hüvelykujját, aztán sarkon fordult, hogy rohanjon vissza az irodájába. Most már tényleg volt, ami motiválja, hogy mielőbb átrágja a szövettani metszeteket.

28.

2010. március 26., péntek

12 óra 45 perc

Ben Corey becsukta az utolsó folyóiratot, amelyet levett az íróasztalán lévő kupac tetejéről majd rádobta a másik kupacra, amelyet mellette építgetett. Most sikerült neki először a végére érnie annak a tervnek, hogy átnézze a legújabb folyóiratokat, mióta elkezdte az iPS USA-t, így az a megnyugtató érzése támadt, hogy az irányítása alatt tartja a dolgokat, ami szöges ellentétben állt azzal az érzéssel, amit Szatosi eltűnése keltett benne.

Elővett egy Post-it cetlit, és ráírta, hogy „ÚJRAHASZNOSÍTÁS" nagy nyomtatott betűkkel, majd ráragasztotta arra a halom folyóiratra, amelyek átolvasásával épp most végzett. Aztán kinyújtóztatta két karját a feje fölé, és közben észrevette, hogy már majdnem egy óra van. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy megkéri Jacqueline-t, ebédeljenek együtt. Az elmúlt hónap során viszonylag rendszeresen együtt ebédeltek, és azon tűnődött, vajon nem érkezett-e el az idő, hogy a kapcsolatuk eggyel magasabb szintre lépjen. Úgy gondolta, hogy a lány már tett néhány lépést ebben az irányban, amit véleménye szerint ki kellett volna használnia, tekintve, hogy viszonylag nemrég elvett feleségével, Stephanie-val való kapcsolata nem volt túl jó, mióta megszületett a kisfiúk, Jonathan. Mivel Ben nagyon keményen dolgozott, hogy létrehozza az iPS USA-t, és felvirágoztassa, úgy érezte, megérdemli, hogy némi örömteli kényeztetésben részesüljön a szabad óráiban.

– Most elmegyek – mondta Jacqueline a nyitott ajtóból.

– Igen? – kérdezte Ben meglepetten, mivel Jacqueline bejelentése teljesen váratlanul érte.

– Mivel azt kérted, hogy mára ne tervezzek semmilyen találkozót, arra gondoltam, ez a nap pont jó lenne arra, hogy elvigyem anyukámat az éves orvosi kivizsgálásra. Szükséged van valamire, mielőtt elmegyek?

Ben legszívesebben elnevette volna magát, de komolyságot erőltetett magára, és így szólt:

– Nem, köszi, semmire. Vidd csak anyukádat az orvoshoz. Én még egy darabig ücsörgök itt, és emésztem magam.

Jacqueline meglepődött a megjegyzésén. Egy pillanatig szólni sem tudott, csak bámult a férfira.

– Az egész házban olyan nagy csönd uralkodik – magyarázkodott Ben. – Tulajdonképpen pár perc múlva én magam is elmegyek.

– Jól van, rendben – mondta Jacqueline gyorsan, mintegy nyugtázva Ben válaszát, habár nem volt igazán kielégítő magyarázat a szavaira. – Akkor viszlát hétfőn.

– Igen, hétfőn – visszhangozta Ben.

Jacqueline távozását követően Ben ott ücsörgött az íróasztalánál, és azon tűnődött, mennyire befolyásolta őt Jacqueline szépsége abban, hogy épp őt vegye fel amellett, hogy nyilvánvalóan intelligens volt, és az önéletrajza is lenyűgözte. Stephanie esetében a teste és az odaadása kétségkívül nagyon fontos volt.

Ben elköszönt Carltól, miután megtudta tőle, hogy az iPS Rapid egy csomó e-mailt küldött neki aznap délelőtt, amiből arra következtetett, hogy nagyon szívesen belemennének egy adásvételbe.

Ben kilépett az Ötödik sugárút ragyogó napsütésébe, és élvezte az enyhe eufóriát, amely eluralkodik rajta, és már rég túl volt a csalódásán, hogy Jacqueline nem ér rá aznap. Igazi gyönyörű, derűs nap volt, s hamisítatlan tavaszillat terjengett a levegőben. Az iPS USA dolgai nem is állhatták volna jobban, leszámítva, hogy Szatosi felszívódott, de a ragyogó napsütésben és a gyönyörű kék égbolt alatt még ezzel kapcsolatosan is optimista volt. Örült annak, hogy végre itt a hétvége. És végül az volt az érzése, hogy legalábbis megtörte a jeget Jacqueline-nál az okos kis megjegyzésével, hogy ő majd emészti magát, amíg a lány oda lesz.

Ruganyos léptekkel elindult hát a parkolóház felé, de aztán megállt az Ötvenhetedik utcánál. Szerencsére még akkor, nem pedig később, eszébe jutott, hogy elfelejtette Szatosi címét. Az utcanévre persze emlékezett, de a házszámra nem. Egykedvűen visszaindult, hogy elhozza az íróasztaláról.

A közelgő hétvége miatt mások is korábban távoztak, és Bennek épp ezért elég sokáig kellett várakoznia a parkolóházban, ami nem volt ínyére. De azért nem volt olyan vészes a dolog, és tekintve, hogy jó hangulatban volt, arra használta ki az alkalmat, hogy flörtöljön egy kicsit az adminisztrátorokkal, miközben arra várt, hogy kihozzák a Rangé Rovert a parkolóház mélyéből. Mivel neki havi bérlete volt, előbb megkapta a járművét, mint azok, akik csak alkalmilag parkoltak itt.

Miután beült a kocsijába és bezárta az ajtót, azonnal beütötte a GPS-ébe a Pleasant Lane 417. címet, aztán bekapcsolta a CD-lejátszót. A város zaját kizárta az autóból, egy Mozart CD-t választott, és átadta magát a zene élvezetének.

Az autók egyenletes tempóban áramlottak a város felé. Szokás szerint a George Washington híd felső szintjén ment át, hogy akadálytalanul táruljon eléje a folyó New Jersey-i oldalán végigvonuló Palaside szikláinak lélegzetelállító látványa, s mindezt Mozart C-dúr zongoraversenyének káprázatos melódiája festette alá.

Amikor átért New Jersey-be, a GPS tanácsát követve letért az útról a második lehajtón. A berendezés utasításai nyomán egy lepukkant környékre érkezett, ahol jó néhány elhanyagolt kétemeletes ipari téglaépület állt, így eszébe jutott az a tény, hogy Fort Lee volt az ország Hollywoodja, mielőtt a kaliforniai Hollywood átvette a helyét, hogy központi szerepet töltsön be a filmiparban. A Pleasant Lane-ről kiderült, hogy minden, csak nem pleasant, vagyis kellemes. Viszonylag rövid, három háztömbből álló utca volt. Ez a három ház ipari épületek közé bezsúfolt apró épület volt, nagyjából azonos tervezésűek. Nagy részük elhagyatottnak tűnt a törött ablakok és résnyire nyitott bejárati ajtók alapján. Mindenütt törmelék hevert, az utcán néhány abroncs nélküli rozsdás autóroncs éktelenkedett.

– Megérkezett az úti céljához – közölte a GPS kellemes bariton hangon, amikor Ben megállt a járdaszegély mellett. „Hát meg, az egyszer biztos" – tréfálkozott magában Ben. Nézegette a házat egy darabig. Egy kicsit jobban nézett ki, mint a szomszédé, mivel az ablaka nem volt betörve, és a bejárati ajtó is zárva volt. Az viszont kissé zavarta Bent, hogy semmiféle jelét nem látta annak, hogy lakna valaki a házban. Aztán észrevett még valamit, ami még felkavaróbb volt. Bár a bejárati ajtó zárva volt, az ajtó közepén lévő üvegablakot betörték, és csak pár üvegszilánk meredezett belőle.

Ben biztos volt abban, hogy senki nem lakik ebben a házban, s miközben azon tűnődött, hogy vajon direkt rossz címet adtak-e meg neki valami bizarr tréfaként, kinyitotta az ajtót, és lassan kikászálódott az autóból. De nem jutott messzire. Olyan döbbenetes rothadásbűz töltötte be a levegőt, hogy Ben öklendezni kezdett, gyorsan beugrott a kocsiba, és bevágta az ajtót. Még az autó biztonságában is tovább öklendezett egy darabig, s hajszál híja volt, hogy valóban nem hányta el magát.

Ben kissé magához tért, aztán iszonyattal méregette a házat, és rémülten próbálta elképzelni, hogy mi történhetett, és hogy mit tegyen. A házat a halál bűze lengte körül, amelyet Ben csak ritkán érzett, azt is csak gyerekkorában, amikor egy döglött állatra, például nyúlra vagy mókusra talált az erdőben. De Ben tudta, hogy ez itt most nem nyúl- vagy mókustetemből árad.

Ben keresett egy rongyot az autóban, és az orra elé tartotta. Próbálta felkészíteni magát a bűzre, és kiszállt az autójából, majd elindult a járdán.

Bár jó párszor öklendezett még, sikerült eljutnia a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőig. Tudta, hogy hívnia kellene a 911-et, de meg akart bizonyosodni arról, hogy a bűzt nem valami nagy testű kutya vagy valamilyen más állat árasztja. Belépett a verandára, és látta, hogy törött üvegszilánk szóródott szét a földön. Nem akart ujjlenyomatot hagyni, így a kezében lévő rongy segítségével nyitotta ki az ajtót. Nem volt kulcsra zárva.

A ragyogó napsütésben belépett a viszonylag sötét házba. Nem kellett messzire mennie. A nappaliban hat ember felpüffedt holttestét látta; valamennyien a földön feküdtek, a kezük a tarkójukon, az arcuk pedig megfeketedett vértócsában hevert.

Ben majdnem elájult a látványtól és a kifejezetten intenzív dögszagtól. Gyorsan végignézte a holttesteket, hogy megtalálja köztük Szatosit, ám meglepve látta, hogy a tudós nincs a hat halott között. Tudta, hogy el kell tűnnie a házból, mivel a szag már elviselhetetlen volt, de a körülmények láttán teljesen megbénult. Megpróbált ráparancsolni magára, hogy mozduljon már, ám a teste nem engedelmeskedett, belemerevedett a térbe és az időbe, és teljes csendbe burkolózott. Egy pillanatra még levegőt sem vett, és ekkor hallotta meg a különös hangot. Magas, halk nyöszörgésféle volt. Ben nem tudta, hogy igazi hang-e, vagy csak képzelgés, mely a saját agyának szüleménye, így erősen hallgatózni kezdett. Még mindig hallotta – aztán elhalkult.

„Mi a franc ez?" – kérdezte magától Ben. Még mindig nem volt biztos abban, hogy a hang valódi volt, vagy csak úgy képzelte. Legszívesebben elmenekült volna innét, de legyőzte ezt a vágyát, és elindult a lépcső felé. Az alján megállt, és felnézett az emelet sötét homályába. Már épp arra jutott, hogy az iménti felkavaró hang pusztán a képzelete játéka volt, amikor újra meghallotta. Ezúttal úgy tűnt, mintha az emeletről jönne.

Felállt a tarkóján a szőr, de elindult fölfelé, miközben a rongyot végig a szája elé tartotta, és azon keresztül lélegzett. De mire felért a lépcső tetejére, a hang megint megszűnt. Ben megállt. Két hálószoba volt odafent, amelyet rövid folyosó kötött össze, valamint egy apró, az előszobából nyíló fürdőszoba. Azt meg tudta állapítani, hogy mindkét hálószobát átkutatták, mivel az ösz-szes fiókot kirángatták, és a tartalmát szétszórták a földön.

Ben benézett mindkét szobába. Mindkettőben volt egy kis ruhásszekrény, melyek tartalmát a földre borították. Az első szobában állt egy apró, lehajtható fedelű íróasztal is. A fiókok tartalmát ugyancsak a földre ürítették. Nyilvánvaló volt Ben számára, hogy felforgatták a házat, mintha kerestek volna valamit. Ekkor Ben ismét meghallotta a hangot, ezúttal hangosabban, mint odalentről. Először azt hitte, hogy a fürdőszobából jön, de amikor benézett, érezte, hogy a beépített könyvszekrényből jön, amely közvetlenül a fürdőszobával szemben nyílt. A folyosón lehetett a leghangosabban hallani a hangot. Ben tölcsért formált a kezéből, a füléhez tette, és nekinyomta a könyvespolcnak. Meglepetésére a leghangosabban a középső könyvespolc mögül hallotta, mintha egy rejtett szoba vagy beépített szekrény lenne a túloldalon.

Ben gyorsan visszament mindkét hálószobába. Mindkét szekrényből be lehetett volna jutni a rejtett helyiségbe, de nem volt bejárat. Visszatért az előszobába, megragadta a beépített könyv-szekrényt, és megrántotta. Meglepetésére a szekrény kijjebb csúszott, a nyöszörgés pedig abbamaradt. Ekkor újabb szag elegyedett a korábbi bűzbe. Ez pedig emberi ürülék szaga volt. Bennek hirtelen eszébe jutott, hogy a kis Sigeru nem volt a nappaliban látott áldozatok között.

Ben előregörnyedt, és belépett az apró, koromsötét szobába. Szinte azonnal hátrahőkölt, mert valami puha érintette meg az arcát. Előrenyúlt, mire egy madzagba ütközött a keze, amelyet megrántott, és felkapcsolódott a csupasz villanykörte.

Lenézett, és Sigeru sápadt, esdeklő arca nézett vissza rá, a pupillája akkora volt, mint egy negyeddolláros.

– Atyaúristen! – mondta Ben. – Szegény, szegény kicsikém. – Ben lehajolt, hogy a karjába vegye a gyereket, de aztán meggondolta magát. Ehelyett kiment a rejtett szobából, hogy szerezzen egy takarót. Hallotta, hogy a gyerek ismét magas hangon felsír.

– Jövök már! – kiáltotta Ben. Felkapott egy takarót, aztán visz-szarohant a titkos szobához. Sigeru azonnal abbahagyta a különös nyöszörgést. A gyerek halálosan félt attól, hogy megint egyedül hagyják. – Na jól van, nagyfiú – mondta Ben, és beleburkolta az erőtlen kicsit a takaróba. Eközben észrevette, hogy a gyerek mellett ott hever a földön egy üres cumisüveg. A gyerekkel a karjában körülnézett az apró, ablak nélküli szobában, amely valószínűleg megmentette a kicsi életét. Ha ez a ház valóban búvóhely volt, akkor a szobát nyilván arra használták, hogy drogot, fegyvert vagy akár mindkettőt rejtegessenek benne. Ben elképzelte, ahogy Szatosi felesége, Juni-szan a legrosszabbra számítva kétségbeesetten ide rejti a gyermeket.

Ben kijött a szobából, és nem törődött azzal, hogy lekapcsolja a villanyt, vagy visszanyomja a helyére a könyvespolcot, hanem egyik karjával szorosan magához szorította a gyereket, a másikkal pedig az orra elé a rongyot. A földszinti konyhába vitte a gyereket, hogy egy kis vizet adjon neki, mert biztos volt benne, hogy alaposan kiszáradt. Azt is meg akarta nézni, hogy nincs-e ott több holttest, például Szatosié.

Egyik karjában Sigerut tartva, a másikban pedig a vizet, kirohant a bejárati ajtón az autójához, majd betette Sigerut az első utasülésre.

Aztán maga is bemászott a vízzel a kezében. Tisztában volt vele, hogy a gyereknek intravénás folyadékpótlásra lenne szüksége gyorsan, de azért egy kis vizet a szájába is juttatott. Miután ezzel megvolt, felültette Sigerut az utasülésen, és hívta a 911-et. Meggyőződött róla, hogy a gyerek, a fejét kivéve, rendesen be van takarva, mivel iszonyatos bűzt árasztott szegény.

29.

2010. március 26., péntek

12 óra 47 perc

Brennan kitalált legalább egy okot abból, hogy Louie miért küldött hat embert kettő helyett, amennyi szerinte egyébként elég lett volna. Abban a pillanatban, amikor ő és négyfős csapata belépett a Central Parkba, a bébiszitter és a gyermek éppen eltűntek. Brennan egy valamit nem vett észre izgalmában, amikor először pillantotta meg a párost kilépni a házból, nevezetesen azt, hogy a bébiszitter futócipőt visel.

Feltételezte, hogy a nő és a rábízott gyerek a gyalogúton ment tovább, így rákiáltott a többiekre, hogy fussanak, remélve, hogy utolérik őket. Csakhogy Brennan és a többiek egyáltalán nem voltak jó kondiban, a gyalogút pedig meglehetősen dimbes-dombos volt. Alig száz méter megtétele után Brennan és a többi férfi megállt. Zihálva, kifulladva a térdükre támaszkodtak, hogy megpihenjenek egy kicsit, Brennan pedig végre kinyögte:

– Ez így nem megy. Ez a csaj valami maratoni futó. Na jól van, megmondom, mit csinálunk – folytatta Brennan, amikor végre kifújta magát egy kicsit. – Szétválunk, megkeressük a bébiszittert meg a gyereket, aztán hívjuk egymást mobilon.

– A parkban futók többsége a tó körül szaladgál – vetette fel Duane Mackenzie. – Mi lenne, ha Tommaso és én odamennénk? Innen kelet felé van, illetve egy kicsit délre, ha jól emlékszem.

– Jó terv – válaszolta Brennan, aztán gyorsan megadták egymásnak a mobilszámaikat. – Fiúk, ti velem maradtok – mondta Brennan a két japánnak. – Nem szeretném, ha eltévednétek. Mi egyenesen dél felé megyünk.

A csoport együtt indult el, de Duane és Tommaso figyelték, hogy mikor ágazik el az ösvény nyugati irányban. Brennan egyáltalán nem volt jókedvében, ahogy ott bandukoltak egymás mellett. Fogalma sem volt, hogy ilyen nagy ez a park, és el nem tudta volna képzelni, hogy ilyen rohadt gyorsan szem elől tévesztik a bébiszittert. Azon tűnődött, hogy mi a francot fog mondani Louie-nak, különösen, mivel most először nevezte őt ki főnöknek. Ahogy egyre távolodtak, már kezdte azt hinni, hogy valószínűleg vissza kell térniük oda, ahol a bébiszitter és a gyerek bejöttek a parkba, és ott várni, hogy visszatérjenek. De aztán rájuk mosolygott a szerencse. Jobb kéz felé feltűnt egy játszótér, felakasztott autókerékhintákkal, pár faházzal, mászókával és egy nagy homokos területtel, ahol a gyerekek játszhattak. A bébiszitter a mászókánál nyújtotta a combhajlító izmait.

– Bingó! – kiáltotta Brennan halkan. Előhúzta a mobilját, és hívta Carlót. – Megtaláltuk a bébiszittert meg a gyereket – mondta halkan. – A Nyugati-Századik utca játszóterénél vannak. Mi lenne, ha idehajtanál? De légy szíves, az utca északi felén gyere. Állj le a járdaszegélynél, és várj! Világos?

– Persze, hogy világos – mondta Carlo minden lelkesedés nélkül. Azonnal kinyomta a hívást.

Brennan szintén lecsukta a mobiltelefonját. Amilyen feszült volt, fel sem tűnt neki Carlo furcsa viselkedése. Brennan szúrósan ránézett a többiekre, és ördögi vigyor ült ki az arcára.

– Ez szinte túl szép, hogy igaz legyen. A játszótér üres, csak a célpont van ott. Mit szóltok?

– Honnét tudjuk biztosan, hogy ez az a gyerek, aki nekünk kell? – kérdezte Duane ártatlanul, újból felélesztve Brennan legfőbb aggodalmát.

– Láttuk, hogy kijönnek a házból, nem igaz?

– Igen, de mi van, ha több lakás is van az épületben? Vagy ha ez a nő csak látogatóba ment az illetőhöz, aki az orvos gyerekére vigyáz. Úgy értem, lehet, hogy az igyekezetünk ellenére rossz gyereket rabolunk el. Nem kellene valahogy meggyőződnünk róla?

Brennan nagy levegőt vett, aztán a nőre nézett.

– Mi lenne, ha megkérdeznénk tőle? – vetette fel Duane.

– Mit kérdeznénk meg?

– Azt, hogy kinek a gyereke.

– Úgysem fogja megmondani – mondta Brennan rosszkedvűen.

– Lefogadom, hogy ettől megered a nyelve – mondta Duane, majd előhúzott egy ütött-kopott bőrtárcát, és kinyitotta. Az egyik oldalára fényes, arany rendőrségi jelvény volt erősítve. Az volt ráírva, Montclair, New Jersey.

Brennan átvette tőle a jelvényt, és megvizsgálta.

– Honnét szerezted?

– Az ebay-en vettem, tíz dolcsi volt.

– És igazi?

Duane vállat vont.

– Azt mondták, igazi, de ki tudja? A lényeg az, hogy igazinak látszik, és beválik. A lényeg, hogy az ember felmutassa, mint a tévében. Már többször is kipróbáltam. Jó poén. Mindenki azt hiszi, hogy civil ruhás zsaru vagyok.

– Miért is ne? – állt rá Brennan váratlanul. Hiszen őt magát is aggasztotta a dolog, mióta csak felbukkant a bébiszitter és a gyerek a Százhatodik utca 494-ből.

– Ott van a járgányunk – mondta Tommaso, és a Central Park West felé mutatott.

Carlo épp megállt a járdaszegély mellett.

Brennan a bal kezében tartotta az iménti rendőrségi jelvényt, és közben gyorsan hívta Carlót, miközben figyelte, ahogy a jármű megáll. A társa azonnal felvette.

– Minden rendben? – kérdezte, mielőtt Carlo megszólalhatott volna.

– Tiszta a levegő, nincsenek zsaruk – válaszolta Carlo.

– Akkor indulunk – mondta Brennan, aztán letette. Megnyalta kiszáradt ajkát, megigazította a pisztolytáskáját, hogy kényelmesebb legyen, aztán átvette a rendőrségi jelvényt a jobb kezébe. Kihúzta magát, és elindult a játszótér felé.

– Jobb, ha sietsz – mondta valaki a háta mögött. – Jön egy nő egy kicsivel.

Brennan gyorsan megfordult, hogy megnézze. Duane figyelmeztette. Dél felé mutatott, Brennan pedig látta, hogy egy nő éppen dél felé kanyarodik körülbelül száz méterre tőle, és egy üres babakocsit tol maga előtt. A kicsi körülbelül három méterre előtte tipegett.

Brennan ismét a bébiszitterre nézett, aki alig hat méterre volt tőle, és gyorsan elszánta magát, hogy most vagy soha. JJ Brennantól bal kéz felől volt, hanyatt feküdt a homokban, afféle homokangyalt gyártott, de valójában csak a homokot rugdosta fel a levegőbe.

– Elnézést, hölgyem – mondta Brennan, és felmutatta a rendőrségi jelvényét, majd egyenesen Letícia felé ment, aki még mindig nyújtott. – Ez a gyermek a Montgomery-Stapleton házaspáré?

– Igen, az – mondta Letícia, de amint kimondta ezeket a szavakat, a szája legörbült a félelemtől. Ösztönösen tudta, hogy nem kellett volna válaszolnia egy idegennek, különösen, miután a jelvény eltűnt, és helyette egy pisztoly került elő.

Brennan az utolsó pillanatban döbbent rá, hogy elfelejtette föltenni a maszkját.

30.

2010. március 26., péntek

13 óra 14 perc

Laurie teljesen fel volt dobva, és mélyen belemerült az esetébe. Befejezte Kendzsi szövettani diáit, és akárcsak a boncoláskor, itt sem talált semmi kóros elváltozást. A férfi feltűnően egészséges volt, és ha nem került volna tetrodotoxin vagy valami hasonlóan erős méreg a szervezetébe, valószínűleg száz évig élt volna.

Miután megvolt a szövettani diákkal, felhívta Jacket és Lout, és közölte velük, hogy hamarosan következik a nagy leleplezés. Jack örült neki, és azt mondta, pontosan ötkor ott lesz Laurie irodájában. Lou bizonyult a hátráltató tényezőnek, mivel azt mondta, hogy szeretne ott lenni, de lehet, hogy nem sikerül, ugyanis kettős gyilkosság ügye köti le a Wall Street környékén, mert kinyírtak pár brókert, akik nem váltották be az ügyfélnek tett ígéreteiket. De utoljára még hozzátette, hogy minden tőle telhetőt megtesz, hogy ott legyen.

Mivel minden akadály elhárult a függőben lévő két esete elől, Laurie visszament az ötödik emeletre, ahol John várt rá. Meglepte Laurie-t, amikor azt mondta, hogy rászánta az időt, és még alaposabban megnézte a toxikológiai vizsgálat eredményét a plazmában és a vizeletben. – Előkerestem az adatbankomból jó pár, a te esetednek megfelelő neurotoxint, köztük a tetrodotoxint, és összehasonlítottam őket a te eseteddel.

– És? – kérdezte Laurie.

– Érdekes volt – ismerte be John. – Csak apró kiemelkedések vannak ott, ahol a tetrodotoxinnak ki kellene csúcsosodnia.

– Úgy érted, ha volt is tetrodotoxin, nem volt elegendő a koncentrációja?

– Nem, nem ezt mondom. Azt akarom mondani, hogy nem tudom igazolni, de kizárni sem lehet. Ez egy egészen árnyalatnyi kis különbség. Most épp olyan kíváncsi vagyok, mint te, hogy mit fogunk találni a feltételezett lövedék behatolásának környékén. Mi a helyzet a lövedékkel? Találtál valamit, akár csak egy darabot is?

– Nem – mondta Laurie. – Pedig alaposan megnéztem szondával. Megnéztem a röntgent is. Szerintem a lövedék olyan volt, amely a testnedvekkel érintkezve lassan felszívódik. Nos, feltehetően nem is annyira lassan, mivel teljesen eltűnt, mire megnéztem a bemeneti sebet, körülbelül negyven órával a férfi halála után.

– Kétségkívül nagyon kifinomult és hatékony módszer, ha meg akarunk gyilkolni valakit. Le a kalappal az elkövetők előtt! Ha nem vennénk észre a bemeneti sebet, teljes mértékben természetes halálnak tűnne.

– Jelen esetben tényleg így volt.

– Oké, menjünk vissza a laborba, segítek neked, hogy elkezdd a vizsgálatokat – mondta John, és felállt az íróasztala mögül. – Már intézkedtem, hogy a hatodik emeleten biztosítsanak neked helyet. Igazság szerint pont ebben a szobában vannak a folyadékkromatográfia és a tömegspektrográf berendezések.

– Ez istenien hangzik – mondta Laurie, és követte Johnt a lépcsőn a hatodik felé.

– Megkértem továbbá az egyik laboránsomat, Theresa Csent, hogy segítsen neked, amennyiben kérdésed van. Ő a folyadék-kromatográf-tömegspektrográf szakértő a házon belül – mondta a férfi, miközben egyre beljebb haladtak az épület belseje felé.

Tipikus modern biológiai laboratórium volt egy csomó nagy géppel, amelyek egyszerre több mintát is tudtak elemezni, ugyanakkor teljesen önműködőek voltak, ha beléjük táplálták a megfelelő instrukciókat. A helyiségben csak a gépek általános zümmögése hallatszott, illetve néhány mechanikus kattogás, ahogy az egyes minták továbbhaladtak a szállítószalagon.

Egyetlen személy volt a laborban, aki az összes gépet irányította. Theresa Csen középütt választotta el fényes haját. Gyorsan Laurie-ra mosolygott, és a kezét nyújtotta, amikor bemutatták őket egymásnak.

– Szóval itt dolgozhatsz – mondta John, és az íróasztalokra mutatott. – Javaslom, hogy N-butanolt használj a kivonatkészítéshez. Utánanéztem, és a butanol tűnik a leghatékonyabbnak. Szóval készen állsz?

– Készen állok – jelentette ki Laurie. – Különösen, ha Theresa is készen áll.

– Én kész vagyok – mondta Theresa mosolyogva.

– Akkor részemről ennyi – mondta John. – Néha majd benézek hozzátok, hogy hogyan haladtok.

John távozása után Theresa a hűtőhöz lépett, és elővett belőle egy kis főzőpoharat.

– Itt az oldat – mondta, és Laurie kezébe adta az edényt.

Laurie elvette a mintát. Enyhén rózsaszínes színű volt, és olyan volt a konzisztenciája, mint egy sűrű levesnek. Mivel Laurie-nak meglehetősen kellemes emlékei voltak az egyetemi évek alatt a laborban töltött délutáni órákról, alig várta, hogy az OCME toxikológiai laborjában is dolgozhasson. Volt valami különösen felemelő abban, hogy megadatott neki a lehetőség, hogy ilyen szorosan közreműködjön abban, hogy megtalálják a saját esetéhez tartozó toxint. Szerencséjére a lelki békéjét nem zavarta meg semmi, ugyanis mit sem sejtett arról a tragédiáról, amely a gyermekével történt épp ugyanebben a pillanatban a város másik pontján.

31.

2010. március 26., péntek

16 óra 05 perc

Ben az egyik szélsőséges lelkiállapotból a másikba esett. Korábban azt gondolta, hogy ez élete egyik legjobb napja. Leszámítva az idegesítő aggodalmat, hogy vajon hol lehet Szatosi, valamint azt, hogy miért nem jelentkezett, Ben ritkán érezte magát ennyire elégedettnek és optimistának. Korábban otthagyta jól fizető vezetői állását a régi biotechnológiai cégénél. És voltak olyan napok, amikor aggodalmak gyötörték, és küszködött, amikor nehéz döntést kellett meghoznia. De aznap reggel úgy érezte, hogy megérte. A vállalata irigylésre méltó helyzetben volt, hiszen aláírtak egy exkluzív szerződést, amivel az ő kezükbe került valami, amiről úgy gondolta, hogy kulcsfontosságú szabadalom az indukált pluripotens őssejtek nagyipari előállításához. Ráadásul a jelek szerint korlátlan mennyiségű tőke állt rendelkezésükre.

Ugyanezen a napon aztán, nem sokkal négy után, a korábbi optimizmusa úgy elpárolgott, mint a hópehely egy fülledt augusztusi délutánon. Ahelyett, hogy jól érezte volna magát, Ben most egyszerre össze volt zavarodva, és végtelenül szorongott. Ahelyett, hogy otthon lett volna, ahogy tervezte, és kipihente volna magát a másnap reggeli tíz kilométeres versenyére, most az autójában ült, és visszafelé hajtott a George Washington hídon az igazságügyi orvostani intézetbe. Az volt a feladata, hogy megnézzen egy azonosítatlan holttestet, aki a vélekedések szerint nem lehet más, mint Szatosi Macsita. A recepciós, Rebecca Marshall azt mondta, hogy a holttest körülbelül este 6.30-kor érkezett be, miután az áldozat összeesett a metróállomáson. A leírás szerint a férfi harminc-negyven év közötti volt, körülbelül hatvan kiló, százhetven centiméter magas, ázsiai vonásokkal, rövidre nyírt hajjal. Mindez tökéletesen illett Szatosira.

Miközben végighajtott az FDR-en, s szinte körülölelte a Range Rover luxus bőr belseje, Ben kétségbeesetten próbálta összeszedni a gondolatait. Általában úgy találta, hogy a vezetés kikapcsolja, olyankor jól tud gondolkodni, a motor zümmögése és a tovasuhanó táj nyugtatólag hatott rá, és kizárta a nem kívánt gondolatokat. Gondolkodnia kellett, ugyanakkor valami módon úrrá kellett lennie az eseményeken. Az elmúlt néhány órában sok minden történt.

Akkor kezdtek kisiklani a dolgok, amikor megcsapta az orrát az az orrfacsaró bűz, amelyet az oszladozó hullák árasztottak a Fort Lee-i házban. Borzalmas és döbbenetes felfedezés volt ez. Leszámítva azt, hogy sikerült megmentenie a kis Sigerut, azt kívánta, bárcsak ne ment volna oda, hogy megnézze, mi van Sza-tosiyal! A hullákat talán hónapokig nem fedezték volna fel, és akkor most nem lenne akkora bajban, mint amekkorában jelenleg áll, ez pedig attól a pillanattól kezdődött, amikor a rendőrség megérkezett.

Mivel bement a házba, azaz járt a bűntett helyszínén, aggódott, hogy gyanúba keveredik, mintha bármi köze is lenne hozzá, de aztán biztos volt abban, hogy ezt a gyanút gyorsan eloszlathatja. Arra azonban nem gondolt, hogy már elejétől fogva gyanúsítottnak tekintik, vagy akár veszélyes bűnözőnek tartják.

Miután felhívta a 911-et, ott ücsörgött az autójában, és várta, hogy megérkezzen a hatóság, ugyanakkor hagyta, hogy a kis Si-geru apró kortyokat igyon a vízből. Ben egyszerűen képtelen volt gondolkodni, annyira leblokkolta az a borzalmas felfedezés, hogy Szatosi egész családját lemészárolták, és hogy mindez milyen következményekkel jár. A kétség szikrája sem fért hozzá, hogy óriási médiavisszhangja lesz az ügynek, és nagy erőkkel fognak a nyomozáshoz. Bár nem találta Szatosi holttestét a többi között, arra gondolt, hogy a ház másik részében lesz. Ben számára a tömeggyilkosság mindig egyet jelentett a maffiával és droggal kapcsolatos indítékokkal a háttérben, és feltételezte, hogy a hatóságok is innen közelítik meg az ügyet.

Irtózott attól, hogy részt kelljen vennie egy komoly nyomozásban, márpedig nem volt kérdés, hogy ez fog bekövetkezni. Mivel Ben volt Szatosi munkáltatója, ezzel gyanúba keveredik ő és az iPS USA is. Fogalma sem volt, hogy mit tehetne, vagy hogy mit kéne tennie.

Ha nagyon megpiszkálják az iPS USA ügyét, az rémisztő következményekkel járhat. A jelen gazdasági körülmények között Ben arra kényszerült, hogy fogadjon el piszkos pénzt. Kezdetben csak viszonylag kis összegekről volt szó, amiről azt gondolta, hogy gyorsan visszafizeti. De az idő múltával a gazdaság csak nem akart élénkülni, és egyre nagyobb lett a kísértés, hogy még nagyobb összeget kölcsönözzön. Az egész olyan jól időzített volt. A válság többi áldozatához hasonlóan nehezen tudott összeszedni kellő tőkét, pont akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rá. Ekkor végül megadta magát Michael állandó nyomásának, aki állította, hogy rendelkezésre áll az összeg, és teljesen biztonságos, ha az összeget részesedésként kapja meg, nem pedig kölcsönként. Még Vinnie Dominick és Saburu Fukuda is biztosította arról, hogy teljesen biztonságos a dolog, és elmagyarázták, hogy a pénzük követhetetlen, hiszen öt vagy még annál is több fedőcég található az általában pénzügyileg nem túl jó hírű országokban a világon, ahol a diszkréció és a baksis az úr, és ahol a kormányok nem írnak alá kölcsönös kiadatási egyezményt.

