Date: 1973-12-14T23:00:00+00:00
Keywords: Biography & Autobiography; True Crime; General
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. „Serpico látta, hogy a polgármester az ágya mellé lép, de meg se próbálta jelét adni, hogy ráismert. Egy kis zavart szünet után Lindsay megszólalt: – Serpico rendőr – mondta –, tisztában vagyok vele, hogy nagyon gyenge, de azért szeretném közölni, hogy igen bátor ember, és New York valamennyi lakosa büszke magára. Serpico az undoron kívül semmi egyebet nem érzett. Majdnem négy év telt el azóta, hogy a polgármester egyik legközelebbi munkatársához fordult, abban a reményben, hogy később magával Lindsayvel is összejöhet, és részletesen beszámol neki egy sor
Publisher: L:J:

PETER MAAS – SERPICO

„Serpico látta, hogy a polgármester az ágya mellé lép, de meg se próbálta jelét adni, hogy ráismert. Egy kis zavart szünet után Lindsay megszólalt: – Serpico rendőr – mondta –, tisztában vagyok vele, hogy nagyon gyenge, de azért szeretném közölni, hogy igen bátor ember, és New York valamennyi lakosa büszke magára. Serpico az undoron kívül semmi egyebet nem érzett. Majdnem négy év telt el azóta, hogy a polgármester egyik legközelebbi munkatársához fordult, abban a reményben, hogy később magával Lindsayvel is összejöhet, és részletesen beszámol neki egy sor olyan esetről, amelynek szemtanúja volt, s mindegyik azt bizonyította, hogy a rendőrség szinte teljes egészében korrupt. Nem történt semmi. Belém kellett lőjenek, gondolta Serpico, hogy egy kis időt szakítson rám.”

PETER MAAS

SERPICO

SERPICO

Fordította: Szíjgyártó László

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Meleg szeptemberi délután New Yorkban. Elnézem Frank Serpicót, a nápolyi suszter harmincöt éves fiát, ahogy botjára támaszkodva bandukol az előkelő manhattani szálloda bejárata felé. A fehér kesztyűben és rézgombos, vállrojtos, fűzöld egyenruhában feszítő hotelportáson azonnal látni, hogy ellenszenvet érez iránta. Hajszálerekkel sűrűn beszőtt orra megvetően szimatol, vizenyős kék szeme gyanakodva mered a közeledő Serpicóra. Nyilvánvaló, hogy nem tetszik neki, amit lát.

Serpico alacsony, izmos férfi, bozontos, barna, göndör haja a vállát súrolja, s dús szakálla van. A lábán bőrsaru. Sonkaujjú, durva fehér vászon pulóveringet visel, bőrmellénnyel és alul kiszélesedő barna bársonynadrággal. A nadrágot széles öv tartja, hatalmas rézcsattal. Az övet Serpico az ócskapiacon találta. A csatot két történelmi nevezetességű szakállas úriember, Henry Wells és William Fargo domborművű képmása díszíti, köztük keresztbe tett amerikai zászlók, s alattuk a felirat: 1852 óta. Serpico jobb csuklóján ezüst karperec, a balon kétsoros, kvarcszemekből álló, tarka szeretetgyöngy. Az inge majdnem derékig nyitva, a nyakában vékony aranyláncon arany Micimackó lóg. A Micimackót egy svéd lánytól kapta, akivel stockholmi kirándulásán ismerkedett meg. Egyik este a gyerekkoráról mesélt neki, és véletlenül megemlítette, hogy akkoriban a Micimackó volt a kedvenc olvasmánya. A lány másnap elment, és megvette neki a kis figurát, aranyból.

Serpico viszonylag gondosan kiöltözött erre a manhattani látogatásra – Greenwich Viliage-ben ugyanis, ahol lakik, többnyire áttört pólóingben és kifakult farmernadrágban szokott járni, amelyet időnként ő maga hoz rendbe és foltoz meg, mivel ügyesen bánik a tűvel és cérnával –, a hotelportás mégis mohón lesi, nem adja-e Serpico csak egy parányi jelét is annak, hogy habozik, hogy csak egy kicsit is határozatlan vagy akármi, hogy elébe állhasson egy számonkérő „Mivel szolgálhatunk?”-kal. Csakhogy Frank Serpico ezt már ismeri; pontosan tudja, mit forgat a portás a fejében, és úgy sántikál el mellette, mintha az ott se volna.

Kíváncsi vagyok, mit csinálna a portás, ha tudná, hogy a botban, amelyre Serpico támaszkodik – tizennyolcadik századbeli, bőrszíjjal szorosan körültekert angol sétabot, a fogantyúja elefántcsontból faragott bíborosfej – egy hetvenöt centi hosszú, borotvaéles, hegyes kard van, és hogy Serpico mellénye alatt, bal oldalt az övére csatolt pisztolytáskában egy nagy, töltött, tizennégy lövetű, 9 mm-es, belga gyártmányú Browning automata pisztoly fészkel, agyával előre, jól megolajozva, üzemképes állapotban. Serpico sohase teszi ki a lábát hazulról az automata pisztoly nélkül, ezért visel még a legnagyobb kánikulában is zakót vagy valamiféle mellényt.

Serpico nemrég tért vissza a városba Nova Scotiából, ahol kéthetes szabadságát töltötte, s mivel a szálloda közelében kellett felkeresnie egy orvost, abban állapodtunk meg, hogy itt találkozunk, és egy pohár ital mellett beszámol a kirándulásáról. Egy Bloody Maryt rendel, és egy szál zellert is kér bele. A csinos, szőke pincérlány, árnyalatnyi bosszúsággal a hangjában, megjegyzi:

– Zellert? Ilyet se hallottam még.

– Ki kéne próbálnia – mondja Serpico.

– Minden bajából kigyógyítja. – Beszéd közben egyenesen a lány szemébe néz. Serpico – hagyományos mértékkel nézve – egyáltalán nem jóképű. Az orra például túlságosan nagy az arcához, és egy kicsit ferde is, mintha egy ökölcsapástól ferdült volna el, amelyet nem sikerült kihevernie. De a Serpicóról alkotott benyomást egy adott pillanatban mindig a szeme határozza meg: sötétbarna, és ha mérges, dühtől izzik. Ha viszont mosolyog, mint ahogy most is, a két szem szinte táncolni látszik jókedvében, és velük összhangban gyűlnek ráncba körülöttük az arcvonásai is. Ez, valamint hangjának szuggesztív csengése bűvös hatást gyakorol a lányra. Elpirul, viszonozza a mosolyt, és azt mondja: – Igazán? Nagyszerű! Ki fogom próbálni.

A pohár ital mellett Serpico sóvárogva beszél Nova Scotia-i kirándulásáról, a ragyogó, friss nappalokról s a csodálatos, csöndes éjszakákról. Északra utazott, de óvatosságból azt híresztelték, hogy délre megy, még repülőjegyet is váltott Floridába. Egyedül hajtott cirkálóján Nova Scotiába, csak angol juhászkutyáját, Alfie-t vitte magával. Elsősorban azért utazott el, mert életveszélyesen megfenyegették, de szabadulni akart a várostól is, ahonnan több mint egy éve nem tette ki a lábát. Végig akarta gondolni egy sor személyes problémáját, a múltat és a jelent, és el akart gondolkozni a jövőjén.

Két napot kivéve, amelyet egy farmernél töltött, akivel az országúton ismerkedett össze, emlékezik vissza Serpico, azzal töltötte az idejét, hogy ráérősen végighajtott a tengerparton, s időnként megállt horgászni vagy sétálni egyet a fövényen, hogy megmozgassa bal lábát, amely még mindig elég gyenge volt a súlyos phlebitisz után. A fájdalmas és néha veszedelmes érgyulladás miatt először tolószékbe kényszerült, s utána is csak bottal tudott járni.

Éjszakánként rendszerint szabad ég alatt aludt. Cirkálója hátsó ülésén magával vitt egy feltámasztható nagy furnérlemezt, s ha alkalmas helyet talált, kidugta a kocsi kétszárnyú ajtaján, felállította, ráfektetett egy hálózsákot, föléje pedig, eső ellen, sátorszerű ponyvát szerelt. Aztán tüzet rakott, megetette Alfie-t, sütött magának egy szelet húst, amelyet üzletben vásárolt, vagy főzött egy halat, amelyet napközben fogott. Megkávézott, belebújt a hálózsákba, és lámpafénynél olvasgatott. Több könyvet is vitt magával. Különösen korunk nagyszerű táncosnője, Isadora Duncan Életem című önéletírását szerette olvasgatni. Serpico legkedvesebb szórakozása az opera és a balett, valamint Duncan önéletrajza, amelyet egy táncosnőtől kapott, akivel viszonya volt egy ideig. Ami a legjobban tetszett neki a könyvben, az Miss Duncan szenvedélyes függetlenségre törekvése és ama eltökéltsége volt, hogy – miként Serpico megfogalmazza – „mindig azt csinálja, ami a dolga”.

A kirándulás során történt egy epizód, amelynek különös jelentősége volt Serpico számára. Éjfél után érkezett Bostonba, és elhatározta, hogy virradatig egy parkolóhelyen fog aludni, a dél-bostoni rakpart közelében. Hajnali három körül arra ébredt, hogy Alfie ugat, és neki egy zseblámpa világít az arcába. Azonnal rájött, hogy a lámpát egy bostoni rendőr tartja a kezében, és felkészült rá, hogy egy sor éles hangon feltett kérdés következik, hogy ki ő, mit csinál itt, s talán még a cirkálóját is átkutatják, nincs-e nála kábítószer. De a rendőr csak arra figyelmeztette, hogy az utóbbi időben sok rablótámadás fordult elő a környéken. – Igazán jó érzés volt – mondja most Serpico, mikor felidézi az epizódot a hotel bárjában. – Találkoztam egy rendőrrel, aki azt csinálja, ami a feladata: segíteni akar az embereken, nem zaklatni őket.

Serpico, aki csak mértékkel iszik, nem kér még egy Bloody Maryt. Elhatározom, hogy visszakísérem Greenwich Village-be. Útközben rágyújt egyre a három-négy szivar közül, amennyit egy nap el szokott szívni. Szivarjait a ruházati negyed közelében szerzi be egy kis üzletben; ott helyben, kézzel sodorják neki. Hasonló üzleteket városszerte felkutatott magának, ezekben szerzi be szükségleteit. A műanyagba előrecsomagolt élelmiszerek korában többre becsüli a friss árut, és rendkívüli távolságokat képes megtenni, hogy kedvenc csemegéihez hozzájusson. Kiutazik Brooklynba, egy kétes hírű utcába, a frissen készített, fűszeres lengyel kolbászért; Brooklyn egy még távolabbi részébe a frissen őrölt török kávéért, amelyre időnként kedve támad; Manhattanba, egy olasz henteshez a Kilencedik Avenue környékén, aki maga készíti a genovai szalámit, és Lower East Side-ba egy sajtkereskedésbe, ahol olyan friss a mozzarella, hogy kifröccsen belőle a tej, mikor hozzáérnek a késsel.

Serpico úgy tervezi, hogy vacsora után beül egy moziba, s miközben cirkálójában zötykölődünk, azon morfondírozik, hogy melyik barátnőjét vigye magával. Annyi lehetőség közt választhat, hogy még a Playboy lelkes olvasói is beleőrülnének. Három lány jut azonnal az eszébe. Az egyik: legkitartóbb barátnője, egy víg kedélyű stewardess, aki mindig úgy fest, mintha éppen most érkezett volna a dél-kaliforniai tengerpartról, ahol napozott és vízisízett. A másik egy kissé merev, huszonhat éves, szőke, százdolláros call-girl, fantasztikus keblekkel. Vele Serpico a nyáron ismerkedett meg, amikor átmenetileg elhagyta a saját lakását – ugyanazon okból, amiért később Nova Scotiába utazott –, és beköltözött egyik barátja lakásába, amelyet az kölcsönadott neki. Egy délután futottak össze, amikor Serpico Alfie-t sétáltatta a háztömb körül, a lány meg a pudliját. Másnap hajnali négy körül Serpico még fenn volt, kedvenc operáját, Puccini Bohémélet-ét hallgatta, aztán elhatározta, hogy leviszi Alfie-t még egyet sétálni. Amikor befordult a sarkon, összetalálkozott a lánnyal, aki éppen taxit próbált fogni. Megkérdezte tőle, hová megy ilyen korán. A lány azt felelte, hogy nem tudott aludni, és bemegy a városba, hogy elbeszélgessen valamelyik barátnőjével. Serpico megkérdezte: „Miért nem beszélget el velem? Legalább megspórolja a taxiköltséget.” Egy darabig sétáltak az elhagyatott utcákon, aztán felmentek a lakásba, és ettől fogva a lány, valahányszor nem volt „hivatásával” lekötve, meglátogatta Serpicót. Egyszer éppen akkor állított be, amikor Serpico egy batyu szennyest készült az önkiszolgáló mosodába vinni. A lány kikapta a kezéből. – Egy férfi ne mossa maga a szennyesét – mondta. – Ez nőknek való feladat.

A harmadik lány egy csinos fekete maneken, akivel Serpico a múlt évben randevúzott rendszeresen, az idei nyáron azonban ritkán jött össze vele, és a lány dühös levélkéket kezdett az ajtaja alá dugdosni, amelyekben azzal fenyegetőzött, hogy csúnyán elintézi, ha „fehér tyúkok” kedvéért elhagyja.

Serpico rendes lakása Greenwich Village nyugati részén van, három háztömbre a Hudson dokkjaitól. A ház egy lerobbant, négyemeletes épület, a bejárata fölött valamikor megrepedt egy vízvezetékcső, és a beázott mennyezetet még nem javították meg. Serpico lakása a földszinten van, hátul, a piszkos lépcsőház végében. Egy újsághirdetés alapján talált rá, „fafűtéses kandallóval rendelkező, kertes lakásként” hirdették. A „kertről” kiderült, hogy egy háromszögű kis udvar, tele törött üvegekkel és mindenféle szeméttel, ahová a szomszédos épület miatt csak akkor süt be a nap, ha pontosan fölötte van. A lakás is ugyanolyan kicsi és sötét, de csakugyan van benne egy kandalló, amely működik is, így aztán Serpico kibérelte a lakást. Kitakarította az udvart, kiültetett néhány cserepes növényt, kivezetett és felszerelt néhány villanykörtét, és épített egy betonmedencét, amelyben meleg időben néhány aranyhal úszkál. Az udvarról nyíló ajtó egy hálófülkébe vezet, ahol éppen csak elfér az ágya, egy versenybicikli és egy trópusi halakkal teli akvárium. A lakás ezenkívül egyetlen, négyszer ötméteres, hihetetlenül zsúfolt szobából áll, amely úgy néz ki, mint egy zsibvásár, különösen télen, amikor ég a tűz a kandallóban.

Az egyik sarokban, egy kerubokkal körülvett romantikus aktot ábrázoló óriási faliszőnyeg és a mennyezetről lelógó Tiffany lámpa alatt egy kerek, fehér márványasztal áll, amelyet szükség esetén négyen ülhetnek körül. Mint a szobában levő legtöbb bútordarabot – egy juharfa szekrényt, egy kis heverőt meg egy lábzsámollyal ellátott hatalmas karosszéket –, Serpico ezt is valamelyik ócskásboltban vásárolta. Egy másik sarokban van egy kis „teakonyha”, amelyet részben eltakar egy faragott spanyolfal, itt szokott – mert jól tud főzni – olyan ételeket készíteni, mint például a barackos csirkemell. A kandalló téglapárkánya fölött egy vízibivaly szarva függ, mellette egy afrikai maszk, egy régi elöltöltő puska és egy öreg ingaóra Koppenhágából. A kandalló egyik oldalán egy Viktória korabeli réz szénfogó, egy szeneslapát és egy piszkavas áll, a másikon egy fával teli óriási vörösréz üst. Az egyik falhoz gitár van támasztva, fölötte egy Ben Shahn békeplakát; van még a szobában egy televíziókészülék, egy sztereó rádió és egy tevenyereg, amelyet Serpico Marokkóból hozott, s amelyet szükség esetén széknek is lehet használni. Mivel Alfie bozontos teste keresztben fekszik, a padlón – házőrzőnek van idomítva, és a legkisebb idegen neszre morogni kezd –, csak óvatosan lehet közlekedni a szobában.