Míg Ben ott ült a kocsijában Sigeruval, és a rá váró nyomozás miatt aggódott, a közeledő szirénák hangja egyre jobban behatolt a tudatába. Először alig érzékelte a hangokat, de a vijjogás egyre erősebbé vált, míg végül egy egész falka szirénázó rendőrautó jelent meg Ben visszapillantó tükrében. Először arra gondolt, hogy ki kellene szállnia a kocsiból, de aztán elbizonytalanodott. A járőrkocsik olyan gyorsan közeledtek, hogy Ben aggódott a saját testi épsége miatt. És igaza is volt. Elképedve figyelte, ahogy az autók lassítás nélkül száguldanak feléje, aztán csikorogva lefékeznek, az egyikük még ki is fáról közben. Mielőtt még teljesen megálltak volna, az ajtók felpattantak, és egyenruhás Forth Lee-i rendőr járőrök ugrottak ki pisztollyal a kezükben. Olyan volt, mintha a tömeggyilkosság épp folyamatban lenne, nem több nappal ezelőtt történt volna, pedig Ben ezt teljesen egyértelműen elmondta a telefonban.

Ben szeme elkerekedett a rémülettől. Ilyesmit még soha életében nem tapasztalt. Valamennyi pisztoly csöve rászegeződött, és attól félt, ha hirtelen mozdulatot tesz, akkor tüzet nyitnak rá. Megpróbált lejjebb húzódni az ülésben, de hiába. A Rangé Rovereket úgy tervezték, hogy jól látszódjon a vezető.

– Kifelé a kocsiból! – kiáltott az egyik járőr. – Kezeket fel!

– Lassan, csak semmi hirtelen mozdulat – kiáltotta a másik járőr.

– Van velem egy gyerek is – kiáltotta Ben. – Orvosi ellátásra lenne szüksége.

– Kifelé a kocsiból, de azonnal!

– Jól van, megyek már – dohogta Ben. – Az isten szerelmére, hát én hívtam ki magukat.

– Le a földre! Tegye szét a kezét és a lábát!

Ben engedelmeskedett, csak közben félrekotort pár üres sörös-dobozt és más hulladékot.

A következő pillanatban több rendőr is ráugrott, és leszorították. Miután meggyőződtek róla, hogy fegyvertelen, megbilincselték, aztán talpra állították. Ben figyelte, hogy több Forth Lee-i rendőr a házhoz rohan előhúzott pisztollyal, aztán eltűnnek odabenn.

– A szentségit, micsoda bűz! – jegyezte meg fintorogva az egyik járőr, aki Ben mellett állt. Aztán Benhez fordult. – Odabent volt?

– Igen, nem akartam bemenni, de aztán zajt hallottam, és kiderült, hogy ez a gyerek sír – mondta Ben, és fejével a Rangé Rover ajtaja felé intett, ahonnét Sigeru arcát alig lehetett látni a takaró miatt, amibe belecsavarta. – Mi a francnak bilincseltek meg? – méltatlankodott Ben. – Gyanúsított vagyok? Érzi, hogy milyen bűz van, nem? Napokkal ezelőtt gyilkolták meg őket.

A járőr nem válaszolt. Megérkezett a mentő, olyan hangosan szirénázott, hogy Ben füle csengeni kezdett tőle. Több mentős is kiugrott, az egyikük a jármű hátuljához ment, hogy kinyissa az ajtaját, egy másik pedig odaszaladt, ahol Ben állt a két járőrrel

– Hol van a gyerek? – kérdezte a mentősofőr.

Ben mentőt is kért, amikor a 911-et hívta.

– Az autóban – válaszolta Ben, mielőtt a rendőr reagálhatott volna. – De nincs baja – tette hozzá Ben. – Kiszáradt, de az ijedtségen kívül más baja nincs. A sötétben rejtették el egy titkos szobában, amikor ez a borzalom történt. Orvos vagyok. Intravénás infúzió kell neki. Lehet, hogy vér is. A vesefunkcióját meg kell nézni.

Ben odafordult az egyik fogva tartójához, az egyenruhás rendőr névtáblájáról leolvasta, hogy Higgins őrmesternek hívják.

– Szeretnék a gyerekkel menni. Mint mondtam, orvos vagyok. Visszatérhetek ide kihallgatásra, ha a gyerek állapota stabilizálódott.

– Talán rokona a gyereknek? – kérdezte Higgins őrmester.

– Nem, nem vagyok az – válaszolta Ben. – Én csak... – Ebben a pillanatban Berniek eszébe jutottak az iroda széfjében lévő dokumentumok: a két végrendelet, az egyik aláírva, a másik aláíratla-nul, és egy megbízólevél, ugyancsak aláírva, amely felhatalmazza, hogy ő rendelkezzen az iPS sejtek fő szabadalmával. Berniek egyszerre eszébe jutott, hogy a jogi dokumentumok létezése olyan, mint amikor megpillant egy napsugarat a szörnyű vihar közepette. Bár nem volt ügyvéd, az a gondolat, hogy lehet, hogy van valami a kezében a szabadalmakról, az nem rossz dolog az iPS USA jövőjének és a licencszerződés jogfolytonosságának szempontjából. .

– Akkor mi? – kérdezte Higgins őrmester, amikor Ben elhallgatott.

– Én vagyok a gyerek gyámja, ha az apa végrendelete érvénybe lép.

– Az apa a házban lévő áldozatok között van?

– Amennyire meg tudtam állapítani, nem. Csak az anyát láttam.

– Az apja meghalt?

– Azt sem tudom – ismerte be, és rögtön rájött, hogy szinte nulla az esélye annak, hogy elhagyja a bűntett helyszínét, és a gyerekkel menjen, még akkor is, ha bemutatná az egyik fél által aláírt végrendeletet. Belenyugodott hát a valóságba, és odafordult az egyik mentőshöz. – Vigyék a gyereket kórházba mielőbb. Egyébként Sigeru Macsitának hívják, először kössenek be neki infúziót, aztán mondják meg a kórházban, hogy valószínűleg én leszek a fiú gyámja, és engedélyezem, hogy a gyereket kezeljék, ahogy korábban is említettem. Mondja meg nekik azt is, hogy amilyen hamar csak lehet, ott leszek.

– Rendben – mondta a mentős kurtán, aztán elment, megkerülte Ben autóját, és kinyitotta az utas felőli ajtót.

Ben figyelte, ahogy a mentős kiemeli a gyereket, aztán gyorsan elfordítja a fejét, mivel megcsapta az orrfacsaró bűz. A mentős aztán visszaszaladt Sigeruval a mentőautóhoz, átadta a másik mentősnek, aki bement a járműbe, hogy előkészítse a gyereket.

Ben egy pillanatra azon tűnődött, hogy szükségszerűen milyen jogi kérdések merülnek fel. Sigeru, akárcsak a család többi része, illegális bevándorló volt, még annak sem volt nyoma, hogy belépett az országba.

A japán állampolgársága nyilván hatással lesz arra, hogy az amerikai bíróság hogyan dönt a jövőjét illetően. De hol van Szatosi? És vajon él-e még vagy meghalt? Ha él, akkor kevesebb a jogi probléma. Elképzelhető, hogy hazajött, és meglátva ezt a borzalmat, bujkál valahol? Ez eléggé valószínűtlennek tűnt. Ben-nek az a szörnyű gyomorszorító érzése volt, hogy Szatosi, akárcsak a család többi tagja, már halott.

Miközben a mentő egy Y fordulót követően elhajtott, újabb rendőrautók érkeztek, de már nem olyan nagy sebbel-lobbal, mint az előzőek. Bennek feltűnt, hogy ezek a Bergen megyei rendőrség járművei voltak.

A következő pillanatban egy civilnek látszó autó, továbbá számos fehér furgon érkezett a Bergen megyei rendőrség járőrei mögött. A furgonok oldalára a következő feliratot festették: „NEW JERSEY KÖZBIZTONSÁGI HIVATAL", illetve „ORVOSI IGAZSÁGÜGYI HIVATAL". Az egyik fekete-fehérre festett járőrautóból civil ruhás nyomozó szállt ki. Középtermetű, jókötésű fickó volt, barna haja őszült már a halántékánál. Nyilvánvaló volt, hogy tudja, mit kell csinálni az ilyen helyzetekben. Az a fajta férfi volt, akinek a lényéből első pillantásra sugárzott valami parancsoló, valami elszántság és intelligencia, pedig higgadtan viselkedett, és egy szót sem szólt.

Egyenesen Benhez lépett, aki óvatosan tekintett rá, aztán így szólt:

– Tom Janow vagyok, nyomozó hadnagy a Bergen megyei rendőrségtől. – Választ sem várva odafordult Higgins őrmesterhez. – Ő értesítette a rendőrséget?

– Igen, uram.

– Miért van megbilincselve?

Higgins őrmester hallgatott, láthatólag váratlanul érte a kérdés.

– Brigs hadnagy azt mondta, hogy fektessük a földre, és bilincseljük meg.

– Miért?

– Azért, mert tömeges gyilkosság történt.

– A tömeges gyilkosság legalább egy nappal ezelőtt történt, ha nem tévedek – mondta Tom. A hangja tárgyilagos volt, nem vádaskodott, és nem is volt benne érzelem.

– Nos, az igaz – mondta az őrmester.

– Akkor vegye le róla a bilincset! – utasította Tóm higgadtan.

Miközben Bent elengedték, figyelte, hogy a Bergen megyei rendőrség milyen hatékonyan lát munkához. Míg a Fort Lee-i rendőrség biztosította a terepet, a Bergen megyeiek hozzáláttak a helyszín átvizsgálásához. A civil ruhás nyomozók mellett volt néhány egyenruhás rendőr is, jó pár bűnügyi helyszínelő, több orvosi igazságügyi nyomozó a Bergen megyei orvosi igazságügyi hivatalból. Az igazságügyi orvosszakértők gyorsan vegyvédelmi ruhába bújtak, páran közülük még légzőfelszerelést is felhúztak, mint a búvárok, hogy így menjenek be az épületbe, amikor a rendőrök már biztonságosnak ítélik. Még a Bergen megyei kerületi ügyészi hivatal képviselője is itt volt, aki kiszállt a civü autóból, és odasétált, hogy bemutatkozzon Janow nyomozónak, és engedélyt kérjen, hogy végighallgassa a Bennel folytatott beszélgetést, amibe a nyomozó azonnal beleegyezett.

– Elnézést a bilincsért – mondta Tom, miután leszedték a karperecét Benről. Azért eltartott egy darabig, volt egy kis probléma a kulccsal.

Ben elfogadta Tom bocsánatkérését. Bár épp eléggé aggasztotta a helyzet, amikor rábukkant a holttestekre, az eszébe sem jutott, hogy gyanúsítottnak tekintik.

– Ugye nem vagyok gyanúsított, vagy igen? – kérdezte Ben a csuklóját dörzsölgetve. Szeretett volna biztos lenni a dologban. Már így is épp elég ideges volt.

– Egyelőre nem -- mondta Tóm. – Beszélgethetnénk inkább az autóban? Ott talán kényelmesebb lenne.

Azért Ben nem nyugodott meg teljesen, hiszen fennállt még a lehetősége, hogy gyanúsított lesz, de azonnal beleegyezett abba, hogy üljenek be a kocsijába. Tom ült előre az utas felőli oldalra, Ben pedig bemászott a kormány mögé. A kerületi ügyészi hivatal nyomozója hátulra ült, Tom mögé.

Tom kezében ceruzával és jegyzettömbbel nekilátott, hogy feltegye a szokásos kérdéseit Ben személyazonosságával, előéletével kapcsolatosan, és gyorsan jegyzetelt, miközben Ben beszélt.

Mialatt ez zajlott, Ben számára világos lett, hogy a férfi nagyon érti a szakmáját. Tom szisztematikus, tapasztalt és gördülékeny kikérdezési módszere tette számára egyértelművé, hogy a nyomozó tökéletesen érti a dolgát, és mindez a legkisebb erőfeszítésébe sem kerül. Pár percen belül Ben személyazonosságától és előéletétől elindulva eljutottak egészen odáig, hogy Ben megállt Macsitáék háza előtt ezen a napon.

Amikor Tom abbahagyta a kérdezősködést, Ben érezte, hogy remegni kezd, és remélte, hogy ez a többiek számára nem észrevehető. Az az érzés, hogy Tom szinte túl jó a szakmájában, egyre idegesebbé tette, mert attól kezdett félni, hogy a nyomozó esetleg rájön olyan dolgokra, amelyeket Ben nem szívesen hozott volna a tudomására. Nagyon szerette volna, ha már vége lenne a kikérdezésnek, de óvakodott attól, hogy bármi ilyesmit mondjon, nehogy a ravasz detektív még arra a következtetésre jusson, hogy valami rejtegetnivalója van, hiszen különben miért szeretne olyan hamar szabadulni?

Bennek még egy oka volt arra, hogy ideges legyen: nem teljesen az igazat mondta. Igazság szerint kétszer is hazudott. Az első szándékos hazugság az volt, amikor Ben azt mondta, hogy Szatosi Macsita adta meg neki az otthoni címét, a második pedig az, hogy fogalma sem volt, hogy Szatosi honnét szerezte ezt a lakást.

Amikor itt tartottak, az egyik Bergen megyei rendőr épp kijött az épületből, és megkopogtatta az autó Tom felőli ablakát. Tom kiszállt a kocsiból, így Bennek lehetősége nyílt, hogy végigmérje a hátsó ülésen helyet foglaló vékony, szemüveges férfit. A tekintetük egy pillanatra összeakadt, de nem szóltak egymáshoz. A helyzet valahogy nem volt alkalmas a cseverészésre. Öt perccel később Tom visszaült a kocsiba. Amint becsapta az ajtót, folytatta a kikérdezést.

– Nos, szóval az imént azt mondta, hogy bement a házba.

– Úgy van – ismerte el Ben. – Biztosíthatom, hogy nem szívesen mentem be, de a gyerek miatt úgy éreztem, muszáj.

– Maga törte be az ajtón lévő ablakot?

– Nem. Az ablak már be volt törve, amikor ideértem. Az ajtó sem volt bezárva.

– Felismert az áldozatok közül valakit?

– Csak a feleséget.

– És Szatosi?

– Ő nem volt ott, legalábbis szerintem nem, de a pincébe nem mentem le.

– Nincs ott – mondta Tóm. – Az imént értesültem, hogy valamennyi holttest ugyanabban a szobában volt, mind a hatan egymás mellé voltak fektetve a földre.

– Én is ezt láttam,

– Hol van a férj? – kérdezte Tom hanyagul, mintha éppen csak egy ismerőséről érdeklődne.

– Bárcsak tudnám! – mondta Ben. – Már napok óta próbálom elérni. Nyaggatott, hogy szerezzek neki egy labort. Szerettem volna elmondani neki, hogy sikerült elintéznem. Mint mondtam, azért jöttem ide, mert beszélni akartam vele.

– Mikor látta utoljára?

– Szerda délután. Kisebb ünnepséget tartottunk az irodában, miután aláírta a licencmegállapodást. Korán elment, azt mondta, haza akar érni, hogy megossza a jó híreket a feleségével.

– Ez a licencmegállapodás anyagilag megérte Szatosinak?

– Ó, feltétlenül!

Tom megállt egy pillanatra, aztán gyorsan lefirkantott valamit.

– Maga szerint elképzelhető, hogy Szatosi az elkövető? Vagyis ő ölte meg az egész családját a gyereket leszámítva?

– Ha ez családi tragédia lenne, akkor elsősorban rá gyanakodnék – mondta Tom. – De kétlem, hogy erről lenne szó. Túl simán, túl profi módon végeztek velük. Erről bűzlik, hogy szervezett bűnözéshez van köze. Úgy értem, azt mondták, hogy egymás mellé fektették a holttesteket, mint egy szállítószalagon. Inkább drogos leszámolásra hasonlít, de ez nem azt jelenti, hogy nem szeretnénk előkeríteni Mr. Szatosit. Jó néhány kérdésünk lenne hozzá.

– Hm – dünnyögte Ben. Bár ő maga is ugyanerre a következtetésre jutott a családon belüli gyilkosság kapcsán, úgy döntött, hogy nem mond el semmilyen további információt, hacsak konkrétan rá nem kérdeznek. Ha rákérdeznek, akkor persze válaszolnia kell.

– Tudta, hogy a gyilkos vagy a gyilkosok nagyon odafigyeltek arra, hogy mindenféle személyi azonos sági iratot elvigyenek? Ha maga most nem lenne itt, akkor fogalmunk se lenne, hogy kik ezek az emberek.

– Nem tudtam – mondta Ben, és azt kívánta, bárcsak ne jött volna ide. – De azt észrevettem, hogy felforgatták az egész házat. – Ben arra gondolt a felfordulás láttán, hogy a gyilkos vagy gyilkosok kerestek valamit odafent, nem csak a személyi okmányokat. Arra tippelt, hogy Szatosi laborjegyzőkönyveit akarták megszerezni, de ezt a tippjét nem szerette volna megosztani a rendőrséggel.

– Mekkora energiát fektetett abba, hogy felkutassa Szatosit?

– Többször is felhívtam a mobilján. Ezenkívül még annyit tettem, hogy ma idejöttem, de más különösebb dolgot nem csináltam.

– Tekintve, hogy az elkövetők milyen nagy gondot fordítottak arra, hogy eltüntessék a személyi okmányokat, ha elkapták volna Szatosit, mielőtt ideér, és megölték volna, akkor valószínűleg az ő személyi azonosságát igazoló iratokat is eltüntették volna. Nem hívta fel véletlenül a rendőrségen az Eltűnt Személyek Osztályát, hátha bevitték egy japán hulláját?

– Természetesen nem – válaszolta Ben.

Tom kinyitotta az ajtót, kilépett, aztán odakiáltott az egyik civil ruhás tisztnek, hogy legyen szíves odajönni. Amikor a tiszt odajött, Ben hallotta, hogy Tóm utasítja, menjen vissza az autóhoz, és hívja fel a New York City-i Eltűnt Személyek Osztályát, és kérdezze meg, hogy az elmúlt napok során nem érkezett-e be hozzájuk bejelentés azonosítatlan személyazonosságú japán hulláról.

Tom visszatért, és újra beült az autóba. Eközben észrevette, hogy Ben az órájára néz.

– Valami fontos dolga lenne?

– Tulajdonképpen igen – mondta Ben. – A gyerek miatt aggódom. Nem tudja, hová vitték?

– Englewoodba, a legközelebbi kórházba – mondta Tóm. -Nyilván ön is ismeri ezt a helyet, hiszen Englewood Cliffsben lakik. Maga szerint mennyire volt kritikus a gyerek állapota?

– Elég meglepő, de annyira nem tűnt válságosnak az állapota. Persze ki volt száradva, de nem annyira, hogy a belső szerveinek baja essen.

– Ha engem kérdez, valószínűleg a Hackensacki Egyetem Orvosi Központjába vitték. De rákérdezhetek. Addig is hadd tegyek fel egy kérdést. Amennyire ön tudja, az ön vállalatának, az iPS USA-nak van köze a szervezett bűnözéshez?

Ben ledöbbent, és akarata ellenére is hirtelen nagy levegőt vett, mégpedig elég hallhatóan, mint aki csuklik. A kérdés váratlansága teljesen meglepte. Azonnal összeszedte magát, és a lehető legnyugodtabb hangon válaszolt.

– Egy olyan biotechnológiai vállalatnak, ami a degeneratív betegségeket próbálja gyógyítani az emberiség megmentése érdekében, vajon milyen köze lenne a szervezett bűnözéshez? Bocsánat, de maga a kérdés felvetése is nevetséges.

Tom felvonta a szemöldökét, és csak ennyit mondott.

– Érdekes, hogy a kérdésemre kérdéssel válaszol, nem pedig egy sima nemmel.

– Nem annyira meglepő, hiszen teljesen megdöbbentem, hogy az én vállalatomat összefüggésbe hozza a szervezett bűnözéssel, pláne, amikor egy tömeggyilkosságról van szó – mondta Ben vé-dekezőleg. – Természetesen teljesen fel vagyok zaklatva. Gondolom, egyértelmű, hogy teljesen gyanútlanul jöttem ma ide. Fogalmam sem volt erről a tragédiáról, és semmi közöm nincs hozzá.

Tom oda se hederített Ben megjegyzésére, és ahelyett, hogy válaszolt volna, csak a jegyzeteit bámulta. Ben viszont érezte, hogy egyre idegesebb lesz. Az az érzése támadt, hogy játszanak vele. El kell mennie innét; gondolkodnia kell.

A rendőr, akinek az volt a feladata, hogy felhívja az Eltűnt Személyek Osztályát, kopogtatott Tom ablakán. Tom leengedte, és várakozóan nézett a férfira.

– Van náluk egy olyan férfi holtteste, akire ráillik a leírás –mondta a nyomozó. – A New York-i OCME hivatalában van.

– Köszönöm, Brian – mondta Tom. Benre nézett, aztán felvonta az egyik szemöldökét. – Azt hiszem, haladunk az üggyel. -Visszafordult a tiszthez, és így szólt: – Menjen, és tudja meg, hová vitték a kisfiút.

A rendőr szalutálásféle mozdulatot tett, és visszament a járőrkocsihoz.

– Lehet, de csak lehet – jegyezte meg Tom –, hogy megoldottuk Szatosi rejtélyét, ami elképzelhető, hogy kulcsfontosságú információval szolgál a házban talált hat ember halálához.

– Elképzelhető – mondta Ben lelkesedés nélkül. Egy kicsivel korábban még azt gondolta, hogy nem lehet már ennél idegesebb. De nagyot tévedett. Egyáltalán nem tekintette pozitív fejleménynek, hogy megtalálták Szatosit, legalábbis, ha holtan találták.

– Mondok én valamit – mondta Tom, mintha erezné, hogy Ben mire gondol. – Még lenne pár kérdésem magához, de most elengedem, hogy nézze meg a gyereket. Be kell mennem a házba is, hogy lássam, mi van odabent, bár nem sok kedvem van hozzá. De ígérjen meg két dolgot. Miután megnézte a gyereket, felhív engem, aztán arra kérném, hogy menjen be az OCME-be, és azonosítsa a holttestet, illetve ha nem ő az, akkor mondja meg, hogy nem ő az. Ott van a hűtőkamrában a holttest. Aztán jöjjön vissza ide, vagy ha már nem vagyok itt, akkor keressen meg a Bergen megyei rendőrkapitányságon, ami Hackensackben van. Rendben?

– Rendben – mondta Ben, mert már nagyon szeretett volna szabadulni.

– Jól van, várjon még egy pillanatig! Biztos akarok lenni abban, hogy hova vitték a gyereket. – Tom kiszállt az autóból, és a kerületi ügyészi hivatal tisztje követte a példáját.

„Atyaúristen!" – motyogta Ben maga elé, amikor végre egyedül maradt. A Tommal folytatott beszélgetés egy cseppet sem volt az ínyére. Ben beleborzongott, amikor rágondolt arra, hogy miket mondott, meg hogyan viselkedett. Az ő szempontjából ez kihallgatás volt, sima és egyszerű, melynek során nem valami fényesen szerepelt.

Hirtelen rátört a paranoia, és azt gondolta, hogy a legpozitívabb dolog a kikérdezés során az volt, hogy nem olvasták fel neki a jogait.

Aztán Ben kihúzta magát, és próbált megnyugodni. Legalább a beszélgetés, vagy bárminek is nevezzük, egyelőre véget ért, és mire újra folytatják, addigra már összeszedi egy kicsit a gondolatait.

Ben beindította a motort, Tom pedig visszalépett az ablakhoz.

– Ahogy gondoltam, a gyereket a Hackensacki Egyetem Orvosi Központjába vitték. Remélem, minden rendben van vele. Tessék, itt van a névjegykártyám – mondta Tom, azzal átadta a kártyáját.

– Rajta van a mobilszámom is. Ha végzett a holttest azonosításával, legyen szíves, azonnal hívjon fel.

– Egy pillanat – mondta Ben, amikor Tom már el akart menni.  – Eszembe jutott még valami. Attól félek, hogy a gyerek veszélyben van. Aki megölte az egész családot, a gyereket is hidegre szerette volna tenni, és ha rájönnek, hogy él, akkor elképzelhető, hogy be akarják fejezni a munkát, amit elkezdtek.

– Igaza van – mondta Tom. – Kösz a felvetést. Most rögtön ráállítok valakit.

– Az jó lesz – mondta Ben.

Tom bevágta az ajtót, aztán intett, és elindult a saját autója felé.

A Hackensacki Egyetem Orvosi Központjába vezető út meglehetősen egyenes és egyértelmű volt, még akkor is, ha át kellett mennie pár kisebb városon. Ben hamar odaért. Mivel a rendszámán szerepelt az MD, vagyis orvos jelzés, egy orvosi parkolóban állt meg a mentőbejárat közelében.

Bár a Macsita család otthonában tett látogatása sokkal felkavaróbb és elborzasztóbb volt, a kórházi látogatás sem volt éppen leányálom, tekintve, hogy milyen idegállapotban volt. De bármennyire is felkavaróak voltak a halálesetek – már amennyiben maga Szatosi is halott volt arra kevés volt az esély, hogy ez megváltoztassa a licencszerződés állását, legalábbis az iPS legfontosabb szabadalmait illetően, márpedig minden változás katasztrofális lett volna az iPS USA-ra nézve. Szatosi körültekintésének köszönhetően Bennek volt egy aduásza, még akkor is, ha a feleség nem írta alá a végrendeletet. Megvolt neki Szatosi végrendelete és felhatalmazó dokumentuma, amelyhez nem kellett a feleség aláírása, a fenti két dokumentumon viszont szerepelt minden aláírás, közjegyzői hitelesítés, és ez a végrendelet felhatalmazza Bent, hogy rendelkezzen a legfontosabb szabadalmakkal, és konkrétan Bent nevezi meg a szabadalmak kezelőjének. Ez azt jelentette, hogy a hitelesítés után ő rendelkezik a vagyon fölött Sigeru javára, így senki nem vonhatja kétségbe a licencszerződés érvényességét.

Sajnos a kórházban tett látogatás után Ben jogi ügyekkel kapcsolatos jóhiszemű értelmezése alaposan csorbult, és lehet, hogy mindaz, amit korábban a biztonság zálogának tekintett, vagyis a végrendelet és a felhatalmazó okirat, sokkal inkább csak névleges értékkel bír, mint valódi, kézzelfogható kapaszkodó a jelen helyzetet illetően.

Ben Belépett a sürgősségire, és dr. Benjamin Corey-ként mutatkozott be, hogy nagyobb tiszteletet parancsoljon, ugyanis a sürgősségi folyosója tele volt emberekkel. Sajnos a fortély nem vált be, mivel a kapkodós sürgősségi asszisztensnő jól megváratta.

– Egy kisgyereket keresek, akit nemrégen hoztak be – mondta Ben ellentmondást nem tűrő hangon, miután sikerült magára vonnia az asszisztens figyelmét. – Mentő hozta be. A neve Sigeru Macsita; körülbelül másfél éves. Még mindig a sürgősségin van, vagy felvették valamelyik osztályra?

A zöld műtősruhába öltözött asszisztenst könyörtelenül ugráltatták a munkatársai, de javára legyen írva, ragaszkodott hozzá, hogy előbb Bennel végezzen.

– Dél óta nem hoztak be Sigeru Macsitát – mondta, és felnézett a képernyőről.

– Az lehetetlen – mondta Ben. – A rendőrség azt mondta, hogy ide hozták. Nem lehet, hogy más néven szerepel? – kérdezte Ben.

– Ha igen, akkor meg kell mondania azt a nevet – mondta az asszisztens.

– Hát persze – mondta Ben, és a homlokára csapott. – Lehet, hogy egy általános nevet mondtak, például Kis Jack.

– Igen, ilyen van – mondta az asszisztens, és közben átkiabált a felvételi osztályra a munkatársának, hogy egy pillanat, és ott lesz. – Van itt egy ismeretlen kisgyerek – mondta Bennek. Lehet, hogy ő az?

– Meglehet – mondta Ben. – Mikor hozták be?

– Délután 2.22-kor.

– Az nagyjából stimmel – mondta Ben. – Hol van?

– Felvitték a gyerekgyógyászatra a 427-es szobába.

– Szuper – mondta Ben. – Hogy tudnék felmenni oda?

Az asszisztens elég bonyolult magyarázatba kezdett, melynek részeként azt is mondta, hogy a padlón látható kék vonalat kell követnie.

Ben elfelejtette az instrukciókat, csak egyszerűen követte a kék vonal labirintusszerű útmutatását a liftek felé.

Amikor kilépett a 4. emeleten a liftből, az ott uralkodó káosz ellenére a nővérpultnál ácsorgó egyik nővér megpillantotta, és odakiáltott neki:

– Elnézést, segíthetek?

Ben odasietett a pulthoz. A nő névtábláján a Sheila RN feliratot olvasta.

– Dr. Ben Corey vagyok, egy név nélkül behozott kisgyereket keresek a 427-es szobából.

– Az szép – mondta Sheila őszintén. Jól megtermett, sötétbőrű nő volt, középhosszű barna hajában szőkére melírozott csíkok csillogtak. – Én vagyok ezen a szinten a főnővér. Reméltük, hogy valaki bejön. A kicsi még egyetlen szót sem szólt. Állítólag a szüleit kivégezték.

– Egyelőre csak az bizonyos, hogy az anyját is megölték – mondta Ben, remélve, hogy ez így is marad. – Az apja eltűnt. Hogy van a kicsi?

– Jól, ha belegondolunk, hogy min ment keresztül. Ki volt száradva, amikor behozták a sürgősségire, de ezt már rendbe hoztuk. Az elektrolitszintje most már normális, eszik és iszik. De annyira csendes! Csak bámul az emberre a hatalmas fekete szemével. Olyan jó lenne, ha mondana valamit! Vagy legalább sírna.

– Szeretném megnézni.

– Attól tartok, azt nem engedhetjük meg, de beszélhet a rendőrrel, aki őrzi.

Ben így is tett. Miután a rendőr megnézte Ben személyi igazolványát, és utána végignézte a belépésre engedélyezett orvosok listáját, nem engedte be Bent a szobába egészen addig, amíg Ben azt nem javasolta neki, hogy hívja fel Janow nyomozót. Csak ennyire volt szükség, és Bent máris bekísérhette Sheila.

Sheila elmondásának megfelelően Sigeru a hátán feküdt a kiságyban tágra nyílt szemmel. A tekintetével követte Bent, ahogy végigmentek a kiságy mellett.

– Hahó, nagyfiú! – üdvözölte Ben, és lenyúlt, majd gyengéden megcsípte a bőrét. Miután elengedte, látta, hogy a bőr azonnal visszaugrott az eredeti helyzetébe, márpedig ez nem így volt, amikor kihozta a házból, és beültette a Rangé Roverbe. Durva, ugyanakkor megbízható vizsgálat volt ez a dehidratáltság fokának mérésére. – Jól bánnak itt veled? – kérdezte Ben, majd maga felé fordította az intravénás palack címkéjét, hogy lássa, mit kap.

– Okaszan – mondta Sigeru váratlanul.

Ben és Sheila egymásra néztek meglepetésükben.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Ben.

– Fogalmam sincs.

– Biztos japánul mondta.

– Én nem tudom – mondta Sheila. – De halleluja, mondott valamit! Biztos megismerte magát.

– Lehet, mert ma már találkoztunk. Azt megelőzően láttam ugyan néhányszor, de csak futólag. De ez jó jel. Ha az apja nem kerül elő hamarosan, akkor én leszek a gyámja.

– Tényleg? – kérdezte Sheila. – Fogalmunk sem volt erről.

– Mondtam a sürgősségin is – mondta Ben. – Azt is mondtam, hogy mi a gyerek neve. Sigeru Macsita.

– Azt hiszem, jobb, ha a szociális munkással beszél ezzel kapcsolatosan.

– Természetesen – mondta Ben. Az órájára pillantott. Nem volt sok ideje, mivel megígérte, hogy visszamegy a városba, de arra gondolt, hogy fontos rendbe tenni a gyerek személyazonosságának ügyét, illetve a biztosítását.

Sheila kiment, hogy szerezzen egy szociális munkást, Ben pedig Sigeru szobájában maradt, és megpróbálta rávenni a kicsit, hogy mondjon még valamit, vagy reagáljon a gyengéd csiklandozásra. Bár a kisfiú nem szólt többet, a csiklandozásra fizikailag reagált.

Öt perccel később Sheila visszatért egy magas, vonzó hispán nővel. Kék selyemruhát viseít a hosszú fehér köpenye alatt. A neve természetesen Maria volt, a családneve pedig Sanchez.

Sheila bemutatta őket egymásnak, és miután ezzel megvoltak, Maria javasolta, hogy beszéljenek a nővérszobában a nővérpult mögött. A viselkedése alapján talpraesett nőnek tűnt, aki komolyan veszi a munkáját.

– Sheila mondta, hogy a sürgősségin ön említette a gyerek nevét, és hogy ön a gyámja – mondta Maria, amint leültek.

– Igen, mondtam a gyerek nevét, és azt mondtam, hogy miután az apja végakarata jogerőre emelkedik, valószínűleg én leszek a gyámja. Igazán meglep, hogy önökhöz nem jut el az ilyen információ.

– A sürgősségin rengeteg a munka.

„Fölösleges kioktatnod a sürgősségivel kapcsolatosan" – gondolta Ben, de aztán nem szólt egy szót sem. Sebészrezidens korában épp elég időt töltött a sürgősségin. Maria viselkedését Ben fura mód ellenségesnek érezte. Kezdte úgy érezni, mintha kétes alakként bánnának vele, aki megpróbálja elrabolni a gyereket, vagy ilyesmi.

– Sajnáljuk, hogy a sürgősségin megadott információ nem jutott el hozzánk. De tulajdonképpen milyen kapcsolatban áll ön a gyermekkel?

Ben kissé feszültebb hangon válaszolt.

– Én voltam, vagy én vagyok, az illető helyzetétől függően, az apja munkáltatója.

– Miért, kérdéses az apja helyzete? Nekünk azt mondták, hogy a gyerek mindkét szülőjét meggyilkolták.

– Az anyját igen, de az apját nem. Az apa hollétéről nem tudunk semmit, bár egyesek szerint már halott.

– Miért gondolja, hogy ön lesz a gyerek gyámja?

Ben egy pillanatra elhallgatott, azon tűnődött, hogy vajon muszáj-e neki válaszolni ezekre a kérdésekre.

Talán csak ki kéne sétálni innét, és behozni Szatosi végrendeletét. De aztán eszébe jutott, hogy ezt még jogerőre kell emeltetnie.

– Hallotta, amit kérdeztem?

– Igen, de kezdem úgy érezni magam, mintha valamiféle kihallgatáson lennék, és ez egyáltalán nem tetszik.

– Miért nem jött be a gyerekkel együtt, miért csak később jelent meg?

– Nem volt más választásom. Ott tartott a rendőrség, miután véletlenül rábukkantam a gyilkosság áldozataira. A gyereket is ott találtam a házban elrejtve.