Az udvarra néző két ablak alatt halmokban állnak a hanglemezek, s a szoba harmadik sarkában levő polcokon különböző emléktárgyak sorakoznak, amelyeket Serpico az utazásairól hozott magával: indián cserépedények, egy csontból faragott sakk készlet Mexikóból, söröskorsók Németországból, egy tajtékpipa Hollandiából, egy ébenfából faragott öklelő bika Spanyolországból, és egy velencei váza, amelyben tömjén rudakat tart. Az ablakok közti polcok zsúfolásig vannak könyvvel, köztük olyanokkal, mint Thoreau Walden-je, Yeats összes költeményei, Baudelaire-től A romlás virágai, Hesse Steppenwolf-ja, Dalton Trumbótól a Johnny jegyvert fog, valamint egy zsarukról szóló bestseller regény, amelyet egy Los Angeles-i rendőr őrmester írt, az Új centuriók.

Miután jó sokáig hajtott a szállodától, Serpicónak végül is sikerül parkolóhelyet találnia egy háztömbnyire a lakásától. A hely éppen csak akkora, hogy elfér a cirkálója, de így is elégedetten farol oda. Régebben egy BMW sportkupéja volt, amely az idők folyamán összevissza horpadt, és elnyüvődött a város utcáin; jelenleg új gazdája bajlódik vele.

A környék szemmel láthatólag nem valami előkelő, mintegy be van ékelve a tulajdonképpeni, festői szépségű, fasorokkal díszített Greenwich Village és a folyóra néző raktárak, áruházak és teherautó-garázsok közé. A bérek itt aránylag alacsonyak, a lakosság többsége fiatal, és ellene van a fennálló hatalmi rendszernek. Jóval több marihuánát szívnak, mint amennyi alkoholt fogyasztanak. A férfiak haja vállig ér, a nők felszabadultnak tartják magukat.

Serpico közismert figura errefelé, s ahogy végigmegyünk a járdán, minduntalan ráköszönnek, mint valami politikusra a választókerületében. Egy joviális, kerék képű fekete, akinek igen jól megy az üzlete – művirágot készít a külvárosi kereskedőknek –, odakiált neki: – Hé, jampi, hol voltál? – De a legtöbben, akikkel találkozunk – például egy lófarokfrizurás barna lány, aki egy asztalt fényez újra égy régiségbolt előtt, egy farmernadrágos joghallgató meg két fiatal, aki nemrég tűnt fel első rocklemezével – „Pacó”-nak szólítja. Ez a „Frank” spanyol megfelelője, Serpico néhány éve kapta a becenevet, amikor egyre gyakrabban kezdett kirándulni Puerto Ricóba – egyebek közt azért, hogy spanyol nyelvtudását gyarapítsa. Serpico ugyanis nemcsak szerepet játszani tud kitűnően, hanem bámulatos érzéke van az idegen nyelvekhez is. Az olaszon és a spanyolon kívül – ezeket folyékonyan beszéli – jól elboldogul a franciával és a némettel is, sőt a japánhoz is konyít valamicskét: ebbe a nyelvbe katonai szolgálata alatt kóstolt bele.

Már éppen be akartunk lépni az épületbe, ahol Serpico lakik, amikor ráköszön egy cowboycsizmás, kirojtosodott pioníringes, nyurga fiatalember, és megkérdi: – Hallottad, hogy az éjjel meggyilkoltak egy csajt a Jane Streeten?

– Nem. – Serpico arcáról eltűnik a közöny, és feszülten néz a fiatalemberre. – Hány órakor? – kérdezi.

– Nem tudom. Valamikor az éjszaka. Miért?

– Lelőtték?

– Azt se tudom, Paco. Azt hiszem, megkéselték, de nem vagyok biztos benne.

Serpico a szakállát húzgálja.

– Furcsa – mondta. – Úgy hajnali három körül mintha lövést hallottam volna. Fogtam is a revolverem, és kirohantam, de csak a sarki kocsma előtt álldogált egy csomó buzi, azokból meg nem tudtam kiszedni semmit.

A szomszédai közül sokáig senki sem tudta, hogy Serpico kicsoda. A furcsa az – tekintetbe véve életstílusukat és beállítottságukat –, hogy most, amikor már tudják, nem zavarja őket, hogy Frank Serpico tulajdonképpen harmadosztályú detektív – jelvényének a száma 761. –, s mint ilyen, a New York-i rendőrség tagja.

Ha Serpico Greenwich Village-beli barátait először elképesztette is ez a felfedezés, végül is tudomásul vették. Rendőrkollégáit azonban más természetű felfedezések döbbentették meg vele kapcsolatban, és megdöbbenésükből még mindig nem tértek magukhoz. Serpico, akit szoknyabolond, élvhajhász hippinek tartottak, rendőrségi körökben még soha nem hallott, megbocsáthatatlan dolgot merészelt elkövetni. Amikor ünnepélyes esküt tett, hogy érvényt szerez a törvénynek, elhatározta, hogy mindenkivel szemben érvényt szerez neki; vagyis nem követte a személy szerint egyébként becsületes rendőrök többségének hagyományos példáját, akik mindenkivel szemben érvényt szereztek a törvénynek – kivéve a rendőröket. Ő nem volt hajlandó megvesztegetést elfogadni, illetéktelen haszonra szert tenni és zsarolni, de „másfelé nézni” sem volt hajlandó, amikor mások csináltak ilyesmit.

Ezzel az elhatározásával Serpico unikum lett a maga nemében. A New York-i rendőrség történetében ő volt az első rendőr, aki nemcsak hogy jelentést tett a testület soraiban burjánzó korrupcióról, hanem a bíróság elé is odaállt, és saját elhatározásából, önként tanúvallomást tett róla. Tette ezt négyesztendei magányos odisszea után – amelynek során ismételten kudarcot vallottak erőfeszítései, hogy cselekvésre bírja a rendőrség vezetőit és a politikusokat, miközben állandóan fenyegette a veszély, hogy próbálkozásaira rájönnek a korrupt zsaruk, akikkel mindennap kénytelen volt érintkezni –, és az után, hogy végső elkeseredésében egy újsághoz fordult a sztorijával. Ez a viharos események egész sorozatát robbantotta ki, s végül is arra vezetett, hogy John V. Lindsay polgármester és egész közigazgatási apparátusa mérhetetlenül kínos helyzetbe került a közvélemény előtt; bizottság alakult az állítólagos rendőrségi korrupció kivizsgálására; a rendőrfőnök váratlanul lemondott; tömegével mondtak le más, magas rangú rendőrtisztek is; a rendőrség szervezetét és szabályzatát olyan drasztikusan megreformálták, amilyenre még nem volt példa; egy új rendelet értelmében, amely a parancsnokokat tette felelőssé beosztottjaik cselekedeteiért, kerületi kapitányokat száműztek alacsonyabb beosztásba, felügyelőket fokoztak le, hadnagyok és őrmesterek tömegével kerültek áthelyezésre; bejelentették, hogy egy csomó rendőr ellen vádat emelnek a bíróság előtt, vagy eljárást indítanak a testület kebelén belül; egy különleges feladattal megbízott szövetségi nyomozócsoport vezetője, aki külön vizsgálatot indított, közölte, hogy egyes rendőrök nagy összegű, huszonötezer dollárig is terjedő illegális juttatásokban részesültek; egy sor megvesztegetett zsaru, akit a bizottság nyomozói tetten értek, nyilvános kihallgatásokon tett tanúvallomást a széles körű, mélyen gyökerező korrupcióról – a New York-i rendőrségnek csupán egyetlen szekciójában évi négymillió dollárra rúgott az illetéktelen haszon; s végül kulcspozíciókban levő törvényhatósági és rendőrségi tisztségviselők vallották be eskü alatt, hogy noha Serpico bizonyos tényeket előzőleg a tudomásukra hozott, lényegében semmit sem tettek az ügyben.

Ahogy a felsorolt események kezdtek kifejlődni, és ismertté vált, hogy mi a szerepe bennük Frank Serpicónak, sok rendőr szemében olyan emberré lett, akitől félni kell, és – akit el kell pusztítani.

Találkozásunk előtt hét hónappal – 1971. február 3-án este 10 óra 42 perckor – a Brooklyn északnyugati részében levő Greenpoint Kórház intenzív osztályán megszólalt a telefon. Egy kis fekete ápolónő, Ann Bennett vette fel a kagylót, hallgatott egy pillanatig, aztán felkiáltott: – Lelőttek egy rendőrt! Rögtön itt lesznek vele.

Néhány háztömbbel arrébb, a Metropolitan Avenue-n, egy URH-s kocsi robogott a kórház felé, szirénája üvöltött, lámpái villogtak. Serpico tehetetlenül feküdt a hátsó ülésen, arca, szakálla s a rajta levő katonai zubbony felső része csupa vér volt. A vezető mellett egy másik rendőr térdelt az első ülésen, s a támlája fölött hátrahajolva nekifeszítette a kezét Serpico elernyedt testének, nehogy leguruljon az ülésről, mikor a kocsi kanyarodik és befordul egy-egy sarkon.

Körülbelül huszonöt perc telt el azóta, hogy Serpico Brooklyn egyik körzetében, Williamsburghban, egy kábítószeres razzia során fél testével beszorult egy heroin kereskedő ajtajába, egyszerre csak észrevette, hogy egy revolvercső mered rá a sötét benyílóból, körülbelül fél méterre a fejétől, s már hallotta is a dörrenést, ahogy a revolvert elsütötték, látta a villanást – irtózatos, vörös, sárga és narancssárga villanás volt –, s már érezte is a fejében a perzselő hőséget, mintha millió fehéren izzó tűt döftek volna bele. Arcba lőtték.

Most, az URH-s kocsiban, hullámokban tört rá a gyengeség, és kétségbeesetten küzdött, hogy ne veszítse el az eszméletét. Nem tudta, milyen súlyos a sebesülése, de rémlett neki, hogy hallotta a rádióüzenetet, hogy a Greenpoint Kórházba viszik, és csak az járt a fejében, hegy ha sikerül kitartania, amíg a kórházba kerül, talán életben marad. Az első ülésről föléje hajló rendőr, aki tartotta, mondott valamit, Serpico sejtette, hogy bátorító szavakat, de a sziréna miatt nem értette őket, és az út hátralevő részében a sziréna üvöltése minden egyéb hangot elnyomott.

A vér kezdett megalvadni az arcán. Korábban, mikor a földön feküdt, miután lelőtték, látta, hogy szinte gejzírként spriccel az arcából a néhány centire levő mocskos falra, s még mindig érezte, hogy a szája tele van vérrel, akárcsak az orra és a körülötte levő melléküregek. Ugyanolyan érzés volt, amilyet akkor érzett, amikor úszás közben véletlenül víz ment a szájába és az orrába. De most, az URH-s kocsiban főként arra koncentrált, hogy ébren maradjon, úgy kapaszkodott az eszméletébe, mint valami talizmánba, küzdött az irtózatos fáradtság ellen, amely oly csábítóan akart erőt venni rajta, azt gondolta, hogy ha sikerül nyitva tartania a szemét, valahogy megmenekül a haláltól.

Amikor a rendőr-főkapitányságra befutott a jelentés, hogy lelőttek egy rendőrt, és hogy ez a rendőr Frank Serpico, a hivatalos közegeket az első pillanatban izgatott félelem kerítette hatalmába. Körülbelül hat hónappal korábban Serpico volt a koronatanú egy korrupt civil ruhás rendőr ellen hamis eskü miatt indított perben, aki előzőleg letagadta, hogy több ezer dollárral megvesztegették. A civil ruhás rendőrt börtönbüntetésre ítélték, aminek az lett a következménye, hogy még néhányan, akiket ugyanilyen okból fogtak perbe, beismerték bűnösségüket, abban a reményben, hogy így enyhébb ítéletet kapnak. Így aztán a főkapitányságon eleinte attól féltek, hogy Serpicót valamelyik kollégája lőtte le. Noha ez a félelmük rövid néhány órán belül alaptalannak bizonyult, még mindig fennmaradt egy kellemetlen kérdés: vajon kötelességteljesítés közben, természetszerűen került-e sor a lövöldözésre, vagy csapdát állítottak Serpícónak?

Hasonló gondolatok kavarogtak Serpico agyában is. Az emlékezetes összeütközések a kapitányságokon. A rendőr, akit meglehetősen kedvelt, amint szinte könyörögve megkérdezi: „Miért nem fogadod el a pénzt, Frank?” A másik rendőr, aki váratlanul kést rántott rá és rávicsorgott: „Tudjuk, hogy kell elbánni a magadfajta alakokkal”. Aztán az a pillanat is a bíróságon, amely olyan sokszor az eszébe jutott, hogy most minden különösebb erőfeszítés nélkül fel tudta idézni: ott ül egy lottóüzér mellett, akit letartóztatott, várva, hogy vád alá helyezzék a fickót, s az hirtelen feléje fordul, Serpicóra bök a mutatóujjával, begörbíti, és odasúgja neki: – Hé, vegye tudomásul, hogy magát el fogják intézni.

– Kik?

– A saját fajtája.

Néhány nappal előbb Serpico személyesen vetett véget East Harlemben egy fogadóiroda működésének, amely a maffiáé volt, és rendszeresen pénzelte a rendőrséget. Erre gondolt, amikor megkérdezte: – Mit ért azon, hogy a saját fajtám? Az olaszok?

– Nem – felelte a gengszter. – A zsaruk.

Ápolók várakoztak hordággyal az intenzív osztály bejárata előtt, amikor az URH-s kocsi begördült a kórház területére. Akkor volt épülőben az új intenzív részleg; a kerekes hordágyon fekvő Serpicóval előbb ezt kerülték meg, majd végiggurították egy vajszínűre festett mocskos folyosón, elmentek egy várószoba előtt, s úgy értek be a régi, elavult létesítmény egyik szűk kórtermébe, ahol egyszerre legfeljebb három beteget lehetett elhelyezni. Amikor Serpico odakerült, véletlenül nem feküdt benne senki. Miss Bennett, az az ápolónő, aki az előbb felvette a telefont, lenézett a véráztatta, élettelennek látszó alakra, és azt mondta magában: – Ó, istenem, már meg is halt. – Aztán meghallotta, hogy Serpico érthetetlenül dünnyög valamit, rájött, hogy még él, és egy másik ápolónő segítségével gyorsan nekilátott leszedni róla a ruhadarabjait: a vattával bélelt katonazubbonyt, a bőrmellényt, a vastag fekete gyapjúpulóvert, a farmert és a rövid szárú csizmát. Miss Bennett megpróbálta áthúzni a fején az aranyláncot a Micimackóval, de nem sikerült, mire ollóval elvágta a láncot. Serpico hallotta, hogy a másik ápolónő azt mondja: – Nézd, valaki elvesztette a fülbevalóját. – Serpico tudta, hogy a fülbevaló, egy egyszerű arany karika, valószínűleg az övé, de mikor megpróbálta megmondani a nővérnek, rájött, hogy nem tudja kinyitni a száját.

Kórházi inget húztak rá, és a két ápolónő nekilátott letisztítani a vért az arcáról és a nyakáról. Már nem dőlt belőle a vér, csak a bal füléből szivárgott valami vizenyős, véres folyadék. A bal szeme körül kezdett megfeketedni, s a bal arca a normálisnál majdnem kétszer nagyobbra dagadt és megbénult, s ettől a szája furcsán elgörbült. Aztán Miss Bennett megpillantotta az alvadt vérrel fedett lyukat, ahol a golyó Serpico arcába hatolt, pontosan a bal orrcimpája fölött.

Egy orvos állt az ápolónő mellett, és Serpico hallotta, hogy azt mondja: – Ne nyúljon a sebhez – egy másik hang meg azt: – A fejébe lőttek. – Ismét azon kezdett tűnődni, vajon milyen súlyos lehet a sebesülése, s megpróbált továbbra is bizakodni, arra gondolva, hogy mindenesetre lát és hall. De ahogy ott feküdt a hordágyon, a rámeredő elmosódott arcok gyűrűjében, teljesen kiszolgáltatottnak érezte magát, és gyűlölte ezt az érzést. Az arcok fölött vakító villanylámpák izzottak, és hirtelen eszébe jutott, hogy ugyanilyen lámpák világítottak le rá, és ugyanilyen kiszolgáltatottnak érezte magát, amikor ötéves korában berohantak vele a kórházba, hogy kivegyék a vakbelét.

Mikor felfedezték, hogy a fején sebesült meg, az egyik orvos erősen belecsípett Serpico vállizmába. Összerándult a fájdalomtól, s ez annak a jele volt, hogy a központi idegrendszere még funkcionál. Aztán látta, hogy tűket szúrnak a karjába. Az egyik injekcióval az agyállomány duzzadását próbálták kivédeni, a másik kettővel a görcsöket.

Ismét mérhetetlen fáradtságérzés kerítette hatalmába, s kétségbeesetten küzdött, hogy ébren maradjon, nem akart elaludni, mert úgy érezte, hogy az egyenlő lenne a halállal, a megsemmisüléssel. Az egyik orvos azt mondta neki: – Semmi vész. Rendbe fog jönni. – Homályosan érzékelte, hogy kék egyenruhák vegyülnek a fehérek közé, és egy hang azt kérdi: – Katolikus? – Jaj, ne, gondolta Serpico, csak ezt ne! Évek óta nem járt se misére, se gyónni, de, úgy látszik, mégis bólintott, mert valaki azt mondta: – Igen, az, katolikus – aztán már csak azt látta, hogy egy pap hajol föléje, és azt kérdi: – Hall engem? Hall engem? Nem szükséges felelnie – aztán elkezdi feladni neki az utolsó kenetet, a római katolikus vallás utolsó szentségét.

Amikor a pap végzett, Serpico észrevette, hogy egy egyenruhás rendőr áll mellette, notesszel a kezében. Hirtelen eszébe jutott, hogy valami fontos közölnivalója van, és alig észrevehetően jelt adott a rendőrnek. Iszonyú erőfeszítéssel sikerült a szája jobb sarkából kinyögnie: – Ne anyámat hívják fel. A nővéremnek szóljanak. A nővéremnek.

A rendőr zavart képet vágott. – Mit mond? – kérdezte a hordágy másik oldalán álló ápolónőtől.

– A nővéremnek – motyogta ismét Serpico. – Ne az anyámnak.

Maria Giovanna Serpico apró, törékeny, hetvenkét éves asszony volt, s nemcsak a szívével bajlódott már régóta, hanem mostanában egy súlyos influenzán is átesett, nagyon legyengült, és az orvosa azt tanácsolta neki, hogy még legalább egy hétig ne mozduljon ki a szobából a hideg New York-i télben, hacsak nem adódik egy kivételesen meleg, verőfényes nap.

Egyre több kórházi alkalmazott és rendőrtisztviselő csődült be az intenzív részlegbe, és miközben a hangzavar egyre nagyobb lett, Frank Serpicót átgurították egy másik helyiségbe, hogy megröntgenezzék, nincs-e szükség azonnali műtéti beavatkozásra, hogy eltávolítsák a fejéből a golyót. Válságos volt ugyan az állapota, de pillanatnyilag stabilnak látszott.

A röntgen kimutatta, hogy Serpico életben maradása a csodával volt határos. Az mentette meg – ami azonnal meg is ölhette volna –, hogy az emberi testbe hatoló golyó pályája nem mindig logikus. A lövedék becsapódására természetes reakcióként hirtelen összeránduló izmok megváltoztathatják az irányát, még az arc lágy szövetében is, ahol Serpicót érte a golyó. Ha eredeti pályáján haladt volna tovább, gerincagya felső részébe fúródik, és megbénítja a végtagjait, a hólyagját, a bélműködését és a légző rendszerét. Ha kicsit fölfelé görbült volna a pályája, az agyalapját zúzza szét, és azonnali halált okoz.

Valóban hajszálon múlott, hogy Serpico életben maradt. A golyó – amelyet, mint végül is kiderült, egy 22-es kaliberű pisztolyból lőttek ki – nem hatolt be a koponyába. Keresztülment az orr bal oldali melléküregén, aztán egy kicsit jobbra és lefelé fordult, beleütközött az állkapocscsont hátsó részébe, és ott szilánkokra tört. Két eléggé nagy szilánk a bal fül csontos részébe fúródott. Az állkapocscsont szét is zúzódhatott volna, de a becsapódás szöge olyan volt, hogy ez szerencsére nem történt meg. A golyó szeszélyes pályája során átszakított néhány arcideget, s ezzel helyi bénulást okozott, de nagyobb eret nem sértett meg, a kezdeti vérzés természetes volt. De Serpico még így is hajmeresztően közel került a halálhoz. A golyó egyik szilánkja ugyanis, miután gellert kapott az állkapocscsonton, a nagy, nyaki ütőértől, amelyen keresztül a szív közvetlenül az agyba pumpálja a vért, alig fél centire állt meg. Ha a szilánk ezt a nagyon kis távolságot is megtette volna, Serpico perceken belül elvérzik a mocskos lépcsőházi pihenőn, ahol végigzuhant.

Mivel a golyó nem hatolt az agyba, a műtéti beavatkozást egyelőre elvetették. De Serpico állapota így is válságos maradt, és átvitték az intenzív részleg egy másik szobájába, hogy szigorú megfigyelés alatt tartsák. A lövés megrázkódtató hatása egymagában is okozhatott egyelőre fel nem fedezett ödémát vagy vérzést az agyban. Nem egy olyan páciens került már fejsérüléssel a kórházak sürgősségi osztályára, akinek nem volt ugyan betörve a koponyája, két-három óra múlva mégis meghalt. Ezenkívül Serpico bal füléből továbbra is makacsul szivárgott a vizenyős anyag, amelyről már megállapították, hogy gerincvelői folyadék. Ez normális körülmények közt az agy és a gerincagy zárt rendszerében kering, és baljóslatú megjelenése azt jelentette, hogy az agyhártya megrepedt, ezért szivárog a folyadék, végzetes fertőzés lehetőségének téve ki az agyat.

Serpico ekkor már nem érzett különösebb fájdalmat, csak a feje volt zsibbadt, és a megfigyelőszobában végül is kezdett el-elszunnyadni, de szunnyadásából ismételten felriadt, mert azt álmodta, hogy fulladozik. Nagyon nehezen tudott lélegezni. Az orra majdnem teljesen eldugult az alvadt vértől, amelyhez nem mertek hozzányúlni, nehogy újból felnyissák a sebet, és a szája kiszáradt, ahogy összeszorított fogain keresztül szívta be a levegőt. Egyszer megpróbált felülni, de visszaesett, s káromkodott magában a tehetetlensége miatt. Talán ez volt számára a legrosszabb: hogy teljesen másoktól függ. Mindig függetlenségre törekedett, csak önmagára akart támaszkodni, és szerette volna, ha mások támaszkodhatnak őreá. Ez volt az, ami elsősorban és minden másnál jobban vonzotta a rendőri munkában: az automatikusan vele járó tekintély és hatalom, az a lehetőség, hogy másokon segíthet, és megvédelmezheti őket. Egyik legkedvesebb filmje a Délidő volt, egy szorult helyzetbe került seriff briliáns ábrázolása, aki úgyszólván egymaga szabadítja meg önmagát és városát egy gyilkos bandától. Abból az időből, amikor még rendőr volt, azok voltak a legszebb emlékei, amikor a gettóban kimentette egy halálra rémült anya csecsemőjét egy beomlani készülő szobából, amikor egy álló napon át nyomozott egy szabadságos katona után, akinek ellopott katonazsákját megtalálta, s amikor figyelmes lett egy árulkodó füstcsíkra, és éjnek idején kiürített egy egész bérkaszárnyát, mielőtt még lángba borult volna.

Titokban mindig megvetette azokat a rendőröket, akik ledolgozták a napi nyolc órájukat, aztán többé nem érezték magukat rendőrnek. Amikor arra várt, hogy felvegyék a rendőr-akadémiára, egy százados adott neki egy jó tanácsot: – Soha ne keveredj semmibe, ha nem vagy szolgálatban.

– Hogy érti? – kérdezte Serpico.

– Nézd, öcskös, ha egyszer nem vagy szolgálatban, akkor nem vagy szolgálatban. Tegyük fel, hogy késő éjszaka hazafelé hajtasz, és észreveszed, hogy egy pasas betör egy üzletbe. Hajts tovább. Különben azon veszed észre magad, hogy tőled kérdezik meg, mi a fenét kerestél éjnek idején az utcán.

Amikor még közönséges gyalogos közrendőr volt, főleg az első időkben, délután négytől éjfélig tartó szolgálata után gyakran nyomozott civil ruhába öltözve, a saját szakállára, útonállók után. Azonkívül, hogy tehetségesen tudott bárkit utánozni, álcázni is olyan ügyesen álcázta magát, akár egy színész. A legszívesebben csoszogó öregembernek öltözött, botra görnyedve, széles, lehajtott karimájú kalappal a fején, hogy ne lehessen látni az arcát, egyedül járta a város sötét, csendes utcáit, azokban a negyedekben, ahol a legnagyobb arányú volt a bűnözés, várva, sőt szinte provokálva, hogy megtámadja valaki. Kutató szemmel fürkészett minden kapualjat, nem mozdul-e hirtelen valahol egy árnyék, s feszülten fülelt, nem hangzanak-e fel a háta mögött egy útonálló léptei.

Egyik barátnője egy éjszaka megkérdezte tőle az ágyban: – Mi a fenének kell ilyen őrültségeket csinálnod? Mit akarsz vele bizonyítani?

– Nem akarok én bizonyítani semmit – felelte Serpico. – Csak nekik szeretném megmutatni, hogy érzi magát egy szegény nyavalyás, ha megtámadják.

Egyszer négy fiatal útonálló támadta meg hátulról Serpicót. Villámgyorsan megperdült, kirúgta a kést a bandavezér kezéből, és előhúzta a revolverét, mire támadói megdermedtek. Igazolta magát, hogy rendőr, és felsorakoztatta őket, kezükkel az épület falának támaszkodva, szétvetett lábbal előrehajolva. Kényelmetlen pillanatok következtek. A lárma ellenére segítség nem mutatkozott. Aztán meghallotta, hogy az egyik fojtott hangon azt mondja: – Le van ejtve, mindnyájunkat úgyse vihet be. – Gyorsan odalépett ahhoz, akinél a kés volt, és a fejének szegezte a revolvert. – Ha bármelyikőtök megmozdul – mondta –, lelövöm.

– Szarunk rá – mondta a másik három közül valamelyik, azzal hárman háromfelé szaladtak. Serpico nem lőtt utánuk, félt, hogy egy eltévedt golyó esetleg egy ártatlan bámészkodót talál el, akit nem látni a sötétben.

– Mi az, őket elengedi? És velem mi lesz? – kérdezte a foglya, aki ott maradt.

– Nem engedtem el őket – felelte Serpico. – Megszöktek. – A szeme sarkából látta a járdán heverő kést, és olyan féktelen düh fogta el, hogy alig tudott uralkodni magán. Hányszor tették valaki nyakára, hányszor szegezték valaki gyomrának? Serpico, az útonálló koponyájához nyomta a revolver csövét. – Ha te is szökni akarsz, csak rajta!

Az útonálló lassan lecsúszott a fal mellé, négykézlábra.

– Az istenért, ne lőjön – könyörgött. – Nem fogok megszökni.

A Greenpoint Kórház intenzív osztályán, ahol Serpico szigorú megfigyelés alatt állt, Miss Bennettnek, az ápolónőnek éjfélkor lejárt a munkaideje. Még sohase látott ennyi zord képű rendőrségi fejest nyüzsögni az osztályon. Némelyikük egyenruhában volt, némelyikük civilben. Ott volt köztük a rendőrség második számú embere: a rendőrfőnök első helyettese, a rendőrség sajtófőnöke, egy főfelügyelő, három főfelügyelő-helyettes, négy kerületi főfelügyelő és számtalan felügyelő és százados – csupa olyan ember, akit Serpico oly sokáig hiába próbált elérni a rendőrség soraiban burjánzó korrupció ellen folytatott küzdelme során, amely a közlekedési kihágások elkenésének leleplezésével kezdődött, és a heroin kereskedelem területén ért hirtelen véget.

Amikor Miss Bennett elhagyta az osztályt, egy ismerős arcú férfi haladt el mellette a lengőajtón keresztül. Csak amikor már otthon volt, akkor jutott az eszébe, hogy az illető Patrick V. Murphy volt, az új rendőrfőnök. Noha Murphy már majdnem fél éve volt hivatalban – a rendőrséget és az egész várost megrázó botrány kellős közepén nevezték ki –, Frank Serpicót ez alkalommal látta először.

MÁSODIKFEJEZET

Amikor rálőttek, Serpico a rendőrség civil ruhás részlegének volt a tagja. A civil ruhás rendőrök tulajdonképpen közönséges rendőrök, csak – miként elnevezésük is mutatja –, nem egyenruhában dolgoznak, és mindig speciális munkakörökben, rendszerint a kábítószerek, a prostitúció és a szerencsejátékok területén. Noha a rendőrségi korrupció semmi esetre sem korlátozódott azokra, akik civil ruhában teljesítettek szolgálatot, ebben a munkakörben volt mindig a legnagyobb a kísértés és a lehetőség az illetéktelen nyerészkedésre – a kábítószerek területén a bezsebelhető óriási összegek miatt, a prostitúció és a szerencsejátékok területén pedig a pénzen kívül azért is, mert az illegális tevékenységeknek ez az a két fajtája, amelyre a közönség nagy része – ha ugyan nem a többsége – állandóan igényt tart.

A civil ruhás rendőr elméletileg egy fokkal magasabban áll, mint az egyenruhás, mert állítólag a legkiválóbb képességű embereket válogatják ki ebbe a munkakörbe, akik még különleges kiképzést is kapnak, hogy mi után kutassanak, hogyan végezzék a megfigyeléseket, milyen bizonyítékokat kell szerezniük egy letartóztatáshoz és így tovább. Csakhogy a civilruhás-kiképző tanfolyamot Serpico legtöbb kollégája fölösleges időpazarlásnak tartotta, s ahelyett hogy az előadásokat látogatta volna, kiment az utcákra sápot szedni.

Persze nem mindegyik civil ruhás rendőr volt korrupt. Akadt köztük néhány, aki egyszerűen csak „másfelé nézett”, vagy a maga sajátos elképzelése szerint intézte el a problémát. Az egyik legbecsületesebb rendőr, akivel Serpico életében találkozott, éppen egy civil ruhás volt, egy olyan ember, aki a legutolsó pillanatban döntött ügy, hogy nem papnak megy, hanem rendőrnek. Serpico egyszer megtárgyalta vele, hogy milyen széles körben elterjedt a korrupció, amellyel szembetalálta magát, és megkérdezte tőle, mit tanácsol. A barátja így felelt: – Elég, ha jó példát mutatsz, hogy a többiek tanulhassanak belőle – és Serpicónak nem volt oka kételkedni az őszinteségében.

Némelyik becsületes rendőr egyszerűen kibújt a civilruhás-szolgálat alól, mikor rájött, hogy milyen. Ezt a megoldást választotta például évekkel ezelőtt Murphy, a rendőrfőnök. Rendőr fia volt, s maga is feddhetetlen múltú rendőr. Zárkózott, halk beszédű, finom vonású férfi volt, ugyanakkor elég kemény, intelligens és rámenős is ahhoz, hogy szívósan feldolgozza magát a New York-i rendőrség élére. Előzőleg Syracuse-ban teljesített szolgálatot mint rendőrfőnök, aztán Washington D. C-ben s végül Detroitban. Detroitból hozták vissza hirtelen a szülővárosába, New Yorkba, hogy számolja fel a korrupciót a város harminckétezer emberből álló – azaz az ország legnagyobb – rendőri testületében, és állítsa helyre a közvéleménynek a testület tevékenységébe vetett bizalmát. Ekkor derült ki, hogy pályája elején három rövid hétig civilruhásként szolgált. Arra a kérdésre, hogy mi a magyarázata a szokatlanul rövid időtartamnak, a rendőrfőnök egyik szóvivője azt felelte, hogy Murphy felesége éppen akkoriban szült, és Murphy a „nehéz időszak” miatt kérte, hogy helyezzék át máshová. Később azonban maga Murphy ismerte be:

– Azonnal nyilvánvaló lett számomra, hogy efféle beosztásban nem érezném jól magam.