– Nos, akkor hadd mondjam el, mi történt itt a kórházban az ön távollétében. Mivel nem volt semmiféle név vagy információ a gyerekkel kapcsolatosan, felhívtam az Ifjúsági és Családvédelmi Szolgálat New Jersey-i munkatársát. Az ő szervezetük a Gyermek- és Családjogi Osztály alá tartozik. Azonnal felkeresték az egyik ifjúságvédelmi ügyvédet, aki viszont a családi bíróságra ment, és szerzett egy az ifjúságvédők által kinevezett ideiglenes gyámot, hogy amennyiben a sürgősségi ellátást követően a gyermeket kórházban kell elhelyezni, ő gondoskodhasson erről. Eddig erre nem volt szükség. De a Gyermek- és Ifjúságvédelmi Hivatal egyelőre a kisfiú gyámja. Ez tény, úgyhogy ezzel együtt kell élnie.

– Mi lenne, ha bemutatom a végrendeletet az ifjúságvédelmisek jogászának?

– Nem számítana. Az ifjúságvédelmi ügyvéd nem változtathatja meg a döntést, csak a gyámügyi bíróság, és nem viheti a végrendeletet a gyámügyi bíróság elé, mert még nem emelkedett jogerőre. És mivel nem tudja az apja hollétét vagy az egészségi állapotát, nem mehet el a bíróságra, hogy jogerőre emeljék. Egyelőre be kell érnie azzal, hogy az ifjúságvédelem által kijelölt gyám a kisfiú hivatalos ideiglenes gyámja.

Bent kissé lehervasztotta ez az egész.

– Hadd kérdezzek még valamit – mondta Maria, miután Ben erre egy szót sem szólt. – A gyerek nyilvánvalóan japán, vagy legalábbis ázsiai eredetű, és Sheila azt mondta, hogy beszélt valamit, amikor maga megérkezett, de nem angolul. Amerikai állampolgár a kisfiú?

– Nem, japán – mondta Ben.

– Nos, ez még bonyolultabbá teszi a dolgot, legalábbis a tapasztalatom szerint. Az üyen esetekben semmilyen szempontból nem lehet biztosra menni. A gyámügyi bíró fog dönteni az ügyben, és nem feltétlenül a dokumentumok alapján, hanem a gyermek érdekeit figyelembe véve.

– Jaj ne! – mondta Ben egyszerűen, mivel egy újabb aggodalomhullám söpört végig rajta.

Egészen eddig a pillanatig azt gondolta, hogy a licencszerződés helyzete teljesen biztonságos, és semmi sem másíthat rajta. De most hirtelen megtudta ettől a nőtől, aki jelentős tapasztalattal rendelkezik a családjogi törvény és a gyámügy terén, hogy a licencszerződés körülményei nincsenek kőbe vésve, hanem a gyerek legjobb érdekeit figyelembe véve döntenek róla. Még Bennek is el kellett fogadnia, hogy nehéz igazolni az ő szerepét mint egy jogi személy megbízottjáét, amely az iPS szabadalmakkal rendelkezik, ráadásul egyúttal ő az iPS USA vezérigazgatója is. Hatalmas érdekellentét húzódik a kettő között. És most Bennek szembe kellett néznie azzal a lehetőséggel, hogy az iPS USA elveszítheti a Szatosi szabadalmai feletti rendelkezés jogát. Mielőtt a kórházba érkezett volna, azt hitte, hogy egyszerre Sigeru gyámja és meghatalmazottja. Most szembe kellett néznie azzal a lehetőséggel, hogy talán egyik sem.

Ben a Harmincnegyedik utcai lehajtónál hajtott le a Roosevelt gyorsforgalmiról, aztán dél felé tartott a Második sugárúton. Minél közelebb ért az OCME-hez, annál jobban elbizonytalanodott mindennel kapcsolatosan: vissza kell térnie újabb kihallgatásra a nyomozóhoz, felmerült az esély, hogy változások következnek be a licencmegállapodásban, ráadásul még azonosítania kell esetleg Szatosi holttesttét is. Pár háztömbnyi távolságon keresztül eljátszott azzal az ötlettel, hogy nem azonosítja Szatosit, még ha ő lenne is az, de aztán elvetette az ötletet, hiszen ezzel csak halogatná az elkerülhetetlent – ugyanakkor egyenesen önmagára terelné a gyanút. Ben felfogta, hogy az egyetlen esélye az, ha megpróbálja elkerülni, hogy a gyanú legkisebb árnyéka is rá vetüljön annak kapcsán, hogy köze volt a gyilkosságokhoz.

Az OCME épületétől nem messze parkolt le. Egy kicsit várakozott, mielőtt belépett volna, ugyanis félt attól, ami majd a hullaházban fogadja. A laikusokkal szemben ő már épp elég hullát látott ahhoz, hogy elfogadja azt, hogy a halál az élet része. Jó pár boncolást is végignézett medikus korában. Azért állt meg, mert az ösztöne azt súgta, mégpedig jó hangosan, hogy Szatosi halála, még ha neki semmi köze nincs is hozzá, nagyon komoly következményekkel jár majd.

Ben össze akarta szedni a bátorságát, mielőtt belép, így azzal próbálta győzködni magát, hogy van rá esély, hogy a holttest, amelyet nemsokára látni fog, nem Szatosié. Aztán azt a lehetőséget is számba vette, hogy még ha ki is derülne, hogy Szatosi az, nincs oka azt feltételezni, hogy ne tudna megfelelően és bölcsen elboldogulni azokkal a problémákkal és veszélyekkel, amelyek ebből adódnak. Hiszen a tudás hatalom. A tudatlanság az, ami hibákhoz vezet. Ha Szatosi haláláról megbizonyosodik, akkor az a legjobb, ha minél előbb tud róla, még mindenki más előtt, és ha természetes halállal halt meg, akkor lehet, hogy nem is lesz semmiféle következménye.

Immár tehát kicsit több önbizalma volt, mint pár másodperccel korábban, így aztán kinyitotta a dupla ajtó egyik felét, és belépett az OCME-be. Az órájára pillantott. Majdnem háromnegyed öt volt. Bármi is fog történni, azt szerette volna, ha minél előbb végez itt, mivel megígérte, hogy utána vagy visszamegy a bűnügy helyszínére, vagy a Bergen megyei rendőrkapitányságra, hogy válaszoljon Tom Janow további kérdéseire, mielőtt végre hazaengedik.

A recepció környéke elég zsúfolt volt, mert a dolgozók jó része épp hazafelé tartott a hosszú munkanap után. Ben keresztülvere-kedte magát az emberáradaton, és a recepcióspult felé közelített, hogy megkeresse Rebecca Marshallt, azt az asszisztenst, akivel már korábban is beszélt.

Ben egy régi műbőr kanapén várakozott, és közben figyelte, ahogy az emberek dinamikus kis csoportokban cseverésznek egymással. Azon tűnődött, hogy vajon tisztában vannak-e azzal, hogy mennyire különös munkát végeznek, és ha igen, beszélnek-e erről maguk között. Valószínűleg nem – ez is jól példázza az ember alkalmazkodóképességét.

– Mr. Corey! – kiáltotta egy hang.

Ben felnézett, és jobbra fordította a fejét. A kellemes külsejű, szimpatikus, ősz hajú afroamerikai nőnek sikerült valahogy észrevétlenül megközelítenie. Egyik kezében egy kartont szorongatott, a másikkal pedig papírhalmot szorított a mellkasához.

– Rebecca Marshall vagyok, azt hiszem, beszéltünk korábban.

Rebecca beengedte Bent a jobb kéz felől eső ajtón, aztán becsukta mögöttük.

– Ezt a helyiséget úgy nevezik, hogy családi azonosító helyiség – magyarázta.

Szerény méretű szoba volt egy kék kanapéval és nagy, kerek faasztallal, továbbá nyolc faszékkel. A falon számos bekeretezett kép lógott, köztük jó pár a szeptember 11 -ei pusztítást ábrázolta. Mindegyiken az a felirat díszelgett: „SOHA NEM FELEJTÜNK!" csupa nagybetűvel a kép alján.

– Kérem – mondta Rebecca, majd a székek felé mutatott. Ben helyet foglalt, Rebecca pedig követte a példáját. – Mint a telefonban említettem, én vagyok az azonosítási asszisztens. Nyilván belátja, hogy az ide érkezett holttestek azonosítása rendkívül fontos része a munkánknak. Általában a családtagok végzik az azonosítást. Ha családtagot nem találunk, akkor a barátokra vagy munkatársakra hagyatkozunk. Más szóval bárkire, aki ismerte az áldozatot. Gondolom, megérti, amiről beszélek.

Ben bólintott, és magában azt gondolta: „Fölösleges kiselőadást tartanod, anyukám, csak mutasd azt a rohadt holttestet, aztán húzok innét!"

– Remek – mondta Rebecca válaszul Ben bólogatására. – Előszőr is meg kell néznem a személyi okmányait. Bármi jó lesz, amin fénykép van. Akár a jogosítványa is. – Rebecca előhúzott egy üres azonosítási űrlapot a kezében cipelt iratok közül.

Ben elővette a jogosítványát, és odaadta a nőnek. Miután az asszony meggyőződött róla, hogy Ben tényleg az, akinek mondja magát, leírta az információt a nyomtatványra. A hanghordozása és gesztusai gyakorlottak és tisztelettudóak voltak, amitől Bennek az az érzése támadt, hogy tudná kezelni a helyzetet akkor is, ha dührohama lenne vagy zokogna bánatában, vagy mint például most, amikor láthatólag közönyösnek mutatkozik.

Miután Ben személyazonosságának igazolásával megvoltak, Rebecca kinyitotta a kezében lévő kartont, amely egy hatalmas irattartó volt gumipánttal összefogva. Kinyitotta az irattartót, benyúlt, és előhúzott több mint fél tucat digitális fényképet. Kimért mozdulatokkal elhelyezte őket megfelelő távolságban Ben-től, aki egész végig szándékosan Rebeccára szegezte a tekintetét. Amikor az asszony megvolt a fényképek kiteregetésével, egy pillanatra egymás szemébe néztek. Ben lenézett, és összpontosított.

Egy sor felvételt látott szemből és oldalról. Kizárólag azonosh tás céljából készítették őket, vagyis csak az arc szerepelt rajta. Ha a holttest bármely más része is kilátszott, azt letakarták lepedővel.

Bár Ben az első a pillanatban felismerte Szatosit, szándékosan igyekezett semleges arckifejezést ölteni magára. Maga sem tudta, hogy miért cselekszik így. Egyikük sem szólt semmit, Rebecca hagyta, hogy Ben eméssze egy darabig az információt. A köztük beállt csöndben hallani lehetett a recepció környékén folyó érthetetlen beszélgetés halk moraját.

– Az illető neve Szatosi Macsita – mondta végül Ben, és közben a tekintetét még mindig az egyik fotóról a másikra járatta. Nem is fogta fel, hogy mennyire csalódott volt a hangja, bár feltételezte, hogy Rebecca ezt nyilván a bánat jelének tekinti.

„Na, most tényleg elkezdődik" – mondta Ben némán magában. Hirtelen úgy döntött, hogy nem valósághű, sőt, teljesen fölösleges dolog bármilyen érzelmet mutatnia. Felnézett az asszisztensre.

– Azt hittem, hogy magát a holttestet fogom megnézni.

– Nem – mondta Rebecca egyszerűen. – Már évek óta fényképeket használunk. A digitális fényképezőgépek előtt Polaroid képeket mutattunk. A legtöbb ember számára ez sokkal jobb, mint ha a holttestet látná, különösen a családtagok számára, vagy olyankor, amikor az arcot is sérülés érte. De ha valaki ragaszkodik hozzá, lehetővé tesszük, hogy megnézze a holttestet is. Jobban szeretné inkább a tetemet megnézni? Az megkönnyítené a döntését?

– Nem – mondta Ben. – Ez az ember Szatosi Macsita, biztos vagyok benne. Nem kell megnéznem a holttestét.

Ben szedelőzködni kezdett, de Rebecca a karjára tette a kezét, olyan leheletfinoman, hogy ahhoz hasonlót Ben még nem érzett.

– Attól tartok, még lenne egy kis dolga – mondta. – Hadd kérdezzek valamit először. Az ügyön dolgozó orvos még mindig itt van az OCME épületében. Mondtam neki, hogy ön idejön egy esetleges azonosítás céljából. Szeretne találkozni önnel, hogy feltehessen pár kérdést, nagyon hálás lenne, már amennyiben önnek sikerül azonosítania a holttestet.

Ben első reakciója az volt, hogy nem. Esze ágában sem volt itt időzni az OCME-ben, mivel egyébként is megígérte Janow nyomozónak, hogy beugrik hozzá. Szeretett volna elmenni Janow-hoz, szeretett volna túllenni rajta, hazajutni nagyjából abban az időben, amit a feleségének mondott, miután eljött a kórházból.

De aztán eszébe jutott valami más. Lehet, hogy jó dolog lenne elhúzni egy kicsit az időt egy olyan dologgal, amelyet a nyomozó bízott rá. Talán, ha sokáig itt tartanák az OCME-ben, az jó kifogás lenne ahhoz, hogy kikönyörögje a nyomozónál, hogy ne aznap este kelljen elmennie hozzá még egyszer. Szeretett volna legközelebb pihentebb állapotban találkozni vele. Ráadásul Ben kíváncsi is volt Szatosi halálának körülményeire, és ha az ő esetével foglalkozó igazságügyi orvosszakértővel találkozna, az azzal kecsegtetné, hogy meg is tud róla valamit.

– Máris odaszólhatok neki, hogy megtudakoljam, ráér-e most. A mi kettőnk további dolgát el is intézhetnénk addig, amíg ő leér. Ha ön hajlandó beszélni vele, akkor szeretnék most felszólni neki, hogy feltétlenül utolérjem, mielőtt még elmenne.

– Jól van – egyezett bele Ben. – Ha most sort keríthetünk rá, és nem kések sokat miatta, akkor rendben. Ma este lenne egy másik találkozóm is New Jersey-ben.

Rebecca, félve attól, hogy Ben esetleg meggondolja magát, azonnal felszólt Laurie irodájába. Amikor Laurie megtudta, hogy ki keresi, megpróbálta Rebeccát lerázni a következővel:

– Épp egy találkozón vagyok, de rövidesen vége lesz. Visszahívhatlak pár perc múlva?

– Az nem lesz jó. Ez az úriember említette, hogy el kell mennie egy találkozóra New Jersey-be, és már így is túl sok idejét raboltam el. Azért jött ide, hogy segítsen azonosítani a holttestet, és meg is tette. Most már tudjuk az illető személyazonosságát.

– Fantasztikus! – kiáltotta Laurie.

Ezután Rebecca hallotta, hogy Laurie beszél valakivel, de nem értette, mit mond.

Laurie visszavette a kagylót.

– Azonnal lejövünk! – mondta, aztán rögtön le is tette a telefont.

Rebecca a telefonra nézett, mintha a készülék meg tudná mondani neki, hogy mit értett Laurie azon, hogy lejövünk. De aztán letette, és Ben felé fordult.

– Már jön is.

– Hallottam – mondta Ben.

– Szóval akkor fejezzük be gyorsan. Azt szeretném kérni, hogy írja ezeknek a fotóknak a hátuljára: Ez itt Szatosi Macsita, és írja alá a nevét.

– Rendben – válaszolta Ben.

– Tudja Szatosi lakcímét?

– Igen, de a telefonszámát nem. Az az irodámban van.

– Tud róla, hogy Mr. Macsitának volt-e valamilyen speciális egészségügyi problémája? Például régi sérülése vagy anyajegy, ilyesmi, ami alapján azonosítani lehetne?

– Nem tudok róla, nekem mindig egészségesnek tűnt.

Rebecca kitöltötte az azonosítási nyomtatványt, közben folyamatosan kérdéseket tett fel.

– Milyen kapcsolatban állt az elhunyttal? Ez az utolsó kérdés.

– A munkáltatója voltam – mondta Ben.

32.

2010. március 26., péntek

16 óra 58 perc

Laurie ért először a lifthez. Megnyomta az első emelet gombját, de aztán megnyomta az ajtónyitó gombot is, és addig nyomva tartotta, hogy be ne csukódjon, amíg Lou Soldano nyomozó és Jack be nem szálltak. Csak ezután engedte el a gombot, az ajtó pedig azonnal bezárult. Laurie ritka önelégült állapotban volt. Közvetlenül azelőtt, hogy Rebecca felhívta, befejezte mini sajtó-konferenciáját, azért minit, mert csak Jacket és Lout hívta meg. A konferencia során két jelenlegi esetéről beszélt: a két azonosí-tatlan japán férfiról, akik közül Rebecca szerint most már csak az egyikük kiléte volt kérdéses.

Kevesebb mint öt percen belül Laurie be tudta bizonyítani Jack és Lou megelégedésére, hogy a második férfi ölte meg az első egyént, miközben kirabolták az illetőt ugyancsak japán kinézetű társával egyetemben, a metró aluljárójában. Ráadásul ez a második személy valószínűleg jakuzakatona volt, ahogy arra a tetoválásai kiterjedtsége, a péniszébe ültetett gyöngyök és a kisujja utolsó hiányzó perce következtetni engedett. Azt is be tudta bizonyítani, hogy a legnagyobb valószínűség szerint a bűncselekményt egy esernyőbe rejtett légpuskával követték el, amelyben tetradotoxin nevű méreg halálos dózisa rejtőzött.

A tetradotoxinnal kapcsolatos feltételezése még nem volt hivatalos, bár Laurie meg volt győződve az igazáról. Amikor Laurie korábban említette ezt az utolsó feltételezést a prezentációjában, elismerte, hogy a leleteit John DeVriesnek még igazolnia kell. Bár Laurie tömegspektrométerrel elég látványos eredményt ért el, Johnnak még hitelesíteni kell az eredményt azzal, hogy egy ismert tetrodotoxin-mintával összehasonlítja az eredményt – ezt a mintát a szomszédos kórházból kapta Laurie.

– Egyszerűen föl nem foghatom, ezt hogyan sikerült elintézned két nap alatt – ámuldozott Lou. – Olyan vagy egymagádban, mint egy kommandós különítmény. Az lenne a feladatod, hogy segíts nekünk, nyomozóknak. Ehelyett elvégezted a mi munkánkat is, és a tiedet is. Hihetetlen!

– Köszönöm – mondta Laurie. Tisztában volt vele, hogy elpirult. Nagyon sokat jelentett neki, hogy ilyen bókot kap Loutól. – A biztonsági felvétel alapján ketten vettek részt a gyilkosságban – folytatta Laurie, hogy elterelje a figyelmet magáról. – Remélem, ezt nem hagytad figyelmen kívül.

– Ne izgulj, megjegyeztem. Azok alapján, amit megtudtam tőled, valószínűleg lesz még egy holttest valahol a kikötőben, úgyhogy ráállok az ügyre. Az már jó dolog, hogy megvan az első fickó személyazonossága. Az egy szilárd kiindulópont lesz a nyomozáshoz. Amint reggel mondtam, a legnagyobb félelmem az volt, hogy ez egy durva bandaháború előszele.

– Az egyes számúról nem hinném, hogy jakuzakatona volt –mondta Laurie.

– Nos, meglátjuk – mondta Lou.

– Ha arra gondolok, hogy megpróbáltalak lebeszélni... -mondta Jack. Most szólalt meg először.

– Megpróbáltad eltántorítani? – kérdezte Lou, és kérdő tekintettel nézett Jackre.

– Igen – vallotta be Jack. – Az volt az érzésem, hogy ez az eset természetes halál, különösen miután negatív lett a boncolás eredménye. Nem akartam, hogy túl nagy energiát fektessen bele, aztán a végén kiderül, hogy mindhiába. Hiszen az első esete volt, nem szerettem volna, ha kudarccal zárul.

– Igaz – mondta Laurie. – Próbált lebeszélni arról, hogy végignézzem a biztonsági felvételeket, ami tényleg eltartott egy darabig. Aztán természetesen ott volt az a fenyegető levél, őszintén szólva, Jack, az övön aluli ütés volt. Gondolom, idegesített, hogy nem kaptam be a horgot, és nem válaszoltam az átverésedre.

– Miféle fenyegető levélről beszélsz? – mordult fel Lou aggodalmasan.

– Mi néha kapunk levelet vagy e-mailt paranoid emberektől, akik valahogy félreértelmezik a szerepüket – magyarázta Laurie. – Általában átirányítjuk őket a recepcióra, akik riasztják a biztonságiakat, és ezzel vége a dolognak. Ezek az emberek általában gyászolnak vagy dühösek, vagy nem bírják elviselni, hogy elvesztették egy családtagjukat, és valakit hibáztatni akarnak. Régen felzaklattam magam ezeken, de már hozzászoktam. Nem nagy ügy.

Kinyílt a lift ajtaja, és valamennyien kiszálltak. Jack Laurie vállára tette a kezét, és nagyon határozottan így szólt:

– Én nem írtam neked fenyegető levelet! Soha nem tennék ilyet.

Laurie oldalra bülentette a fejét.

– Szóval nem írtál egy levelet, amiben megfenyegettél, hogy ha nem állítom le magam a nyomozással, akkor baj lesz?

– Isten bizony, nem írtam ilyet.

– Biztos? – kérdezte Laurie. – Úgy értem, nem rád vall az ilyen fekete humor? Végül is komolyan megpróbáltál rábeszélni, hogy hagyjam az egészet a fenébe.

– Lehet, hogy bizonyos értelemben rám vall, de biztosíthatlak, hogy természetesen soha nem csinálnék ilyet veled.

– Mi volt a levélben? – kérdezte Lou.

– Nem emlékszem pontosan, de rövid volt, és lényegre törő. Valami olyasmi, hogy ha nem hagyom abba az eset kivizsgálását, annak következményei lesznek, és ha a rendőrséghez fordulok, annak is következményei lesznek. Úgy értem, olyan hihetetlenül hatásvadász volt. Az összes többi levél, amelyet eddig kaptam, erőteljes és dühöngő volt. Ez meg olyan volt, mint egy vicc a maga rövidségével. Marleene talált rá, becsúsztatták az ajtó alatt. Rátette a számítógépem billentyűzetére.

– Látni szeretném azt a levelet – mondta Lou komoran.

– Jó – mondta Laurie tettetett közönnyel. Akarata ellenére rosszallást érzett a rendőr hangjában a dicsőség pillanatában, de azért érzett egy kis lelkifurdalást is. – Először találkozzunk a jó szamaritánussal, aki azonosította az első esetet. Aztán visszamegyünk az irodámba, és megnézheted a levelet.

33.

2010. március 26., péntek

17 óra 08 perc

– Meggondoltam magam, inkább elmennék – mondta Ben, és hátratolta a székét, majd felállt, hogy kinyújtózzon. Bár még csak pár perce várt az igazságügyi szakértőre, kezdte meggondolni magát azzal kapcsolatosan, hogy további kérdésekre válaszoljon. Arra gondolt, ha további információkat ad ki, akkor az nem feltétlenül szolgálja, az ő érdekeit. Fogalma sem volt arról, hogy vajon Szatosi halálának van-e köze a New Jersey-i hatos gyilkossághoz, de jó esély volt rá, hogy igen. Legjobb, ha mostantól fogva egyre kevesebb információt ad ki. Ben biztos volt benne, hogy egy védőügyvéd pontosan ezt tanácsolná.

Rebecca talpra kászálódott a székéről.

– Csak tudnám, hol van dr. Montgomery-Stapleton! Azt mondta, hogy azonnal lejön. Hadd nézzem meg! – Rebecca kinyitotta az ajtót, és ekkor meglátta, amint Laurie közelít felé a regisztráció felől. Mögötte ott jött dr. Jack Stapleton és egy másik, számára ismeretlen férfi. – Itt jön a doktornő – mondta Rebecca, és szélesre tárta az ajtót.

Laurie kissé feszülten jött be a fenyegető levéllel kapcsolatos beszélgetést követően, de aztán gyorsan összeszedte magát, miután bemutatták Bennek.

Bent azonnal levette a lábáról Laurie vonzó külseje és mosolya. A doktornővel való társalgást illető iménti aggodalmai egy futó pillanatra a háttérbe szorultak. A következő pillanatban azonban, amikor bemutatták Lou Soldano nyomozó századosnak, a félelmei ismét visszatértek. A dr. Jack Stapletonnal való megismerkedés semmiféle hatással nem volt rá, még az a tény sem, hogy Laurie-nak és neki ugyanaz volt a vezetékneve. Bent végtelen nyugtalanság töltötte el, amiért egy újabb nyomozóval kell találkoznia. A paranoiája nőttön-nőtt.

– Először is szeretnék őszintén köszönetet mondani, amiért rászánta az idejét, hogy segítsen azonosítani az egyik esetünket – kezdte Laurie. – El sem tudom mondani, hogy mennyire fontos ez számunkra.

– Örülök, hogy segíthettem – mondta Ben, remélve, hogy a feszültség nem látszik rajta. Észrevette, hogy a nyomozó a kezébe veszi az azonosító ívet, és átfutja. – De egy fontos találkozóm lenne New Jersey-ben, és máris késésben vagyok.

– Nagyon gyors leszek – mondta Laurie. – Van egy másik holttestünk is, ugyancsak ázsiai férfi, aki tegnap késő este került be. Nagyra értékelnénk, ha megnézné, hátha őt is felismeri. Biztosan tudjuk, hogy van valami kapcsolat közte és a férfi között, akit ön már azonosított. Nem bánná?

– Azt hiszem, nem – mondta Ben nem túl lelkesen.

– Ez az az eset, amelyet reggel boncoltam – magyarázta Laurie Rebeccának. – Az a szörnyen összetetovált fickó.

– Tudom már – mondta Rebecca, és kiment a helyiségből.

– Foglaljon helyet, kérem – mondta Laurie, és az asztal felé mutatott, ahonnét Ben épp az imént kelt fel.

Laurie kivette Lou kezéből az azonosító ívet, és gyorsan átfutotta.

– Hogyan halt meg Szatosi? – kérdezte Ben, próbált olyan hangot megütni, mintha csak egy mellékes, lényegtelen gondolat lenne.

– Sajnálom – mondta Laurie, majd letette a kitöltött azonosító lapot az asztalra. – Az ügyet még mindig nem zártuk le, így nem mondhatok el semmilyen részletet, és akkor is csak a PR-osztályon keresztül. Ha családtag lenne, az más lenne, nagyon sajnálom.

– Semmi baj – válaszolta Ben. – Csak kíváncsiságból kérdeztem. – Természetesen több volt, mint kíváncsi, de nem akarta elárulni magát.

– Ezek szerint ön volt Mr. Macsita munkáltatója – mondta Laurie. – Mondana erről pár szót?

Ben elismételte, amit korábban Rebeccának mondott, hangsúlyozva, hogy Szatosi nem régóta állt az alkalmazásában, és nem ismerte túl jól. Ben annyit mondott el a vállalatról, hogy a biotechnológia területén dolgozik, és Szatosi még nem túl ismert, ugyanakkor nagyon tehetséges kutató volt.

– Úgy tudom, ma délután hívta az Eltűnt Személyek Osztályát.

– Személy szerint nem én hívtam – mondta Ben. – De aggódtam, mert Mr. Macsita nem jött be az irodába az elmúlt két nap során, és nem vette fel a mobilját sem.

– Jó okunk van feltételezni, hogy amikor Mr. Macsita összeesett a metró peronján, elvettek tőle egy kis csomagot – mondta Laurie, gondosan ügyelve arra, hogy ne említse azt a tényt, hogy a férfit meggyilkolták. – Van valami elképzelése arról, hogy mi lehetett a csomagban? Lehet, hogy valami különleges vagy különösen értékes dolog volt?

– Fogalmam sincs – hazudott Ben szándékosan. Ha valaki üldözte Szatosit, hogy kirabolja, akkor Ben arra tippelt, hogy a laborjegyzőkönyveket akarták elvenni tőle, ami persze be volt zárva a hivatali széfbe, biztos helyre.

Laurie kérdéseinek természetéből Ben tudta, hogy Szatosi halála biztosan nem természetes eredetű volt, vagyis meggyilkolták. Ben most már igazán menni szeretett volna. Nem bánta, hogy hazudnia kell olyasvalamiről, amit úgysem lehet soha bebizonyítani, de olyanról nem akart hazudni, ami bizonyítható. Nem akart arról beszélni, hogy mi történt New Jersey-ben aznap délután, és nagyon félt attól, hogy Szatosi családjával kapcsolatosan tesznek föl még kérdéseket, és akkor óhatatlanul erre terelődne a szó.

Ben kissé megkönnyebbült, amikor Rebecca visszatért az azonosítatlan jakuzakatona kartonjával. Átadta az aktát Laurie-nak, aki nekiállt, hogy kiszedegesse a tetemről készült fotókat. Ezek nem a laikus látogatók érzékenységét figyelembe vevő fotók voltak. Teljesen meztelen, egész testes felvételek voltak, a direkt erre a célra tervezett éles, könyörtelen fényű lámpák alatt, melyek foszforeszkáló fényében minden hiba és elváltozás jól látszott. Bár a tetoválások bizonyos mértékig csökkentették a fotó borzongató mivoltát, az alóla kilátszó végtagok és arc világító sápadt színe elborzasztotta a szemlélőt, hiszen mielőtt kihalászták, a hulla jó ideig a folyó enyhén sós vizében úszott.

Ben hátrahőkölt a képek láttán, a reakcióját fokozta az az általános kényelmetlen érzés, hogy egy nyomozó ott ült jobbra tőle. Orvosi képzettsége és tapasztalata ismét a segítségére sietett, és pusztán azzal, hogy kissé kihúzta magát és egyenesebben ült, képes volt visszanyerni a lelki egyensúlyát.

– Soha életemben nem láttam ezt az embert – mondta olyan vékony hangon, hogy az még őt is meglepte. Megköszörülte a torkát. – Sajnálom, de fogalmam sincs, hogy ki ez.

– Biztos benne? – kérdezte Laurie. – Tudom, hogy a tetoválás nagyon feltűnő, és elvonja az ember figyelmét. Megnézné még egyszer csak az arcát, és megpróbálná elképzelni, hogy nem ennyire sápadt, hanem kissé élettel telibb színe van?

– Nem, még sohasem láttam – ismételte meg Ben –, pedig jó az arcmemóriám. – Ben hátratolta a székét, aztán tüntetőleg az órájára pillantott. – Sajnálom, hogy nem tudok segíteni ebben az esetben, de remélem, az elsőben segítettem. – Felállt, és vele együtt a többiek is talpra kászálódtak.

– Nagyon sokat segített – mondta Laurie. – Szeretném még egyszer megköszönni.

Ben átnyúlt az asztal fölött, hogy kezet rázzon először Laurie-val, aztán Jackkel, aki Laurie mellett ült, majd végül Louval is. Ben észrevette, hogy Lou szándékosan hosszabb ideig fogta a kezét, mint a többiek, ugyanakkor Bent fürkészte sötét, szúrós szemével.

– Nagyon érdekes volt az önnel való találkozás, dr. Corey -mondta Lou még mindig Ben kezét szorongatva. Amikor végre elengedte, búcsúzóul még egyszer megszorította. Benen az a nyugtalanító érzés uralkodott el, hogy ez olyan volt, mint egy üzenet; mintha a nyomozó azt akarná mondani, hogy még találkoznak.

Lou kézrázása aggodalommal töltötte el Bent, és ezt az érzést magával cipelte az autójáig. „Tényleg üzenni akart valamit?'' – tépelődött magában. Egy darabig habozott, mielőtt beindította az autóját.

– Te jó isten – mondta ki hangosan. – Úgy érzem magam, mint aki aknamezőn sétál.

Elővette a mobiltelefonját és Tom Janow nyomozó névjegykártyáját, majd kelletlenül felhívta a detektívet abban a hiú reményben, hogy mivel most már hat óra is elmúlt, talán már hazament a nyomozó, és átteszik a kihallgatást reggelre. Csakhogy nem ez volt a helyzet, különösen azt követően, hogy a nyomozó megtudta tőle, hogy az azonosítás pozitív eredménnyel zárult. A holttest Szatosi Macsita volt. Mintha ez nem lett volna elég kellemetlen, a nyomozó még mindig a tetthelyen volt, ami azt jelentette, hogy Bennek vissza kellett térnie arra a helyre, ahol a legorrfacsaróbb bűz várt rá, amelyet életében érzett.

34.

2010. március 26., péntek

17 óra 38 perc

A családi azonosító helyiségben Laurie, Jack és Lou visszaültek a székükre. Egyedül Lou beszélt. Meg akart bizonyosodni, hogy megvan-e nekik Ben teljes címe, telefonszáma. Laurie nem válaszolt, hanem megkopogtatta Szatosi kitöltött azonosító ívét a középső ujjával, jelezvén, hogy minden elérhetőség azon található.

Hosszú percekig senki nem szólalt meg. Szinte kábultan néztek egymásra. Aztán végül Laurie törte meg elsőként a csendet.

– Na, mit gondoltok?

– Fura egy alak – jegyezte meg Jack. – És szemmel láthatólag nagyon kínosan érezte magát. Másrészt viszont túlságosan magabiztosnak tűnt, de belül olyan feszült volt, mint egy hangszer húrja, mely mindjárt elpattan. Egyszer még össze is rezzent.

– Nem lehet, hogy azért viselkedett így, mert azonosította Szatosi Macsitát? Elképzelhető, hogy ez valamiféle gyászreakció volt?

– Láttam én is, hogy remegett, de az is egyértelműen érezhető volt a viselkedéséből, hogy a háta közepére se kívánja, hogy itt legyen, és velünk beszélgessen.

– Azt hiszem, én nem szállok be a találgatásba – mondta Lou. – Már láttam valahol ezt a fickót.

– Tényleg? – kérdezte Laurie meglepetten. – Hol láttad?

– Nem úgy értem, hogy konkrétan őt láttam. Úgy értem, ismerem ezt a típust. Jól ismerem a hozzá hasonló arrogáns, elegáns egyetemen végzett tudóspalántákat. Úgy viselkednek, mintha rájuk nem vonatkoznának a törvények.

– Nana – mondta Jack. – Mi is tudóspalánták vagyunk.

– Nem rátok értettem – magyarázkodott Lou. – Ők megkérdőjelezik a szabályokat a tudomány elefántcsonttornyából, felmerül bennük, hogy vajon van-e értelme a dolgoknak, és egyformán szolgálnak-e mindenkit. Ez a fajta fickó önző módon kérdőjelezi meg a szabályokat. Attól függően ítéli meg őket, hogy számára hasznosak-e vagy sem. Amíg pénz lesz belőlük, addig rendben. Szóval szerintem ilyesféle a fickó.

– Szerintem többet tud, mint amennyit elmondott – mondta Laurie.

– Az hétszentség – mondta Lou. – Legszívesebben egy csomó kínos kérdést föltettem volna neki.

– Nekem is ez lett volna a szándékom – mondta Laurie. – De nem hiszem, hogy sokra mentem volna vele. A saját szabad akaratából volt itt, és bármikor kisétálhatott volna, amikor csak akar. Talán egy kicsit megszorongathatod, amikor kiszolgáltatottabb helyzetben van.