Serpico azért maradt meg a civilruhás szolgálatban, mert abban az időben, amikor oda belépett, ez volt az egyetlen módja annak, hogy a rendőrségen egy befolyásos összeköttetésekkel nem rendelkező rendőrből detektív lehessen, márpedig Serpico legfőbb vágya az volt, hogy detektív legyen. De ugyanakkor, amikor nem volt hajlandó részt venni a szervezett panamában, hamarosan rájött, hogy arra sem képes, hogy ne vegyen róla tudomást. Inkább megpróbált tenni valamit a rendszer ellen, amely lehetővé tette és megengedte a korrupciót. És ez volt az, ami oly sok rendőrt dühített, elképesztett és zavarba hozott. Megszegte az íratlan törvényt, amely szerint a rendőr tulajdonképpen a törvény felett áll, s amely kimondja, hogy egy rendőr nem fordulhat a többi rendőr ellen.

Talán könnyebben el tudták volna nézni neki a dolgot, ha a mindenki által elfogadott, puritán szabványok szerint él és öltözködik. Csakhogy Serpico úgy öltözött, mint a hippik, szakállt és hosszú hajat növesztett, s Greenwich Village-ben lakott magányosan egy odúban, ahol – szerintük – isten tudja, miket művelt. A gondosan ápolt pázsittal körülvett peremvárosi házakban, ahol a legtöbb New York-i rendőr lakott, a kocsmákban, ahol összejöttek, a kapitányságokon és az URH-s kocsikban Serpico lett a legfőbb beszédtéma. Egyebek közt, azt híresztelték róla, hogy „félig digó, félig abesszin, és olaszul is furcsán beszél”, mintha ez valahogy mindent megmagyarázott volna.

Február 3-án este tizenegy körül, közvetlenül azután, hogy Serpicót beszállították a Greenpoint Kórház intenzív osztályára, anyja – pamut hálóingben és pongyolában, amelyet – mint valamennyi ruhadarabját – maga varrt, kikapcsolta a televíziót. A férje, Vincenzo, már majdnem egy órája aludni tért, s most elhatározta, hogy ő is lefekszik, bár nem nagyon csábította alvásra az ágy, azok után, hogy az influenza miatt több mint két hete nem volt szabad levegőn.

Maria Giovanna Serpico erélyes, bőbeszédű, alig százötven centi magas nő volt. Négy gyermeke – három fiú és egy lány – közül csak Frank, a legfiatalabb nem kötött még házasságot. Vasárnaponként – vagy a saját otthonában, vagy a lányánál – hagyományosan Maria ült a családi vacsoránál az asztalfőn. Mindig elképesztően sok volt az ennivaló, s a gyanútlan vendég tehetetlenül adta meg magát, mikor egymás után kerültek az asztalra a fogások és borosüvegek, és Maria élesen rászólt: – Mi az, talán nem ízlik? – Egy-egy fogás egymagában is megfelelt volna vacsorának. A bor házilag készült, Frank apja erjesztette minden évben a pincéjében. Frank legfeljebb havonként egyszer vett részt ezeken a maratoni vacsorákon, és rendszerint magával vitte valamelyik barátnőjét is, akinek Mrs. Serpico a vacsora egy bizonyos pontján feltétlenül odaszólt: – Remélem, néha szakít magának időt arra is, hogy a saját édesanyját is meglátogassa, ha ugyan él még.

Vincenzo Serpico éppoly tartózkodó volt, mint amilyen szókimondó a felesége. Kis termetű férfiú volt, de rendkívül méltóságteljesen tudott viselkedni, és Frank mindig tisztelettudóan hallgatta, ha megszólalt. Vincenzo kilencéves kora óta dolgozott, akkor állt be inasnak egy olaszországi suszterhez, és noha két különböző világban nőttek fel, Frank mélységesen tisztelte apját független szelleméért, becsületességéért és azért, hogy mestere a szakmájának, mérhetetlenül büszke a munkájára, és makacsul ragaszkodik hozzá, hogy gondosan, kézzel foltozza a hozzá került cipőket, s ha valamelyik kuncsaftja soknak találta az ehhez szükséges időt, csöndesen azt tanácsolta neki, hogy akkor forduljon máshová.

Semmi olyasmi nem volt ennek a két egyszerű, becsületes embernek az életében, ami felkészítette volna őket a megrázkódtatásra, amely azon az éjszakán érte őket, amikor lelőtték a fiukat. De lényeges jellemvonásaik és az, amit jelképeztek, igaz, talán nem voltak közvetlenül felelősek azért, hogy Serpico tehetetlenül feküdt a Greenpoint Kórházban, de mindenesetre nagymértékben meghatározták, hogy milyen rendőr lett belőle. Azok, akik mentegetni próbálják országunkban a maffiát – ha egyáltalán elismerik, hogy létezik –, szeretik hangsúlyozni, hogy az olasz bevándorlók ellenséges környezettel találják szembe magukat Amerikában, s ez teszi elkerülhetetlenné, sőt szükségessé, hogy bandákba tömörüljenek, és visszaessenek régi életmódjukba, mert csak így tudják fenntartani magukat; sőt az a legenda is él, hogy egy adott gengszter becsületes üzletemberként is ugyanolyan sikereket érhetett volna el, ha nem lett volna fajilag kiközösítve, és nem tagadták volna meg tőle a becsületes munka lehetőségét. Vincenzo és Maria Giovanna Serpico mégis más életmódot választott, és másfajta hagyományt követett, olyan értékeket képviselt, amelyek fölötte állnak mindenféle faji elképzelésnek – takarékosak, feddhetetlenek, függetlenek és önérzetesek voltak.

Frank tizenhárom éves korában kezdett el vasárnaponként a reggeli mise után cipőt pucolni apja üzletében, hétköznapokon meg iskola után egy utcai gyümölcs- és zöldségárusnál dolgozott. Keresetét oda kellett adnia az anyjának, aki nagyon csekély összegű zsebpénzt adott vissza neki belőle, hogy költse, amire akarja. Eleinte tetszett neki a gondolat, hogy ily módon ő is hozzájárul a család fenntartásához, később azonban kezdte rossz néven venni, hogy oda kell adnia a keresetét. Aztán mikor tizenhét éves lett, és be akart állni katonának, anyja átadott neki egy takarékbetétkönyvet, amelyet négy évvel azelőtt nyitott fia nevére. Benne volt minden keresete, a kamatokkal együtt. Ettől fogva Serpico sohase mulasztotta el fizetése egy részét takarékba tenni, és a hitelkártyák korában készpénzzel fizetett mindenért, amit vásárolt.

Vincenzo és Maria Giovanna Serpico egy Nápolytól nem messze eső faluban házasodott össze. Mindketten ott nevelkedtek, noha Maria az Ohio államban levő Ashtabulában született. Apja az 1890-es években jött át az Egyesült Államokba, és eleinte a nyugat-virginiai szénbányákban dolgozott, aztán egy ashtabulai vasércfinomítóban vállalt munkát. Mire Maria Giovanna kétéves lett, az apja már elég pénzt tett félre ahhoz, hogy a maga ura lehessen, visszatért Olaszországba, és vásárolt egy házat meg egy kis földet, amelyen dió-, szilva- és fügefákat ültetett, és elkezdett paradicsomot és egyéb mezőgazdasági terményeket, főleg lent termelni. Giovanna egyik legkorábbi emléke az anyjáról az volt, hogy türelmesen mesterkedik valamilyen villás-motollás szerkentyűvel: vásznat szőtt a rostnövényből. Azok közül a lepedők és párnahuzatok közül, amelyeket Maria Giovanna még most is használt, némelyik még azon a szövőszéken készült majdnem fél századdal ezelőtt, hozományba kapta őket.

Frank mindig élvezettel hallgatta a szülei összekerüléséről szóló történeteket. Apja akkor szeretett bele az anyjába, mikor mértéket vett róla egy cipőhöz, és másnap elküldött hozzá egy fiút, hogy kérdezze meg tőle, találkozhatna-e vele. A lány azt felelte, hogy két hét gondolkozási időre van szüksége, de végül is belement, hogy találkozzanak a helybeli kávézóban, amely a nagynénjéé volt. Néhány ilyen találkozás után Maria Giovanna anyja megneszelte, mi történik, és magához rendelte Vincenzót. Megmondta, hogy nem tetszik neki, hogy a lánya körül „melegíti a széket”, és felvilágosítást kért a szándékáról. Vincenzo elmondta, hogy még csak most kezd önállóan dolgozni, és még legalább egy év kell neki ahhoz, hogy egy feleség és gyerekek eltartásának felelősségét vállalhassa.

Maria Giovannának már számos kérője volt, de valamennyien kudarcot vallottak, mert az apja nem volt hajlandó bizonyos, a hozománnyal kapcsolatos feltételekbe belemenni, és Maria Giovanna Vincenzóval való eljegyzése is majdnem meghiúsult, ugyanezen okból. Vincenzo anyja tárgyalt fia ügyében, és feltételei közt szerepelt egy ház is, amelyben a fiatal pár letelepedhetik. Maria Giovanna apja ezt a követelést kereken elutasította, és hónapokig szó sem esett az esküvőről. Végül is Vincenzo vette kezébe az ügyek intézését, kijelentette, hogy akár van ház, akár nincs, ő szereti a lányt, és 1925. augusztus 27-én feleségül is vette.

Két év múlva elhatározták, hogy átjönnek Amerikába. Mindenki meg volt győződve arról, hogy amilyen ügyes cipész Vincenzo, Amerikában egészen biztos, sok pénzt fog keresni. Az Egyesült Államok törvényhozása akkor már csökkentette a bevándorlási kvótát, de Maria Giovanna amerikai állampolgár volt. Csakhogy a hajóra szállás tervezett időpontjában Vincenzónak még nem intéződtek el a papírjai. Azt mondták nekik, hogy Vincenzo hamarább megkapná a vízumot, ha Maria Giovanna ténylegesen az Államokban élne, így aztán úgy döntöttek, hogy ő előremegy. Úgy tervezték, hogy a hajónál várni fogja egy Ashtabulában lakó nagybácsi, az elviszi magával Ohióba, s Maria Giovanna ott várja meg Vincenzo érkezését.

A hajóút borzalmak sorozata volt. Maria Giovanna hetedik hónapban volt, mikor elhagyta Nápolyt, és a viharos tengeren való átkelés közben idő előtt megszült. Egy havas decemberi napon érkezett New Yorkba, erősen vérzett, nem tudott angolul, és senki sem várta a kikötőben. A nagybácsi, akinek ott kellett volna lennie, az utolsó pillanatban megbetegedett. A hatóságok gyorsan egy New York-i kórházba szállították az anyát és a csecsemőt, de a gyermek, egy fiú, meghalt. Maria Giovanna néhány napig egy jótékonysági intézményben lakott, míg végre Brooklynban élő távoli rokonai rátaláltak. Hihetetlenül bátor teremtés volt, és arra számítva, hogy rövidesen megjön Vincenzo is, a brooklyni rokonoknál maradt. Hálából a szállásért, ő mosott és varrt a családra, s még dolgozni is eljárt egy szűcsműhelybe. De az egészségtelen körülményeket, a hőséget, a bőrök bűzét és a mocskos szőrrel teli levegőt nem bírta elviselni, és hamarosan másutt vállalt munkát. A Fanny farmer cukorkagyárban dolgozott a futószalag mellett: nyalókákat sodort, és pálcikákat dugott beléjük. Akármilyen keveset keresett, félretette, s hogy ne kelljen öt centet kiadnia buszra, mindennap gyalog ment a három kilométerre levő gyárba és onnan haza.

Vincenzót csak egy év múlva látta viszont, mert amerikai részről rendben voltak ugyan a papírjai, elutazását azonban késleltette egy fasiszta rendelet, amely megnehezítette az olasz állampolgárok kivándorlását. Miután végre összekerültek, beköltöztek egy kétszobás brooklyni lakásba, ahol csak hideg víz volt, s Maria Giovanna tovább dolgozott a cukorkagyárban, miközben Vincenzo munkát keresett. Mikor végre alkalmazták egy cipőjavító üzletben, a fizetése olyan alacsony volt, hogy mérhetetlenül, sértette a büszkeségét: heti tizenöt dollárért cipőket tisztított. De hat hónap múlva az az ember, aki csakugyan javította a cipőket, kilépett, mert kevesellte az ebédidejét, és összeveszett a tulajdonossal, és Vincenzo foglalta el a helyét. Hat évig maradt az üzletben, heti fizetése fokozatosan harminckilenc dollárra emelkedett, végül azonban a tulajdonos, arra hivatkozva, hogy csökkent a haszna, tíz százalékkal csökkentette a bérét.

Sérelmesnek találta a fizetéscsökkentést, sehogy sem tudott belenyugodni. Maria Giovanna tudta ezt, tudta, milyen sebet ejtett a dolog az önérzetén, és annak ellenére, hogy akkor már három gyermekük volt, erélyesen sürgette, hogy nyisson önálló üzletet. Találtak is a környéken egy alkalmas üzlethelyiséget, de minden megtakarított pénzük ráment a bérbevételére, az anyagvásárlásra, a berendezés beszerzésére. Az első néhány hónapot Vincenzo alig tudta átvészelni, de lassacskán fellendült az üzlet, és a következő évben, amikor Frank született, felfogadott egy segédet, három év múlva pedig, amikor átköltöztek az utca másik oldalára, egy nagyobb lakásba, még egyet.

Vincenzo Serpico végül is megtakarított annyit, hogy vásárolhasson egy szerény, kétemeletes, téglából épült házat Brooklyn Bedford-Stuyvesant nevű negyedében. A házban egy ideig nem volt központi fűtés, és Frank nem felejtette el azokat a teleket, amikor csak a konyhában álló szénfűtésű sparherd adott meleget. Azt se felejtette el, hogy esténként anyja zsákvászonba csavart, forró téglával melegítette fel az ágyát, és hogy reggelenként a takarók alatt kuporgott a bilin, hogy ne kelljen ráülnie az irtózatosan hideg vécéülőkére.

Noha Frank anyja magabiztos határozottságából is sokat örökölt, az igazi példakép az apja volt az életében, őt igyekezett tudatosan utánozni, és gyerekkorában nagyon szeretett vasárnap délutánonként mellette üldögélni a melegházban, amelyet apja a hátsó udvarban épített, s ott piszmogott a növényeivel, egy hatalmas manillaszivarból pöfékelve és valamilyen operát hallgatva a rádión. A család anyagi helyzete már rég nem volt bizonytalan, mégse tudták soha elfelejteni azokat az időket, amikor minden centtel takarékoskodni kellett, és semmi sem kerülhetett a szemétbe. Frank tízéves volt, amikor egy vasárnap délután sírva rontott be a melegházba, mert a gyerekek kicsúfolták ócska ruhái miatt. Apja türelmesen meghallgatta, aztán elmesélt neki egy történetet az uralkodóról, aki rongyokba öltözött, hogy lássa, milyenek a valóságban birodalma lakói, csakhogy azok elkergették maguktól. Amikor másnap teljes királyi díszben tért vissza közéjük, azok, akik előző nap kigúnyolták, alázatosan hajbókoltak előtte, de akkor ő kergette el őket maga elől, mondván, hogy szégyelljék magukat, hiszen ugyanaz az ember áll előttük. „Ebből láthatod – vonta le apja a tanulságot – hogy nem a ruha a fontos, hanem az, hogy ki van benne.”

Lehet, hogy a történet banális, akárcsak az esemény, amely kiváltotta, afféle tanító mese, amilyennel pillanatnyilag elkeseredett gyereküket szokták vigasztalni az apák, de Frank Serpicónak ez volt a legmaradandóbb emléke gyermekkorából.

1971-ben Serpicóék meglehetősen elégedettek lehettek az életükkel. Legidősebb fiuknak, Pasquale-nak egy kis fűszerüzlete volt, amely úgy látszott, elég jól megy; leányuk, Tina, egy elektromérnök felesége volt; második fiuk, Salvatore vezette a cipőüzletet, Frank pedig rendőr volt.

Mr. Serpico két éve, hetvenéves korában hagyta abba a munkát. Mindig imádta a földet, s most, hogy végre megengedhette magának, vásárolt Long Islanden egy félhektárnyit, s a nyári hónapokat ott töltötte. Ugyanolyan aggályos gonddal művelgette zöldségeskertjét, amilyennel előzőleg a cipőket szabta és tűzte. Egyszer például valamilyen ügyben felhívta Franket, és csak úgy mellékesen megemlítette, hogy egy harminckilós tök nőtt a kertjében. Frank rögtön tudta, hogy apja igazában a tök miatt telefonált, mert szeretné, ha kimenne és megnézné, csak valamilyen ürügyet keresett rá, hogy előhozakodhasson vele. Ezért aztán azt mondta: – Harminckilós? Nem hiszem.

– Pedig annyi – felelte élvezettel az apja. – Gyere, és nézd meg magad.

Hiába volt a falusi birtok, Serpico szülei nem akarták elhagyni a bedford-stuyvesanti házat, amelyben három évtizedig éltek. Amikor megvették, a környéket olaszok, írek és zsidók lakták. Azóta a lakosság etnikai összetétele gyökeresen megváltozott, s most főleg feketékből és Puerto Ricó-iakból állt. Életkoruk miatt – meg azért is, mert a faji feszültségek kiéleződtek a városban, és a környéken magas volt a bűnözési arányszám – még Frank is felvetette, hogy most már talán gondolhatnának arra, hogy elköltözzenek. Csakhogy a ház lélektanilag nagyon sokat jelentett nekik: ez volt az első olyan dolog, amit hosszú évek áldozatos munkája után a magukénak mondhattak Amerikában, ezzel vertek igazán gyökeret az új hazában, így aztán valahányszor felvetődött a gondolat, mindig azt mondták: – Talán jövőre.

A földszintet egy kínai mosoda bérelte, a második emeletet egy középkorú fekete házaspár. Az első emeleti lakás, ahol Mr. és Mrs. Serpico lakott, egy étkezőnek is használt konyhából, egy nappaliból, valamint két kisebb és egy nagyobb hálószobából állt. Az utóbbi az utcára nézett, itt aludtak a szülők.

A lövöldözés éjszakáján, miután kikapcsolta a televíziót, Maria Giovanna megnézte, nem maradt-e valahol égve a villany a lakásban. Mindig nagyon vigyázott, hogy sehol se égjen fölöslegesen. Frank állandóan viccelődött is vele emiatt, s az anyja egyszer diadalmasan azzal válaszolt, hogy mutatott neki valamelyik magazinban egy hirdetést, amely egy gyertyafénynél vacsorázó fiatal párt ábrázolt. – Látod – mondta –, nemcsak én takarékoskodom a villannyal.

– Ugyan, mama – felelte Frank –, ezek valószínűleg szerelmesek.

– Mi köze a gyertyának a szerelemhez? – vágott vissza az anyja.

Most, a sötét lakásban, megpróbált elaludni, mivel azonban olyan sokáig be volt börtönözve a lakásba az influenza miatt, sehogy se sikerült Annyit izgett-mozgott, forgolódott, hogy a férje ingerülten dünnyögött valamit. Aztán arra gondolt, hogy valami érthetetlen okból felszökött a láza, vagy ami még rosszabb, valami furcsa érzéki csalódásnak az áldozata. A szemközti falon egy festmény lógott a szüleiről, az apjának nagy, lelógó bajsza volt rajta, az anyja simán hátrafésült haja középen el volt választva, és hátul kontyba volt tűzve. A festmény fényképről készült, s ő mindig vegyes érzelmekkel viseltetett iránta, mert a művész önhatalmúlag nyakkendőt festett az apjának, pedig az ki nem állhatta a nyakkendőt.

Hirtelen mintha kísérteties fény áradt volna a festményről. Maria Giovanna bizonyos volt benne, hogy látta, de mikor behunyta és újra kinyitotta a szemét, a fény eltűnt. Aztán mikor még egyszer a festményre nézett, újra megjelent, s a kísérteties fényben úgy tűnt – ha csak egy pillanatra is –, hogy szülei mereven visszanéznek rá.

Nem volt babonás teremtés, de ez a jelenség olyan kísérteties volt, hogy önkéntelenül arra gondolt, bizonyára jelent valamit, valami történni fog. Felkelt, odalépett a festményhez, és kicsit zavartan szemügyre vette. Semmi. De mikor visszafordult az ágy felé, kipillantott az utcára néző egyik ablakon, és megtorpant. Egy URH-kocsi parkolt a járda mellett, s egy rendőr állt mellette. Egy másik rendőr a járdán állt. Most már tudta, mitől izzott fel a festmény, mivel a rendőr kezében tartott zseblámpa fénysugara végigsöpört az ablakon.

Látta, hogy a rendőr a kapu felé indul, s már ki is rohant a nappaliba, amikor megszólalt a csengő. Visszacsengetett, és kilépett a lépcsőházba. Az apró termetű figura összefogta magán a pongyolát, gyér, ősz haja kócos volt, s keret nélküli szemüvegén keresztül lelesett a lépcsőre.

A lépcső alján ott állt a rendőr a zseblámpával, felnézett rá, és azt kérdezte:

– Maga Frank Serpico felesége?

A félelem, amelyet kétségbeesetten próbált leküzdeni, egész testét elöntötte.

– Nem – mondta. – Frank a fiam. Mi történt?

– Meglőtték.

Érezte, hogy megtántorodik, megmarkolta a karfát. Jaj, istenem, gondolta magában, adj erőt, hogy elviseljem. Aztán hallotta, hogy a rendőr azt mondja: – Ne aggódjon, csak a karján. Bevisszük hozzá a kórházba. Egyedül van?

– Nem – felelte. – Itt van a férjem is. Alszik.

– Vannak a fiának testvérei?

Ha csak a karján lőtték meg, gondolta, miért kérdezi, hogy vannak-e testvérei? De nem tudta elszánni magát, hogy gondolatát ki is mondja. Gyerekei közül Pasquale fia lakott a legközelebb. Kábultan megadta a címét.

– Érte megyünk – mondta a rendőr –, aztán visszajövünk magáért.

– Köszönöm – suttogta, és visszatért a lakásba. A hálószobában megrázta a férjét. – Ébredj, Vincenzo – mondta olaszul. A férje nyögött egyet. – Ébredj! – ismételte meg. – Baj van. Frankot meglőtték!

Mr. Serpico hirtelen felült, s a szemüvege után tapogatózott.

– Mit beszélsz?

– Itt volt a rendőrség. Elmentek Pasquale-ért, aztán visszajönnek értünk. Frank kórházban van. Azt mondják, csak a karja. Vincenzo, én nagyon félek.

Legutóbbi betegségén kívül Maria Giovannának egy idő óta baj volt a szívével is. Vincenzót aggasztotta, hogy ilyen izgatott, meg aztán nagyon hideg is volt az éjszaka. – Giovannina – mondta csendesen (amióta házasok voltak, így becézte) –, talán jobb volna, ha várnál reggelig. Majd Pasquale meg én bemegyünk Frankhez.

– Nem – mondta az asszony. – Én is megyek.

Felöltöztek, aztán együtt lestek ki az: ablakon. Amikor az URH-s kocsi visszajött, lesiettek a lépcsőn, és beültek legidősebb fiúk mellé a hátsó ülésre. Szinte egyetlen szót se váltottak a kórházig.

Amikor Frank rendőr lett, apja meglehetősen büszke volt. Rendőrnek lenni tiszteletre méltó foglalkozás, azt a csodát jelenti, hogy Frankből igazi amerikai lett, amit ő a maga számára sohase remélt. A fia túltett rajta, s ő hitte, hogy ez így is van rendjén. S most lidércnyomássá vált az egész.

Frank anyja nem volt elragadtatva fia elhatározásától, hogy rendőr lesz, és amikor Frank még újonc volt, és otthon lakott, esténként sohasem feküdt le addig, amíg haza nem tért, akármilyen későig tartott a szolgálata, rettegett, hogy esetleg történt vele valami. De lassanként leküzdötte félelmét, s noha tudott fiának a rendőrségi korrupció ellen folytatott küzdelméről, fel sem merült benne a gondolat, hogy a kollégái részéről esetleg veszély fenyegeti. Most, az URH-s kocsiban, útban a kórház felé, olyan erővel villant az agyába ez a lehetőség, hogy egy pillanatig azt hitte, hogy hangosan is kimondta, és bűntudatosan nézett az előtte ülő két rendőrre.

Frank bátyját, Pasquale-t – szolid, hallgatag ember volt – még kínzóbb gondolatok gyötörték. Nem egészen három hónapja történt, hogy két rendőrt elbocsátottak a rendőrség kötelékéből, mert megpróbálták őt megzsarolni, amiért – sok száz környék-és városbeli fűszer- és csemegekereskedőhöz hasonlóan – ő is nyitva tartott vasárnap, és állítólag megsértette az állam esztelen, úgynevezett Sabbath-törvényét. Frank egy rejtett magnetofon segítségével összegyűjtötte a két rendőr ellen szóló bizonyítékokat, és Pasquale akaratlanul is kénytelen volt arra gondolni, hogy talán ezért lőttek rá.

A Greenpoint Kórházban egy lócához vezették őket az intenzív osztály várószobájában, ahol még mindig nyüzsögtek a rendőrtisztviselők. Amikor Mrs. Serpico ráeszmélt, hogy nem viszik azonnal Frank ágya mellé, majdnem kitört rajta a hisztéria. – A fiam, a fiam! – kezdett kiabálni. – Hol van? A fiamat akarom!

Miközben a férje megpróbálta megnyugtatni, megjelent egy orvos, és azt mondta, hogy Serpicón „még dolgoznak”, de pár perc múlva bemehetnek hozzá. Ha csak a karja, gondolta ismét az anyja, miért dolgoznak rajta ilyen sokáig? De mielőtt még hangosan is megkérdezhette volna, az orvos eltűnt. Valaki papírpohárban vizet adott neki. Megpróbált beleszürcsölni, de a víz nem ment le a torkán.

Aztán leült melléje a pap, aki feladta Serpicónak az utolsó kenetet. A pap váratlan megjelenése volt talán a legijesztőbb, annyira ijesztő, hogy Maria Giovanna csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudott uralkodni magán. A pap, aki tudott olaszul, vigasztalni próbálta. Azt mondta – anélkül hogy részletekbe bocsátkozott volna –, hogy a fia súlyosan megsebesült ugyan, de az orvosok bizakodnak, és ő imádkozik Serpico gyors felépüléséért.

Mrs. Serpico szinte önkívületi állapotban hallgatta, aztán észrevette, hogy Murphy rendőrfőnök közeledik feléje. A botrány sújtotta rendőrség új fejének nagy reklámot csaptak, és Mrs. Serpico azonnal felismerte az újságokban megjelent fényképeiről meg a televízióból. Még soha nem került szembe ilyen fontos közéleti személyiséggel, és ösztönösen fel akart állni. – Maradjon csak ülve, kérem – mondta Murphy. Sajnálkozását fejezte ki a történtek miatt, és azt mondta, hogy minden jel arra mutat, hogy a fia rendbe fog jönni. – Ha a segítségükre lehetek valamiben – tette hozzá –, vagy szükségük van valamire, nyugodtan forduljanak hozzám.

Odajött egy ápolónő, és a várószobából nyíló egyik ajtóra mutatott. – Ott van – mondta. Mrs. Serpico nem is gondolt rá, hogy Frank ilyen közel van, s a szájához kapta a tenyerét. Uramisten, gondolta magában, csak nem hallotta meg, hogy kiabálok?

Amikor meglátta a fiát, ösztönösen fel akart sikoltani, de sikerült visszafojtania a sikolyt. Serpico a hátán feküdt, a jobb szeme kicsit nyitva volt, de a tekintete homályos, a bal szeme teljesen be volt dagadva. Hallani lehetett, hogy nehezen lélegzik. A golyó ütötte seben kötés volt. Szivárgó fülére lazán összehajtogatott gézt helyeztek, amelyet már átitatott a vér. Mrs. Serpicónak az jutott eszébe, hogy olyan, mintha egy virág hajtott volna ki a füléből. Fönt, a melle jobb oldalán két gumicső volt a vénáiba kapcsolva, az egyikkel a vérnyomását mérték, és még nem távolították el, arra az esetre, ha sürgős kezelésre lenne szüksége, a másikon keresztül intravénásan szőlőcukoroldattal és vízzel táplálták, hogy megelőzzék az újabb sokkot, és hogy ne engedjék dehidrálódni. A szakállába, hajába és a mellére alvadt vér tapadt. Maria Giovanna borzasztóan szerette volna megcsókolni a fiát, de a gumicsövek, a kötés meg a vér miatt nem tudta, hol csókolja meg. Végül csak a kezét fogta és csókolta meg, és azt szorongatta erősen.

Frank Serpico apja és bátyja némán, dermedten állt az asszony mellett. Szemükből patakzott a könny.

Amikor az anyja megfogta a kezét, Frank megfordította a fejét, és ránézett. Csak arra tudott gondolni, hogy nem akarta, hogy idejöjjön, nem akarta, hogy ilyen állapotban lássa őt. Egy pillanatig hang nélkül mozgott az ajka, aztán elferdült szája sarkából erőtlenül azt suttogta: – Ne aggódj, jól vagyok.

Körülbelül egy óra hosszat maradtak mellette. Végül egy orvos meggyőzte őket, hogy jobb, ha elmennek, mert Franknek most pihenésre van szüksége. Eltávoztak a rendőrségi fejesek is, és Serpicót hajnali fél háromkor átszállították a második emeleti sebészet egyik kórtermébe.

A Greenpoint a város egyik legrégibb közkórháza volt, s ez a kórtermen is meglátszott. Két emelet magas, éktelen nagy helyiség volt, falon kívül húzódó csővezetékekkel, utálatos hivatali zöldre mázolva. Négyágyas fülkékre volt osztva, csak az ügyeletes ápolónő asztalától egy-két méterrel jobbra és balra volt két egyágyas fülke. Még az egy ágy is alig fért el bennük.

Serpicót a bal oldali egyágyas fülkébe gurítottak. Az oldalára fektették, hogy szivárgó füle legyen felül. A feje még mindig zsibbadt volt. Az orrát továbbra is eldugaszolta az alvadt vér, de a legkellemetlenebb az volt, hogy a fogain keresztül volt kénytelen lélegezni. Borzasztóan kiszáradt a szája. Kérte, hogy adjanak neki vizet, de megmagyarázták, hogy nem szabad innia. Jelenlegi kritikus állapotában – néhány órával azután, hogy az agyhártyája megrepedt, amikor egy golyószilánk fészkel az agyába vezető artéria közelében – végzetes lehetne, ha fulladozni kezdene, vagy ami még rosszabb, hányna.

Sidney Cooper főfelügyelő-helyettest éjfél után kettő körül csöngették fel telefonon az otthonában. Harmincegy éve volt rendőr, s annyira megszokta már, hogy az éjszaka kellős közepén felcsöngetik, hogy képes volt felvenni a kagylót, megbeszélni, amiről éppen szó volt, aztán azonnal újból elaludni. Ezúttal azonban felült, mintha nyársat nyelt volna. Úgy megdöbbent, mint egész rendőri pályafutása során még soha. A vonal másik végén a New York Times egyik riportere beszélt. Annak idején ő hozta nyilvánosságra a Frank Serpico leleplezései eredményeként keletkezett botrányt, s most a lövöldözésről szeretett volna hallani.

Cooper nem sokat tudott mondani, mert most hallott róla először. A helyzet iróniája tökéletes volt. A rendőrség magas rangú vezetői közül Cooper volt az egyetlen, akiben Serpico bízott, az egyetlen, aki hajlandó volt megindítani és kiterjeszteni a vizsgálatot a Serpico által jelentett korrupció ügyében – azt a vizsgálatot, amelyet Cooper legtöbb kollégája minél szűkebb korlátok közé próbált szorítani, remélve, hogy így majd csak elsimul az egész. Ő volt az egyetlen, aki barátjának tekintette és támogatta Serpicót, aki meglátta benne, hogy mérhetetlen nyomás alatt álló emberi lény, és nem egyszerű sakkfigura, akit a rendőrség kénye-kedve szerint mozgathat, vagy tehet skartba. A lövöldözést követő pánikban mégsem jutott eszébe a rendőrségen senkinek, hogy értesítse: Serpico megsebesült, és válságos állapotban fekszik a kórházban.

Cooper azonnal a Greenpointba hajtott. Nagydarab, kopaszodó férfi volt, aki szerette, ha a külvilág nyers és szókimondó rendőrnek tartja, s épp ezért teli tüdőből szokta osztogatni a parancsokat. De most, ahogy ott állt az elsötétített fülkében, és lenézett Serpicóra, meghatottság vett rajta erőt. Tudta, mennyire szeretett volna Serpico detektív lenni, de végül is csak ennyit mondott, vigyázva, hogy ne érződjék hangján a meghatottság: – Ejnye, fiú, azért nem kellett volna ennyire túlzásba vinned a dolgot, hogy megkapd azt a jelvényt. – Aztán ő is megfogta és megszorította Serpico kezét.