– Igazad van – mondta Lou. – De egyet mondhatok: a kettős gyilkosság nyomozása során alaposan meg fogom szorongatni dr. Corey-t. Érdekes magyarázat kell hogy meghúzódjon annak hátterében, hogy az ő alkalmazottját miért ölte meg két alvilági bűnöző, különös tekintettel arra, hogy a két bűnöző japán jaku-zakatona volt.

– Jó ötlet – mondta Laurie. Előrenyúlt, Jack karjára tette a kezét, és a szemébe nézett. – Szerintem a mai napra én megtettem a magamét. Mi a helyzet veled? Nincs kedved itthagyni a bringádat, és hazajönni velem egy szép, biztonságos, meleg taxiban?

– Kösz, nem. A hétvégén szükség lesz otthon a bringámra -mondta Jack, azzal felállt.

– Hé, mi van azzal a fenyegető levéllel? – kérdezte Lou.

– Ja, tényleg – mondta Laurie könnyedén. De nem örült annak, hogy kínos helyzetbe került, és így visszatekintve rossz döntésnek tűnt, hogy szóba hozta. Rájött, hogy nem kellett volna ilyen könnyedén venni a dolgot, még akkor sem, ha meg volt róla győződve, hogy ez valami házon belüli átverés, amit a férje eszelt ki. A levél megfogalmazása semmilyen módon vagy formában nem volt vicces, de azért Jackből kinézte volna, hogy képes ilyesmire, ha épp vicces kedvében van.

Laurie kiment a recepció felé vezető ajtón, nyomában Louival és Jackkel. Jack azt mondta, hogy minden cucca odalent van a bringájánál.

– Otthon találkozunk – kiáltott oda Laurie-nák, aztán Louhoz fordult. – Veled meg találkozom, amikor találkozom.

Lou odaintett neki jelezvén, hogy hallotta, aztán nekiütközött Laurie-nak, aki hirtelen megállt. A recepció környékén rengetegen voltak, páran ültek, de a legtöbben álltak. Az OCME dolgozói már elmentek, miután elköszöntek egymástól, és egy csoport új ember érkezett. Az újonnan érkezők közül egyesek zokogtak, nyilvánvaló volt, hogy elhunyt családtagjaik azonosítására jöttek. Az ajtóban egy másik azonosítási asszisztens állt, hogy bejöhessenek a helyiségbe, ahonnét Laurie, Lou és Jack az imént kijött. Az OCME-ben csak egy azonosító helyiség volt. Laurie elnézést kért, hogy ilyen sokáig bent voltak.

Jack, aki még mindig arról beszélt, hogy lemegy a bonctermek szintjére ahelyett, hogy visszamenne az irodájába, kénytelen volt hirtelen megállni, mert nem akart nekimenni Lounak. Észrevette, hogy Laurie olyan dermedten áll, mint akit villám sújtott. Követte a tekintetét, és látta, hogy egy afroamerikai nő ücsörög a kanapén. Negyvenvalahány éves lehetett, keskeny, éles vonásű arcát eltorzította a bánat. Legalább fél tucat ember volt körülötte. Valamennyien igyekeztek vigasztalni, a karját vagy a kezét simogatták. Jacknek rögtön ismerősnek tűnt a nő, de nem tudta hová tenni.

Laurie viszont azonnal felismerte, annak ellenére, hogy csak kétszer vagy háromszor találkoztak. Marilyn Wilson, Letícia Wilson anyja volt az.

Egy csapásra páni félelem és rettegés lett úrrá Laurie-n. Mint akire szemellenzőt tettek, egyenesen csak Marilynre bámult, és látóteréből kizárta az összes többi látogatót. Nem lehetett eltéríteni. Határozottan közelebb furakodott, magára vonva ezzel néhány ember dühét. Lauire odaállt Marilyn elé. Leguggolt, hogy egy szintbe kerüljön az arcuk, és megkérdezte a nőtől, hogy mi történt.

Marilyn először csak üres, bánattól megtört tekintettel bámult vissza rá. A szemét könnyek áztatták.

– Laurie vagyok – mondta Laurie, megpróbálva áttörni a nőt körüllengő szenvedés fátylát. – Mi történt? Leticiának esett baja, vagy valaki másnak?

A lánya nevének említése óriási hatással volt az asszonyra. Abban a pillanatban, ahogy a név elhagyta az ajkát, mintha kábulatból ébredt volna fel. A tekintete, amely eddig üres volt, most Laurie felé fordult, és a pupillái összeszűkültek. Amikor végül felismerte Laurie-t, a bánata iszonyú dühvé változott. Mindenkit megdöbbentett, de leginkább Laurie-t, mert egyszer csak felsikoltott:

– Maga! Maga a hibás! Ha maga nem lenne, az én Letíciám még mindig élne! – Marilyn felugrott a kanapéról, mire Laurie is felpattant, és hátralépett.

A két ember, aki Marilynt próbálta vigasztalni, ugyancsak döbbenten hőkölt hátra. A következő pillanatban megpróbálták visszatartani a feldühödött asszonyt, de ez csak részben sikerült. Marilyn zokogva tépte ki a karját a két rokon szorításából, Laurie-nak esett, és mire sikerült szétválasztani a két nőt, Marilyn már erősen belemélyesztette a körmeit Laurie nyakába, egy csomó vörös horzsolást hagyva maga után, sőt pár csepp vér is kiserkent. Jack és Lou azonnal Laurie segítségére sietett, és meg akarták nézni, nem esett-e komoly baja. Ugyancsak Laurie segítségére sietett Warren Wilson, Jack szokásos kosárlabda-cimborája. Jack, Laurie, Warren és Warren barátnője, Natalie Adams barátok voltak több mint egy évtizede.

Jack észre sem vette, hogy Warren ott van a helyiségben, amíg meg nem jelent Laurie mellett a fojtogatási jelenetet követően. Elkezdte magyarázni Jacknek és Lounak, hogy mi történt, amikor Laurie mindenféle magyarázat és figyelmeztetés nélkül szaladni kezdett.

Elszánt arckifejezéssel az arcán végigfurakodott a tömegen, és a recepcióshoz rohant.

– Eresszen be! – kiáltott Laurie az íróasztal mögött ülő biztonsági őrnek, aztán odarohant az OCME bejárati ajtajához. Türelmetlenül rázta az ajtónyitó fogantyút, amíg az őr meg nem nyomta a megfelelő gombot.

– Laurie! – kiáltott utána Jack a hangzavar közepette. Elszakította magát Warrentől, és gyorsan odakiáltott, hogy mindjárt visszajön, abban a pillanatban, amikor Laurie eliramodott magyarázat nélkül a recepciós felé. Jack odaért az épületbe vezető ajtóhoz, és sikerült megragadnia az ajtót, mielőtt még becsukódhatott volna Laurie mögött. Kirántotta, és látta, hogy Laurie már az előcsarnok túlsó végénél szalad. – Laurie! – kiáltott utána kissé dühösen, mert az asszony szándékosan ügyet sem vetett rá. Jack nekiiramodott, és üldözőbe vette a feleségét. Amikor a folyosó végére ért, látta, hogy a lépcsőház ajtaja becsukódik. Felrántotta az ajtót, és hallotta, hogy Laurie lefelé szalad a lépcsőn. Ott loholt a sarkában, de mire a bonctermek szintjére ért, már ott is becsukódott az ajtó.

Laurie berohant a bonctermi irodába. Az egyik boncmester egy éppen nemrégiben beérkezett áldozatot tolt be.

– Hová tetted azokat a holttesteket, amelyek nemrégen érkeztek? – kiáltotta Laurie kifulladva.

– A fő hűtőbe – válaszolta a boncmester. Próbálta kiszedni Laurie-ból, hogy pontosan mit is keres, de Laurie már eltűnt. Végigszaladt a boncrészleg kövezetén.

Jack csatlakozott hozzá, amikor kijött az irodából.

– Mi a francot művelsz? – kérdezte Jack zihálva. – Miért szaladsz?

Laurie csak megcsóválta a fejét, jelezve, hogy nem akar beszélni; ehelyett közben arra koncentrált, hogy bevegye az éles bal kanyart a folyosón a csúszós bőrtalpú cipőjében. Amikor a fő hűtőhöz ért, egy darabig csúszott, mire sikerült megállnia. Megragadta a hűtőházakra jellemző jókora nyitókart, majd kinyitotta a súlyos szigetelt ajtót. Belépett a hideg homályos térbe, aztán fölkattintotta a kapcsolót, az égők fölötti fémrácsok cikcakkos árnyékot vetettek a karcos, piszkos fehér falra.

Jack is belépett, aztán hagyta, hogy az ajtó egy kattanással becsukódjon mögöttük, közben egy pillanatra kirázta a hideg. Laurie az ajtóhoz közeli holttestekről sorra felrántotta a lepedőt, előbukkant alóluk a tetemek arca, mellkasa, kitakarta a nők összeaszott mellét is.

Majdnem húsz kerekes ágy hevert ott mindenféle szögben, mindegyiken egy-egy lepedővel letakart holttest.

– Segíthetek? – kérdezte Jack. Még mindig nem értette, mit művel Laurie, bár azok után, hogy odafent Warrent látta, kezdtek nagyon felkavaró gondolatai támadni,

Laurie nem válaszolt. Sorra járta az ágyakat, és a kitakart hullák arcát fürkészte, majd továbblépett a következőhöz, hogy ne kelljen még egyszer visszatérni az előzőhöz. Ide-oda kellett tologatni a kerekes ágyakat, ahogy egyre beljebb hatolt a szobába.

Végül a félelme valós alakot öltött. Amikor hátrahúzta a takarót, elállt a lélegzete. Kétségkívül Letícia Wilson feküdt ott, üres tekintettel bámult a mennyezetre. Sápadt, beesett arca belesüppedt a fészekként körülvevő sötétbarna göndör hajzuhatagba. Az egyetlen tökéletlenség az apró, ovális bemeneti nyílás volt a homloka közepén, melyről Laurie gyakorlott szeme rögtön megállapította, hogy lefelé, az agyalap irányába hatolt lövedék ütötte.

Laurie a szájához kapta a kezét, és minden ízében remegni kezdett. Jack átkarolta a vállát.

– Atyaúristen! – mondta a férfi.

– Hol van a kicsikém? – jajdult fel Laurie.

– Az ott odafent Letícia anyja volt?

Laurie kábultam bólintott. Fogalma sem volt, hogy mi történhetett. Ez most tényleg igaz, vagy valamiféle rémálom, vagy a képzelete játszik vele?

– Gyere! – mondta Jack. – Menjük Louhoz, és kérjük a segítségét. Még szerencse, hogy itt van.

Jack és Laurie kimentek a hűtőből, és a lifthez siettek.

– Felviszlek az irodába, aztán lemegyek Louért, rendben?

Laurie bólintott, de nem szólt semmit. Megpróbált nem is belegondolni abba, hogy hol lehet JJ ebben a pillanatban, vagy hogy mit csinál, vagy hogy hogy érzi magát. Nem volt tűi vallásos, de azon kapta magát, hogy Istennel alkudozik, és könyörög neki, hogy épségben adja vissza a kisfiát.

– Próbálj ne túl sokat gondolkodni, amíg nem kapunk tanácsot tőle – mondta Jack, mintha olvasna a gondolataiban, amikor beértek Laurie irodájába. Miután Jack elvette JJ fotóját az íróasztal tetejéről, és bedugta egy fiókba, leültette Laurie-t.

Amilyen gyorsan csak tudott, visszament a regisztrációs pulthoz, ahol mostanra már jóval kevesebben voltak. A családtagok bementek az azonosító helyiségbe, ugyanakkor a többi látogató már elment. Jack Lout és Warrent a kanapén találta. Mindketten felálltak, amikor megpillantották Jacket.

– Bocsánat – mondta Lou, mikor Jack hallótávolságba került. – Laurie jól van?

Jack megértette Lou aggodalmát, és azt mondta, hogy Laurie rendkívül zaklatott, de még itt van.

– Utánajártam a dolgoknak – mondta Lou. – JJ-t elrabolták. Ha ez valamennyire vigasz, a rendőrség nagyon komolyan veszi, kiemelt ügyként kezeli, és mindent megtesz, ami ezzel jár. Még a parancsnokot is értesítették. Az egész rendőrség részt vesz, és máris kiadták a városi körözést. Az egész város tudni fog erről. Most beszéltem az üggyel megbízott főnyomozóval. A neve Bennett, Mark Bennett. A kiemelt ügyek főosztályán dolgozik a Manhattan északi körzet nyomozóival karöltve. Jó ember, és nagy szerencsénk van, hogy őt kaptuk. Még egy csomóan segítenek neki, de Mark vezeti a nyomozást, az ő kezében futnak össze a szálak.

– Mi van az FBI-jal?

– Már az FBI-t is riasztották. Mindenki nagyon komolyan veszi a dolgot.

– Szóval biztos, hogy emberrablás?

– Abszolút biztos – mondta Lou. – Gyilkosság és emberrablás. Meglepő módon csak egyetlen szemtanú volt, egy anya a kisgyerekével. Épp a Századik utcai játszótér felé tartott, amikor megpillantott egy fegyverest, amint odasétál a bébiszitteretekhez és lelövi, aztán a négy társával együtt szép nyugodtan elsétál JJ-vel, és beülnek egy ott várakozó fehér furgonba. A körözésnek köszönhetően a furgont már megtaláltuk. Garden Cityben bukkantak rá, és a helyszínelők éppen ízekre szedik.

– A tetthelyen nem találtak valamilyen érdekes dolgot?

– A helyszínelők még dolgoznak. Ha valamit lehet találni, akkor megtalálják. Már évek óta nem láttam ekkora felhajtást. Óriási közérdeklődésre tarthatunk számot.

– A rablók még nem jelentkeztek?

– Egyelőre nem, ami persze nagyon nyugtalanító. Ha jelentkeznek valamilyen követeléssel, az jó jel, ha érted, mire célzok.

– Képzelem – bólogatott Jack.

– Tárgyalnom kell ezekkel a rohadékokkal.

– De miért nem szóltak nekünk korábban? – kérdezte Jack, a hangjába vádló él vegyült.

– A helyszínre érkezők először nem tudták, hogy ki volt a kisfiú, akit elraboltak, és a bébiszittert sem tudták azonosítani. Nem volt nála személyi igazolvány. A mobilja alapján találták ki, hogy ki lehet az illető, de még ez is nehezebb volt a szokásosnál.

– Menjünk fel Laurie-hoz az irodába – ajánlotta Jack Lounak. – Nem szeretném túl sokáig egyedül hagyni. Valószínűleg magát hibáztatja JJ eltűnéséért. – Egy pillanatra elfordult Loutól, hogy gyorsan elköszönjön Warrentől, ám Warren megelőzte.

– Tudom, hogy most nagyon nehéz időszakon mész keresztül, de szeretnék veled menni. Szeretném biztosítani Laurie-t, hogy a család nem neheztel rá Letícia halála miatt annak ellenére, amit Marilyn nénikém mondott. Marilyn nyilvánvalóan teljesen kiborult.

Bár Jack rendkívül ideges volt, és alig tudott tisztán gondolkodni, megpróbálta végiggondolni Warren kérését abból a szempontból, hogy mi lenne Laurie legjobb érdeke. Szinte azonnal arra gondolt, hogy talán jó lenne Laurie-nak hallani, amit Warren mondani akar. Bármi, ami eltereli Laurie figyelmét, és megakadályozza abban, hogy önmarcangolásba kezdjen, jól jöhet ebben a helyzetben.

– Nem kell szólnod itt valakinek, mielőtt eljössz?

– Nem – mondta Warren.

– Akkor gyere velünk.

Miközben fölfelé tartottak a lifttel, Warren elmondta Jacknek, hogy mit tudott meg, közben Lou felhívta Mark Bennettet, hogy elmondja neki, Stapletonék már tudnak a gyerek eltűnéséről.

– Hol vannak most? – kérdezte Bennett nyomozó.

– Még mindig itt, az OCME-ben.

– Kérd meg őket, hogy menjenek haza, amilyen hamar csak lehet – mondta Mark. – Az emberrablók még nem telefonáltak, ami nagyon aggaszt. Abban reménykedem, hogy Stapletonék otthoni számát hívják majd, és le akarom hallgatni a telefont, hátha be tudjuk mérni, honnét hívták őket. A gyerekrablásos esetekben, ha nem állnak elő követeléssel, akkor hetvenvala-hány százalékban a gyereket megölik az első három órában.

– Kösz az információt – mondta Lou, ügyelve arra, hogy Jack ne hallja az iméntieket, s közben fogadkozott, hogy ezt a statisztikai adatot nem osztja meg sem Laurie-val, sem Jackkel.

– Csak tudatni akartam veled, mivel azt mondtad, hogy velük vagy – mondta Mark.

– Intézkedem, hogy mielőbb hazamenjenek – ígérte Lou. – És ha még azelőtt beszélni akarsz velem, tudod a számomat.

– Oké, elmentettem, de magam is átjövök Stapletonékhoz, hogy meggyőződjem róla, minden rendben van. Beszélnél majd a házaspárral, hogy elmagyarázd, minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy visszaszerezzük a kisfiúkat?

– Persze. Talán felhívom Henry Fulsome-ot, és megkérem, hogy ő is ugorjon be. Ismered Henryt, ugye?

– Nem hinném.

– Ha engem kérdezel, hát ő a legjobb válságkezelő a New York-i rendőrségen. Az eddigi ügyek kapcsán száz százalékig sikerült megoldania úgy a túszhelyzeteket, hogy egyetlen halálos áldozat, sem volt.

– Na, ennek biztos örülni fognak. De persze ez azt jelenti, hogy el kell jutnunk arra a pontra, hogy legyen kivel tárgyalnunk.

– Ebben igazad van. Most minden erőnkkel a nyomozásra kell koncentrálni. Nincs vesztegetni való időnk.

Amikor a három férfi felért az irodába, Laurie-t az íróasztalánál találták, és üres tekintettel, sápadtan bámult a semmibe, látszott rajta, hogy teljesen letaglózták a történtek. A fenyegető levelet tartotta a kezében, amelyet szó nélkül átadott Lounak. Miután még egyszer elolvasta, még inkább zavarban érezte magát, amiért korábban nem vette komolyan. Lou gyorsan átolvasta, aztán megcsóválta a fejét.

Warren odalépett Laurie-hoz. Megölelte, aztán bocsánatot kért a nagynénje viselkedéséért. Laurie-nak sikerült kinyögnie egy köszönömfélét, aztán azt mondta, hogy megérti.

– Ez a levél nálam marad – jelentette ki Lou. – Most pedig menjünk a házatokba, de gyorsan. Majd útközben elmagyarázom, miért.

35.

2010. március 26., péntek

19 óra 20 perc

Amikor Laurie, Jack, Warren és Lou megálltak Laurie és Jack háza előtt, meglepődtek a rájuk várakozó tömeg miatt. A járdán rendőrök ácsorogtak, illetve jó néhányan a járművükben várakoztak. Furgonok, rendőrautók, FBI feliratú járművek töltötték meg az utcát.

Laurie próbálta felkészíteni magát arra, ami vár rá. Mióta eljöttek az OCME-ből, az érzelmei az egyik végletből a másikba sodorták. Az egyik pillanatban még úgy érezte, hogy szörnyű csapás érte és tehetetlen, a következőben pedig vad düh lett rajta úrrá. Nem fogja hagyni, hogy az emberrablók elvigyék a gyerekét.

Miközben Laurie és a többiek kimásztak Lou autójából, Laurie a harcvonal középpontjába helyezkedett. Bár korábban úgy érezte, hogy az események túlnőttek rajta, és semmi ereje nincs, most egyszerre alig várta már, hogy találkozzon a főnyomozóval, aki Lou leírása szerint nagyon rátermett ember, s elmondta a kocsiban Laurie-nak is ugyanazt, amit korábban Warrennek és Jacknek.

A bemutatkozásra a verandán került sor. Mark Bennett nyújtott először kezet. Nagydarab, mackós alkatú fickó volt, és egészen a lépcsőig Laurie elé sietett.

– Mark Bennett nyomozó vagyok – mondta, és hevesen megrázta Laurie kezét. – A kiemelt ügyek osztályának főnyomozója, és azért vagyok itt, hogy amilyen hamar csak lehet, visszaszerezzük a gyermekét.

Ezután bemutatott még egy sor embert, köztük a válságtárgyaló Henry Fulsome-ot is, és még egy csomó nyomozót, helyszínelőt, technikust, sőt még egy FBI-ügynököt is. Laurie-ra jó benyomást tett a nyomozó, aki a jelek szerint két lábon járó bűnüldöző szerv volt, aki úgy beszélt az elkövetőkről, mint gyáva alakokról, akiket el kell kapni, hogy az életük végéig börtönben rohadjanak meg.

– Sajnálom, de attól tartok, pár napra be kell tolakodnunk az otthonukba, asszonyom – folytatta Mark, amikor beléptek a házba. – De munkához kell látnunk, hogy minél előbb visszaszerezzük a kisfiúkat. Ebben pedig az idő nagyon fontos tényező. Az is nagyon fontos, hogy a technikusokat ráállíthassam a telefonvonalukra, hogy könnyedén lehallgassuk a ki- és bejövő hívásokat. Ezenkívül behúzunk egy teljesen új telefonvonalat is.

– Kérem – mondta Laurie, és körbemutatott, mintha azt akarná érzékeltetni, hogy az egész ház az övék. – Örülünk, hogy itt vannak. Tegyék meg, amit csak jónak látnak.

Ő és Jack levették a kabátjukat, aztán fölakasztották a ruhásszekrénybe, ám ekkor hirtelen megcsörrent a telefon. A beszélgetés abban a pillanatban abbamaradt. Mindenki az apró mahagóni telefonasztal felé fordította a tekintetét, amelyen a készülék csörgött.

– Mrs. Stapleton – mondta Mark. – Vegye fel!

Laurie kissé bizonytalanul elindult a telefon felé. Megragadta a kagylót, aztán a nyomozóra nézett mintegy bátorítást merítve. Mark bólintott, jelezvén, hogy vegye fel. Amikor a füléhez emelte a kagylót, kissé dadogva belehallózott.

– I-igen – mondta Laurie, majd megköszörülte a torkát. Hirtelen eluralkodott rajta a rémület, és meg kellett támaszkodnia a falnál, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Ösztönösen érezte, hogy JJ elrablói telefonálnak.

– Nálunk van a gyereke.

– Ki az? – kérdezte Laurie, és próbált határozott hangot megütni, de elég szánalmasra sikerült ez a kísérlet.

– Azzal ne törődjön – mondta Brennan. Ezúttal sikerült jobban elváltoztatnia a hangját. – A lényeg az, hogy nálunk van a gyereke. Akar vele beszélni?

Laurie megpróbált válaszolni, de képtelen volt, mert a köny-nyek fojtogatták, és félő volt, hogy azonnal zokogni kezd.

– Ott van még, Mrs. Stapleton? Beszélnünk kell. Nem tarthatom sokáig a vonalat.

– Itt vagyok – nyögte ki végül Laurie. – Vissza akarom kapni a kisfiámat. Miért vitték el a gyermekemet?

– Azt akarom, hogy mozgósítson némi készpénzt, mégpedig nagyon gyorsan. Megértette?

– Megértettem.

– Akar beszélni a gyerekével? Kérem, ne éljen vissza a türelmemmel.

– Igen, akarok – mondta Laurie, majd kitörölte a könnyeket a szeméből.

– Na, jól van, kisöreg – mondta Brennan, de nem elég hangosan ahhoz, hogy Laurie is hallja. – Köszönj szépen anyukádnak.

A vonal túlsó felén csend volt.

– Talán jobb lenne, ha maga beszélne hozzá – javasolta Brennan, majd visszavette a telefonkagylót. – Mindjárt odaadom neki megint.

– Szia, kicsikém – mondta Laurie, mert feltételezte, hogy odanyomják a telefont a kisfia füléhez. Kétségbeesetten küzdött a kitörni készülő könnyáradat ellen. – Anyuci van itt. Jól vagy?

– Mosolyog a fiú – jelentette Brennan. – Bármit is mondott neki, a gyerek mosolyog. Kicsit felrázzam, hogy sírjon?

– Adja vissza a gyerekemet, de azonnal! – követelőzött Laurie. – Ne rázza meg!

– Nem kaphatja vissza azonnal a gyerekét, Mrs. Stapleton, de meglehet, hogy hamarosan viszontlátja. Magától függ, hogy egyáltalán visszakaphatja-e. Először is pénzt kell szereznie. Érthetően beszéltem? Nem pénzt fogunk kérni, viszont pénzre lesz szükség ahhoz, hogy megkapjuk, amit követelünk. Rengeteg pénzre.

– Értem – nyögte ki Laurie reszketve.

– És még valami, nem szeretnénk, ha ebbe bevonná a rendőrséget. Tisztában vagyunk vele, hogy most, ebben a percben is ott vannak az otthonában. Szabaduljon meg tőlük. Úgyis kiderítjük, ha nem fogadja meg a tanácsunkat, és annak a fia issza meg a levét. Majd időnként küldünk belőle egy-egy darabot.

Laurie egy szót sem szólt.

– Remélem, felfogta, amit mondtam – mondta Brennan, meg sem várva Laurie válaszát –, mert most le kell tennem. De lesz még egy követelésünk. Holnap visszahívom, és azt akarom, hogy ott legyen a telefon közelében mindig. Éjjel-nappal. Addig is, kellemes estét.

Ezután egy kattanás következett. Laurie egy darabig még a füléhez szorította a kagylót, mintha megpróbálná összeszedni magát. Félt, ha megmozdul vagy bármit csinál, akkor zokogásban tör ki.

Mark odalépett hozzá, kivette a kezéből a telefont, és visszatette a helyére.

– Biztos vagyok benne, hogy most nem így érzi, de nagyon pozitív fejlemény, hogy az emberrablók jelentkeztek. Nagy megkönnyebbülés ez számunkra. Ez azt jelenti, hogy amit reméltünk, beigazolódott: váltságdíj fejében rabolták el a gyereket, nem pedig valami más okból. Amikor váltságdíj miatt rabolnak el valakit, akkor az emberrablók legfőbb érdeke az, hogy az áldozatot életben tartsák.

36.

2010. március 26., péntek

22 óra 41 perc

Mivel már majdnem tizenegy órára járt az idő, Laurie és Jack lekísérték a lépcsőn Mark Bennett nyomozót, hogy elköszönjenek tőle, amikor a detektív kijelentette, hogy megtettek mindent, amit eddig meg kellett. A legfontosabb az volt, hogy Stapletonék telefonját huszonnégy órán keresztül megfigyelték, és a bejövő hívásokat lenyomozhatták az első emeleti vendégszobában felállított apró ideiglenes lehallgató iroda berendezései segítségével.

– Reggel beugrom – mondta Mark, majd megállt a bejárati ajtónál. A lehallgatókészülékük mellett szolgálatot teljesítő férfit leszámítva, aki egész éjjel ott marad majd, Mark volt az utolsó New York-i rendőr, aki még a házban tartózkodott.

– Köszönjük, amit értünk tett – mondta Laurie.

A nyomozó nemcsak koordinálta és ellenőrizte mindenki munkáját, hanem arra is időt szánt mindig, hogy elmagyarázzon Laurie-nak és Jacknek mindent, amit tettek egészen eddig. Az ő akciójuk akkor indult, amikor a 911-es telefonra érkező riasztás kapcsán a Central Park-i 22-es körzet, valamint a Manhattan északi járőrkörzet járőrei a helyszínre érkeztek, biztosították a terepet, kihallgatták az egyetlen szemtanút, majd kiadták a városi körözést a fehér furgonra, amelyben hat férfi és a gyermek foglalt helyet, és létrehoztak egy információs hálózati rendszert a New York-i Real Time bűnüldözési központban.

Mark ezután elmesélte, hogy a helyszínre érkezést követően milyen munkát végeztek: az ügyeletes tiszt elindította a bizonyítékgyűjtő egységet és a helyszínelőket, egyúttal átnézték a környékhez kapcsolódó szexuális bűncselekményeket, illetve emberrablásokat, továbbá bejegyezték az esetet az országos bűnügyi információs rendszer eltűnt személyek adattárába.

– Ekkor került sor arra, hogy engem is bevontak az ügybe –magyarázta Mark. – Miután a rendőrfőnököt és a polgármesteri hivatalt is értesítették, az ügyet átadták a kiemelt fontosságú ügyek osztályának, továbbá az FBI-nak és a különleges akció-csoportnak. Mivel én a kiemelt ügyek főosztályán dolgozom, és éppen ráértem, engem bíztak meg az ügy felgöngyölítésével. Egyelőre annyit tudtam tenni, hogy az embereimmel együtt kikérdeztük a helyszínre vonulókat és az egyetlen szemtanút, továbbá átnéztünk minden információt, amely jelenleg az információs hálózaton, illetve a rendőrségi központban található Reál Time bűnügyi centrumban található.

Jack kinyitotta a bejárati ajtót. Hűvös esti szél söpört végig az utcán. A kosárlabdapálya felől a kosárlabdázók lelkes kiáltásait sodorta feléjük a szél.

– Úgy tűnik, jó kis környék ez – jegyezte meg Mark. – Már majdnem tizenegy óra van, és a srácok még kosaraznak. Örömmel látom, és nem csak azért, mert addig sem csinálnak valami disznóságot. Azért tetszik, mert azt jelenti, hogy jó közösség él itt.

– Igen, remek környék ez. Warren, akivel találkozott az emeleten, a helyi kosarasok egyik vezetője. Ő meg én állandóan kosarazunk, különösen péntek esténként. Most is azt csinálnánk, ha nem szakadt volna ránk ez a borzalmas tragédia.

– Eddig elmondtam maguknak, hogy mit sikerült elérnem az ügyben. De mindez semmi ahhoz képest, hogy önök mennyit segítettek, és hogy megadták az áldozat nevét és személyleírását. Sajnálom, hogy végig kellett csinálniuk ezt az egészet, de szavamat adom, hogy megteszek minden tőlem telhetőt, hogy épen és egészségesen visszaszerezzem a kisfiúkat.

– Köszönjük – mondta Laurie és Jack egyszerre.

Mark búcsúzóul még tisztelgett egyet gyorsan, aztán elindult lefelé a lépcsőn, majd beült az ott várakozó jelöletlen szolgálati autóba. Jack és Laurie némán figyelték, ahogy a jármű elindul a Central Park nyugati része felé, majd jobbra fordul a West Side Drive-ra.

– Nagyon bízom ebben az emberben – mondta Laurie mintegy lelket öntve saját magába is. – Kimerültem, de tudom, hogy nem fogok tudni aludni. – Elment Jack előtt, aztán belépett a házba.

Mielőtt Jack bement volna, átnézett az utca túloldalán folyó kosárlabdameccsre.

Bár erőnek erejével próbálta elterelni a gondolatait és nem gondolkodni a következményeken, hirtelen azon kapta magát, abban reménykedik, hogy hamarosan megtalálják JJ-t sértetlenül, hogy azután majd felnőhessen, és megtapasztalhassa az élet sok-sok örömét.

Jack visszament az emeletre, és megpróbálta megkeresni Laurie-t. Most, hogy elmúlt ez a sok izgalom, nyugtalanította, hogy Laurie hogyan fog megbirkózni ezzel az egésszel, éppúgy, ahogy persze aggódott önmaga miatt is. Meglepődött, hogy nem találja a feleségét a konyhában. Egyikük sem evett semmit, mióta hazajöttek, mivel Bennett nyomozó teljesen lefoglalta az idejüket, és egyfolytában kérdéseket tett fel JJ-ről és a bonyolult orvosi kórelőzményeiről. Azt is megkérdezte, milyen szolgáltatók látogatják rendszeresen a házat, és hogy van-e esetleg kulcsuk hozzá. Ezután megkérte őket, hogy gyűjtsenek össze olyan tárgyakat, amelyek valószínűleg tartalmazzák JJ DNS-ét, keressenek friss fotókat, és azt is próbálják meg kideríteni, hogy milyen ruhát viselhetett, amikor elrabolták. .

Jack megállt, mert hangokat hallott a nappaliból. Majdnem elfelejtette, hogy Lou és Warren még mindig ott vannak. Még jobban meglepődött, amikor bement, és látta, hogy még két férfi van a helyiségben. Mindketten Laurie-val beszélgettek, aki feszülten figyelt rájuk.

– Ó, Jack – mondta Lou. – Kérlek, gyere beljebb! Szeretném bemutatni ezeket az urakat.

– Igen, szívem – mondta Laurie is. – Gyere be!

Mindenki felállt, amikor Jack belépett a szobába, így Jack egy pillanatra nem is értette, mi ez a nagy udvariaskodás. A két idegenre nézett, egyiküket sem látta még soha. Mindkettő szálfatermetű volt, széles vállú, kifogástalan, jól szabott, tengerészkék öltönyt viseltek ropogósra keményített fehér inggel és egyen-nyakkendővel. Mindketten valamivel magasabbak voltak Jack-nél, pedig ő maga is száznyolcvan centi volt, és negyven körüliek lehettek. Szálfatermetük és kemény, feszes arcizmaik alapján úgy tűnt, szuper fizikai állapotban vannak. Jack benyomása az volt, hogy talán civilbe öltözött kommandósok.

– Bemutatom Grover Collinst – mutatott Lou a két férfi közül a tagbaszakadtabbra.

Jack kezet rázott a férfival, közben kérdőn nézett az újdonsült ismerős metsző kék szemébe. A kézfogása határozott volt, de nem túl erős, leginkább magabiztosság sugárzott belőle.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem – mondta Grover enyhe brit akcentussal.

– Ő pedig Colt Thomas – folytatta Lou, majd Grover fekete bőrű partnerére mutatott.

– Örvendek – mondta Colt.

Hasonló kézfogása volt, mint Grovernek. Jack aligha tartotta magát az akcentusok szakértőjének, de ha találgatnia kellett volna, úgy tippelné, hogy Colt texasi.

– Nos, először is, hadd kérjek elnézést – mondta Lou Jacknek. – Vettem a bátorságot, és ide hívtam ma estére Grovert és Coltot, mert azt hiszem, te és Laurie nagyon sok hasznukat vennétek.

Jack tekintete Laurie-ra tévedt, aztán vissza a két vendégre.

– Milyen tekintetben? – kérdezte.

– Azt hiszem, az idő most nagyon fontos tényező – mondta Lou, mit sem törődve Jack kérdésével –, és ebben az urak is egyetértenek velem. Jól mondom, uraim?

– Így van – erősítette meg Grover habozás nélkül. Colt csak bólintott.

– Kérem, foglaljanak helyet – mondta Jack, mert rájött, hogy tulajdonképpen ő a házigazda ezen a rögtönzött találkozón.

Mindenki elfoglalta a helyét. Jack odahozott egy széket, aztán maga is leült.

– Pár évvel ezelőtt abban a szerencsében volt részem, hogy dolgozhattam ezekkel az úriemberekkel – folytatta Lou –, és nagyon lenyűgözött a munkájuk: ez az oka annak, hogy idehívtam őket ma este. Viszonylag új dolog az, amivel foglalkoznak. Ők emberrablás-szakértők.

– Emberrablás-szakértők? – kérdezte Jack. – Nem is tudtam, hogy létezik ilyen.