Sidney Coopert és Frank Serpicót húszévi szolgálat választotta el egymástól, de mindketten ugyanolyan „szeretem is – gyűlölöm is” viszonyban voltak a rendőrséggel. Cooper, akármennyire igyekezett megjátszani a nyers rendőrt, rendkívüli tehetséggel megáldott ember volt, aki festőművészként olyan eredményeket mutatott fel, hogy Fulbright-ösztöndíjat kapott, és egy évet Olaszországban töltött tanulmányúton, ezenkívül jogi diplomát is szerzett. Mégsem volt képes rászánni magát, hogy kilépjen a rendőrség kötelékéből. A maradásra az a speciális tulajdonság késztette, amellyel valószínűleg minden igazán jó rendőr rendelkezett: szinte gyerekes örömét lelte a rabló-pandúr játékban. – Hol a fenébe szórakozhat másutt ilyen jól egy felnőtt? – dünnyögte egyszer, amikor megpróbálta megmagyarázni a dolgot.

De azért nem volt egészen naiv. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy csúnya oldala is van annak, ha rendőr az ember. Amikor ő volt pályája elején a rendőrség kötelékében, feletteseinek magatartása a meg nem engedett mellékkeresettel kapcsolatban ez volt: – Csak vigyázzatok, fiúk, hogy rajta ne kapjanak. – De mikor ő lett egy körzet parancsnoka, azonnal harcot indított a rendszeres zsarolás és a vesztegetési pénzek elfogadása ellen, amely oly sok rendőrnek mindennapi életformájává vált. Ez olyan szokatlan jelenség volt, és Cooper olyan sikereket ért el, hogy végül is a főkapitányságra került, hogy segítsen leküzdeni a rendőrségen városszerte burjánzó korrupciót. Csakhogy hamarosan rájött, hogy a rendőrségi hierarchiának nem a belső korrupció kiirtása a fontos, hanem az eltussolása. Sose tudta elfelejteni az e tárgyban tartott csúcsértekezletet, amelyen egy magas rangú tisztviselő szónokolt „bizonyos hagyományos gyakorlatról, a rendőrség szégyenéről”, és az asztal körül ülők ünnepélyesen bólogattak hozzá.

– Az isten szerelmére – ordította Cooper –, úgy viselkednek, mint egy csomó vénasszony, amikor a tripperről beszélget!

Noha több, hatásos elnevezésekkel ellátott nyomozóalakulat vezetésével bízták meg, ezek korlátozott költségvetése és korlátozott létszáma tulajdonképpen lehetetlenné tette, hogy eredményes hadjáratot folytasson a korrupció ellen. De még így is megtette, amit csak tehetett, és az egész városban nem akadt a rendőrőrszobákon egyetlen férfivécé sem, amelynek a falait ne díszítette volna valami neki címzett trágárság. Mivel zsidó volt egy olyan igazgatási ágazatban, ahol az írek voltak túlsúlyban, tudta, mit jelent kívülállónak lenni, és filozofikus nyugalommal vette tudomásul a gyalázkodást. Amikor egyszer megkérdezték, mi a véleménye róla, így felelt: – Ha lidércnyomásom van, azt szoktam álmodni, hogy a Szent Patrick-napi felvonulást nézem az Ötödik Avenue-n, szívszélhűdést kapok, és kilencezer zsaru masírozik vigyorogva a holttestemen keresztül.

Annak ellenére – vagy éppen amiatt –, hogy a korrupció elleni harc elszánt bajnoka hírében állt, Cooper még akkor sem tudta, hogy Serpico hadjáratot indított a rendőrségen széles körben elterjedt lepénzelések ellen, amikor néhány magas rangú rendőrtisztviselő már legalább két éve tudott róla. Végül is akkor értesült róla, amikor kinevezték Bronx valamennyi egyenruhás és civil ruhás rendőre parancsnokának. Serpico vádjai Bronxra összpontosultak, s már az a veszély fenyegetett, hogy a lapok címoldalára kerülnek. Cooper kinevezése Bronx élére ideális megoldásnak látszott a rendőrség szempontjából. Akármi történt is, ki lehet jelenteni, hogy majd elintézi a legrátermettebb ember, a kemény, korrekt, hozzáértő, feddhetetlen Sidney Cooper.

Most, mikor Cooper megszorította Serpico kezét a Greenpoint Kórházban, eszébe jutott első találkozásuk. Serpico akkor feszült, bizalmatlan hangulatban volt, s abban a meggyőződésben élt, hogy nem lesz semmi eredménye a vádjainak, legfeljebb két közrendőrt dobnak oda prédául a farkasoknak, s ő maga kitaszítottként fogja végezni, rendőri pályafutásának befellegzett. Mérgében azt mondta Coopernek, hogy ilyen körülmények közt nem hajlandó egyetlen esetben sem tanúvallomást tenni a bíróság előtt. – Miért tegyek? – kérdezte dühösen. – Velem ki törődik? Egyetlen barátom sincs az egész rendőrségen.

– Még hogy nincs barátja! – bömbölte Cooper. – Nekem ilyen hülyeségeket ne mondjon, mert nem veszem be! – Kivörösödött az arca, öklével az asztalra csapott, és felállt. – Mit gondol, miért vagyok itt? – ordította. – Hogy én legyek a mumus! Leszek is, nyugodt lehet. Maga itt ül, és azon siránkozik, hogy egyedül van. Azt hiszi, én nem vagyok egyedül? Csaptam már el én rendőröket, nem is akármilyen rangúakat. Azt hiszi, megtehettem volna, ha izgat, hogy mit fognak mondani rólam? Fütyülök rá! Nem vagyok benne semmiféle klikkben, és a rendőrségen sincsenek barátaim. Nem is keresek magamnak!

Virtuóz előadás volt, Serpico akaratlanul elmosolyodott. – Oké, főnök – mondta. – Leszek én a barátja.

Miután Cooper elhagyta a kórházat, egyenesen a 92. körzetbe hajtott, ahol a lövöldözés történt, és ahol az ügyben le kellett folytatni a vizsgálatot. Olyan levert volt, mint még soha, s mihelyt a kapitányságra ért, engedett legrosszabb sejtelmeinek, és kiadta a parancsot, hogy éjjel-nappal álljanak őrt Serpico ágya mellett.

Serpicónak ezen az éjszakán még egy látogatója volt. A fekete maneken, akivel régebben járt, hajnali négy körül éppen lefeküdni, készült Greenwich Village-i lakásán, amikor a rádió hírei közt bemondták, hogy Franket meglőtték, és a Greenpoint Kórházba szállították. Magára kapott valami ruhát, lerohant az utcára, és fogott egy taxit.

A kórházban kijelentette, hogy ő Frank Serpico felesége, és követelte, hogy bocsássák be hozzá. Olyan határozottan lépett fel, hogy senki nem kérdezett tőle semmit. A fülkében lenézett Serpicóra, és azt mondta: – Ó, bébi, mit műveltek veled? – Amikor könnyedén megérintette a karját, Serpico kinyitotta a szemét, intett, hogy hajoljon közelebb, és azt suttogta: – Vizet.

A lány kiment, és az egyik ápolónőtől kért neki egy pohár vizet. Az ápolónő elmagyarázta, hogy Serpicónak nem szabad innia. – Akkor adjon valami egyebet! – csattant fel a lány. – Olyan száraz szegénynek az ajka, hogy már kezd felrepedezni. – Kellőképpen éles volt a hangja, az ápolónő zavarba jött, s gyorsan adott neki egy lavór vizet meg egy mosdókesztyűt.

A lány visszatért a fülkébe, leült Serpico ágya szélére, és két-három percenként óvatosan a szájához nyomta a vizes mosdókesztyűt. A lövöldözés óta Serpico most először érezte határozottan, hogy fizikailag megkönnyebbül, s mikor a felségesen hideg vízből véletlenül végiggurult egy csepp a nyelvén, végleg megszilárdult benne a meggyőződés, hogy végül is élve fog kikerülni innen. Hajnali fél hat körül elaludt.

Reggel nyolc után néhány perccel ébresztette fel egy ápolónő. Amikor megkérdezte tőle, hogy érzi magát, Serpico ezt felelte: – Jól. Csak a bal arcom fáj egy kicsit. – Valamivel könnyebben ment neki a beszéd, de még mindig csak a szája sarkából tudott motyogni.

Az ápolónő nekilátott, hogy egy szivaccsal lemossa az arcáról, szakálláról és a nyakáról az alvadt vért, amit az intenzív osztályon rajta hagytak. – Muszáj egy kicsit rendbe hoznom – mondta a nő. – Vagy talán nem akar csinos lenni a polgármesternek?

– Kinek?

– A polgármesternek. A földszinten van, bármelyik pillanatban itt lehet.

– Mi a fenét akar?

Az ápolónő nevetett. – Nem illik így beszélni, mikor egy olyan nagy ember jön látogatóba, mint a polgármester.

Mivel a sajtófőnöke riasztotta őket, hogy a polgármester a Greenpointba készül, mire odaért, már egész sereg újság-, televízió- és rádióriporter várta John Lindsayt a kórházban, s mikor felvezették a második emeletre, valamennyien utána csődültek. A kórterem előtt az orvosok jelentették Lindsay-nek, hogy Serpico állapota pillanatnyilag stabil ugyan, de „bármikor súlyos zavarok léphetnek fel az agyműködésben”. A magas, fényképeken jól mutató polgármester ünnepélyesen meghallgatta őket, közben a televíziósok buzgón filmezték. A kórház személyzete alig tudta megakadályozni, hogy a kórterembe is utána nyomuljanak a kameráikkal.

Serpico látta, hogy a polgármester az ágya mellé lép, de meg se próbálta jelét adni, hogy ráismert. Egy kis zavart szünet után Lindsay megszólalt: – Serpico rendőr – mondta –, tisztában vagyok vele, hogy nagyon gyenge, de azért szeretném közölni, hogy igen bátor ember, és New York valamennyi lakosa büszke magára.

Serpico az undoron kívül semmi egyebet nem érzett. Majdnem négy év telt el azóta, hogy a polgármester egyik legközelebbi munkatársához fordult – abban a reményben, hogy később magával Lindsayvel is összejöhet –, és részletesen beszámolt neki egy sor olyan esetről, amelynek szemtanúja volt, s mindegyik azt bizonyította, hogy a rendőrség szinte teljes egészében korrupt. Nem történt semmi. Belém kellett lőjenek, gondolta Serpico, hogy egy kis időt szakítson rám.

A látogatás talán egy percig ha tartott. Utána Lindsay azt mondta a kórterem előtt várakozó riportereknek és filmeseknek: – Nagyon bátor ember. Megérdemli a legnagyobb dicséretet.

Az egyik riporter megkérdezte, mondott-e valamit Serpico.

– Nem – mondta a polgármester. – Túl gyenge ahhoz, hogy válaszoljon.

HARMADIK FEJEZET

A rendőrség február 4-én kora délelőtt, közvetlenül a polgármester látogatása után közzétette, hogy elfogták Serpico támadóját, egy Edgar (Mambo) Echeveria nevű huszonnégy éves fiatalembert, aki nemcsak rabja a heroinnak, hanem üzérkedett is vele. Elfogatása során gyomorlövést kapott, és őt is a Greenpoint Kórház sebészeti osztályára szállították, s egy harmadik emeleti kórteremben helyezték el, pontosan Serpico fölött. Echeveria volt már letartóztatásban, egyszer mert kábítószer volt a birtokában, egyszer pedig késsel megtámadott valakit.

A rendőrség nem tartotta valószínűnek, hogy összefüggés van a lövöldözés és Serpico korrupcióellenes tevékenysége közt, de közölte, hogy a vizsgálat azért ilyen vonatkozásban is folyik. Közben mikor a történtek híre elterjedt a rendőrségen, számos körzeti kapitányság hirdetőtábláján kézzel firkált hirdetmények jelentek meg, amelyek gúnyos hangon adakozásra szólították fel a rendőröket, hogy ügyvédet fogadhassanak „a pasasnak, aki belelőtt Serpicóba”, és megfizethessék a tandíjat, hogy megtanuljon pontosabban célozni.

A szerint a verzió szerint, amelyet a rendőrség ez alkalommal tálalt fel a sajtónak, Serpico két civil ruhás kollégája támogatásával megpróbált behatolni Echeveria lakásába, miután előzőleg igazolta magát, hogy rendőr, útját azonban elállta a biztosítólánc. Aztán két lövést adták le a lakásból, s az egyik eltalálta Serpicót, mire a kollégái azonnal viszonozták a tüzelést, s Echeveriát megsebezték a karján. Miután a lakás hátsó bejáratán kimenekült, tette hozzá a rendőrség, Echeveriát néhány háztömbbel arrébb a rendőrség egy újabb tűzpárbaj során elfogta.

Serpico nem egészen így emlékezett volna a történtekre. Ő azonban nem tudott az aznap délelőtt kiadott közlemény részleteiről, s még ha tudott volna, akkor se foglalkozott volna vele, olyan rosszul volt. Most a fejében érzett borzasztó, lüktető fájdalmat. A fájdalom hullámokban tört rá, de végeredményben biztató jel volt: az idegrendszere működött.

A baljós, véres folyadék tovább szivárgott a füléből. A lazán a fülére helyezett géznek az volt a feladata, hogy magába szívja a szivárgást, s nem az, hogy megakadályozza. Az adott helyzetben semmilyen, vérzés esetén különben szokásos eljárást nem alkalmaztak; így például meg se kísérelték eltömíteni a folyás útját, mert akkor visszafelé szivárgott és felhalmozódott volna az agyhártya és az agy között vagy magában az agyban. A nagy veszély, amely Serpicót fenyegette, a fertőzés volt. A fülkagylóban nyüzsögnek a bacilusok, és amíg az agyhártya repedése be nem gyógyult, mindössze tömény antibiotikum-infúziókat adhattak neki. Elképzelhető volt, hogy valamelyik bacilus gyógyszerellenállónak bizonyul, s akkor Serpico valószínűleg agyhártyagyulladást kap, és meghal.

A délelőtt folyamán többször is konzíliumot tartottak Serpico ügyében. A Greenpointnak nem volt idegsebészeti osztálya, de áthívtak egy idegsebészt a Brooklyni Zsidó Kórházból, és végül is úgy döntöttek, hogy átszállítják oda Serpicót. A döntést azzal indokolták, hogy ha azonnal nem is, de idegsebészeti beavatkozásra szükség lehet, és a. Brooklyni Zsidó Kórháznak jobb a felszerelése. De az igazi ok az volt, hogy a Zsidó Kórház magánintézmény, Serpicónak ott külön szobája és külön ápolónői lehetnek, és – miként a konzíliumokon részt vevő egyik orvos kifejtette – olyan a hangulat, hogy ha valami baj történne, a rendőrség nem szeretné annak a vádnak kitenni magát, hogy Serpicón „takarékoskodott”.

Kora délután egy rendőrségi mentőkocsi átvitte Serpicót a Brooklyni Zsidó Kórházba. Egy nyolcadik emeleti szobában helyezték el, és egy egyenruhás rendőrt állítottak őrnek az ajtaja elé. Amikor a rendőrt felváltották, az egyik ápolónő hallotta, hogy azt mondja a helyét elfoglaló őrszemnek: – Ne lépj a szobába. Ne beszélgess a pasassal.

– Miért ne?

– Nem mondták a körzetben?

– Nem. Csak azt mondták, hogy jöjjek ide.

– Nahát akkor én megmondom. Az utasítás az, hogy ne beszélgessünk vele. Nem kóser a fickó.

Serpico bizonyos értelemben újra otthon volt. A Brooklyni Zsidó Kórház Bedford-Stuyvesantban van, mindössze egy háztömbre attól a háztól, ahol Serpico nevelkedett. Ugyanebbe a kórházba rohantak vele akkor, amikor sürgős vakbélműtétet kellett végrehajtani rajta, és ő is ebbe a kórházba ment, amikor tizennégy éves korában véletlenül meglőtte magát. Frank mindig rajongott a lőfegyverekért, és a környékbeli galeriben, amelynek gyermekkorában tagja volt, azért tudott megmaradni, mert nagy gyakorlata volt a csúzli-pisztolyok készítésében. Ez a primitív szerkezet, amely akkoriban városszerte divatban volt a galerikban, egy erősen megcsavart gumiszalaggal ellátott fémcsőből állt, amelyből egy 22-es kaliberű golyót „lőttek ki”, s amely kis távolságból súlyos sebet ejthetett. Serpico egy ilyet fabrikált össze a pincében, éppen ki akarta próbálni, amikor váratlanul elsült, és véres barázdát hasított a karján. A vérzést nem tudta elállítani, s mivel félt, hogy az anyja rájön, miket szokott csinálni, önszántából be-vánszorgott a kórházba. Amikor bizonytalanul magyarázkodni kezdett, hogy valami vacakkal babrált, és hogy egy revolvergolyó okozta a sebet, az egyik ápolónő felhívta a rendőrséget. Éppen a sebét varrták be, mikor megérkezett két rendőr.

– Na, öcskös – kérdezte az egyik –, hogy is volt azzal a revolverrel?

Serpico megdermedt. A lőfegyverek iránti érdeklődése csak a rendőrség iránt érzett félelemmel vegyes tisztelethez volt mérhető, s már látta magát, amint megbilincselve kísérik végig egy hosszú folyosón, és becsapódik mögötte a cella ajtaja. – Nem volt ott semmiféle revolver – nyögte ki végül. – Találtam egy golyót, és satuba fogtam, hogy lecsípjem a hegyét, aztán csak úgy felrobbant.

– Szóval csak úgy felrobbant, mi? – kérdezte a rendőr.

– Igen, uram.

– Hová jársz iskolába?

– A Szent Franciskába – válaszolta Frank. A Szent Franciska egy jó hírnévnek örvendő katolikus középiskola volt Brooklynban, a szülei az ő esetében már megengedhették maguknak, hogy odajárassák. Két bátyja meg a nővére városi középiskolába jártak.

– Annak, aki a Szent Franciskába jár – mondta a rendőr –, több esze is lehetne. – A két rendőr félrevonult az egyik sarokba, míg Serpico karját bekötözték. Aztán az, amelyik előzőleg is beszélt, azt mondta; – Oké, most az egyszer nem viszünk be, de nehogy még egyszer ilyesmin kapjunk rajta.

Frank bizonyos volt benne, hogy a két rendőr tudja, hogy a golyóról szóló mesét csak kitalálta, de vették maguknak a fáradságot, hogy felmérjék őt, arra a döntésre jutottak, hogy alapjában véve nem rossz fiú, és nem akarták még nagyobb bajba juttatni. Az eset nagy benyomást gyakorolt rá. A rendőrök nem azért vannak, hogy vakon érvényt szerezzenek a törvénynek, hanem azért, hogy az embereken segítsenek.

Frank gyerekkorában tagja volt ugyan egy utcai bandának, de csak azért, mert Brooklyn utcáin egyszerűen nem lehetett másképp életben maradni. Ő mindig rendőr akart lenni. Később, amikor már az volt, és a többi rendőr az ellensége lett, sokszor megpróbálta felidézni, hogy pontosan mikor is jutott erre az elhatározásra, de nem sikerült. Gyerekkorában a Gengszterháborúk című rádiósorozat egyetlen adását sem mulasztotta el meghallgatni, mert mindig könyörtelenül az igazság diadalmaskodott bennük. A rollerét adta oda egyik barátja farkaskölyök-ingéért, nem azért, mert cserkész akart lenni, hanem mert az ing ugyanolyan kék volt, mint a rendőrök inge. Galerije egyik tagja máig se felejtette el, hogy amikor egyszer odakiáltott az akkor tizenegy éves Serpicónak, aki éppen egy trolibuszon „tujázott”, hogy ugorjon le, és játsszanak, Frank visszakiáltott: – Nem lehet! Nyomon követek valakit! – Tizenkettedik születésnapján egy mikroszkópot kapott a szüleitől, s az első dolga az volt, hogy megvizsgált vele egy döglött legyet, mert tudni akarta, milyen körülmények okozhatták a pusztulását. A környékbeli fiúk közül sokan beléptek a Rendőrség Atlétikai Egyesületébe, hogy ingyen látogathassák a Brooklyn Dodgers mérkőzéseit. Serpico unta a baseballt, s csak azért lépett be a RAE-be, hogy gomblyukában hordhassa a jelvényét.

De amire leginkább emlékezett a gyermekkorából, az az elképzelés volt, hogy a rendőr testesíti meg a „jó” fogalmát, ő képviseli a törvényt, a tekintélyt, a hatalmat. Ha egy rendőr végigsétált a járdán, és azt mondta: – Tűnés! – az ember bizony szedte a lábát, méghozzá sebesen. Ha családi viszály tört ki valahol a környéken, magától értetődően a rendőr járőrt hívták el döntőbírónak. Sohase felejtette el az első letartóztatást, amelynek szemtanúja volt: az utcán ész nélkül rohanó tolvajt, a rendőrt, aki revolverrel a kezében felugrott egy arra haladó kocsi hágcsójára, űzőbe vette, aztán leugrott, és letartóztatta a felemelt kézzel a fal mellé kushadt gazembert. És azt se felejtette el, hogy amikor kis srác korában vasárnap délelőttönként, mise után cipőt pucolt apja műhelyében, néha föléje tornyosult a székben egy-egy megtermett, pirospozsgás, fehér kesztyűs, kék egyenruhás alak, akit még apja is nagy tisztelettel kezelt, s akinek a zubbonya alatt ott dagadozott a revolver. A rendőrök sose adtak neki borravalót, de egy ilyen hatalmasság esetében Serpicónak eszébe se jutott ilyesmire számítani.

Alighanem túlzottak voltak a várakozásai. Ha visszatekintett a múltba, úgy érezte, képtelenül, sőt nevetségesen naiv volt, amikor szinte félisteni rangot tulajdonított egy embernek, csupán azért, mert egyenruhát viselt, és jelvénye, fegyvere meg gumibotja volt. Mégis elég sokáig tartott, amíg elképzeléseiből kiábrándult.

Serpico nem várta meg, hogy besorozzák, hanem tizenhét éves korában önként beállt katonának, és két eseménytelen évet töltött gyalogosként Koreában. Szolgálata egyhangúságát csak a lőgyakorlatok törték meg, amelyeket nagyon szeretett, a karate leckék, amelyek során jól megtanulta az egyes fogásokat, valamint a szabadságai, amelyeket Tokióban töltött. Első tokiói látogatása alkalmával megismerkedett egy japán lánnyal, nála lakott, valahányszor Tokióba ment, messze elkerülte az amerikai katonák által látogatott lebujokat, a nyelvet tanulta, és igyekezett minél jobban elsajátítani a japán életstílust. Tulajdonképpen ezt az életstílust folytatta akkor is, amikor már rendőr volt, s amikor Greenwich Village-ben lakott, ahelyett hogy a többi rendőr társaságát kereste volna, és nem volt hajlandó csatlakozni lényegében zártkörű társaságukhoz. De erre csak jóval később került sor.

Miután leszerelt, belevetette magát mindenbe, amire csak módja volt, ha az csak egy kicsit is hasonlított a rendőri munkához. A közszolgálathoz megkívánt tesztvizsgát húszéves koráig nem tehette le, rendőrnek pedig huszonegy éves koráig nem esküdhetett fel. Még ez az utóbbi előírás is csak akadémikus jellegű volt, mivel a már előtte pályázók olyan sokan voltak, hogy legalább kétévi várakozási idővel kellett számolnia. Így aztán beiratkozott a Brooklyn College-ba, s főtárgyául a rendőri tudományokat választotta. A főiskolán nemcsak nappali, hanem esti tagozat is volt, és a hallgatók közt számos magasabb fokozatra vágyó tényleges rendőr is akadt. Észrevette, hogy a legtöbben közülük fehér zoknit, bő, fekete pantallót és sötétkék esőkabátot viselnek, és ő is azonnal így kezdett öltözködni, összebarátkozott egy fiatal rendőrrel, akivel az egyik előadáson ismerkedett meg, és sokat jártak együtt. Mindig irigykedve nézte, hogy a rendőr fizetés helyett egyszerűen csak megvillantja a jelvényét, ha buszra szálltak, vagy moziba mentek, és azonnal készségesen betessékelték őket a nézőtérre. Egy alkalommal, mikor egy lány lakásán ültek és feketéztek, Serpicb megkérdezte a barátját, hogy megnézhetné-e a jelvényét. Sikerült kisurrannia vele a másik szobába, ahol a tükör elé állt, a mellére tűzte a jelvényt, és pózba vágta magát. Úgy érezte, hogy más ember lett belőle, és egészen beleborzongott.

A kriminológián és a nyomozási módszereken kívül a rendőri tudományok többi tárgya nem nagyon érdekelte Serpicót, és végül annyira lecsökkentette az óraszámait, hogy munkát vállalhatott a William J. Burns Nemzetközi Nyomozó Ügynökségnél. De első megbízatása nem nagyon váltotta be azokat az elképzeléseit, hogy a magándetektív a társasági élet színfalai mögött folyó cselszövények, titokzatos erők és ravasz szélhámosok után nyomoz. Az ügynökség többnyire biztosítási ügyekkel foglalkozott, és ő azt a feladatot kapta, hogy a brooklyni rakpart közelében, a Schaefer sörgyárban teljesítsen egyenruhás őrszolgálatot. Igaz, ha a főiskolán megkérdezte valaki, hogy mit csinál, elmondhatta – anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna –, hogy a Burns nyomozóügynökségnél dolgozik, de a hetenként ki- és beszállított sok ezer sörösládát bámulni azért mégiscsak túlzás volt, s végül is kilépett az ügynökségből.

Tovább készült a rendőrségi felvételi vizsgákra, buzgón elolvasott minden brosúrát és közleményt, amit a rendőrség kibocsátott, az egyiket még fel is ragasztotta a falra az ágya fölé. Ebben egyebek közt az állt, hogy a rendőr csakis azért van, hogy a közösséget szolgálja, hogy akkor koptatja a járdát, amikor a polgárok többsége alszik, hogy karjaiba veszi az elgázolt gyereket, aztán felkutatja a lelkiismeretlen cserbenhagyó gázolót, hogy határtalanul fáj neki, ha valamelyik bajtársát szolgálat közben megölik vagy megsebesítik, de még jobban fáj neki, ha valamelyikről kiderül, hogy nem méltó a rendőr névre, és szégyent hoz a többiekre.

Serpico a huszadik születésnapját követő első lehetséges alkalommal igazolta, hogy elvégezte a középiskolát, letette a leendő rendőrök számára előírt képességi versenyvizsgákat, a legmagasabb százalékot érte el, és felkerült a rendőr akadémiára felvehetők listájára.

Miközben a felvételét várta, fontolgatni kezdte, hogy milyen területen kellene specializálnia magát, ha majd a rendőrség kötelékében lesz, és végül is úgy döntött, hogy az lesz a leghasznosabb, ha az utcagyerekekkel foglalkozó ifjúsági brigádban dolgozik. Hogy valami tapasztalatot szerezzen ezen a téren, folyamodványt nyújtott be az Ifjúságvédelmi Tanácshoz, hogy alkalmazzák ifjúságvédelmi gondozónak. A polgármesteri hivatalnak ez a szerve próbált békét teremteni a városban a különböző fiatalkorú bandák közt, amelyek az ötvenes években minduntalan egymás torkának estek. Ifjúságvédelmi gondozó elvileg csak egyetemi végzettséggel rendelkező személy lehetett, de a tanácsnak akkor éppen nem volt elég embere, és Serpico eredményesen érvelt, azzal, hogy egy utcai bandában nőtt fel, és ez pótolja a hiányzó iskolai végzettséget. Egy „Koronahercegek” nevezetű, főleg olaszokból álló, agresszív banda mellé osztották be, Queens-ben. Elődje, aki finomkodó modora miatt állandóan gúny tárgya volt, majdnem idegrohamot kapott, mikor a banda egyik tagja a kalapjába szart, és otthagyta az állását. Amikor Serpico első ízben találkozott a bandával, több lány is köréje csődült, és megkérdezte tőle: – Hé, akarsz egyet kettyinteni? Vedd elő a szerszámodat.

Serpico nem azzal válaszolt, amit vártak tőle, nem oktatta ki őket a válogatás nélküli nemi élet veszélyeiről. – Ide figyeljetek – mondta barátságosan –, semmi szükségem rátok. Azt a bulát kapom meg, amelyiket akarom. – És másnap egy csomó óvszerrel állított be hozzájuk, és szétosztotta köztük. – Ha már muszáj mindenáron összevissza kefélnetek – mondta –, legalább ne fertőzzétek meg magatokat. – Módszerei nem voltak ugyan hagyományos módszerek, de hatásosnak bizonyultak. A hét hónap alatt, amíg a bandával dolgozott, egyetlen verekedés – vagy ahogy ők nevezték: „háború” – sem fordult elő. Mikor rendőr lett, mégis hiába kérte, hogy osszák be az ifjúságvédelmi brigádba. Később aztán rájött, hogy ez a beosztás igen kapós, mert könnyen lehetett sápot húzni azoknak a játéktermeknek, tekepályáknak, nyilvános tánchelyiségeknek meg egyéb olyan helyeknek a tulajdonosaitól, ahol szívesen jött össze a fiatalság, de szigorú törvények szabták meg, hogy bizonyos életkoron alul hány óráig tartózkodhatnak a helyiségben a fiatalok, és milyen italokkal szolgálhatják ki őket.

Serpico 1959. szeptember 11-én esküdt fel próbarendőrnek. Mielőtt letették volna az esküt, ő is meg a többi újonc is megkapta a jelvényét. Néhány jelvény új volt, de a legtöbb már használt: viselőik nyugdíjba mentek, vagy őrmesterré léptek elő. Némelyik jelvényen csak háromjegyű szám volt, a többin négy-, sőt ötjegyű. Ha valaki panaszt emelt egy rendőr ellen, az illető rendőrt az esetek többségében a jelvénye száma alapján azonosították, és Serpico hallotta, hogy az egyik újonc azt suttogja mögötte: – Remélem, nem alacsony sorszámú jelvényt kapok. Azt túl könnyen megjegyzik az emberek. – Serpico a 19 076. számú jelvényt kapta. Már erősen oxidálódott, s amikor kitűzte, máris azon tűnődött, hogy sikerül-e vajon eléggé kifényesítenie. Aztán megmagyarázták neki, hogy a jelvényt újra lehet galvanizáltatni, s a ceremónia után azonnal rohant is, hogy galvánoztassa.

Háromszáz újonc volt az évfolyamában, harminc főből álló csoportokra osztva. Az eligazítás végeztével, miután megkapták a szürke próbarendőri egyenruhát, és a 38-as szolgálati revolvert is, arról beszélgettek, hogy ki mit csinált, mielőtt az akadémiára került. Amikor Serpico elmondta, hogy ő az Ifjúságvédelmi Tanácsnál dolgozott, az egyik újonc szemmel láthatóan meglepődött. – Ej ha, szóval afféle szociális gondozó voltál?

– Az – válaszolta Serpico. – Na és?

– Ne érts félre. Csak egy kicsit furcsának találom, hogy szociális gondozó voltál, most meg rendőr vagy.

– Miért, te hol dolgoztál? – kérdezte Serpico.

– Az építőiparban. A fizetés oké volt, csak a munka nem volt állandó. Például ha rossz volt az idő, nem dolgoztunk, és néha hosszú időre leállították az építkezést. És az építőiparban nehéz a munka, ha nem régi szaki az ember.

Egyetlen újoncot kivéve, aki előzőleg áruházi detektív volt, senkit sem érdekelt, hogy rendőri minőségében mit várnak el tőle, és mi mindent tehet. Serpico nem tudta elfelejteni az egyik újoncot, aki azt mesélte, hogy ő kitanulta ugyan a borbély mesterséget, de igazában nem tetszett neki a munka, és gondolta, hogy ott egye meg a fene, megpróbálkozik, hátha le tudja tenni a rendőrségi tesztvizsgát. Egy másik újonc eredetileg teherautó-sofőr volt, de a munka nem volt eléggé állandó jellegű. Egy harmadik, egy fekete kijelentette, hogy sokkal jobb rendőrnek lenni, mint targoncát tolni a konfekciós negyedben. A hangsúly minden esetben az anyagi és társadalmi előnyökön volt. A rendőrségnél a munka tiszta és megbecsült. Itt lehet elérni a legkevesebb tanulással a legtöbb fizetést. Valamennyien a húszas éveikben jártak, a beszélgetés mégis állandóan a biztos munka, a várható ingyen kaja és egyéb kedvezmények, valamint a nyugdíj körül forgott, amelyet majd kapni fognak. Az első előadás, amelyet Serpico a rendőr-akadémián hallott, tökéletesen tükrözte az általános hangulatot: arról szólt, hogy mikor és hogyan lehet betegszabadságra menni.