– Nos, igazság szerint kevés van még belőlünk – vette át a szót Grover. – Mi inkább kockázatkezelőnek nevezzük magunkat, és többé-kevésbé szeretünk inkább az árnyékban maradni.

– Én sem tudtam róluk annak idején – ismerte be Lou. – Egészen addig, amíg együtt nem dolgoztam velük egy emberrablásos eseten, melynek, hozzáteszem, igen kedvező volt a végkimenetele.

– Hiánypótlás a célunk – magyarázta Grover. – Az emberrablás mondhatni virágzik a zűrzavar és fejetlenség idején, márpedig napjainkban meglehetős bőséggel kijut ezekből a helyzetekből, épp ezért komoly mértékben megemelkedett az emberrablások száma a világon, elsősorban Amerikában és Oroszországban.

– Erről nem is tudtam – mondta Jack de végül is érthető.

– Évente többezernyi eset fordul elő az olyan kritikus helyszíneken, mint Columbia, Venezuela, Mexikó és Brazília. Körülbelül negyven bevethető ügynökünk dolgozik a cégünknél, a CRT Kockázatkezelésnél. A világ minden táján bevethetők vagyunk, de kizárólag emberrablással foglalkozunk. Én épp most tértem vissza Rióból, Colt pedig tegnap jött haza Mexico Cityből.

– Gondolom, valamikor a seregnél szolgáltak – találgatott Jack.

– Honnét találta ki? – mosolyodott el Grover. – Én valamikor a SAS tagja voltam, Colt pedig tengerészgyalogos volt. A katonai szolgálat után nehéz volt újra beilleszkedni a civil életbe, hiszen a különleges alakulatoknál dolgoztunk, és erre a fajta munkára külön születni kell. Egyszerűen képtelenek vagyunk egy helyben ülni, tévét nézni, sörözgetni... ez nem a mi világunk. Imádjuk a munkánkat.

– Mondd el nekik azt, amit nekem mondtál – kérte Lou. – Hogy miért tudnátok konkrétan ebben a helyzetben segíteni.

– Miután megismertük az önök ügyének részleteit, számos dolog feltűnt nekünk. Először is a New York-i rendőrség, akárcsak az USA bármely rendőrkapitánysága, viszonylag behatárolt tapasztalattal rendelkezik az emberrablás területén. Ránk viszont épp az ellenkezője igaz. Mi csak ezt csináljuk, és mivel az emberrablás nagyon elterjedt világszerte, egyre kifinomultabbá vált részint abban a tekintetben, hogy az emberrablók hogyan dolgoznak, ugyanakkor abban a tekintetben is, ahogy mi, szakmabeliek hogyan reagálunk erre. Másodszor pedig a mi motivációnk más, mint a hatóságoké. A hatóságoknak tulajdonképpen egymásnak ellentmondó céljaik vannak. Ők természetesen meg akarják menteni az önök gyermekét, de ez csak az egyik céljuk. El akarják fogni az elkövetőket is, és szándékosan mondtam „elkövetőket", tehát többes számot használtam, mert az emberrablás csapatmunka, és a rendőrség épp akkora energiával akarja elkapni az elkövetőket, mint amekkorával ki akarja szabadítani a fogva tartottat. Más szavakkal, a rendőrséggel és az FBI-jal szemben különféle politikai elvárások vannak. Ráadásul időnként ugyancsak aggasztó lehet az, hogy a hatóságok gyakran versengenek egymással, ami a jelen helyzetben aligha segít a sikeres megoldásban. Nos, ezek közül ránk egyik sem igaz. A mi célunk csak az lenne, hogy épségben hazahozzuk az önök gyermekét. Nem foglalkozunk az elkövetőkkel. Nem érdekel bennünket, hogy letartóztatják-e őket vagy sem; nem foglalkozunk azzal, hogy elítélik-e őket. Ha igen, persze annál jobb, de nem az a célunk, ugyanakkor a rendőrség és az FBI számára természetesen ez a fontos. Ami az önök fiát illeti, mi lépéselőnyben vagyunk a rendőrséggel és az FBI-jal szemben. Mi nem foglalkozunk azzal, hogy van-e házkutatási parancs, engedély a lehallgató berendezés használatához, nem érdekelnek az elrablók jogai, és bizonyos esetekben, sőt elég gyakran nem éppen kesztyűs kézzel bánunk a gyanúsítottakkal. Ha információra van szükségünk, megszerezzük. Fogalmazzunk így.

– Afféle akcióhősöknek tartják magukat? – kérdezte Laurie.

– A legkevésbé sem – válaszolta Grover. – A célunk az, hogy biztonságban visszaszerezzük a gyermeküket, amilyen hamar csak lehetséges. Ez a küldetésünk. Ha valamelyik elrabló megsérül, az az ő problémájuk, nem a miénk, de a mi célunk nem az, hogy bárkit is megbüntessünk.

– Te most csak általánosságokról beszélsz, Grover – panaszkodott Lou. – Mondj nekik több konkrét dolgot, olyanokat, amiket nekem is mondtál. Mondd el nekik, hogy miért lennétek különösen hatékonyak ebben az esetben.

– Soldano nyomozó nagyon nyilt volt velünk – folytatta Grover –és megmutatta nekünk a Real Time bűnügyi központ anyagát. Elolvashattuk a fenyegető levelet is, amelyet ön megkapott, és amellyel kezdetben nem törődött.

– Volt rá okom – mondta Laurie, mert ismét zavarba jött.

– Meg tudom érteni, hogy miért nem törődött vele először –mondta Grover. – Úgyhogy ne ítélje meg. magát túl szigorúan. A levél elsősorban önre vonatkozott, nem a fiára. De a fia elrablása és a levél együtt arról árulkodik, hogy ebben az esetben gyorsan kell lépnünk, hogy minimálisra csökkentsük a gyermekre leselkedő veszélyt, és mi ezzel a megközelítéssel kívánunk élni, amennyiben úgy döntenek, hogy megrendelik a szolgáltatásunkat. Ismerve a rendőrséget, és azt, hogyan dolgoznak, meggyőződésem, hogy konzervatívan fognak hozzáállni a dologhoz, és addig várnak, amíg az elrablók kommunikálnak, megkezdődik az alkudozás, vagy már meg is kezdték. Ez a passzív megközelítés, amely kipróbált és bevált módszer, jelen helyzetben nem célrávezető. Véleményünk szerint inkább elébe kellene mennünk a dolgoknak, mintsem várni a következményekre. Bár általában nehéz rájönni, hogy hol tartják fogva az áldozatot, ebben az esetben ennek az ellenkezője igaz, több oknál fogva is. Az a véleményünk, hogy ezek az emberrablók nem tapasztaltak. Az akciót rosszul szervezték meg, és rosszul hajtották végre. A tapasztalt emberrablók nem kezdik gyilkossággal a játszmát, ezt Lou is megmondhatja.

– Ez így igaz – szólt közbe Lou. – Az utolsó és egyetlen emberrablási esetben, amelyben részt vettem, az emberrablást nagyon pontosan megtervezték.

– Másodszor – folytatta Grover –, nem jártak különösebben utána az önök személyes anyagi helyzetének. Ha nem tévedek, önöknél nem számíthatnak hatalmas összegre, nincs családi vagyon vagy ilyesmi, amit meg lehetne csapolni.

– Aligha – válaszolta Jack. – Minden megtakarításunkat ebbe a felújított házba öltük.

– Hadd mondjak annyit, hogy a mai váltságdíjért történő emberrablásos esetekben rendkívül ritka az, hogy az elkövető nem jár alaposan utána az áldozat anyagi helyzetének. Ebből arra lehet következtetni, hogy az emberrablás ezúttal nem anyagi célból történt, hanem teljesen más oknál fogva. Az, hogy pénzről beszéltek, a legjobb esetben csak elterelő hadművelet volt. Ha a fenyegető levélnek köze van az emberrabláshoz, márpedig úgy gondoljuk, hogy köze van, valójában az a céljuk, hogy megakadályozzák önt abban, hogy folytassa a vizsgálatot a levélben említett ügyben, legalábbis egy rövid időre. Mit tud elmondani erről az esetről?

– Ezt az esetet én kaptam – szólalt meg Lou megelőzve Laurie-t. – Kezdetben természetes halálnak tűnt, de Laurie bebizonyította az ellenkezőjét. Már megvan az áldozat neve is: Szatosi Macsita. Ma délután Laurie megállapította, minden kétséget kizáróan, hogy szervezett bűnözők által kitervelt merényletről van szó. Ennél többet nem tudok mondani.

– Érdekes – mondta Grover, és közben az imént hallott új információn töprengett. – A szervezett bűnözéssel való kapcsolat fontos új fejlemény az ügyben.

– Minden bizonnyal gyorsan hatással lesz az én gyilkossági ügyem felderítésére is – tette hozzá Lou.

– Ugyancsak kíváncsivá tesz a levél hangneme – mondta Grover. – Olyan, mintha egy harmadik felet is bevontak volna a dologba, akit érzésem szerint erőszakkal vettek rá a dologra. Zsarolásszagot érzek. Úgy értem, mire jó ez a névtelenség?

– Pontosan erre gondoltam én is – mondta Lou. – És volt már egy hasonló zsarolásos eset az OCME-ben körülbelül tizenöt évvel ezelőtt. Emlékszel, Laurie?

– Persze, hogy emlékszem – mondta Laurie. – Vinnie Amendola tartozott a Cerino-féle maffiának, mert még annak idején megmentették az apját. És ma Vinnie nagyon furcsán viselkedett. Igazság szerint hirtelen, sürgős családi okokra hivatkozva, szabadságot vett ki.

– Nem mondta, hova utazik? – kérdezte Lou.

– Azt nem – mondta Laurie.

– Tudom már, hogy mi lesz az első dolgom holnap reggel – jegyezte meg Lou.

– Az sokat segítene – mondta Grover –, de azt hiszem, nem várhatunk addig, amíg megtudjuk, hogy hol van ez a Vinnie, és kikérdezzük. Nagyon aggaszt a gyermek épsége. Bárkik is a tettesek, kétségkívül nem riadnak vissza a gyilkosságtól, amit az is bizonyít, hogy lelőtték a bébiszittert, és attól félek, ugyanezt csinálják a gyermekkel is, ha úgy gondolják, hogy elérték a céljukat, vagyis sikerült eltávolítaniuk Laurie-t a boncteremtől, és sikerült megakadályozniuk abban, hogy felfedezze azt, amit már egyébként felfedezett, mert feltételezem, erről ők még nem tudhatnak.

– Mit tenne ön pontosan? – kérdezte Jack. Egyszerűen nem tudta elképzelni, hogy annál jobbat is lehetne csinálni, mint hogy ülni és várni, amíg telefonálnak az emberrablók, és utána lenyomozni a hívást. – Csak azt a megoldást látom, amit a rendőrség is: megpróbálni tárgyalni a rosszfiúkkal. JJ bárhol lehet, az egész államban vagy akár a szomszédos államokban.

– Szerintem pedig a gyermek a közelben van – ellenkezett Grover. – Tekintve, hogy az elrablást hogyan hajtották végre, vagyis szinte teljesen terv nélkül, a fiuk valószínűleg az egyik elkövető otthonában van. Sok tekintetben egy gyermek elhelyezését és a vele való törődést könnyebb megoldani, mint egy felnőtt esetében... logisztikailag. Felnőttel mindenféle elővigyázatosságot figyelembe kell venni, hova lehet elrejteni, hova lehetne őket elszállásolni, olyan dolgok, amelyeket nem látnak előre a fogva tartóik, hacsak azt nem tervezik, hogy soha nem fogják őket szabadon engedni. De az áldozat megölése lehetetlenné tenné azt, hogy valamit kapjanak érte cserébe, mivel az alkufolyamat részévé vált már az, hogy életjelet kell adni az elrabolt áldozatról.

– Na jó – mondta Jack. – Ezt mind értem, de ön szerint hogyan lehetne megtudni, hogy hol tartják fogva a fiamat? Számomra ez egyszerűen lehetetlennek tűnik.

– Gyakran valóban nagyon nehéz, ha nem éppenséggel lehetetlen – bólogatott Grover. – De vannak egyedi helyzetek, amelyek segíthetnek, és úgy érzem, jelen esetben a kezünkre játszanak ilyen körülmények. Először is jó esély van arra, hogy Vinnie Amendola talán szolgálhat némi információval azzal kapcsolatosan, hogy kik lehetnek az elrablók. De nem várhatjuk meg ezt a lehetőséget, bár feltétlenül élnünk kellene vele. Másodszor az a különös körülmény is segíthet, hogy olyan városban élünk, amely igazi körzetekre oszlik. Azok, akik nem New York-iak, valószínűleg nem értenék meg, mert New Yorkot egy hatalmas egybefüggő, személytelen városnak tekintik. Amíg itt várakoztunk, hogy beszélhessünk a feleségével, abban a szerencsében volt részem, hogy beszélgethettem az ön barátjával, Warren Wilsonnal, akit nagyon aggaszt a gyermek sorsa, és nagyon szívesen segítene.

Grover Warren felé mutatott, aki helyeslőén bólogatott.

– Warren elmondta – folytatta Grover –, hogy ön és a felesége a környéken nagy tiszteletnek és közmegbecsülésnek örvendő emberek, márpedig ez egy egészen zárt közösség majdnem húsz éve. Azt is említette, hogy ön mennyire nagylelkű ember abban a tekintetben, hogy ön hozatta rendbe azt a játszóteret az utca túloldalán, meg mesélt arról a fiatalemberről, aki önnek köszönhetően jutott be a főiskolára. Ez egy csodálatos történet, amely most az ön javát fogja szolgálni.

– Hogyan? – kérdezte Jack.

– Az egyik dolog, amit a CRT, vagyis a mi cégünk megtanult az évek során, amíg több száz emberrablásos esettel dolgoztunk, az az, hogy az emberrablók gyakran figyelik az áldozat családját főleg azért, hogy meggyőződjenek arról, hogy a család teljesíti a követeléseiket és az utasításaikat. Egyik utasítás, amelyet az emberrablók mindig kérnek, az, hogy a hatóságokat tartsuk távol az akciótól. Az egyetlen módja annak, hogy ezt megtegyék, az, hogy figyelik, nem mászkálnak-e rendőrök és FBI-osok a házuk körül. Ha látják, hogy ez történik, akkor a legközelebbi hívásnál burkolt fenyegetést helyeznek kilátásba, arra vonatkozóan, hogy mi fog történni az áldozattal. És ha helyes, amit feltételezünk, vagyis hogy ez az emberrablás nem elsősorban a váltságdíj miatt történt, hanem inkább azért, hogy a feleségét távol tartsák a munkától, akkor még eggyel több okunk van feltételezni, hogy valaki állandóan figyelte önöket, legalábbis napközben.

– Szóval az a szándéka, hogy elkapjuk ezt a figyelőt? Ez lenne az elgondolása?

– Ahogy mondja. És azért válhat be a dolog, amit egyébként már vagy féltucatszor alkalmaztunk, ebből kétszer Sao Paulóban, Brazíliában, mert ez egy viszonylag zárt kerület, ahol a lakosok könnyen felismerik azokat az embereket, akik nem oda tartoznak. Warren felajánlotta, hogy megteszi önökért, hogy körbekér-dez a környéken, és már holnap kora reggel meg is kezdi. Szerinte ez egy nagyon szoros közösség, ahol könnyen kiszúrják az idegeneket, elsősorban azért, hogy a bandaháborúkat és az erőszakot a minimális szintre szorítsák le.

Jack Warrenre nézett, aki ismét helyeslőén bólogatott.

– És ha elkapják ezt az úgynevezett „figyelőt", akkor mit csinálnak? – kérdezte Jack.

– Jobb, ha nem tudja – mondta Grover. – Először meggyőződünk róla, hogy valóban az illető a megfigyelő ebben a kérdéses esetben. Ezután megkérdezzük tőle, hogy hol tartják fogva az áldozatot. Mint korábban említettem, az FBI-jal és a rendőrséggel szemben a mi kezünket nem kötik a jogszabályok. A mi érdekünk és célunk az, hogy megtaláljuk és megmentsük az áldozatot. Néha nagyobb meggyőző erővel tesszük ezt, mint a többiek.

– És ha megvan a helyszín, mi a következő lépés?

– Attól függ, mennyire aggódunk amiatt, hogy az áldozat veszélyben van. Ha alacsony a kockázat, akkor megpróbáljuk még a rajtaütés előtt megtudni, hogy milyen körülmények között tartják fogva az áldozatot. Néha, mint az ön fia esetében is, azonnal elindítjuk a mentőakciót. Na és Colt ekkor jut igazán szerephez. Ő a CRT egyik fő megmentője. Legendás a tehetsége. Képes bejutni az emberek házába, és ellopni valakinek a füléből a fülbevalót anélkül, hogy fölébresztené az illetőt.

– Ha felfogadjuk önöket – kérdezte Jack –, hogyan fog reagálni a rendőrség? Megmondjuk nekik, vagy titokban kell tartani?

– Megmondjuk nekik. Igazság szerint megpróbálunk velük együtt dolgozni, még egészen addig is elmegyünk, hogy ötleteket adunk nekik, amennyiben úgy látjuk jónak. Soha nem mondjuk meg nekik, hogy mit tegyenek, csak azt, hogy mi mit tettünk. A múltban ez bevált. Ráadásul, ha sikerül megmentenünk az áldozatot, a dicsőség a rendőrségé. Mi soha nem vágyunk a média dicsfényére, mert jobb, ha névtelenül végezzük a munkánkat.

– Megkérdezhetem az árát?

– Természetesen. Colt és én együtt kétezer dollárba kerülünk, plusz a költségeink. Nyilvánvalóan, mivel utazgatnunk nem kell, a költségek minimálisak lesznek.

– Egy pillanat türelmüket kérném – mondta Jack, és felállt. Intett Laurie-nak, hogy lépjenek ki az előszobába. – Nos, mit gondolsz? – kérdezte suttogva.

– Nagyon lenyűgözött Bennett nyomozó és az, ahogy a rendőrség kezeli a helyzetet, de ez a két férfi is nagyon meggyőző. Óriási tapasztalatuk van. Annyira fel vagyok dúlva, hogy nem tudok racionális döntést hozni, bár tetszik nekem, hogy elébe kell menni a dolgoknak a várakozás helyett.

– Igazad van – válaszolta Jack. – Én sem állíthatom, hogy hűvös fejjel tudok gondolkodni. Kérdezzük meg Lou és Warren véleményét is.

– Jó ötlet – mondta Laurie.

Jack visszament egy pillanatra a szobába. Intett Lounak és Warrennek, hogy szeretne velük beszélni, ők pedig azonnal elindultak kifelé. Amikor valamennyien a konyhában voltak, és hallótávolságon kívülre kerültek, Jack így szólt:

– Laurie és én felfogtuk, hogy nem vagyunk abban az állapotban, hogy racionálisan gondolkodjunk, és őszintén szólva kicsit sok ez már nekünk. Ti mit gondoltok? Mit kellene tennünk?

– Szerintem fel kéne fogadnotok ezeket a fiúkat – mondta Lou. – Ezért is hívtam ide őket. Igazság szerint nagy szerencsénk van, hogy éppen ráérnek.

– Na és mit mondasz te, Warren?

– Én felfogadnám őket. Mit veszíthettek? És nagyon szívesen segítek JJ és Letícia miatt. És az összes srác örömmel beszáll. Egyáltalán nem jelent gondot.

– Szuper! – mondta Jack, s megpróbált jókedvet erőltetni magára ebben a borzalmas helyzetben, amely egyre jobban a hatalmába kerítette.

37.

2010. március 27., szombat

9 óra 16 perc

Laurie-nak és Jacknek nem volt jó éjszakája. Miután megüresedett a ház, leszámítva azt az egy szem nyomozót, aki a lehallgatókészülék mellett teljesített szolgálatot, a valóság borzalma végül teljes erővel rájuk nehezedett. Felfogták, hogy a gyermekük veszélyben van, szörnyű idegenek társaságában, akik esetleg kí-nozhatják is, miközben ők teljesen tehetetlenek.

Olyan megpróbáltatás volt ez számukra, amit addig még soha nem éltek át. Beszéltek Letíciáról és arról, hogy milyen tragikus sors jutott neki, és hogy életük végéig nyomasztani fogja a lelküsmeretüket, mert valahol ők is hibásnak érezték magukat.

Laurie végül hét óra körül elaludt egy különösen hosszú sírógörcsöt követően, de Jack egy pillanatra sem tudta lehunyni a szemét. 7.30-ra talpon volt, készített egy kanna teát, és a nappaliban ült. Lélegzett ugyan, de az agya teljesen kimerült és üres volt.

Ebből az állapotából riasztotta fel a telefon csörgése. Riadtan kapta fel a kagylót, nem mintha félt volna attól, hogy ki telefonál, de nem akarta, hogy Laurie felébredjen.

– Halló! – szólt bele Jack.

– Laurie Montgomery-Stapletonnal akarok beszélni – utasította Brennan, aki megint csak megpróbált ellentmondást nem tűrő hangot megütni, mintha valami oka lenne arra, hogy dühös legyen.

– Alszik – válaszolta Jack. Bár még soha nem hallotta ennek a férfinak a hangját, ösztönösen tudta, hogy kivel beszél, és egyszerűen határtalan düh kerítette hatalmába. Úgy kellett visszafognia magát, hogy le ne ordítsa a férfi fejét.

– Na, majd felkel, ha azt akarja, hogy ne essen bántódása a fiának.

– Beszélhet velem is – utasította Jack. – Én vagyok az apa és a férj.

– Vele kell beszélnem. Nem magával, hanem vele – csökönyös-ködött Brennan. – Ne vitatkozzon! Különben kimegyek a kocsihoz, iderángatom azt a rohadt kis kölköt, aztán majd bánhatja, hogy szórakozik itt velem.

– Na jó – mondta Jack, nyilvánvalóan nem örült, de nem akarta további kockázatnak kitenni JJ-t. Letette az éjjeliszekrényre a telefonkagylót, és berohant a hálószobába.

Amikor kinyitotta az ajtót, Laurie az ágy szélén ült. Előrehajolt, a fejét a tenyerébe támasztotta, és a térdére könyökölt.

– Ne haragudj, az emberrabló telefonál, és veled akar beszélni.

Laurie bólintott, odanyúlt, kézbe vette a telefont, de nem szólt bele azonnal. Ehelyett nagy levegőt vett, és próbált felkészülni a legrosszabbra. Mindkét halántéka kegyetlenül lüktetett, mintha előző este hullarészegre itta volna magát.

– Halló! – mondta Laurie, pont olyan fáradt hangon, mint amilyen fáradtnak érezte magát.

– Mondja meg a férjének, hogy ha legközelebb telefonálok, csak magával akarok beszélni, nem mással. Világos? A férje csökönyösködött, hogy beszélhetek vele is. Mondja meg neki, hogy ha ez még egyszer előfordul, akkor baja esik a gyereknek. Mondjuk, elveszíti valamijét, mint ahogy tegnap este is mondtam, és azt a valamit szívesen elküldöm magának, hogy lássák, nem a levegőbe beszélünk.

– Ott van most magával a gyerekem?

– Nem, most nincs itt. Az autóban van. De délután, amikor majd telefonálok, idéhívom a telefonhoz. Most pedig elmondom a követelésünket. Ne feledje, a rendőrség tűnjön el, különben a gyerek megkeserüli. Egymillió dollárt akarunk, de nem készpénzben. A készpénz túl nagy helyet foglal el, és meg lehet jelölni a bankjegyeket. Egymillió dollárt akarunk D minőségű gyémántban. Nem számít a mérete, de a gyémántok együttes értéke érje el az egymillió dollárt. New York Cityben ezt könnyen megoldhatja. Van kérdése?

– Mit csináljunk, ha nincs egymillió dollárunk? – kérdezte Laurie tárgyilagosan.

– Maga és a férje orvosok – mondta Brennan. – Tudnak szerezni egymillió dollárt.

– Az összes pénzünket beleöltük a házunkba.

– Kit érdekel? – mondta Brennan, és letette a telefont.

Laurie lassan visszatette a telefonkagylót, és Jackre nézett.

– Hallottad azt is, amit ő mondott?

– Nagyjából – mondta Jack.

– Úgy tűnik, mintha szerepet játszana.

– Szerintem Grovernek igaza volt, ezek kezdők, és a váltságdíj másodlagos számukra – mondta Jack. – Különben miért ragaszkodott volna annyira ahhoz, hogy veled beszéljen? Biztos akar lenni abban, hogy itt vagy, nem pedig az OCME-ben.

– Az meglehet – mondta Laurie. Az a tény, hogy ezek a rohadékok, akárkik is legyenek, elvitték a fiát, és azzal fenyegetőznek, hogy bántani fogják, ez volt most az egyetlen dolog, ami aggasztotta, és kétségbeesetten vágyott rá, hogy hazakerüljön a kicsi.

– Hozhatok neked valamit? – kérdezte Jack,

– Nem kell – válaszolta Laurie, és egyszerre eluralkodott rajta a reményvesztettség.

– Gyere, zuhanyozz le. Talán egy kis reggeli sem ártana. Ne felejtsd el, semmit nem ettünk tegnap este.

– Nem vagyok éhes.

– Hát ez az, akkor zuhanyozz le. Talán zuhanyozás közben megjön az évágyad.

– Hagyj már békén! – torkolta le Laurie. – Nem akarok se zuhanyozni, se enni. Csak feküdni akarok.

– Na jó – mondta Jack. – Addig én lemegyek és megnézem, hogy az a rendőr srác tudta-e rögzíteni a hívást. Nem emlékszel a nevére?

– Eleve nem jegyeztem meg – vetette oda Laurie keserűen, aztán visszazuhant a párnái közé. Nagyon szeretett volna aludni, de tudta, hogy ez úgysem fog összejönni. Kimerültnek érezte magát, lehangoltnak és zaklatóttnak egyszerre.

Jack lement az első emeletre, és bekopogott a vendégszoba ajtaján. Gyorsan kinyitották. A szobában tartózkodó civil ruhás rendőr azonnal bemutatkozott: Edwin D. Gunner őrmesternek hívták.

– Csak most esett le – mondta Jack bűnbánóan. – Nem is evett semmit. Kér egy kis reggelit?

– Egy kis kávé jólesne – mondta Edwin. – Nem nagyon szoktam reggelizni.

– Sikerült rögzítem az előző telefonhívást? Az emberrabló volt.

– Persze, rögzítettem – mondta Edwin, aztán Jack után indult a földszintre.

– És le tudta nyomozni, honnét hívtak? – kérdezte Jack.

– Persze – mondta Edwin. – A város ezervalahányszáz megmaradt telefonfülkéjének egyikéből. Az Alsó-Est Side egyik huszonnégy órán át nyitva tartó automata mosodájából. A járőrkocsi természetesen azonnal a helyszínre indult, amikor bemértem a hívás helyét, de ne legyen túl bizakodó. Az emberrabló már nyilván rég elment.

– Nem kétséges – válaszolta Jack. Aztán elképzelte, milyen jó lenne ott ácsorogni egy pajszerrel a kezében, amikor az a rohadék leteszi a telefont.

38.

2010. március 27., szombat

10 óra 30 perc

Warren Wilson ugyanabban a háztömbben lakott, ahol Laurie és Jack, csak a Kolumbusz sugárút felőli végén. Ő vállalta magára a legelső műszakot reggel hattól, hogy figyelő szolgálatot tartson, vajon nem tartja-e szemmel egy idegen Laurie és Jack házát. Jack és Laurie épülete pár száz méterrel arrébb volt a Central Park irányában, és elég feltűnő volt, mint a környék egyik legtetszetősebb épülete, gondozott virágládákkal és fényes rézkopogtatóval. A virágládákban egyelőre csak örökzöldek virítottak.

Warren arra gondolt, álcának kölcsönkéri a szomszéd kutyáját. Jópofa kis fehér jószág volt, ami megugatott mindent, még a kocsikat is. Killernek hívták. Szombaton reggel hatkor csak kevesen voltak az utcán, Warren arra gondolt, kell valami ürügy arra, hogy miért sétál föl-alá az utcában, Killer pedig örült annak, hogy valaki sétáltatja, már amennyiben megengedi neki, hogy megszagoljon minden fát és tűzcsapot, mellyel menet közben találkoztak.

Előző este, miután Warren eljött Laurie-éktól, hazament, és felhívta az öt legrégebbi cimboráját, akik közül valamennyien születésük óta a környéken laktak. Mindannyian rendszeresen kosaraztak, és együtt jártak gimibe. Mind afroamerikai volt, akárcsak Warren. És valamennyien a környéken éltek és dolgoztak.

Mivel szombati nap volt, szívesen segítettek mindnyájan. Jó időt jósoltak, és már megtervezték, hogy a délután nagy részét a kosárpályán töltik, ami szinte közvetlenül Laurie és Jack házával átellenben volt.

Pontosan fél óra késéssel a megbeszélt időponthoz képest megjelent Flash.

– Szevasz, ember – mondta Warren, ahogy Flash közeledett felé lomha mozgással, sötét napszemüvegben és hip-hopos öltözékben. – Nem tűnsz valami frissnek.

– Hagyd ezt a süket szöveget – mondta Flash. – Már nem is értem, miért hagytam alávetni magam ennek a kínzásnak. Kit is keresek, és miért?

Warren elmagyarázta a helyzetet, éppúgy, ahogy előző este.

– Nehogy elaludj itt nekem – mondta Warren. – Mert ha igen, szétrúgom a segged!

– Kit hozol segítségül? – tréfálkozott Flash.

A négy óra harminc perc során, amíg Warren a környéken grasszált, egyetlen gyanús alakot sem látott. Meglepően kevés gyalogos volt, és akiket látott, a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatták Laurie és Jack háza iránt. Idegen jármű sem bukkant fel az utcában. Minden szempontból úgy tűnt, mint egy szokványos kora tavaszi szombat délelőtt a Százhatodik utcában, a madarak csiripeltek, páran kutyát sétáltattak, ezenkívül nem sok minden történt.

Amint leváltották, és visszavitte Killert, elment a Kolumbusz sugárútra, vett egy Daily Newst a koreai rövidáruboltosnál, aztán beült az egyik helyi kávézóba egy kávéra és egy bécsi kiflire. Alig olvasott el pár főcímet, máris megszólalt a mobiltelefonja. Ránézett a képernyőre, és látta, hogy Flash az.

Kicsit dühös volt, hogy Flash máris szórakozik vele, de azért felvette, és meglehetősen morcos hangulatban csak annyit szólt bele:

– Igen?

– Megvan! – mondta Flash egyszerűen.

– Hogy érted, hogy megvan? – kérdezte Warren dühösen. -Még csak tizenöt perce vagy ott.

– Nem tudom, mióta vagyok itt, de van itt egy pofa, aki nagyon gyanúsnak tűnik.

– Tényleg? – kérdezte Warren kételkedve. – Tizenöt perc alatt lehetetlen megállapítani, hogy valaki figyel-e egy házat.

– Márpedig ez az alak szörnyen gyanúsan viselkedik, mintha egész napra be akarna rendezkedni, és még sohasem láttam itt.

– Na jól van, tartsd rajta a szemed! Ha bármi gyanúsat művel, akkor hívj vissza. – Warren az égre emelte a tekintetét dühében, aztán kinyomta a telefont! – Szentséges Atyaúristen! – dörmög-te maga elé, aztán félrelökte a telefonját, mintha az lenne a hibás, amiért zaklatják.

Tizenöt perccel később, miután Warren már megette a fél kiflijét, megitta a fél kávéját, és átnézte az összes érdektelen sportrovatot, ismét megszólalt a telefonja.

Megint Flash volt az.

– Na jó – mondta Warren még mindig gyanakodva. – Mi van?

– Még mindig furcsán viselkedik a tag. Jersey-i fickó, legalábbis jersey-i rendszámtábla van a Caddy Escaladján. Lerí róla, hogy figyelőember. Egyszer még ki is szállt, hogy megtornásztassa a tagjait.

– Ne menj túl közel hozzá! Azok, akik másokat figyelnek, nagyon érzékenyek arra, hogy esetleg őket is figyelik. Tulajdonképpen milyen messze vagy most tőle?

– Kábé tizenöt méterre, az utca túloldalán.

– Az túl közel van. Menj arrébb! Tudod, mit? Menj a kosárlabdapályára, ott találkozunk, hozom a labdát is. Úgy teszünk, mintha gyakorolnánk.

– Mi van, ha elmegy? Kövessem?

– Nem, ha elmegy, akkor csak írd fel a rendszámát, de ne túl feltűnően.

Warren egy húzásra kiitta a maradék kávéját. Felkapta az újságját, és kirohant a kávézóból. Amikor a Százhatodik utcához ért, szándékosan lelassított, és átváltott gyaloglásba. Miközben hazafelé igyekezett, látta, ahogy Flash a játszótérre megy. Azt is kiszúrta, hogy egy fekete terepjáró parkol az utca játszótér felőli oldalán.

– Hol voltál? – kérdezte a barátnője, Natalie incselkedve, amikor Warren beért a lakásba.

– Az utcán! – mondta Warren, majd kinyitotta a szekrényt, hogy kivegye az egyik kosárlabdáját.

– Ilyen korán? – kérdezte Natalie. A szombat reggel volt a hét egyetlen napja, amikor Warren általában tovább lustálkodott az ágyban. – Mikor mentél el itthonról?

– Hat körül – mondta Warren, majd bement a nappaliba, és arcon csókolta Natalie-t.

– Hatkor? Mi a francot csináltál odakint hatkor?

– Killert sétáltattam. Figyelj, majd később elmagyarázom. Flash odakint van a pályán, egy kicsit gyakorolunk.

– Rendben, jó szórakozást!

Warren visszament az utcára, és elindult a játszótér felé. Most már sokkal többen voltak az utcán, például egy csomó kisgyerek a homokozóban meg pár iskolás a hinták körül. Amikor közelebb ért a fekete terepjáróhoz, látta, hogy be van sötétítve az ablaka. Az utca jobb oldalán maradt, amíg egy vonalba nem ért a kocsival, aztán átment az úton közvetlenül a terepjáró előtt. Bár azt megállapíthatta, hogy valaki ül a kormány mögött, egyáltalán nem látta az arcvonásait.

Amikor a járdára ért, Flash nevét kiáltotta. Flash visszakiáltott. Warren direkt nem fordult vissza, hanem egyenesen ment tovább a játszótér felé.

– Nem szállt ki? – kérdezte Warren, amikor Flashhez ért.

– Az autóst kérded? Nem láttam a fickót, és az autó sem mozdult.

Warren odadobta a kosárlabdát Flashnek.

– Nyomjunk le egy gyors játszmát egy az egy ellen. Ne nagyon nézz az autó felé, de azért légy résen.

Warren sokkal jobb játékos volt, így könnyedén legyőzte Flasht, a káromkodóversenyt viszont ő nyerte. Mindketten kifulladtak egy kicsit. Bár az elején megbeszélték, hogy csak egy laza meccs lesz, mikor elkezdődött a játék, elkapta őket a hév.

– Pihenjünk egy kicsit – javasolta Warren. Odament a padhoz, leült, és elővette a mobilját.

– Na persze! – húzta Flash. – Mázlid volt és nyertél, most meg pihenni akarsz.

– Várj egy pillanatot, mindjárt kapsz egy esélyt, hogy még egyszer veszíts – vágott vissza Warren. – Fel akarom hívni a fiúkat. Bár nem szívesen ismerem be, szerintem tényleg kiszúrtad a figyelőembert.

Míg Flash kihasználta a lehetőséget, hogy gyakorolja egy kicsit a tempódobást, Warren fölhívta Grover Collinst. Elmondta Collinsnak, hogy szerinte sikerült kiszúrniuk a figyelőembert Laurie és Jack házánál.

– Mióta látjátok az illetőt? – kérdezte Grover olyan hangon, mint akit cseppet sem lepett meg Warren gyors sikere.

– Nem régóta, tizenöt-húsz perce. Laurie és Jack házával átellenesen parkolt le az utcán, és szerintem nem túl óvatos. A barátom azt mondta, hogy egyszer ki is szállt, és tornázott egy kicsit.

Grover elnevette magát.

– Mondhatom, van önbizalma.

– Én inkább hülyének mondanám – válaszolta Warren, és megpróbálta utánozni a férfi brit akcentusát.

– Próbáljátok meg rajta tartani a szemeteket, de legyetek nagyon óvatosak.

– Úgy lesz. Igazság szerint nagyon könnyű. A kosárlabdapályát használjuk, úgyis itt szoktunk játszani minden szombaton.

– Ha elhajtana, ne próbáljatok utánaeredni. Vagy visszajön, vagy nyilván valaki más veszi át majd a helyét. Elmegyek a társamért. Van nálatok fegyver?

– Természetesen nincs! – mondta Warren olyan hangon, amiből jól hallatszott, mekkora őrültségnek tartja a kérdést.

– Nos, lehet, hogy jobb lenne, ha lenne. Ha én és Colt valami balhét csinálnánk, persze soha nem szoktunk, akkor nem szeretném, ha sebezhetők lennétek. Feltételezem, van valamiféle fegyveretek.

– Hát, van valamim – ismerte be Warren óvatosan.

– Ott leszünk, amilyen hamar csak lehet. Ne feledjétek, csak óvatosan!

– Mi a terv, ha megkérdezhetem?

– A terv egyszerűen az, hogy odamegyünk, és meginvitáljuk az úriembert, hogy jöjjön velünk egy rövid partira, egy rövid bájcsevejre, és megkérdezzük tőle, amire kíváncsiak vagyunk. Szerencsére pont most béreltünk ki egy helyet, ahol kényelmesen cseverészhetünk. Amikor megtudjuk, amit tudni akartunk, nevezetesen azt a címet, ahol a Stapleton gyereket fogva tartják, visszahozzuk a barátunkat az autójához, és akkor megköszönnénk, ha tudnátok kicsit segíteni abban, hogy visszarakjuk a kocsijába, hadd aludja ki egy kicsit a gyógyszer utóhatását.

– Akkor is segítsünk, amikor átteszik az ő kocsijából a maguk kocsijába?

– Jaj, dehogyis! – mondta Grover. – De azért kösz, hogy felajánlottad. Főleg azért nem kérünk a segítségetekből ebben az esetben, mert az természetesen bűnrészesség lenne, részt vennétek egy bűncselekményben, amikor valakit akarata ellenére arra kényszerítünk, hogy szálljon ki, persze mi hivatkozhatunk jogos önvédelemre. Ami pedig a praktikus jogi vonatkozásait illeti, van saját védőügyvédünk. Mindegy, a válasz az, hogy nem. Az emberrablás a mi dolgunk.

39.

2010. március 27., szombat

11 óra 49 perc

– Azt hiszem, gratulálhatunk magunknak – mondta Colt Gro-vernek. Colt vezetett, Grover pedig a GPS utasításait figyelte.

– Ez a kis akció remekül ment.

A kis akció szóval arra utaltak, hogy meglepték a figyelőembert, és átrakták az autójából a fekete bérelt Ford furgonba. Abban a pillanatban, amikor behatoltak a terepjáróba, melyet a sofőr – akiről később megtudták, hogy Duane Mackenzie – nem zárt be, a figyelőember éppenséggel nem figyelt túlzottan, leszámítva azt, hogy a szomszédos pályán dúló kosármeccset nézte. Ennek következtében Grover és Colt rá tudták tenni a kezüket a kocsi ajtónyitó gombjára, mielőtt Duane reagálhatott volna. Mire felocsúdott, már két Smith & Wesson automata pisztoly csövét nyomták a nyakához, közben megszabadították a saját fegyverétől.

– Most pedig megmondom szépen, hogy mit csinálsz – mondta Colt a döbbent és rémült Duane-nak. – Kiszállunk szépen a terepjáróból, egyenesen átmegyünk az utca túloldalára, és beszállunk abba a fekete Fordba mindenféle feltűnés nélkül. Ha bármi meggondolatlanságra ragadtatod magad, akkor neked annyi. Világosan beszéltem?

– Kik maguk? – kérdezte Duane félelemtől remegő hangon.

– Pofa be! – rivallt rá Colt. Aztán Groverhez fordult: – Tiszta a levegő? – Egy pillanatra sem vette le a szemét Duane-ről.

– Tűrhető – mondta Grover, és szándékosan nem használta Colt nevét. – Egyetlen gyalogos sincs, kivéve azt a kettőt, akik már épp elmenőben vannak, és nem jön egy kocsi se.

Colt, aki a vezetőoldalon foglalt helyet, kirántotta Duane-t a terepjáróból, és odavezette a fekete furgonhoz, majd kinyitotta a hátsó ajtót.

Miután az ajtó tárva-nyitva állt, Colt laza, begyakorolt mozdulattal belökte Duane-t. A furgon belsejébe egy perzsaszőnyeget terítettek, és Duane-t kényszerítették, hogy feküdjön hasra a szőnyegen. Grover is bemászott, Colt Duane nyakához szorította a fegyvert, Grover pedig összekötötte a férfi két karját ragasztószalaggal, rongyot gyömöszölt a szájába, és azt is leragasztotta ragasztószalaggal, majd begöngyölték a szőnyegbe. Az egész jelenet, attól kezdve, hogy behatoltak Duane járművébe, és hogy most odabent volt a szőnyeg belsejében, kevesebb mint egy percig tartott, és az egyetlen ember, aki szemtanúja volt az eseménynek, Jack volt. Az előző esti megbeszélésnek köszönhetően kiszúrta a terepjárót, és folyamatosan rajta tartotta a szemét.

– Hol forduljak keletre? – kérdezte Colt, miközben dél felé tartottak a Central Park Westen.

– Vagy az Ötvenkilencedik, vagy az Ötvenhetedik utcánál –válaszolta Grover. – Az Ötvenkilencedik jó lesz.

A queensi Woodside felé tartottak, ahol egy kis kétemeletes házat béreltek. Téglaépület volt garázzsal, amelyet a hátsó kis sikátorból lehetett megközelíteni. A garázs nagyon fontos volt. Nem akarták, hogy bárki kiszúrja, amikor kiszedik a kocsiból a vendégüket.

– Szerinted már kellően berezelt? – kérdezte Colt. Az eljárás része volt az is, hogy halálra ijesztik az áldozatot, mert akkor könnyebben megered a nyelve.

– Szerintem igen – mondta Grover. – Én biztos be lennék tojva. – Az órájára nézett. – Remélem, ez nem tart túl sokáig. Ma még sok tennivalónk van.

Átkeltek a Queensboro hídon, majd rátértek az Északi sugarúira, onnan pedig ráfordultak az Ötvennegyedik utcára. A ház, amelyet kibéreltek, az utca közepén volt. Colt befordult a sikátorba. A garázs ajtaja távirányítással nyílt, Grover pedig megnyomta a nyitógombot, amikor közeledtek. A garázsajtó zakatolva szakaszosan felemelkedett, Colt pedig ügyesen beparkolt a furgonnal, majd leállította a motort.

– Először vegyük ki a szerszámainkat, és készítsük elő, aztán majd visszajövünk a vendégünkért.

– Részemről oké, de ha lehet, minél előbb végezzünk – válaszolta Grover.

40.

2010. március 27., szombat

12 óra 50 perc

A telefon csengésére Laurie és Jack ismét összerezzentek, és a szívverésük egy pillanat alatt az egekbe szökött. Fél órával korábban Warren telefonált, elnézést kért a zavarásért, de meg akarta mondani Jacknek, hogy pár srác már odalent van a pályán, és azt gondolták, hogy a szokásos délutáni meccset kicsit korábban kezdik. Érdeklődött, hogy Jacknek nincs-e kedve beállni közéjük, hogy egy kicsit elterelje a figyelmét a gondokról. Jack egy pillanatra eljátszott a gondolattal, de aztán Laurie-ra nézett, és úgy döntött, hogy nem megy kosarazni. Arra gondolt, hogy most egymással kell lenniük, bár már kifogytak a mondanivalóból. Mindkettőjük számára a tehetetlenség érzése volt a legrosszabb, ugyanakkor váltakozva vett rajtuk erőt hol a düh, hol a kétségbeesés.

Mielőtt letette a telefont, Warren mondott valamit, ami legalábbis érdekes volt, ha nem éppen egyenesen reménykeltő. Azt mondta, hogy ő és Flash kiszúrták a fickót, aki feltehetőleg figyelte a házat, és Grover és Colt idejöttek, és elvitték magukkal a fickót.

– Valójában láttam az elrablását – ismerte be Jack. – Nem tudod, hova vitték?

– Fogalmam sincs – mondta Warren. – De azt mondták, hogy várjunk itt, amíg visszahozzák az ürgét. Azért is döntöttünk úgy, hogy korábban kezdjük a meccset.

Amikor másodszor csörgött a telefon, egyikük sem akarta felvenni. Laurie egy széken ücsörgött, Jack pedig a sarokban a kanapén, közvetlenül a telefonasztal mellett. A telefon csörgésének pillanatában a ciklikus érzelemváltozásainak éppen depressziós szakaszában járt, és úgy érezte, nem biztos, hogy képes lenne beszélni bárkivel is. Ettől függetlenül néhány csörgés után felvette a kagylót. Arra számított, hogy Warren az, és próbálja még rágni a fülét, hogy álljon be kosarazni, de nem ő volt. Mark Bennett nyomozó hadnagy volt.

– Na, mi újság? – kérdezte Mark. – Sikerült aludniuk?

– Az alvás ma nem volt napirenden – válaszolta Jack. – Van valami fejlemény? Tud róla, hogy megint hívtak bennünket?

– Persze – válaszolta Mark. – Számos alkalommal végighallgattam a felvételt, meg el is mentünk a mosodához, ahol a nyilvános telefon volt, amelyről hívtak, beszéltünk az alkalmazottakkal, hátha emlékeznek a telefonálóra, de semmi nyom. Legalább tudjuk, hogyan fognak kommunikálni velünk, ami önmagában is fontos.

– Az segít valamiben?

– Igen is, meg nem is. Még mindig rengeteg nyilvános telefon van a városban, úgyhogy nem állíthatunk mindegyik mellé egy rendőrt. De legalább odafigyelünk rájuk menet közben. A fontos az, hogy konkrétan kértek valamit, ami azt jelenti, hogy elkezdődött az alkudozás. Ez fontos mérföldkő.

– És emlékeztettek bennünket a korábbi követelésükre – mondta Jack. – Azt mondták, a rendőrséget tartsuk távol. Megfenyegettek, hogy bántalmazni fogják JJ-t, ha nem tartom be, amit kérnek.

– Az emberrablók általában ezt követelik – mondta Mark – és nyilvánvaló okoknál fogva oda is figyelünk erre. Mindenképpen figyelni fogunk arra, hogy ne feltűnősködjünk, és ne publikáljuk a dolgot. Az önökön múlik, hogy beszélnek-e a médiával vagy sem, bár erősen ajánlom, hogy ne tegyék.

– És akkor hogyan fog idejönni és elmenni? – kérdezte Jack. – És mi újság a vendégszobában lévő rendőrrel?

– A vendégszobában lévő kolléga egyelőre marad, de az ajtajukon nem lesz jövés-menés. Nagyra értékelnénk, ha átmenetileg ellátnák étellel-itallal. Ma vagy holnap kitaláljuk a módját, hogyan tudnak ki-be járkálni, illetve le tudná-e valaki váltani anélkül, hogy ne vegyék észre, ha valaki esetleg figyeli a házat. Ez az egyik előnye annak, hogy sorházban laknak, ahol több bejárat is van a hátsó közös területre.

– A bejárati ajtón senki nem fog ki-be mászkálni? – kérdezte Jack, csak a biztonság kedvéért.

– Egyáltalán senki – nyugtatta meg Mark.

– Maguktól senki? – kérdezte Jack.

– Így igaz – mondta Mark. – Hívtak a technikus kollégák a fehér furgonnal kapcsolatosan, amelyet a gyermekrabláshoz használtak. Ahogy gyanítottuk, lopott volt a jármű, és gondosan le-törölgették az ujjlenyomatokat. Ennek ellenére találtunk egy-két teljes és részleges ujjlenyomatot, és valamennyit elküldtük elemzésre. Ez akár nagy áttörést is jelenthet. Ugyanakkor körözést adtunk ki a munkatársukra, Vinnie Amendolára. Egyelőre nem sikerült utolérni, úgy értem, nem gondolnám, hogy szándékosan bujkál előlünk, de nem válaszolt a hívásunkra.

– Van egy ötletem – folytatta Mark. – Mint bizonyára tudják, váltságdíjként D minőségű gyémántot kértek, ami elég okos húzás. Egymillió értékű gyémántot könnyű beszerezni, de pénz nélkül bajos lesz. Attól tartok, azért el kellene gondolkodniuk, hogy milyen pénzt tudnak mozgósítani, és hogyan.

– Minden megtakarított pénzünket beleöltük a házunkba. Viszont nincs rajta jelzálog vagy építési kölcsön.

– Javaslom, hogy beszéljenek a bankkal, és kérdezzék meg, milyen kölcsönre számíthatnak, amelynek a biztosítéka a ház lenne. És az életbiztosítással mi a helyzet?

– Az van, de nem túl nagy értékű – mondta Jack.

– Azért arra is kérdezzen rá. Amikor sor kerül a tárgyalásra, akkor tudnunk kell, mennyi a maximális összeg, ameddig elmehetünk. Van valamilyen kérdése? Minden erőnkkel az önök esetére koncentrálunk. Épp beszéltem a rendőrfőnökkel. Rendkívüli módon érdekli a tegnap megoldott esetük.

– Értem. Lenne egy kérdésem – mondta Jack. – Elképzelhető, hogy megtalálják azt a helyet, ahol a gyermekemet fogva tartják?

– Volt már rá példa, de elég ritka. Véleményem szerint ezzel ugyanakkor nagy veszélynek tennénk ki az elrabolt gyermeket. A tapasztalatunk szerint rá kell venni az emberrablókat, hogy hajlandóak legyenek alkudozni, és próbáljuk kialkudni a legjobb feltételeket, hogy elengedjék a kicsit.

41.

2010. március 27., szombat

13 óra

– Kész vagyunk – jelentette be Grover, miután beállította az infúziós állványt, amelyet az ágyhoz szerelt.

A Wood Shide-i ház két szobája közül a kisebbikben voltak. Az ágyon volt egy két centi vastag, két méter hosszú és hatvan centi széles furnérlemez, melynek egyik oldaláról hatvan centi hosszú kár támasz lógott ki. Az éjjeliszekrényen gyógyszert és különféle injekciókat tartalmazó fekete táska hevert, mellette pedig egy bontatlan tekercs ezüstszínű széles ragasztószalag.

– Ideje felhoznunk a vendégünket – mondta Colt.

Groverrel együtt latexkesztyűt viseltek, részint elővigyázatosságból, részint pedig azért, hogy ne hagyjanak ujjlenyomatot a házban, amelyet álnéven béreltek, és előre kifizettek cashben. A CRT mottója az volt: az ember soha nem lehet elég óvatos.

Visszatérve a földszintre, kitekerték a szőnyegből Duane-t, aki pont olyan rémültnek látszott, mint ahogy feltételezték.

– Gyerünk! – mondta Colt, majd felültette a férfit. – Menjünk egy kicsit beljebb.

Először Duane ellenállt, és nem akart kiszállni a furgonból, de aztán Colt elővette a pisztolyát a zakója alól. Duane azonnal meggondolta magát, és engedelmesen, ugyanakkor esetlenül kimászott. Grover ment elöl, Colt követte, és így vezették ki a remegő férfit az olajszagú garázsból föl az emeletre, majd a kis hálószobába. Amikor Duane meglátta az ágyra fektetett furnérlemezt meg az infúziós szereléket, megpróbálta megmakacsolni magát.

– Jobb, ha nem ellenkezel – javasolta Grover, és az ágy felé lökte Duane-t. – Úgyis végigcsináljuk, amit akarunk, ha ellenkezel, ha nem, hacsak nem mondói el önként, amire kíváncsiak vagyunk,

Duane beszélni próbált.

– Azt akarod mondani, hogy hajlandó vagy beszélni? – kérdezte Grover. Belenézett a férfi sötét szemébe, Duane pedig jóváhagyólag bólintott.

Grover kérdőn nézett Colira.

– Próbáljuk meg – mondta Colt.

Grover odanyúlt, és megfogta a ragasztószalag egyik végét, majd egyetlen erőteljes mozdulattal lerántotta a férfi szájáról úgy, hogy közben egy maréknyi szőrszál maradt a szalagon, egy része pedig a padlóra hullott.

Duane a fogát csikorgatva felvonyított.

– Kik vagytok? – kérdezte, amikor összeszedte magát.

– Attól tartok, ez mellékes – mondta Grover, bár brit akcen-. tusa még markánsabban hallatszott. – Két másodperced van, hogy eldöntsd, együttműködsz-e velünk.

– Mit értesz együttműködés alatt?

– Azt, hogy megmondod, hol van a gyerek, akit te és a bűntársaid elraboltatok. Mondd meg, hol van a gyerek, mert úgyis kiszedjük belőled. Rajtad áll.

– Fogalmam sincs, miről beszéltek.

– Igen, akkor mondd csak, miért ücsörögtél abban az autóban a Századik és a Hatodik utca sarkán?

– Csak a kosármeccset néztem a játszótéren.

Grover nem volt megelégedve a válasszal, így villámgyors ütést mért a keze élével Duane nyakára. A férfi térde azonnal összecsuklott, és a földre zuhant volna, ha Grover el nem kapja a hóna alatt. Összeszokott párost alkottak, ismerték már egymás mozdulatait, így Colt lenyúlt, és elkapta Duane lábát, majd együtt emelték a férfit a deszkára. Ezután jött a ragasztószalag, amelyet Grover az éjjeliszekrényről vett fel. Míg Duane kábult rongykötegként hevert az iménti ütéstől, Grover és Colt ragasztószalaggal odakötözték a deszkára.

– Na jól van – mondta Duane elkeseredetten, amikor végre meg tudott szólalni. – Bocsánat, nem akartam okoskodni. Azért figyeltem a házat, hogy lássam, a nő tényleg nem megy-e el. Esküszöm. Csak ennyi volt a dolgom: arra kellett figyelnem, hogy senki ne jöjjön ki a házból.

– Már túl késő – mondta Grover. – Nincs időnk szarakodni veled.

Colt gyakorlott kézzel hozzálátott az infúzió bevezetéséhez.

– Mi a francot csinálsz? – kiáltozott Duane, és kétségbeesetten próbált kiszabadulni a ragasztószalagból, de mindhiába. – Mit akartok beadni?

– Egy pillanat, egy kis matekozás – mondta Grover. – Csak 0,7 milligramm testsúlykilogrammonként. Mit gondolsz, nyolcvan kiló lehet a gyerek?

– Ja, úgy tippelem.

– Oké, az azt jelenti, hogy ötvenhat milligramm – folytatta Grover. – Legyen hatvan.

Gyorsan felszívta a gyógyszert a fecskendőbe, és megkocogtatta az oldalát, hogy a buborékok kimenjenek belőle, aztán átnyújtotta a fecskendőt a tűvel együtt Coltnak Duane teste fölött.

– Mi a francot akartok beadni? – üvöltötte Duane. A szeme teljesen elkerekedett a rémülettől. Coltnak nem tetszett, hogy még mindig van egy kis levegő a fecskendőben, így feltartotta, és megkocogtatta az oldalát, akárcsak Grover az imént.

– Ne! – könyörgött Duane. – Mi az? Mire való az?

– Ha annyira tudni akarod, Versednek hívják – mondta Grover. – De fölösleges elmondani neked, mert úgysem fogsz rá emlékezni. Ez a szer számos jó tulajdonsággal bír, köztük például azzal, hogy amnéziát okoz.

– Mi a franc az az amnézia? – hörögte Duane.

Grover és Colt mit sem törődött az ordítozó férfival. Colt beinjektálta a szert az intravénás kanülbe.

– Szentséges Szűzanyám! – üvöltötte Duane, miközben azt figyelte, hogy Colt visszateszi a tűre a műanyag kupakot. – Mit adtatok... – próbálta kérdezni, de aztán elhalt a hangja. Már aludt is.

– Teljesen lenyűgöz ez a cucc, valahányszor használjuk – jegyezte meg Colt, majd visszaadta Grovemek az üres fecskendőt.

– Csodálatos szer – bólogatott Grover. Átvette az üres fecskendőt, majd egy másik fecskendőből felszívott tíz milligramm váliumot későbbi használatra. – Próbáld ki, mennyire könnyen ébreszthető.

– Hé, Duane! – mondta Colt, és pofozgatni kezdte Duane arcát. – Gyerünk, ébresztő! – Ezúttal kissé erősebben pofozta, majd megragadta Duane állkapcsát, és megrázta. – Gyerünk, fiacskám! Ébredj már fel!

Duane szempillája rebegni kezdett, aztán kinyílt a szeme, homályos tekintettel nézett maga elé.

– Tyű! – mondta, aztán mosoly jelent meg az arcán. – Mit... -kezdte, de aztán elfelejtette, hogy mit akart kérdezni.

Colt néhány percig ártatlan kérdéseket tett fel, amelyekre Duane készségesen válaszolt. Az egyetlen probléma az volt, hogy újra meg újra fel kellett ébreszteni.

– Szóval hogy is volt ez a gyerekrablás? – kérdezte Grover váratlanul. Az előző kérdés sokkal személyesebb természetű volt.

– Á, semmi különös – válaszolta Duane –, csak ücsörögtünk, és vártuk, hogy elkezdődjön a móka.

– Milyen móka?

– Próbáltuk kieszelni, hogyan cseréljük ki a gyereket a gyémántokra anélkül, hogy elkapnának bennünket.

– Na persze, azt nem akartátok, hogy elkapjanak – bólogatott Grover. – Hol tartjátok fogva a gyereket?

– Louie-nál.

– Milyen Louie-nál?

– Louie Barberánál.

– Hol lakik Louie?

– Whitestone-ban.

– Mi a pontos címe?

Duane nem válaszolt. Colt pofozgatni kezdte, mire a férfi szempillája ismét megrezdült, és kinyitotta a szemét.

– Louie címét kérdeztem – folytatta Grover. – Louie Barbera címét.

– Powels Cove Boulevard 3746.

Grover gyorsan lefirkantott a címet.

– Ki vigyáz a gyerekre? – kérdezte Grover.

– Louie felesége. Nagyon megszerette a kicsit, örökbe akarja fogadni, és folyton ezzel nyaggatja Louie-t. Louie viszont el akarja vinni a gyereket.

– Hová?

– Nem tudom, valahová a folyóhoz. Fűtést próbálnak szerelni valami régi raktárépületbe.

Grover és Colt összenéztek Duane mozdulatlan teste fölött.

– Még egy ok arra, hogy miért ma szerezzük vissza a kicsit -állapította meg Grover. – Nem lenne jó, ha üres kézzel térnénk vissza.

– Bárcsak lenne még egy napunk, hogy alaposan lenyomozzuk azt a helyet! – panaszkodott Colt.

– Ma este megyünk! – mondta Grover. – Nem kockáztathatjuk meg, hogy lecsússzunk a lehetőségről. Most, hogy megvan a cím, akció indul. Ma lesz rá esélyünk, hogy rajtaütésszerűen, mozgó járműből kiugorva elkapjuk a gyereket.

– Mozgó járműből gyakorlatilag semmi értelme – panaszkodott Colt ismét.

– Márpedig együtt kell élnünk ezzel a problémával. Van még kérdésed a vendégünkhöz?

– Duane! – kiáltott rá Colt, és ezúttal jóval nagyobb pofont kevert le a férfinak, mint korábban, mintha az ő hibája lenne, amiért Coltnak nincs egy teljes napja és estéje arra, hogy felderítést végezzen. – Vannak Louie-nak kutyái?

– Kettő is – mondta Duane. – Két nagyon durva dobermann, szabadon mászkálnak a kertjében.

– A francba! – mondta Colt. – Volt egy olyan érzésem, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

– Nézd a dolog jó oldalát. Ha valakinek nagy házőrző kutyái vannak a birtokán, akkor valószínűleg a riasztóra már nem költött olyan sokat.

– Na, ebben igazad van – ismerte el Colt vonakodva. – Fejezzük be itt a dolgunkat, aztán tűnjük el, és nézzük át azt a helyet.

Kivitték a felszerelést és Duane-t a furgonba. Grover még egyszer körbejárta a házat, hogy meggyőződjön, nem hagytak-e ott valamit, majd a kulcsot a konyhaasztalra tette.

A nyugati Százhatodik útca felé tartva Grover nem mulasztotta el felhívni az irodát. Azonnal felvették a telefont, mivel a CRT a hét minden napján huszonnégy órás szolgálatban volt az év háromszázhatvanöt napján, sőt még a szökőnapokon is.

– Te vagy az, Beverly? – kérdezte Grover. Az évek során a legtöbb telefonkezelőt megismerte, és a hangjuk alapján fel is ismerte őket.

– Én vagyok – válaszolta a lány vidáman.

– Bement valamelyik kutató ma délelőtt?

– Igen, láttam Robert Lyont az előbb.

– Megcsörgetnéd, és megmondanád neki, hogy hívjon fel a mobilomon?

– Persze, máris hívom.

Amikor Robert visszahívta, Grover így szólt a telefonba:

– Kéne egy kis segítség!

– Mire van szükséged?

– Van egy New York-i címem, egészen pontosan whitestone-i. Azt szeretném, ha mindent kiderítenél róla. Menj rá a földhivatal weboldalára, nézd meg, hogy fönn van-e a ház alaprajza. Tudd meg, ki a tulajdonosa, aztán hívj vissza, légy szíves, amint sikerült kiderítened valamilyen részletet. Ma este betörünk a házba, úgyhogy annyi információ kell, amennyi csak lehetséges. – Aztán megadta Robertnek a címet, és kinyomta a hívást.

Ezután Warrent hívta.

– Visszafelé jövünk már – mondta Grover, amikor Warren zihálva felvette. – Mindenképpen kell egy kis segítség, hogy visszarakjuk a figyelőembert a járművébe. A nagy izgalmakat követően jól ki kell aludnia magát.

– Semmi gond – mondta Warren. – Itt vagyunk valamennyien, kosarazunk szokás szerint. Sikerült megtudnia, amit akart?

– Azt hiszem, igen – mondta Grover. – Nagyon együttműködő volt.

– Szuper – lelkendezett Warren. – Mennyi idő múlva érnek ide?

– Úgy tippelem, hogy harminc-negyven perc múlva. A szombati forgalom viszonylag csendes. Woodside felől jövünk.

– Akkor viszlát hamarosan – mondta Warren, aztán letette.

Húsz perccel később Colt befordult Laurie és Jack utcájába.

Közvetlenül Duane furgonja mögött állt meg, hogy minél kevesebbet lásson az alkalmi megfigyelő a csoportból, amely átviszi Duane-t a saját járművébe. Amint Colt lefékezett, Grover kiugrott. Nem szerette volna felhívni magára a figyelmet, így odakocogott a kosárlabdapályáig ahelyett, hogy rögtön átment volna az utca túloldalára. Megvárta, amíg dobnak egy kosarat, aztán csak utána kiáltott be a drótkerítésen, hogy felhívja magára Warren figyelmét.

– Flash és én mindjárt visszajövünk – mondta Warren, miután látta, hogy Grover int neki.

Most, hogy már négyen voltak, gond nélkül áttették Duane-t az összecsavart szőnyegből a saját terepjárójába. Grover ragaszkodott hozzá, hogy a vezetőülésre tegyék be, aztán rádöntötték a kormányra.

– Rendesen ki van ütve – jegyezte meg Warren. – Mit adtatok neki?

– Egy Versed nevű szert – magyarázta Grover. – Meg mindjárt kap egy kis intramuszkuláris váliumot. Még jó ideig fog aludni, de úgy akarjuk beállítani, mintha jól leitta volna magát.

Grover előkapott egy üveg vodkát a furgonból, és míg Colt felegyenesítette Duane-t, Grover beleerőltetett egy keveset a férfi szájába, de jó része végigcsurgott az ingén.

– Tökéletes – mondta Grover. Visszatekerte az üveg kupakját, aztán a félig teli vodkásüveget az első utasülésre hajította. – Ha a társai keresni kezdik és megtalálják, akkor csak annyit látnak, hogy leitta magát, mint a disznó, és nem fognak gyanakodni, hogy valaki igazságszérumot adott be neki.

– De ő emlékezni fog rá.

– Nem. Nem fog – mondta Grover megnyugtatóig, miközben az ingén át váliumot fecskendezett Duane felkarjába. – A Versedtől nemcsak a nyelve ered meg az embernek, hanem amnéziát is okoz. Szerintem arra sem fog emlékezni, hogy ma reggel hogyan kelt fel.

– Nagyon durva – jegyezte meg Warren.

– Fiúk, azért figyelnétek erre a kocsira? Kíváncsi lennék, hogy felbukkannak-e a bűntársai. Ha bármilyen gyanús járművet láttok, legyetek szívesek, írjátok fel a rendszámát, de úgy, hogy ne keltsetek gyanút. Nem szeretném, ha megtudnák, hogy tudjuk, hogy itt jártak.

– Oké. Meddig figyeljük meg?

– Legalább hajnali kettő-háromig, de tudom, hogy most nagyon sokat kérek. Szóval inkább azt mondanám, hogy amennyi telik az időtökből és az energiátokból... végül is nem vagytok olyan kevesen.

– Nem lesz gond – mondta Warren. – Ezek a rohadékok megölték az unokahúgomat, és elrabolták Laurie és Jack kisfiát. Ha kell, én magam maradok fenn egész éjszaka. Minden este itt szoktunk kosarazni. Utána beosztom azokat a fiúkat, akik jelezték, hogy segítenének, de eddig még nem voltak szolgálatban.

– Azzal a feltétellel, hogy óvatosak lesznek, és nem szúrják ki őket. Ez nagyon fontos. Ha az emberrablók úgy érzik, hogy figyeljük vagy követjük őket, akkor eldurvulhat a helyzet, és azzal rendkívül nagy kockázatnak tennénk ki az áldozatot. Ha kezdik érezni, hogy szorul körülöttük a hurok, akkor megölik az áldozatukat, és elrejtik a holttestet olyan helyre, ahol sohasem találnak rá.

– Világos – mondta Warren, és tényleg felfogta, hogy miről van szó.

Mielőtt Grover és Colt elindultak volna Whitestone felé, beugrottak a belvárosba, hogy benézzenek a hivatalba. A CRT egy egész szintet bérelt a keleti Ötvennegyedik utcában. Általában nagy volt náluk a nyüzsgés, de mivel most szombat volt, és a harminckilenc munkatársukból jelenleg tíz épp valamilyen aktív ügyön dolgozott nyolc különböző országban, az iroda kihalt volt, mint egy kripta.

– Robert azt mondta, hogy az étkezőben lesz – mondta Beverly, amikor Grover és Colt felbukkantak az ajtóban.

Az úgynevezett étkező egy ablak nélküli helyiség volt, amely alkalmasabb lett volna tisztítószerraktárnak, mint ebédlőnek. Több italautomata is volt bent, valamint egy közös kávéfőző. Róbert egyedül volt, és kávét kortyolgatott, miközben a laptopján dolgozott.

– Szerencsével jártál? – kérdezte Grover.

– Csak félig-meddig. Először volt egy kis szerencsém a földhivatalnál, ami, hozzá kell tennem, nagyon jó ötlet volt részetekről. Van részletes alaprajz és helyszínrajz is, mivel a birtokot ugyancsak átalakították, illetve újra felértékelték, amióta a jelenlegi tulajdonos megvette úgy egy évtizeddel ezelőtt.

– A birtok szót átvitt vagy konkrét értelemben használod?

– Konkrét értelemben. Több mint egyhektáros területről van szó, ami jó nagynak számít a környéken, van benne medence, lábteniszpálya, sőt még egy kis móló is.

– Ezek szerint vízparti ingatlan?

– Igen, százhúsz méteres szakasz tartozik hozzá az East-folyó-ból. A ház maga több mint 900 négyzetméter, és a medencét és a lábteniszpályát leszámítva az egész építési telket elfoglalja. Szerintem ezt nyugodtan nevezhetjük birtoknak.

– Egyetértek – tette hozzá Grover. – Lássuk a tervrajzokat!

Robert kinyomtatta a földhivatalból szerzett tervrajzot egy A/4-es papírra. Colt megtartotta a telekrajzot, de azonnal visszaadta a ház alaprajzát.

– Légy szíves, másold le kétszer ekkorába. Lehet, hogy keresnem kell a gyereket, úgyhogy úgy kell ismernem a házat, mint a tenyeremet.

– Van a környékről utcatérképem is – mondta Robert, majd átadta azt is, mielőtt elszaladt volna felnagyítani az alaprajzot.

– Aha – mondta Grover, miután gyorsan átfutotta a térképet. Robert piros kereszttel bejelölte a házat. – Zsákutcában van.

– Az nem gond – mondta Colt. – A víz felől közelítünk. Nyilván nem célunk, hogy beragadjunk egy zsákutcába.

– De min közelítjük meg a házat? Már megint ki akarsz vinni a vízre? Szó sem lehet róla.

Körülbelül tíz évvel korábban Colt ragaszkodott hozzá, hogy búvárszerelésben közelítsenek meg a víz felől egy vízparti ingatlant a columbiai Cartagenában.

– Bérelünk valamit, például egy Zodiac motoros gumicsónakot, és kikötünk vele a mólónál. Kell, hogy legyen egy nagyobb móló odaát.

– A tulajdonossal kapcsolatban mit tudtál meg? – kérdezte Grover Roberttól, amikor visszajött a nagyított másolattal.

– Semmi különöset, állítólag a tulajdonos egy panamai pénzügyi cég, amely fizeti az adót és a közműdíjakat. De amikor megpróbáltam utánajárni a panamai cégnek, kiderült, hogy egy brazil vállalat tulajdonában van stb., stb., ismeritek az ilyet.

– Fedőcég fedőcég hátán – bólogatott Grover. – Ez is annak a jele, hogy a szervezett bűnözéshez van köze.

Colt az órájára pillantott.

– Grover, már kettő is elmúlt! El kell mennünk Whitestone-ba, különösen, mivel még hajót is kell szereznünk. És időre van szükségem ahhoz, hogy összerakjam a ma esti bevetéshez a technikai felszerelést.

– Jól van, akkor gyerünk – mondta Grover. – Robert, ha bármit megtudsz még a házról vagy a tulajdonosáról, akkor hívj fel a mobilomon. Ezt az akciót még ma este le kell bonyolítanunk, úgyhogy tegyél meg minden tőled telhetőt.

– Úgy lesz – fogadkozott Róbert.

– Igaz is – mondta Colt –, nem láttál valakit ma reggel a logisztikai osztályról? – A CRT-nél a logisztika egyetlen embert takart. Az illetőt Curt Cohennek hívták, és zseniális volt a beszerzésben és a karbantartásban, legyen szó bármiről a világon, de különösen az elektronikához és a fegyverekhez értett. Mindent meg tudott szerezni, amit egy különleges alakulatnál szolgáló egykori ügynöknek magával kell vinnie a küldetésére.

– Maga Curt itt volt délelőtt, valami különlegességet keresett Roger Hagartynak, aki most Mexikóban dolgozik egy ügyön.

– Milyen szerencse! – mondta Colt vidáman. – Előkerítenéd nekem, és megmondanád neki, hogy hívjon föl? Nekem is szükségem lenne egy-két spéci cuccra.

– Örömmel – válaszolta Róbert vidáman.

– Gyerünk! – mondta Grover megragadva Colt karját, és a liftek felé rángatta. – Te szoktál mindig aggódni az idő miatt.

Most, hogy másodszor is Queens felé tartottak, úgy döntöttek, hogy a belvárosi alagúton mennek át. Mivel Grover vezetett, Colt arra használta fel az időt, hogy a ház alaprajzát tanulmányozza, és jól belevésse az emlékezetébe.

– Szerintem simán megtaláljuk JJ-t – mondta Grover, mert tisztában volt azzal, hogy Colt éppen mit csinál.

– Örülök, hogy ilyen optimista vagy. De nem szeretném, ha miután bejutunk a házba, összevissza botladoznánk a sötétben.

– Fő az elővigyázatosság... már bocsánat, hogy folyton ezt szajkózom. De ha a feleség ennyire megszerette a gyereket, akkor lefogadom, hogy a nappaliban helyezték el a kiságyat.

Amikor kiértek a Queens belvárosi alagútból a napfényre, Colt ismét az alaprajz felé fordította a tekintetét, de a mobiltelefonja csörgése megzavarta a memorizálásban.

– Halló, itt Curt – szólt a kagylóba a hívó. – Robert mondta, hogy valamilyen spéci cuccra van szükséged.

– Kell egy injekciós puska, de akkora adag nyugtatóval, hogy egy bölényt is leterítsen. Olyan, amin van zöld lézeres célzópont. Ugyanis jó esélyünk van arra, hogy dobermannokkal találjuk szembe magunkat.

– Nagyon vicces – mondta Curt –, de hiába rakok bele nagy adagot, az nem fog segíteni. A ketaminos injekcióknál az állat nem esik össze azonnal, még akkor sem, ha túladagoljuk. Ez csak olyan népi mendemonda. A kutya pár percig még támolyogni fog, és lehet, hogy veszélyes lesz. Ezt ne feledjétek.

– Szóval azt mondod, hogy a kutya még harapdálhat pár percig, miután belelőttem egy ketamintöltetet?

– Tartok tőle, hogy igen. Előfordulhat, hacsak nem akarod kinyírni.

– Kösz a jó hírt. A légfegyver mellett szükségem lesz a szokásos mászócuccra is, meg több mint tizenöt méter hosszú kötelekre. Kell még ezenkívül ablakba beakasztható kampó a gyors meneküléshez.

– Nem gond. Más valami?

– Valamilyen vállra akasztható táska, ami elbír úgy húsz kilót.

– Mekkora?

– Körülbelül egy méter széles, harminc-negyven centi magas. Akkora, hogy beleférjen egy másfél éves gyerek. Ja igen, és egy szemcseppentő.

– Valamilyen különleges fegyver?

– Valami kicsit és könnyűt szerezz, de olyat, ami jó nagy zajt csap, és nem kell vele céloznom.

– Például UZI-ra gondoltál?

– Az jó lesz.

– És még mit?

– A szokásos betörő-behatoló holmit, például álkulcsokat, tapadókorongos üvegkiemelőt, üvegvágót stb.

– Ennyi?

– Azt hiszem, igen – mondta Colt. – Ha. még eszembe jut valami, akkor gyorsan felhívlak.

– Mikorra készítsem össze a motyót? – kérdezte Curt. – Kirakom a recepcióra a nevetekre. Éjjellátóra nem lesz szükségetek?

– Kösz, hogy emlékeztettél – mondta Colt. – Hadd kérdezzem meg Grovert.

– Persze, hogy akarunk éjellátót – felelte Grover, miután hallotta Curt szavait.

– Ma éjjel állítólag tiszta lesz az égbolt, és elég nagy lesz a hold is – tájékoztatta őket Curt. – Ha esetleg nem néztetek volna utána.

– Akkor is szükség lesz éjjellátóra – erősködött Grover.

– Szerintem is – mondta Colt.

– És szeretnék egy mesterlövész puskát is dupla távcsővel, arra az esetre, ha Coltot üldözőbe veszik, amikor kijön a házból a gyerekkel.

– Ne is emlegesd – mondta Colt.

– Ja persze, csak...

– Az ember soha nem lehet elég óvatos, tudom, tudom, csak hagyjuk a közhelyeket, jó? – könyörgött Colt.

– Hányra? – vágott Curt a két ügynök szavába. – Hányra készítsem össze a motyótokat?

– Tizenegy körül lesz rá szükségünk. Hajnali egynél előbb nem akarok betörni, vagy még annál is később.

– Kilenckor már ott fog várni rátok a recepción. Ha valami még véletlenül hirtelen eszetekbe jutna, akkor hívjatok, rajta leszek az ügyön.

– Kösz, Curt – mondta Grover és Colt egyszerre Colt mobiltelefonjába.

42.

2010. március 28., vasárnap

0 óra 31 perc

Whitestone, Queens, New York

Miután Grover és Colt felszedték a holmit, amit Curt összerakott nekik, visszamentek ugyanazon az útvonalon, amelyet délután használtak, amikor a CRT központi irodájából mentek a queensi Whitestone-ba. A délutáni utazás cseppet sem volt felesleges. Az első dolog, amit megtudtak, az volt, hogy a JJ-t elrabló csoport nem annyira amatőr, mint ahogy Grover és Colt eredetileg gyanította. Az elkövetők elővigyázatosak voltak, és titkon figyelték a helyet, ahol a gyermeket őrizték, nevezetesen a Powells Cove Boulevard 3746-os szám alatt található birtokot. Úgy nagyjából ötven éve jöttek rá a profi emberrablók, hogy a megfigyelés okos húzás, így aztán, ha a hatóságok valamilyen módon rájöttek, hol rejtőznek, akkor értesíteni lehetett a fogva tartókat, hogy itt az ideje továbbállni vagy megölni az áldozatot, és elrejteni a maradványait egy korábban előkészített helyen. Az áldozat vagy az áldozat maradványai nélkül az ügyészség meglehetősen bajosan bizonyította rájuk a dolgot. Grover és Colt csak azért fedezték fel ezeket a megfigyelőket, mert direkt keresték őket. A szomszéd kocsifeljáróján lévő fekete Mercedesben ült két fickó.

A második fontos dolog a délutáni felderítésük során az volt, hogy kiszúrtak egy jókora csónakkikötőt. Bár technikai értelemben még nem nyitották meg a szezonra, most már biztosak voltak benne, hogy bérelhetnek egy motoros gumicsónakot és egy mobil hajóhidat. Egy hétre kellett bérelniük a csónakot, különben a hajóbérlő nem lett volna hajlandó a télire elrakott járművet kihozni a raktárból.

Miután kipróbálták a csónakot, visszamentek vele a Powells Cove Boulevard 3746-hoz. Miután látták, hogy senki nem őrködik úgy, mint a szárazföld felől, megközelítették a mólót pontosan úgy, ahogy majd éjszaka fogják. A faácsolat alatt ücsörögve Colt előszedte a laptopját, hogy végigpásztázza a programja segítségével a szokásos riasztófrekvenciákat, és leírta őket, ugyanakkor Grover figyelte, hogy nem bukkan-e fel valaki. Egyszer Grover mintha gyereksírást hallott volna. Ránézett a társára, hogy ő is hallotta-e, Colt pedig egy pillanatra felnézett a számítógép képernyőjéről, elmosolyodott, és feltartotta a hüvelykujját, jelezve, hogy helyben vannak.

Magát a háromemeletes házat a víz felől sokkal jobban lehetett látni. Mediterrán stílusra hajazó vasbeton épület volt. A házat körülvevő támaszfalakba törött üvegdarabokat öntöttek, felette pedig szögesdrót húzódott. A szárazföld felőli félelmetes védőintézkedésekkel ellentétben a víz felől teljesen nyitott volt a ház, pedig csak mindössze harminc méterre volt a parttól. A medence közvetlenül a ház előtt foglalt helyet. Mellette volt egy lábteniszpálya, amely valamivel kisebb volt egy igazi teniszpályánál. Látták a kutyákat is, de már csak a távolból, amikor elmentek onnét.

Most, közvetlenül éjfél után visszamentek a mólóhoz, ahol délután a hajót bérelték, Grover pedig kikapcsolta a fényszórót. Mivel csak a hold világított, odahajtottak az épület víz felőli oldalához, majd visszatolattak a mólóig, ahol a hajóhidat is hagyták, amelyet szintén délután béreltek. A kikötőre szinte teljes sötétség borult, leszámítva az út menti kirakatból kiszűrődő homályos fényt. A kirakatban mindenféle kikötői holmit reklámoztak, például rozsdamentes acél hajókötél-rögzítőket és mahagóni hor-gonyzókat. A vízen csak a móló hosszú póznájára erősített lámpa egyenesen lefelé irányított, különböző irányokba beállított fénycsóvái adtak némi fényt. A víz nem is lehetett volna nyugodtabb, az égen pedig egyetlen felhő sem úszott. Nem volt számottevő szél, így aztán a víz színe teljesen sima volt.

A férfiak nem sokat beszéltek, miközben kipakolták a felszerelésüket a móló tövéhez. Aztán végül Grover visszament a terepjáróval a parkolóba, ahol kevésbé volt gyanús az autó. Colt a motorcsónakba vitte a felszerelést, és gondosan elrakosgatta. Gyorsan és némán dolgoztak. Csak két autó húzott el az úton, és egyik sem állt meg, sőt le sem lassítottak.

Colt egyik kezével a mólón lévő nagy krómozott hajókötél-rögzítőbe kapaszkodott, hogy megtartsa a hajót, miközben Grover beugrott. Amint ezzel megvoltak, Grover rögtön indította a motort, még mielőtt Colt elhelyezkedett volna. Alacsony fordulaton siklottak ki a kikötőből, majd hamarosan maguk mögött hagyták az egész mólókomplexumot. Volt náluk éjjellátó készülék, de a műveletnek ebben a szakaszában még nem volt rá szükségük. Grover nem kapcsolta föl a pásztázófényt.

Körülbelül háromszáz méternyire távolodtak el a Little Neck öböltől, ekkor Grover jelentősen megnövelte a hajó sebességét, A motorcsónakok többségéhez hasonlóan a hajó motorja meglehetősen zajos volt, így aztán nem kapcsolt maximális sebességre, csak annyira, hogy felvegyék az utazótempót, majd tartsák.

Miután eltávolodtak a parttól, ahol azért elég sok mesterséges fény volt, egyre sötétebb lett, leszámítva azokat a területeket, amelyeket közvetlenül megvilágított a hold és a milliónyi pislákoló csillag az ég koromfekete kupoláján. Mivel a víz hőmérséklete tíz fok alatt volt, és a hajó keltette szél metszően hidegnek bizonyult, mindkét férfi a lehető legkisebbre húzta össze magát.

Miután megkerülték a Willets Pointot, Colt és Grover hirtelen megpillantotta a kivilágított Throgs Neck hidat, mögötte pedig a Whitestone hidat, mindkettő Bronxszal kötötte össze Queenst. Tíz perccel később áthaladtak a Throgs Neck híd alatt.

Miután maguk mögött tudták a hidat, és immáron a Whitestone híd tornyosult föléjük, Colt balra kanyarodott a csónakkal, és nagyjából a célobjektum felé irányította a járművet. Körülbelül százötven méterre lehettek a parttól, amikor Colt visszavett a motor teljesítményéből. Amikor ötven méterre közelítették meg a partot, teljesen lekapcsolta a motort. A két férfi kézbe vette az evezőt, és az út hátralévő részét evezve tették meg.

A partot szegélyező épületek többsége teljes sötétségbe burkolózott. Néhányukban égett egy-két lámpa, vagy a díszes, tengerre néző teraszon, vagy a házon belül. Bal kéz felé a távolban egy ragyogóan kivilágított épület emelkedett ki a többi közül.

Amennyire Grover és Colt meg tudta ítélni a távolból, valószínűleg valamilyen buli lehetett ott, mert a kinti és benti lámpák egyaránt égtek, és emberalakok is felsejlettek a teraszokon és a verandán. A távolság ellenére időnként zenefoszlányokat sodort feléjük a víz.

Bár Grover és Colt szinte suttogva beszélt egymással, hogy megvitassák a tervük utolsó részleteit, a motor lekapcsolása után, már a Barbera ház mólójának csúcsához közelítve, teljesen elnémultak. Még arra is vigyáztak, hogy az evezőjükkel ne csapjanak túl nagy zajt, óvatosan emelték ki a vízből, majd egyszerre merítették alá gyakorlott mozdulattal, a hajó pedig némán siklott tova a móló felé.

A ház teljes sötétségbe burkolózott, leszámítva a második emeleti ablakból kiszűrődő lámpafényt. Ahogy végignéztek a házon, látták, hogy sokkal nagyobb fény szűrődik oda a ház utca felőli oldaláról onnét, ahol a garázs is volt. Teljes csönd honolt, csak egy távoli kerti parti hangfoszlányai és a hullámok nyaldosásának hangja verte fel időnként a part néma csendjét.

Dagály volt, így a vízpart és a móló tövének távolsága mindössze másfél méterre zsugorodott. Ennek ellenére a hajó könnyedén besiklott a faborítás alá. Grover a csónakban maradt, ugyanakkor Colt kiugrott a mólóra, hogy átvegye Grovertől a felszerelést. Miután mindent kipakoltak a csónakból, Grover is kimászott.

Colt már magára húzta az általa betörő-kezeslábasnak nevezett öltözéket, amelyet speciálisan úgy terveztek, hogy minden fontos felszerelés számára legyen rajta zseb vagy tartórekesz. A betörőfelszerelés előnye az volt, hogy egy pillanat alatt kéznél volt bármilyen eszköz: például nyugtatólövedékes pisztoly volt felcsatolva a bal oldalára, jobb oldalán pedig egy UZI géppisztoly lógott. A hasonló ruhát viselő Grover segített Coltnak felkészülni a rajtaütésre. Sorra rakosgatta be a holmit a társa öltözékébe, és miután betette a helyére, suttogva elmondta mindegyiknek a nevét, hogy Colt megjegyezhesse. Valóságos katasztrófa lett volna, ha bevetés közben kiderül, hogy valamelyik fontos szerszám hiányzik. Azért is nagyon fontos volt, hogy minden eszköznek külön zsebe legyen, hogy Colt némán mozoghasson anélkül, hogy bármilyen zajt csapna azzal, hogy az eszközök egymásnak ütődnek.

– Kész vagy? – suttogta Grover.

– Kész – válaszolta Colt. Gyorsan kipróbálta a jobb vállára kapcsolt kis rádiót. A Grover jobb vállára erősített hasonló kis eszköz azonnal működni kezdett. – Próba, egy, kettő, három, próba. A szavak ott visszhangoztak a jobb fülébe helyezett kis mikrofonban.

Most, hogy Colt teljesen felszerelkezett, és a válltáskája ott lógott a jobb vállán, elindult a móló belső vége felé, majd hamarosan beleveszett a medencéhez vezető lépcső árnyékába.

Eközben Grover gyorsan odébb húzott egy-két kerti bútort, hogy jól kitámaszthassa a mesterlövész puskáját. A távcsőnek köszönhetően Grover előbb meglátta a bajt, mint Colt. Hirtelen mozgásra lett ugyanis figyelmes. A kutyák közeledtek az épület-együttes bal oldaláról. Gyorsan beleszólt a rádióba, hogy figyelmeztesse Coltot, aztán a lézerirányzékot az első kutyára irányította, meghúzta a ravaszt. Egyetlenegyszer. Rögtön megállapította, hogy eltalálta a kutyát, mivel az állat feje előrebukott, majd egyenesen a medencébe zuhant. A második kutya éppen befordult a sarkon, ő nem a medence felé ment, hanem egyenesen Grover felé iramodott. Miután Grover figyelmeztette Coltot, felszaladt a lépcsőn, és menet közben előkapta a kábító lövedéket tartalmazó légpiszolyt. Mivel attól félt, hogy két kutya is rátámad, a lábteniszpálya felé iramodott. Ekkor hallotta meg a mesterlövész puska tompított pukkanását. A bekerített lábteniszpályához ért, kirántotta az ajtaját, de még nem jutott be teljesen, amikor az egyik dobermann teljes erővel rávetette magát. Ha Colt nem tartotta volna erősen az ajtót, átlökte volna az állat lendülete.

A kutya visszapattant, majd vicsorogva Coltra vetette magát, aki viszont meghúzta a légpisztoly ravaszát. A hang inkább tompa sziszegésre hasonlított, mintsem pisztolylövésre. A kábítólövedék a kutya mellkasába fúródott, ám az állat ennek ellenére meg akarta harapni Coltot a lábteniszpályát körülvevő ketrec szúnyoghálós ajtaján keresztül. Coltot aggasztotta, hogy mekkora zajt csap a kutya, így újratöltötte a pisztolyát, és még egyszer lőtt, ezúttal a csípőtájékra. A második adag ketamin ellenére a kutya még mindig talpon volt, és Coltot támadta volna a kerítésen keresztül. Egyre jobban tántorgott azonban, majd végül lerogyott a földre.

Colt ekkor beszólt a rádióba Grovernek.

– Kösz, hogy kiiktattad az egyik dögöt – mondta gyorsan.

– Szívesen.

– Hol van?

– A medencében.

– A házban nem volt valami mozgás?

– Amennyire látom, nem. Mivel a második emeleti ablakból kiszűrődő fény nem változott, feltételezem, az éjszakai világítás lehet. Azóta nem gyúlt fel másik fény, úgyhogy mehetsz nyugodtan.

– Indulok – mondta Colt, majd kikapcsolta a rádiót.

Colt nekifeszült a ketrec ajtajának, majd odébb tolta az útból az elkábított kutyát. Kiment a lábteniszpályáról, majd végigment a ház oldalán, és a kivilágított medencéhez ért. A másik kutya a víz felszínén úszott, de a feje a víz alatt volt, és vér szivárgott belőle a medence vizébe. Ebben a pillanatban a medence fényei kialudtak, Colt ereiben pedig megfagyott a vér egy pillanatra. Az órájára pillantott, és felkattintotta a takarófedelet, majd megkönnyebbülten felsóhajtott.

Pontosan hajnali kettő volt, ami erősen arra utalt, hogy a medencevilágítás időzítőkapcsolóval működött. Colt nem késlekedett tovább, hanem a verandára vezető egyik üveges tolóajtóhoz lépett. Elővette a tapadókorongokat, és az ajtó zárja köré helyezte. Aztán körbevágta a tapadókorongot üvegvágóval, és kiemelt egy tökéletesen kör alakú darabot. Ezután egy valamivel kisebb tapadókoronggal megismételte a műveletet, és újabb lyukat vágott ezúttal a belső szigetelőüvegre. Miután ezzel megvolt, benyúlt, és kiakasztotta a csúszóajtó zárját.

Colt ekkor megállt egy pillanatra. Bizonyos szempontból meglehetősen feszült pillanat, amikor az ember először lép be egy házba. Colt a számítógépe segítségével korábban kikapcsolta a különféle vezeték nélküli riasztókat, bár azért abban nem lehetett száz százalékig biztos, hogy véletlenül nem aktivizálta-e őket inkább. Ez attól függött, hogy a riasztó milyen állásban volt, mielőtt Colt beavatkozott a rendszerbe. Nagy levegőt vett, aztán belépett az ajtón. Még mielőtt megszólalt volna a riasztó, tudta, hogy elment egy infravörös érzékelő előtt, mert egy piros fény villogott a díszléc közelében. Pontosan abban a pillanatban, amikor a riasztó hangja felverte az egész házat, Colt megnyomta a számítógépe enter gombját. A riasztót ezzel ugyan kiiktatta, csakhogy már megszólalt.

Colt a falhoz lapult, visszatartott lélegzettel feszülten figyelt. Távoli hangokat hallott, de aztán rájött, hogy a hangokat zene is kíséri, és hogy a hang a nyitott ajtón szűrődik be az öböl túlpartján lévő házibuliból. Ezután újabb mély, morgó hangot hallott, erre ismét visszatartotta a lélegzetét, hogy beazonosítsa a hangforrást. Csak a hűtőszekrény kompresszora volt az.

– Kimegyek – suttogta Colt a rádiójába, miután becsukta maga mögött a teraszra vezető ajtót, és felhúzta az éjjellátó szemüvegét.

– Tiszta a levegő – hallotta a fülhallgatójában.

Colt ezután egy macska könnyedségével és gyorsaságával besurrant a konyhába a verandáról. Az éjjellátó készüléknek köszönhetően elég jól látott ahhoz, hogy kikerülje az akadályokat. Miután korábban alaposan áttanulmányozta az alaprajzot, pontosan tudta, hogyan juthat be a tulajdonos hálószobájába, ugyanis a helyiség közvetlenül a földszinti konyha fölött volt, ahonnét kitűnő kilátás nyílt a folyóra.

Sajnos a hátsó lépcső annyi idős volt, mint a ház eredeti részei, vagyis az 1920-as években épült, és nem volt különösebben erős. Ahogy Colt gyorsan végigszaladt rajta, jó párszor megnyikordult a lépcső, így amikor felért az emeletre, azonnal megállt. A fagyasztó kompresszorán kívül egyedül a hálószobából kiszűrődő megnyugtató horkolás hangját hallotta.

Colt egy teljes percig mozdulatlan maradt. A horkolás egyenletes volt, és nem változott, ezenkívül pedig semmilyen más hangot nem hallott. Már éppen ki akarta nyitni a hálószobaajtót, amikor Grove hangját hallotta a fülhallgatójában:

– Houston, egy kis gond van – ami azt jelentette, lehet, hogy le kell fújni az akciót.

– Tíz-négy – válaszolta Colt, ami azt jelentette, hogy megkapta az üzenetet, de nem tud beszélni.

– Behatoló érkezik az épület jobb oldala felől. Biztos csak szokványos ellenőrzés. Nem siet, tisztán látom. De tartok tőle, hogy észreveszi a kutyákat vagy engem.

– Megyek tovább – válaszolta Colt. Ezután elindult a hálószoba felé, kinyitotta az ajtót, és óvatosan felmérte a terepet.

Az első számára érdekes dolog, amit meglátott, az a gyerekágy volt. Amikor beljebb lépett, meglátta magát az ágyat is. Franciaágy volt, fölötte falfülke, benne pedig a kisded Jézust tartó Szűz Mária szobra. A szoborfülkét éjszakai fényként szolgáló halvány fény világította be.

Ketten feküdtek az ágyon, feltehetőleg Louie Barbera és a felesége. Colt rövid ideig a párt nézte, hogy meggyőződjön róla, alszanak-e, majd rálépett a vastag padló szőnyegre, hogy közelebb menjen a gyerekágyhoz, és megpillanthassa JJ-t. Az éjjellátó szemüvegben a sötétben a kisfiú haja zöldesszürkének tűnt, nem pedig szőkének, ahogy a leírásban szerepelt, de az arca pont olyan angyali volt, ahogy elmondták. A hátán feküdt széttárt karral, a két kis öklöcskéje ott pihent a feje mellett.

– Az emberünk elment a lábteniszpálya mellett, de nem volt gond – tájékoztatta Grover. – Most cigarettára gyújt. Eddig semmi baj.

Colt az ágyban fekvő emberekre pillantott, akik kevesebb, mint három méterre lehettek tőle. Bár csekély volt az esélye, hogy bármit meghalljanak, azért kissé nyugtalanította a közelségük. Nem akart viszont most már meghátrálni, így visszafordult a gyermek felé. Elővette a szemcsfeppentőt, amelybe korábban megfelelő mennyiségű Versedet szívott föl, majd lehúzta az injekcióstű-kupakot, amelyet a szemcseppentőre húzott, hogy ne jöjjön ki belőle a folyadék. Benyúlt a kiságyba, és a szemcseppentőt a gyermek szájába helyezte.

– Az épület medence felőli oldalához tart – mondta Grover bizonytalanul. – Megy tovább. Szerencsére a medencevilágítás most kikapcsolt. Elégedettnek tűnik, úgy látszik, mindent rendben talált. Most balra tart, a komplexum utca felőli oldalához.

Colt lassan összenyomta a szemcseppentő gumis végét, és bejuttatta a Versed-oldatot JJ szájába. JJ szinte azonnal reagált, és ösztönösen szívni kezdte a szájába helyezett szemcseppentőt. „Jól van, kiskomám" – mondta Colt magában, és örömmel nyugtázta, hogy sikerült kihasználnia JJ szopóreflexét. Aztán tíz másodperc múlva kiterítette a válltáskáját, kiemelte a kicsit a gyerekágyból, majd belefektette a táskába. Ahogy arra számított, és ahogy remélte, a gyermek meg sem nyikkant. Colt felegyenesedett, és épp a vállára akarta lendíteni a táskát, amikor Louie Barbera hangosan köhintett egyet, amitől felébredt, és a feleségét is felébresztette.

– Jól vagy, mackó? – kérdezte Mrs. Barbera.

– Megvagyok – mondta louie. Kitakarta a lábát, aztán az ágy szélére ült, és a padlóra helyezte a talpát.

Colt mozdulatlanná dermedt, ugyanakkor a bal kezével némán megragadta az övére csatolt kábítólövedéket tartalmazó légfegyvert.

– Felkelsz? – kérdezte Mrs. Barbera, miközben ő maga még jobban bebújt a takaró alá.

– Csak egy pillanatra – ismerte be Louie.

– Nézd meg a kicsit. Nézd meg, nem takarta-e ki magát.

Louie morgott magában valami olyasmit, hogy a gyerek most már fontosabb, mint ő, bizonytalanul talpra kászálódott, aztán elindult a gyerekágy felé.

Colt meglepődött azon, hogy Louie nem látja vagy nem veszi észre, ahogy elindul feléje. Tépelődött magában, hogy mit tegyen. Várjon, hátha csodák csodájára nem lesz köztük konfrontáció, vagy előzze meg a bajt? A kérdésére azonnal választ kapott, amikor Louie a kiságy felé nyúlt, aztán behajolt, és bedugta a fejét. Nyilván összezavarodott, mert hiába kutatott a kezével, nem talált semmit.

Colt belelőtt egy ketaminlövedéket a férfi termetes hátsójába.

– A francba! – kiáltotta Louie, fölegyenesedett, és próbálta kirángatni a bal farpofájából kiálló nyilacskát, miközben a sötétbe meresztette a szemét.

– Az isten szerelmére, mi a baj? – mérgelődött Mrs. Barbera, mert Louie kiáltására felült az ágyban.

– Beleakadtam valamibe – kiáltotta Louie kissé álomittas hangon. A felesége felé nyújtotta a nyilacskát annak ellenére, hogy esély sem volt arra, hogy az asszony lássa a sötétben, hogy mi az. Aztán elengedte a gyerekágyat azzal a szándékkal, hogy a felesége felé indul. Nem jutott messzire. Pár tétova lépést követően az oldalára zuhant.

Mrs. Barbera rémülten próbált kikászálódni az ágyból, és egyetlen mozdulattal lerántotta magáról a takarót. Amikor a férje fölé hajolt, Colt kilőtte a következő kábítólövedéket is. A nő felsikoltott, jóval hangosabban, mint korábban a férje.

– Houston, gond van. Két férfi közeledik futva a ház jobb oldala felé. Talán beindult valamilyen rejtett riasztó.

Colt a vállára rántotta a táskát, aztán becipzározta.

– Megtalálták a második kutyát – mondta Grover sürgetőleg Colt fülébe. – Fegyveres férfiak rohannak a terasz felé. Ne próbálj arra menni, amerre jöttél. Gyerünk, kifelé, kifelé!

Colt az éjjellátó szemüvegével a fején kiszaladt a hálószobából a gardróbszobába, majd onnét a folyosóra. Abban a pillanatban, amikor odaért, a földszinti konyhában kigyúltak a fények.

– Csak egy férfi ment be a házba – tájékoztatta Grover. – A másik a teraszon őrködik.

Colt végigszaladt az emeleti folyosón, és bement a jobb oldali hálószobába. Elég ócska zár volt, tudta, hogy az elszánt betolakodót nem állíthatja meg, csak lelassíthatja.

– Kimegyek a hálószoba ablakán. Iktasd ki a teraszon lévő fickót. A csónak álljon indulásra készen. Mozgás!

Colt az ablak felé iramodott, elővette a mászókampót, és kinyújtotta a karját. Az ablakhoz ért, aztán elfordította a zárat, és felnyomta a tetőablakot. Megragadta az oldalán lévő összetekert kötelet, kidobta az ablakon, aztán beakasztotta a kampót, amely éppen csak átérte az ablaknyílást. Maga elé tette a válltáskát, és kitolta az ablakon, aztán kilépett az egyik lábával, közben a kampóhoz illesztett kötélbe kapaszkodott. Ezután felhúzta a másik lábát is, és leereszkedett az épület oldalánál.

Amikor földet ért, leakasztotta az övéről az UZI-t, és a ház víz felőli oldalához indult. Elment a láb teniszpálya mellett, és közben látta a kábult kutyát. Amikor a ház széléhez ért, lelassított, és tüzelésre készen derékmagasságba emelte az UZI-t, majd kiugrott a takarásból. Fölösleges volt az elővigyázatosság. Grover megfogadta a tanácsát. A korábban a teraszon őrködő fickó széttárt karral hevert a földön a homloka közepén egy szabályos lyukkal – kétségkívül ezzel megnehezítik majd a jogi osztályuk dolgát abban az esetben, ha az elkövetők lesznek olyan őrültek, hogy a rendőrséghez fordulnak.

Amikor kiért tehát a takarásból, egy pillanatig sem habozott, hanem leszaladt a medence szintjéről levezető lépcsőn, és átvágott a mólóhoz vezető rövid füves részen. Grover már indulásra készen kihúzta a móló alól a csónakot. Mire Colt odaért, már a motort is berántotta. Colt maga elé húzta a sporttáskát, aztán beugrott a csónakba, Grover pedig sebességbe tette a motorcsónakot, és kilőtt. Ügyelt arra azonban, hogy a pásztázófényt most se kapcsolja be.

Colt kissé zihálva kicipzározta a válltáskát. JJ valami takaróba csavarva hevert, s békésen szendergett, mint aki ügyet sem vet a körülötte zajló eseményekre.

– Nagyon ügyes voltál, kiskomám – kiáltott Colt a kisfiú felé a motorzúgás közepette.

Colt a ház felé nézett, aztán villanásokat látott.

– Lőnek ránk – kiáltotta Grovernek, aki erre elkezdett kacsázni a vízen, de fölösleges volt, mert már jócskán kint jártak a folyón.

Az volt a tervük, hogy észak felé tartanak a szemközti part irányába, majd amikor már a csónak nem lesz látható a túlpartról, keletnek fordulnak, hogy visszamenjenek oda, ahonnét jöttek.

Hajnali háromnegyed négy volt, amikor Colt lefékezett Laurie és Jack háza előtt. A környéken néma csend honolt, egyetlen gyalogos vagy kutya sem járt az utcán. Ha nem lett volna közvilágítás, teljesen sötét lett volna, mivel a hold már lenyugvóban volt.  A ház sötétségbe burkolózott, csupán a bejárati ajtó gerendájába süllyesztett világítótest adott némi fényt.

Grover kiszállt, és kinyitotta az autó hátsó ajtaját. Behajolt, és megnézte JJ-t, aki még mindig békésen szendergett a sporttáskában. Aztán kiemelte a táskát a járműből. Amikor Colt is odajött, Grover átadta JJ-t a társának.

– Te vagy a mai nap hőse, tiéd a dicsőség. Hozzád képest én csak megfigyelő voltam.

– Na azért neked is volt egy-két eszméletlen húzásod – vitatkozott Colt. – Ha nem szeded le az első kutyát, és nem iktatod ki a teraszon az őrt, akkor nekem annyi.

– Kissé túlzol, de azért rendes tőled – mosolygott Grover.

Kényelmes léptekkel a kőlépcsőhöz mentek, aztán elindultak fölfelé. Amikor a bejárati ajtóhoz értek, letették a táskát a földre kettejük közé.

Grover a csengő felé nyúlt, aztán teljes egy percig nyomta. Ezután elengedte, lement a lépcsőn, és a nyakát nyújtogatva felnézett. Az egyik ablakban fény gyúlt. Grover visszament a lépcső tetejére, és elfoglalta korábbi helyét. Végül kinyílt az ajtó, és Jack és Laurie alakja jelent meg.

– Mr. Collins, Mr. Thomas – mondta Jack meglepetten, mégis olyan volt, mintha várta volna már őket. – Nagyon korán jöttek, vagy nagyon későn? Miben segíthetünk? – Jack nem akart ugyanis találgatásokba bonyolódni.

– Azt hiszem, találtunk valamit, ami a maguké – mondta Colt, aztán megemelte a sporttáskát, és Jack feléje nyújtott kezébe tette.

Mivel a cipzár már nyitva volt, csak óvatosan szétnyitotta, hogy a két szülő láthassa a békésen szunyókáló angyali kisdedet.

A csalódástól félve Laurie óvatosan előlépett Jack mögül, hogy a táskába kukucskáljon. Bár határtalan örömében felsikított, egy pillanatra még nem mert odanyúlni, hogy kivegye a kicsit Jack kezéből, hátha szertefoszlik ez az álomszerű képzet. De a vonakodása gyorsan elmúlt, eluralkodott rajta a gyermeke iránti vágya, és belenyúlt a táskába, kiemelte az alvó csöppséget, majd magához szorította.

Laurie félig nevetve, félig sírva ezernyi kérdéssel kezdte bombázni Grovert és Coltot, miközben JJ ott szunyókált a karjában.

– Holnap vagy holnapután bőven lesz időnk arra, hogy megválaszoljuk a kérdéseiket. Egyelőre legyen elég annyi, hogy nagyon jól bántak a kicsivel, ugyanis a fogva tartó felesége szívből megszerette a kisfiút.

Jack nem győzött hálálkodni, fülig érő szájjal próbálta beljebb invitálni a két kommandóst. Grover és Colt azonban udvariasan visszautasították az invitálást, arra hivatkozva, hogy vissza kell vinniük a felszerelést a CRT-be, majd értesíteniük kell a jogi osztályt, és el kell menniük a rendőrségre is.

– Be kell vallanunk a bűneinket, amelyeket JJ elrablása közben elkövettünk, inkább előbb, mint utóbb, de azért mindent nem fogunk elmondani – mondta Grover, és kacsintott egyet. – És kösz a lehetőséget, hogy visszahozhattuk a gyermeküket.

– Még maga köszöni nekünk? – kérdezte Jack hitetlenkedve.

Zárszó

2010. április 1., csütörtök

10 óra 49 perc

New York City

Lou Soldano rendőr százados maga is meglepődött, amikor szabad parkolóhelyet talált Jackék utcájában, mindössze kétháznyira Laurie és Jack bejáratától. Mindketten szabadságot vettek ki az OCME-ből, hogy kiheverjék a gyerekük rövid ideig tartó, ám érzelmileg ugyancsak nagy traumával járó elrablását. Bár Lou az ominózus péntek óta nem találkozott velük szemtől szembe, telefonon többször is beszéltek, legutóbb például előző este, amikor Lou megbeszélte velük az aznapi találkozót. Egészen mostanáig úgy érezte, hogy jobb, ha békén hagyja őket.

Lou felment a házhoz vezető öt lépcsőfokon, megnyomta a csengőt, aztán az órájára pillantott. Már csak tíz perc volt ahhoz, hogy megkezdődjön a rajtaütés egyszerre három különböző helyen. A tudat, hogy az akció beindul, elégedettséggel és izgalommal töltötte el Lout. Ugyanakkor rossz érzése is volt, amiért nem vesz részt benne, de mivel lehetetlenség lett volna egyszerre három helyen ott lenni, úgy döntött, hogy inkább egyik helyre sem megy el, hanem megünnepli az eseményt Laurie-val, hiszen elsősorban neki köszönhetően indíthatták meg a rajtaütéseket. Az asszony ösztöneinek, makacsságának, valamint zseniális patológiai nyomozásának köszönhetően rájött, hogy gyilkosságot követtek el, pedig mások egyértelműen természetes halálról beszéltek. Ugyancsak ő volt az, akinek köszönhetően feltárták a kapcsolatot a gyilkosság és a szervezett bűnözés között – nevezetesen, rávilágítottak a maffia és a japán jakuza között fennálló kapcsolatra.

Az ajtó kinyílt, és Jack és Lou melegen üdvözölték egymást.

– Nem muszáj ám bejelentened, hogy hivatalos látogatásra érkezel – korholta Jack, miközben felfelé mentek a lépcsőn. – Te bármikor beugorhatsz.

– Arra gondoltam, jelen körülmények között jobb, ha előre szólok – magyarázkodott Lou. – Az emberrablás azért meglehetősen felkavaró dolog, és ezzel még nem mondtam semmit. Egyébként hogy vagytok?

– Mindenki tök jól, kivéve engem – tréfálkozott Jack. – JJ teljesen normálisnak tűnik, mióta magához tért a kábulatból, és azóta is minden a legnagyobb rendben van vele, már amennyiben rendben lévőnek tekintheti az ember egy másfél éves emberpalánta viselkedését.

– Persze, még emlékszem valamennyire – mondta Lou. Most már mindkét fia egyetemre járt.

– Az egyetlen baj az, hogy Laurie továbbra is magát hibáztatja a gyerekrablásért, bárki bármit is mond neki. Most pedig valóságos belső harc dúl benne, mert nem tudja, vajon itthon kellene-e maradnia főállású anyaként, vagy legyen olyan anyuka, aki mellesleg páratlanul kiváló igazságügyi orvos. Kérlek, beszélj a lelkére! Én képtelen vagyok, ugyanis nekem végül is mindegy, azt szeretném, ha azt tenné, ami a legjobb neki.

Elmentek a konyha mellett, aztán beléptek a nappaliba. Laurie felállt a kanapéról, hosszasan megölelte Lout, és hálásan megköszönte neki, amiért felajánlotta, hogy fogadják fel Grovert és Coltot a CRT-től.

– Abszolút másként alakultak a dolgok így – mondta Laurie, és könny szökött a szemébe, amitől Lou egészen zavarba jött.

– Nekem csak az lebegett a szemem előtt, hogy ők hamarabb vissza tudják szerezni JJ-t – motyogta Lou, és próbálta kisebbíteni az érdemeit az ügyben.

– Hamarabb?! – bukott ki Laurie-ból. – Másnapra visszahozták! Olyan volt, mint egy csoda. Ha ők nem segítettek volna, meggyőződésem, hogy JJ még most is az emberrablók kezében lenne.

– Kétségtelenül – mondta Lou. – Grover és Colt elmondták, hogy miért rabolták el JJ-t?

– Nem, azóta csak egyszer beszéltünk velük, mégpedig hétfőn. Felhívtak, hogy megkérdezzék, JJ-jól van-e. Azóta nem is beszéltünk, mert azt mondták, hogy aznap este épp Venezuelában dolgoznak egy ügyön.

– Az emberrablás egy elkésett próbálkozás volt abból a célból, hogy eltérítsenek téged Szatosi Macsita esetétől. A váltságdíj meg a többi pusztán elterelő hadművelet volt. Féltek tőled, Laurie, nem az OCME-tőI általában, csak tőled.

– Ezt elég nehéz elhinni – mondta Laurie.

– És nem tüntet fel bennünket, többieket túl jó színben – szólt közbe Jack, mert próbálta egy kis humorral oldani a beszélgetést. Lehajolt, felvette JJ-t, aki úgy érezte, hogy a felnőttek nem is törődnek vele, és ennek hangot is adott.

– Lehet, hogy neked nehéz ezt elhinni, Laurie – folytatta Lou –, de a New York-i rendőrség, az FBI, a CIA és a titkosszolgálat így gondolja. A legutóbbi munkádnak, amelyet a Szatosi Macsita-esetnél végeztél, valamint az ebből következő gyermekrablásnak köszönhetően létrejött a leghatékonyabb műveleti egység, amelyben valaha volt szerencsém dolgozni. Vasárnap óta ez a munkacsoport több hónapnyi munkával felérő nagyon sikeres nyomozást végzett, olyat, amilyenre...

Lou megállt, és az órájára pillantott. 10 óra 57 volt.

– Amilyenre...? – noszogatta Laurie.

– Ez szupertitkos akció – mondta Lou, és lehalkította a hangját de két perc múlva három helyszínen egyszerre csapnak le a négy imént említett alakulat tagjai három magáncégre: az iPS USA-ra, melynek vezetője Benjamin Corey, a Dominick's pénzügyi tanácsadó cégre, amelynek a feje Vincent Dominick, és a Pacific Rim Wealth Managementre, Szaboru Fukuda cégére.

Minden számítógépet, tárolóeszközt és dokumentumot lefoglalnak, és az összes vezetőt letartóztatják, a pénzügyi vezetőket, az ügyvezetőket és az igazgatókat. Nagy fogás lesz. Érzem a csontjaimban. Óriási hatással lesz a maffia és a japán jakuza közti együttműködésre, sőt, lehet, hogy örökre véget vet neki. Jelentős mértékben lecsökkenti az egyre nagyobb problémát jelentő kristályos amfetamin kereskedelmét New Yorkban. És mindez neked köszönhető, Laurie. Te valóságos kincs vagy a város számára, úgyhogy ha azon gondolkodsz, hogy esetleg főállású anya leszel, kérlek, ne felejtsd el, hogy nagyon fogsz hiányozni mindenkinek.

Laurie egyre dühösebb szemeket meresztett Jackre.

– Beszéltél rólam?

– Én mindig rólad beszélek – vallotta be Jack, és feltartotta a kezét, mint aki megadja magát. – De biztosíthatlak, hogy amit az imént Lou mondott, ahhoz semmi közöm.

James Stackhause különleges FBI-ügynököt választották ki, hogy legyen a Szövetségi Nyomozó Iroda, a Központi Hírszerző Ügynökség, a titkosszolgálat és a New York-i rendőrség tagaiból összeálló speciális különítmény vezetője. A többi ügynökhöz hasonlóan, kivéve a New York-i rendőröket, sötétkék egyenruhát viselt, melyen rajta volt a szervezetének rövidítése. A legtöbbjüknél vagy Glock pisztoly, vagy MI5 puska volt. A New York-i rendőrség ügynökei – valamennyien kommandósok – a szokásos fekete ruhát viselték, és a legkülönbözőbb féle lőfegyver volt náluk. Mindenkin sisak volt és golyóálló mellény. Valamennyiüket beavatták a legkisebb részletekbe is, és türelmetlenül várták már az akció kezdetét.

Stackhause ügynök különösen felajzott állapotban volt, az idegei pattanásig feszültek. Ő is alig várta, hogy megkezdődjön az apró részletekig megkoreografált rajtaütés, amikor az órája nagymutatója eléri a tizenkettes számot. Az akció kezdetét pontosan tizenegy órára tűzték ki mindhárom helyszínen, hogy kiiktassák annak veszélyét, hogy az üzletfelek felhívják egymást, hogy elrejtsék a bizonyítékokat.

– Maszkot fel! – kiáltotta, amikor az órája nagymutatója majdnem a kívánt helyre ért. Apró mikrofon volt a gallérjára csíptet-ve, és ennek köszönhetően a kiadott parancs egyszerre szólalt meg mind a kilenc civil külsejű járműben: három várakozott mindhárom helyszínen, mindegyik furgonban hat ember, összesen ötvennégy rendőr, kommandós és ügynök.

James Stackhause az első furgon utasülésén foglalt helyet, amely az Északi-Ötvenhetedik utca és az Ötödik sugárút bal oldalán várakozott. A másik két jármű közvetlenül mögötte várakozott. Amikor a nagymutató elhagyta a tizenegyes számot, visszaszámolt magában: „Tíz, kilenc, nyolc... – aztán kibiztosította Glock pisztolyát. – Négy, három, kettő, egy."

– Gyerünk!

A három furgonnak mind a négy ajtaja egyszerre felpattant, az Ötödik sugárút arra járó gyalogosai rémülten rebbentek szét. A különítmény tagjai végigrohantak a széles járdán, kitárták az ajtót, és elözönlötték a biztonsági pultot. Az őröknek megparancsolták, hogy ne kommunikáljanak az épület egyetlen bérlőjével sem, különös tekintettel az iPS USA-ra.

– Mi folyik itt? – kérdezte felháborodottan a biztonsági őr, és próbált határozott hangot megütni. Teljesen lenyűgözték és megrémítették a berontó kommandósok fegyverei, de aztán megkönnyebbült, amikor meglátta az FBI, Secret Service, CIA és NYPD feliratokat a dzsekik hátán.

– Letartóztatási parancsunk van! – üvöltötte Stackhause, közben az embereit a várakozó lift felé irányította. – Maradjanak ülve! Ne beszéljenek, ne telefonáljanak! – Az ujjával az egyik CIA-ügynök felé csettintett, és közölte vele, hogy maradjon itt a biztonságiakkal, hogy betartassa velük az imént kiadott parancsokat.

Amint a többi ügynök bent volt a liftben, az ajtók bezárultak, és a felvonó nagy sebességgel elindult felfelé az iPS USA emeletére. Amikor felérkeztek, olyan volt, mintha a lift kiokádta volna magából a tettre kész ügynököket, akik elrohantak a döbbent Clair Bourse mellett, és szétspricceltek az iPS USA irodáiba az előre meghatározott irányokba.

Clair sikoltott volna, ha nem bénította volna meg az egyik ügynök, aki egyenesen odarohant hozzá, és rá szegezve a fegyverét, parancsolta:

– Ne mozduljon!

Azért rontottak be ennyire gyorsan, nehogy valakinek lehetősége adódjon arra, hogy ehejtsen bármilyen bizonyítékot. Jacqueline legszívesebben hátranyúlt volna, hogy bezárja a széfet, csakhogy direkt figyelmeztették, hogy meg ne próbálja. Miután jó előre áttanulmányozták a szint alaprajzát, mindenki pontosan tudta, hogy hova menjen. Stackhause és egy másik FBI-ügynök, Tony Gualario egyenesen Benjámin Corey sarki irodájához rohant. Ott érték a vezérigazgatót és a pénzügyi igazgatót, ugyanis Ben és Carl Harris épp megbeszélést tartottak.

Amikor Stackhause és Gualario berontottak a szobába előreszegezett pisztollyal, Ben hirtelen felugrott.

– Maradjon a helyén! – parancsolt rá Stackhause. Benre emelte a fegyverét, aki azonnal visszaült a bőr irodaszékbe. Ugyanez a jelenet játszódott le Gualario és Carl között.

– Maga Benjamin Corey, New Jersey, Englewood Cliffs, Edgewood Road 5191? – reccsent rá Stackhause.

– Én vagyok – mondta Ben döbbenten, ám döbbenete hamar félelemmé változott. Egyszerre rádöbbent, hogy mi is zajlik itt pontosan.

– James Stackhause FBI-ügynök vagyok. Azért jöttem ide, hogy végrehajtsak több letartóztatási parancsot, továbbá házkutatási engedélyem van, amely felhatalmaz arra, hogy átkutassam az iPS USA-t, és lefoglaljak minden pénzmosással, elektronikus csalással, postacsalással, együttműködéssel és az amerikai kormány megtévesztésével kapcsolatos, valamint adócsalással kapcsolatos bizonyítékot. Letartóztatás! parancsom van továbbá, hogy őrizetbe vegyem önt a fent említett bűncselekmények elkövetéséért.

Stackhause elhallgatott, megköszörülte a torkát, majd előhúzott egy papírt a zsebéből.

– Még egy parancsom van, de ezt jobb, ha felolvasom, mivel ilyenhez még nem volt szerencsém. – Újból megköszörülte a torkát. – Interpol letartóztatási parancs: IP10067892431. Benjamin G. Corey, New Jersey, Englewood Cliffs, Edgewood Road 5191. ellen. Az Interpol azt kéri, hogy tartóztassák le, és az USA adja ki Japánnak a fent nevezett személyt a két ország között fennálló kiadatási egyezmény értelmében, hogy bíróság elé állíthassuk a Japánban, a Kiotói Prefektúrában 2010. február 28-án elkövetett gyilkosság vádjával.

– Mi van? – csattant fel Ben. – Én soha...

– Pillanat! – reccsent rá Stackhause ismét. – Ne mondjon semmit, amíg fel nem olvastam a jogait.

– Megtaláltam az eltűnt laborjegyzőkönyveket – szólt be az egyik FBI-ügynök a Jacqueline irodájába nyíló ajtóból, majd átnyújtotta a dokumentumokat Stackhause-nak.

– Szép munka, George – mondta Stackhause, a két kék könyvre pillantva. A hangjáról ismerte fel George-ot. – A japán kormány örülni fog. De hadd fejezzem be azzal, hogy felolvasom a jogait. Ha akarsz valami hasznosat csinálni, akkor hívd fel a másik két teamet, hogy megbizonyosodj róla, minden rendben van-e.

Stackhause ismét megköszörülte a torkát. Előhúzott a zsebéből egy tízszer tizenöt centis kartonlapot, amelyre felírta az úgynevezett Miranda-jogokat, hogy szó szerint tudja a gyanúsítottnak felolvasni.

– Jól van, tisztában vagyok a jogaimmal – méltatlankodott Ben. Fel volt háborodva, hogy a japán kormány olyan bűncselekmény elkövetésével vádolja, amelyet minden erejével próbált megakadályozni.

– Akkor is fel kell olvasnom – makacskodott Stackhause, és így is tett, akárcsak Tony Carl esetében.

Miután Bent és Carlt megbilincselték, George ismét bejött Ben irodájába.

– A másik két rajtaütés is hibátlanul zajlott – mondta George. -Az összes vezetőt letartóztatták, és tonnányi bizonyítékot gyűjtöttek.

– Tökéletes! – mondta Stackhause. – Akkor folytassuk itt is a bizonyítékgyűjtést.

2010. április 18.; vasárnap

13 óra 45 perc

New York City

– Itt jön – mondta Laurie, amikor megpillantotta Lou Soldanót, aki észak felé sétált a Kolumbusz sugárúton.

Laurie, Jack és JJ odakint ücsörögtek a kedvenc kávézójuk, az Espresso Eto Al teraszán, közvetlenül a természetrajzi múzeum déli falánál.

Igazság szerint csak Laurie és Jack ültek, mert JJ éppen aludt a hátradöntött Maclaren babakocsiban. Mivel a kávézó a sugárút keleti oldalán foglalt helyet, csak úgy ontotta rájuk a nap finom simogató tavaszi sugarait.

Laurie hátratolta a fémszéket, felállt, és integetni kezdett, hogy felhívja magára Lou figyelmét. Lou visszaintegetett, és megváltoztatta az útvonalát, hogy ne kelljen átfurakodnia a kávézó főbejárata előtti hosszú soron. Ehelyett egyszerűen átlépett a cserepes növények közé kihúzott alacsony láncon, amely a kávézó teraszának határát jelezte.

Lou megölelte Laurie-t, aztán belecsapott Jack tenyerébe, majd leült a számára fenntartott székre. Úgy nézett ki, mint aki épp most kelt ki az ágyból, a haja összevissza állt, a szemhéját pedig kótyagosan félig leeresztette. Arra azért szakított időt, hogy megborotválkozzon, és még mindig maradt egy kis borotvahab a jobb fülcimpáján.

– Köszi, hogy kiugrottál hozzánk – mondta Laurie.

– Kösz, hogy meghívtatok – felelt Lou. – Örülök, hogy egy kicsit kirángattatok ide. Olyan gyönyörű tavaszi nap van! Nagy kár lenne otthon vegetálni az ágyamon, márpedig valószínűleg ezt csináltam volna, ha nem hívtok. Szóval mondjátok, mi az a jó hír, amit el akartok mondani? Remélem, arról van szó.

– Azt nem tudom – válaszolta Laurie nevetve. – Mindenesetre visszamegyek dolgozni az OCME-be!

– Ez baromi jó! – kiáltott fel Lou őszintén. Felemelte a kezét, aztán belecsapott Laurie tenyerébe. – Reméltem, hogy ezt fogod mondani. Tök más lenne úgy bejárni az OCME-be, hogy az egyetlen ember, akivel találkozhatok, az a jó öreg, unalmas Jack. Gratulálok! És mikortól?

– Holnaphoz egy hétre már dolgozom – mondta Laurie. – A főnök annyira rendes volt, hogy el sem tudom mondani.

– Nem rendes, csak okos – válaszolta Lou.

– Úgy, úgy! – mondta Jack, és felemelte borospoharát, hogy koccintsanak. Aztán rájött, hogy Lounak nincs még bora, így aztán előredőlt a székén, hogy elkapja a pincérnő tekintetét.

– Ennél jobb hírt nem is mondhattál volna – mondta Lou, és Laurie felé hajolt. – Természetesen ez legalább részben önző reakció. Már azóta hiányoltalak az OCME-ből, mióta elkezdődött a szülési szabadságod. De azon túl, hogy önző vagyok, szerintem ez a lehető legjobb döntés, amit meghozhattál magad és a kicsi szempontjából. Te annyira jó igazságügyi szakértő vagy, és a jelek szerint más szempontból is hasznot húzol belőle. Azt gondoltam, hogy vissza fogsz térni, de őszintén szólva azt hittem, több ideig tart, mire rájössz, hogy úgy is nagyon jó anyuka lehetsz. Ha nem haragszol a kérdésért, elárulnád, hogyan tudtál ilyen gyorsan dönteni?

– Természetesen nem csak egy oka volt, hanem számos. Először is ott volt Leticia halálának tragédiája, én pedig nem szeretném azt érezni, hogy hiába halt meg. Lehet, hogy ez egy kicsit furcsának tűnik, de nekem nem. Azért halt meg, mert vigyázott JJ-re, hogy visszamehessek dolgozni. Valahogy azt hiszem, tartozom az emlékének ennyivel.

– Ez nekem egyáltalán nem tűnik furának.

– Arra is rájöttem, hogy JJ elrablásának esete nagyon kirívó és ritka jelenség. Egy a millióhoz, hogy még egyszer megtörténhet. De a legfontosabb felismerésem az volt, hogy van egy csomó szuper bébiszitter, akik imádnak gyerekekre vigyázni, és az az életcéljuk, hogy a lehető legjobb dadák legyenek. Azért, hogy én kényelmesen végezhessem a munkámat, szükségem van valakire, aki vele akar lenni teljes munkaidőben, és hajlandó partnerként közreműködni abban, hogy amennyire csak lehet, teljes odaadással végezhessem a munkámat. Érted, mire gondolok?

– Igen, értem – mondta Lou. – Szükséged van valakire, aki épp olyan jó és figyelmes JJ-hez, mint amilyen te vagy, amilyen te lennél, ha nem lenne fontos a szakmád. Persze úgy, hogy közben anyuka is maradhass. Ha a szükség úgy hozza, persze JJ miatt félre kell tenned mindenféle karrierrel kapcsolatos ambíciódat.

Jack félbeszakította Lout, mivel sikerült magára vonnia a pincémé figyelmét.

– Mi Vermentinót iszunk. Megkóstolod, vagy valami mást kérnél? Ugyanakkor csirkés cézársalátát eszünk. Mi a véleményed?

– Nekem tök mindegy – intézte el Lou egy kézlegyintéssel. Ő általában beérte fasírttal meg főzelékkel is, csak olyankor evett ilyen flancos dolgokat, ha Jackkel és Laurie-val volt. Ráadásul pillanatnyilag sokkal jobban érdekelte a Laurie-val folytatott beszélgetése, mint bármiféle étel vagy ital. – Feltételezem abból, hogy ilyen gyorsan visszatérsz, ez azt jelenti, hogy már találtál valakit, aki tökéletesen megfelel az elképzeléseidnek.

– Azt hiszem, igen – ismerte be Laurie. – Körülbelül egy hete annak, hogy szóltam minden barátomnak, különösen a kollégáimnak, és végül találtunk egy ír hölgyet, aki annak idején bébiszitter volt egy volt csoporttársamnál, akinek a gyerekei már tinédzserek. A barátnőm szeretett volna új helyet találni a bébiszitternek, mivel annyira megszerette, hogy szinte már családtag lett náluk. Amikor találkoztam az asszonnyal, tudtam, hogy tökéletes lesz, már attól a pillanattól fogva, hogy az első szavakat kiejtette a száján. És hajlandó beköltözni hozzánk.

– Ez szuper! Na akkor most próbáljunk meg koccintani megint! – mondta Jack, amikor a pincérnő Lounak is hozott egy pohár Vermentinót Jack felemelte a poharát, a többiek pedig követték a példáját. – Arra, hogy Laurie visszatér az OCME-be; JJ alkalmazkodóképességére, hiszen teljesen normálisan viselkedik, és Leticia emlékére, valamint az ösztöndíjra.

A három barát összekoccintotta a poharát, aztán jókorát kortyoltak a borból.

– Miféle ösztöndíjról beszéltek? – kérdezte Lou, miután vissza-tették a borospoharakat az asztalra.

– Megpróbáltunk kitalálni valamit, amivel Leticia emléke előtt tiszteleghetnénk – mondta Jack. – Végül felmerült bennünk a főiskolai ösztöndíj ötlete, amivel a környékbeli gyerekeket támogathatnánk. Laurie felvette a kapcsolatot a Columbia Egyetemmel, és úgy tűnik, tetszik nekik az ötlet, egyébként is szerették volna valahogyan támogatni a környékbeli gyerekeket. Laurie és én máris megkezdtük az adakozást azzal, hogy felhajtottunk egyévi illetményt, és másokat is arra kérünk, hogy cselekedjenek hasonlóan. Plusz különféle pénzforrásokat próbáltunk mozgósítani a környéken lakók segítségének igénybevételével. Szerintünk ez jót tesz a közösségnek.

– Ennél jobbat egyszerűen el sem tudnék képzelni – mondta Lou. – Pompás ötlet!

– Na és mi a helyzet a jogi fronton? – kérdezte Laurie. – Azóta is piszkálja a kíváncsiságomat, mióta beugrottál a múltkor, és meséltél arról a hármas rajtaütésről.

– Szokás szerint kissé vegyes a kép – mondta Lou. – A három vállalat nagykutyáit mind bíróság elé állítják, kivéve Benjamin Corey-t. Még ezen a héten meglesz a tárgyalás, és természetesen mindannyian ártatlannak fogják vallani magukat, köztük Corey is. A vád jelenleg nyomást próbál gyakorolni a beosztottakra azzal, hogy büntetlenséget kapnak cserébe, ha vallomást tesznek a főnökeik ellen. Menni fog a dolog, az biztos, annak köszönhetően, hogy milyen sok bizonyítékot sikerült gyűjteni a rajtaütések során, mert ezekkel sikerül kibogozni a titkokat, köztük a maffiózók bonyolult fedővállalatainak szövevényét is. Még fontosabb, hogy a Long Island-i maffia és a japán jakuza között virágzó és jövedelmező kapcsolat már a múlté, legalábbis egy időre biztosan, sőt, remélem, hosszú távon is. Neked köszönhetően sokkal kevesebb kristályos amfetamin van jelen most a városban.

– Miért nem kerül most bíróság elé Benjámin Corey?

– Azért, mert nemzetközi elfogatási parancs van ellene, ugyanis azzal vádolják, hogy elkövetett egy gyilkosságot Kiotóban. Ha csak valami csalást vagy hasonló intellektuális bűncselekményt követett volna el, akkor őt is bíróság elé állítanánk. Ha valaki nagy szarban van, hát az ő. Most elsősorban azon dolgozik, hogy elkerülje a kiadatást. Őszintén szólva nem szívesen lennék a helyében. Még ha sikerül is elkerülnie a kiadatást, akkor is elítélik pénzmosásért. De egyébként egyszerűen nem értem a dolgot. Hogy valaki ilyen tudományos múlttal erre vetemedjen... Olyan, mintha azt próbálgatta volna, hogy vajon meddig mehet el büntetlenül.

– Kicsit olyan ez számomra, mint egy görög tragédia – mondta Laurie. – A mohóság végzetes hibája épp egy olyan egyénben csúcsosodik ki, aki minden valószínűség szerint úgy indult, hogy leghőbb vágya, hogy segítsen az embereknek, csakúgy, mint az orvostanhallgatók kilencvenkilenc százalékának.

– De hogy történhetett? Egyszerűen nem megy a fejembe.

– Az orvostudomány és az üzlet szerencsétlen találkozása révén. A huszadik század közepén az ember jól megélhetett az orvoslásból, de nem szedhette meg igazán magát. Ez az egész akkor változott meg, amikor az orvostudomány ebben az országban már nem az állam felelőssége lett, mint az oktatás vagy a hadügy, ellentétben az összes többi ipari országgal. Ráadásul az USA kormánya akaratlanul is hozzájárult az orvosi ellátás hanyatlásához azzal, hogy az egészségügyi ellátást hatékony költségkezelés nélkül adta ki a kezéből, oly módon, hogy bőkezűleg támogatta a biotechnikai kutatásokat anélkül, hogy fenntartotta volna az ebből származó felfedezéseket az amerikai nép számára. Ráadásul a szabadalmi hivatal által jutalmazta az orvosi eljárások vagy folyamatok szabadalmait, mint például az emberi génszekvenciát, amit törvény szerint nem lehetne megtenni. Én mondom, az országunkban uralkodó orvosi szabadalmi helyzet totális káosz, ami már kezdi kísérteni az orvosbiológiai iparágat is, csak az már más lapra tartozik. Sajnos, ha ma egy orvos igazán meg akar gazdagodni, és sokan szeretnének, akkor már amennyire a szakterületük lehetővé teszi, legjobb, ha valahol a gyógyszeripar területén helyezkednek el, vagy az egészségbiztosítás területén, vagy a specializált kórházak területén, vagy a biotechnológiában. Ezek az iparágak azt állítják, hogy azért léteznek, hogy segítsenek az embereken, persze segíthetnek is, de azt csak úgy mellékesen. Nem ez a céljuk. A céljuk az, hogy pénzt keressenek, és ezt is teszik.

Lou egy másodpercig csak bámult Laurie-ra, aztán gúnyosan kacarászni kezdett.

– Arra számítasz, hogy én ezt felfogom?

– Nem igazán – törődött bele Laurie. – Csak annyit vonj le belőle, hogy nem lepődöm meg azon, hogy olyasvalakit, mint Ben Corey elcsábít a pénz, és egy olyan emberből, aki eredeti szándéka szerint odaadó orvos szeretett volna lenni, olyan személy lesz, akinek fő célja az, hogy milliárdossá váljon. A legtöbb, sőt talán az összes orvostanhallgató először önzetlen, ugyanakkor nagy a versengés közöttük. Muszáj, ha be akarnak jutni a legjobb főiskolára vagy a legjobb orvosi egyetemre, és a legjobbnak kell lenniük, hogy megszerezzék a legjobb rezidensi állásokat a legjobb szakmában, ami legnagyobb valószínűség szerint azt jelenti, hogy a legjobban fizető helyre szeretnének bejutni, hogy minél előbb visszafizethessék a diákhitelüket. Amit nem fognak föl közben, az az, hogy ez az orvosi hivatás az országunkban drasztikusan megváltozott az évek során, főleg a gazdasági helyzet miatt.

– Na és mi a helyzet az új egészségügyi törvénnyel? Az nem segít?

– Ha nagyon jó kedvemben találnál, akkor azt mondanám, hogy talán kezdetnek nem rossz. Lényegében azt célozza meg, hogy legyen valamiféle társadalmi egyenlőség az orvosi ellátás tekintetében, amely állami feladat lenne. De ebben az országban az orvosi ellátás versenyszellemben és érdekalapon működő iparág, és az új törvény ezt nem tudja megváltoztatni; csak megnyirbálja az érdekeltek viszonylagos hatalmát. Attól tartok, a végső hatás az lesz, hogy nagyobb nyomást gyakorolnak abba az irányba, hogy emelkedjenek a költségek, mivel mint például a Medi-care esetében, nem elég specifikus a költségellenőrzés.

– Jack, te is ilyen negatívan állsz a dologhoz, mint Laurie? –kérdezte Lou.

– Teljes mértékben – mondta Jack habozás nélkül. – Ne akard, hogy én is rákezdjek.

– Váltsunk inkább témát – javasolta Laurie. – Mi a helyzet JJ elrablásának ügyével? Mit tudtál meg?

– Nos, amit biztosan tudunk, az annyi, hogy direkt miattad találták ki, Laurie, hogy leszállj Szatosi Macsita esetéről. A váltságdíj csak elterelő hadművelet volt. Örömmel jelenthetem, hogy már őrizetbe vettük azt a bűnözőt is, aki megölte Letíciát. Az illetőt Brennan Monaghannek hívják, de a bábukat a Vaccarro család egyik capója irányította, nevezetesen Louie Barbera, akivel már volt pár összetűzésem a múltban. Nagyon örülnék, ha ennek az esetnek köszönhetően rács mögé kerülne, de már megint nem ez lesz a vége. Megint csak szabadon sétálhat ki.

– Az meg hogy lehet? – kérdezte Laurie felháborodva.

– A rendőrség szempontjából ez a baj a CRT-szerű cégek használatával. Ahogy megbeszéltük azon a végzetes éjszakán, amikor bemutattam nektek a két ügynököt, az ő elsődleges céljuk az, hogy megoldják az emberrablást az áldozat és az áldozat családja szempontjából a lehető legkedvezőbb módon. A módszereik során kihagyják a számításból, hogy az illegálisan szerzett bizonyítékokat nem használhatja fel a bíróság, mint például JJ esetében. A CRT megtudta, hogy hol tartják fogva JJ-t, és elrabolták úgy, hogy elkábították a Vaccarro családot, ami jogi szempontból nem éppen kóser eljárás. Még szerencse, hogy ennyire jó védőügyvédeik vannak, különben már rég lehúzhatták volna a rolót.

– Márpedig, ha választanom kell, hogy vissza akarom kapni JJ-t, vagy ragaszkodom a törvényes módszerekhez, akkor újra csak az előbbit választanám – ismerte be Laurie.

– Hát persze, hogy ezt mondod – válaszolta Lou. – Ezért is javasoltam, hogy alkalmazd őket. De ezt a tanácsot barátként, nem pedig rendőrként adtam. Mint rendőr nem tehettem volna, mivel a módszereik gyakran a sárba tiporják az alkotmányos jogokat, és ez a fajta viselkedés kétségkívül hosszú távon nem tesz jót a társadalomnak.

– És mi a helyzet Vinnie Amendolával? – kérdezte Laurie. – Még mindig bujkál?

– Már pár hete visszatért – mondta Jack. – Annyira lefoglalt bennünket a bébiszitter-keresés meg ez az ösztöndíj dolog, hogy el is felejtettem elmondani neked.

– Kösz szépen – mondta Laurie dühöt színlelve. – Na és mi van vele? Bajban van? Ő írta a fenyegető levelet?

– Ő bizony – bólogatott Lou. – Végül megtalálták a hatóságok Dél-Floridában, és visszahozták New Yorkba, mert körözést adtak ki ellene. Rendkívül együttműködő volt, és nem emeltek vádat ellene annak ellenére, hogy tulajdonképpen bűntárs volt. Mindenki felfogta, hogy megfenyegették, nagyon nehéz helyzetbe került, és féltette a lányai és a felesége életét. Ráadásul végül is ő figyelmeztetett téged a levelével. Ugye nem akarod feljelenteni, Laurie?

– Úristen, dehogyis! – mondta Laurie, és az arcára volt írva, hogy még a gondolatától is irtózik. – Alig várom, hogy megköszönjem, hogy figyelmeztetni próbált.

Ekkor érkezett meg a pincérnő a cézársalátákkal. Mindenki rendezkedni kezdett, hogy megpróbáljanak helyet csinálni a tányéroknak az apró, üvegtetejű kovácsoltvas asztalon. Amikor a pincérnő elment, Lou ismét tósztra emelte a poharát.

– Hadd mondjak egy rövid pohárköszöntőt! Az igazságügyi orvos szakértőkre és arra, hogy milyen sokat tesznek a bűnüldöző szervekért! Legalább mi ennyivel előrébb járunk, mint a rosszfiúk!

A három barát nevetve másodszor is összekoccintotta a poharát.

Tartalomjegyzék

Címoldal

A történet fontosabb szereplői

Előhang

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

Zárszó

Copyright

A mű eredeti címe:

Cure by Robin Cook

Copyright © 2010 by Robin Cook

Fordította: Cserna György

Hungarian translation © Cserna György, 2011

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2011

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

Telefon: (72) 777-000

e-mail: info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Csaba Emese

A kiadványt Bíró Péter tördelte

A borítót Müller Péter tervezte

Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető Bördős János ügyvezető igazgató

Megjelent 28,01 (A/5) ív terjedelemben

ISBN: 978-963-297-680-8