Próbaideje négy hónapig tartott, ezalatt tantermi előadásokon, lőgyakorlatokon, testgyakorlatokon és „terepmunkán” vett részt. A testgyakorlatokat vezető tanár, egy hordómellű, kopasz férfiú, akit csak Mr. Clean-nek ismertek, minduntalan arra hívta fel izzadó növendékeinek a figyelmét, anyagi szempontból mennyire fontos, hogy jó kondícióban legyenek, mikor letartóztatnak valakit. – Vagy azt akarják, hogy a pasas felhasítsa az egyenruhájukat? – bömbölte. – Ne felejtsék el, hogy pénzt adtak érte! – A tantermi előadásokon ismertették az újoncokkal, hányféle bűnnel találhatja szembe magát egy rendőr. A hangsúly mindig az űrlapok helyes kitöltésén volt. Úgy látszott, hogy minden bűntettre és vétségre, amit az ember csak elkövethet, és mindenféle bajra, ami érheti, külön űrlap van. Ez a bürokrácia ugyancsak megnehezítette az élénk képzeletű, cselekedni szerető rendőrök dolgát. Azok viszont, akik lépést tudtak tartani a rendőrség szabályrendeleteinek állandó módosításával és helyesbítésével, rendszerint végül is írnokként kötöttek ki valamelyik kapitányságon. Az efféle íróasztali munkakör óriási hatalmat biztosított a számukra – pusztán csak azért, mert tudták, hogyan kell kezelni és továbbítani a jelentések áradatát, amely valamennyi kapitányságot nap mint nap elöntötte –, és mindig ők szerepeltek a legjobban a hadnaggyá való előléptetéshez szükséges vizsgákon, ami az első nagy lépés fölfelé a rendőrségi szamárlétrán.

„Ha egy magángépkocsi és egy taxi összeütközése alkalmával a magángépkocsi vezetője elhalálozik – írta kötelességtudóan a jegyzetfüzetébe Serpico –, értesítendő a központi ügyelet a kerületi detektíveknek, a gyilkossági csoportnak, valamint a baleseti vizsgálati csoportnak való továbbítás céljából. Kihallgatandók a szemtanúk, és a szükséges adatok bejegyzendők az ügyeletes naplóba, beleértve az elhalálozott tulajdonát képező tárgyak jegyzékét is. Kitöltendő az UF 95. jelzésű nyomtatvány, és az elhalálozott jobb lábának nagyujjára erősítendő. Átvételi elismervény állítandó ki a hullaszállító kocsi vezetőjével. A körzeti irattár számára kitöltendő az UF 6. jelzésű űrlap. Az UF 6. jelzésű űrlapról másolat készítendő az Információs Iroda, a Baleseti Nyilvántartó és a Géperejű Bérkocsi-nyilvántartó számára. A balesetről az UF 6. B jelű űrlapon készítendő részletes jelentés. Az Állami Géperejű Járműnyilvántartó számára kitöltendő az MV 104. jelzésű űrlap. Az UF 18. jelzésű űrlap csak akkor töltendő ki, ha a balesetet szenvedő gépkocsi a város kötelékébe tartozik. Ebben az esetben másolat készítendő a városi tanács illetékes szerve számára.” Később, amikor Serpicót beosztották az egyik kapitánysághoz, egy tapasztalt rendőr a következő tanácsot adta neki: „Ha azt hallod a posztodon, hogy két gépkocsi összecsókolózott, a legokosabb, ha az ellenkező irányba rohansz.”

A lőgyakorlatokon kívül, ahol „kitűnő” minősítést kapott, Serpico a „terepmunkát” élvezte a legjobban, ami lényegében a szolgálatot teljesítő rendőrök munkájának tanulmányozásából állt. De a legizgalmasabb pillanat akkor következett be egészen váratlanul, amikor kiképzésének háromnegyed részén túljutott. Szükségállapotban újoncokat is ki lehetett rendelni szolgálattételre az utcákra, s mikor városszerte zsinagóga-megszentségtelenítési láz tört ki, Serpico évfolyamát is kirendelték. Kettesével teljesítettek szolgálatot, maguk dönthettek, hogy ki kivel akar dolgozni, és valamennyi zsinagóga szemmel tartásával egy-egy ilyen párost bíztak meg. Az újoncok polgári ruhát viseltek, csak éjszaka teljesítettek szolgálatot, és ha volt nekik, a saját kocsijukat használhatták. Serpico természetesen a volt áruházi detektívet választotta társának: ez a John O’ Connor nevű sovány, de izmos ír lett nagyjából ugyanazon okoktól indíttatva rendőr, mint ő. Már előzőleg is gyakran mentek együtt vacsorázni, s utána órák hosszat cserkésztek az utcákon, hátha kiszúrhatnak valahol egy betörőt. Most valahányszor elindultak Serpico ütött-kopott Lark szedánján valamelyik zsinagóga megfigyelésére, O’Connor bizakodva dörzsölte össze a tenyerét: – Meglátod, Frank, ma éjjel szerezzük meg az első skalpunkat, ma éjjel, öcskös – de nem lett belőle semmi.

Végül egy este Manhattan északnyugati részén parkoltak rézsútosan átellenben egy zsinagógával, az utca másik oldalán. Késő volt, nem járt senki az utcán. Bal kéz felől egy drótkerítéssel körülvett iskolaudvar terült el. Csendesen beszélgettek. O’Connor, aki mélyen vallásos volt, és sehogy se tetszett neki, hogy Serpico csak elvétve jár misére, éppen azt mondta: – Frank, a mi vallásunk az egyetlen igazi vallás. Nem volna szabad hátat fordítanod neki – amikor Serpico a szeme sarkából hirtelen észrevette, hogy két alak rohan keresztül az iskolaudvaron a kerítés felé. Az utcai lámpa fényénél észrevette, hogy az egyiknek a kezében megcsillan valami. Felmásztak a kerítésre, és éppen le akartak ugrani róla, amikor Serpico megszólalt: – Gyerünk! – és O’ Connorral együtt kiszállt a kocsiból. Revolverrel a kezükben megvárták, hogy a két fekete fiatalember leugorjon a járdára, megforduljon, és szembetalálja magát velük. Úgy lihegett mind a kettő, hogy szólni sem tudott.

Ez már valóban valami, gondolta Serpico, és igazolta magát, hogy rendőr. O’Connor rájuk parancsolt, hogy forduljanak arccal a kerítés felé. Az egyik fiatalember alacsony volt, a másik magas. A rendőr akadémián hallották, hogy a bűnözők gyakran állnak össze ilyenfajta párosításban. – Úgy néznek ki, mint Zoro és Huru – suttogta Serpico. O’Connor előrenyúlt, és kivette az alacsonyabbik kezéből a csillogó tárgyat. Egy aprópénzzel teli krómozott pénzváltó volt. Az alacsonyabbik azt állította, hogy az iskolaudvarban találták. Serpico közben megmotozta a magasabbikat, és a zakója zsebében talált egy borotvát.

– Ez meg mire való? – kérdezte.

– Errefelé szüksége van valamire az embernek, hogy megvédje magát. A múlt héten is kiraboltak, és sehol nem volt rendőr a környéken. A rendőrök sohase ott vannak, ahol szükség volna rájuk.

O’Connor elhatározta, hogy lélektani módszerekkel próbálkozik. – Ide figyeljetek, fiúk, be kell vinnünk benneteket, hogy kihallgassanak. Ha valami rosszat követtetek el, rájövünk. De ha együttműködtök, kíméletesen bánunk veletek.

– Értse meg, uram, hogy igazat mondunk – mondta az alacsonyabbik. – Azt a pénzt találtuk. Megtarthatjuk?

Olyan meggyőző hangon beszélt, hogy O’Connor bizonytalanul válaszolt: – Hát ha senki sem tart rá igényt, valószínűleg a tiétek lehet.

– Nyugodt lehet, hogy senki sem tart rá igényt.

Serpico nem volt túlságosan elragadtatva a gondolattól, hogy a két gyanúsított bilincs nélkül üljön a kocsiban. – John – mondta –, szerintem okosabb, ha megbilincseljük őket. – Látta társa arcán a határozatlanságot: az újonc félt, hogy esetleg jogtalanul tartóztat le valakit.

– Hát… nem is tudom.

A két fiatalember mozdulatlanul állt a kerítés mellett a rájuk szegezett revolverek előtt.

– Emlékszel, mit mondott a múltkor a hadnagy? – kérdezte Serpico. – Ha bűncselekmény történt, és a rendőrnek alapos oka van feltételezni, hogy a tetten ért személy követte el, ez elegendő ahhoz, hogy őrizetbe vegye. Nem?

– De igen. Csakhogy nem tudjuk, történt-e bűncselekmény.

– Ezen a környéken? – kérdezte Serpico. – Ne viccelj. Vállalom a felelősséget.

Amikor bevonultak a kapitányságra, levették foglyaikról a bilincset, és némi aggodalommal léptek az ügyeletes őrmester elé. De mikor az meghallgatta beszámolójukat, azt mondta: – Alighanem jó fogást csináltatok, fiúk! Vigyétek csak fel őket a detektívcsoporthoz.

A detektívek szobájában egy kövér, idősebb férfi a sapkájával dühösen gesztikulálva magyarázott valamit az egyik detektívnek, aki közben jegyzeteket készített. Mikor meglátta a Serpico és O’Connor kíséretében belépő két fiatalembert, felordított: – Ők azok! Ez a két fickó rabolt ki!

A kövér ember taxisofőr volt, s mint kiderült, egyike annak a számtalan taxisofőrnek, akit a két fiatalember az utóbbi hetekben kirabolt. Magukhoz intettek egy taxit, a város valamelyik elhagyatott részébe irányították, aztán a magasabbik áldozatuk nyakára tette a borotvát, zömök társa meg kiszedte a sofőr zsebéből a papírpénzt, és magához vette a pénzváltóját. Serpico és O’Connor nem egészen húsz perccel utolsó merényletük után fülelte le a két fickót, a rablótámadás hírét még közzé sem tették a rendőrségi rádión.

Odavoltak az örömtől, és sikerüket egy pohár sör mellett ünnepelték, meg az első, útjukba akadó kocsmában. Másnap Serpicónak, mint a letartóztatást foganatosító rendőrnek, a bíróságra kellett kísérnie a két foglyot, hogy vádat emeljenek ellenük. Útközben az alacsonyabbik odaszólt neki: – Tudja, mi volt a szerencséjük, apafej? Az, hogy a kezükben volt a stukker. Különben simán megléphettünk volna, olyan hülyén viselkedtek.

A rendőr akadémián gyorsan elterjedt a híre Serpico és O’Connor hőstettének. A tanárok közül többen is azt mondták nekik, hogy biztosan elnyerik a Polgármester Emléklapját, az avatási ünnepségen kiadható legmagasabb kitüntetést. Az emléklapot azonban végül is egy másik próbarendőr kapta meg, mert letartóztatott valakit, aki rendőrnek adta ki magát. Azt pletykálták, hogy az illető rokona valamelyik kerületi főfelügyelőnek. – Lám – mondta az egyik próbarendőr Serpicónak –, nem az számít, hogy mit csinál az ember, hanem az, hogy milyen összeköttetése van.

Lehet, hogy így van, gondolta Serpico, de az is lehet, hogy nem; talán az a másik letartóztatás jelentősebb dolog volt. Olyan izgalommal töltötte el a gondolat, hogy hamarosan tényleges rendőr lesz, hogy nem bosszankodott az eset miatt. De hogy valójában milyen lesz a jövője, az a pillanat határozta meg, amikor először öltötte magára új, kék szolgálati egyenruháját. A próbarendőröknek erre kijelölt szabóknál kellett megvásárolniuk az egyenruhát, százhuszonöt dollár költségmegtérítést kaptak rá. Utána meg kellett jelenniök szemrevételezés céljából a rendőrség Felszerelési Irodáján. Serpico kicsit aggódott a felsőkabátja miatt, úgy érezte, túl bő neki.

– Ejha – jegyezte meg a szemrevételező őrmester. – Jó bő felsőkabátot csináltatott magának. Lehet, hogy mázlija lesz.

– Nem értem.

– Ki tudhatja? – kacsintott rá az őrmester. – Hátha kirabolnak egy italboltot vagy egy szupermarketet a posztján. Sose árt egy-két csomagocskával távozni a helyszínről.

Az avatás előtti napon a rendőrségi lelkész beszédet intézett Serpico évfolyamához. Arról „a belső sugallatról” beszélt, amely arra az elhatározásra késztette őket, hogy rendőrök legyenek. Rendőrnek lenni, mondta a lelkész, nem „foglalkozás”, több annál: „hivatás”.

Magán az avatási ünnepélyen Serpico büszkén feszített a székén. Első ízben jelent meg egyenruhában a nyilvánosság előtt, s a közönség soraiban ott hallgatta az apja, az anyja és a nővére is a rendőrfőnök beszédét. Rendőrfőnökök jönnek, rendőrfőnökök mennek, de a rendőr akadémián tartott szónoklataik mindig olyan egyformák, mintha e szónoklatok írói elődjeik fogalmazványát másolnák le változtatás nélkül.

Serpico hallotta, hogy ő részesült a legkülönb és legalaposabb rendőri kiképzésben a világon, hogy megtanulta a törvényt s mindazokat a tudományokat, amelyek a rendőri munkához szükségesek, a követendő módszereket és a bűnözők „modus operandi”-ját, vagyis tökéletesen fel van készülve a bűn elleni harcra, arra, hogy a tanultakat a gyakorlatban alkalmazza a város utcáin. Megkülönböztető egyenruhájáról mindenki látni fogja, hogy a közt szolgálja, azok, akik eddig észre sem vették, ezentúl jobban megnézik, minden szavának és cselekedetének eddig nem tapasztalt jelentősége lesz, meglehetősen szűk határok közé szorított világa hirtelen kitágul, amint „rajta lesz a közösség szeme és füle”.

Hallotta, hogy rendőri minőségében óriási erkölcsi, társadalmi és politikai jelentősége van. Rendkívül fontos, hogy mind szolgálatban, mind szolgálaton kívül udvariasan, méltóságteljesen és tárgyilagosan viselkedjék, mert ezzel kelt tiszteletet a törvény és a kormány iránt, mivel a közönség sokkal többször kerül kapcsolatba a rendőrrel, mint az összes többi hivatalos szerv képviselőivel együttvéve. Épp ezért elvárják tőle, hogy kötelességeit „azon a bölcselmi alapon állva teljesítse, amely országunknak is az alapja, ez pedig az, hogy a törvény előtt mindenki egyenlő, az egyéniség érték, és minden emberi lény vele született méltósága szent és sérthetetlen”.

Serpico a szónoklat minden szavát elhitte. Egy futólagos utalást kivéve, hogy „személyében feddhetetlennek” kell lennie, nem történt említés a szónoklatban se korrupcióról, se pénzről, amelyet esetleg megcsillantanak előtte akár a rendőrségen belül, akár azon kívül, és nem történt említés arról sem, hogy esküvel fogadott kötelessége jelenteni, ha ilyesmivel találkozik. Erről az újoncok kiképzése során se hangzott el egy szó sem. Egyik tanára azt mondta: – Mi aszerint tanítjuk magukat, ahogyan az a nagykönyvben meg van írva, de minden körzetnek megvannak a maga eljárásmódjai. Azokat majd megtanulják a terepen.

A Brooklyni Zsidó Kórház különszobájának ablakain le volt húzva a roló. Frank Serpico az oldalán feküdt, meztelenül. Derékig be volt takarva egy lepedővel, a mellébe még be voltak kapcsolva a gumicsövek. A bal szeme még mindig be volt dagadva, a jobb félig nyitva, kifejezéstelenül meredt a semmibe.

Néha köhögött, ilyenkor egy gézcsomóval törölte le szájáról a véres nyálat. A körülbelül tízcentes nagyságú golyó ütötte sebszáj behegedt. A füle még mindig szivárgott, a váladéknak a benne levő vértől csúnya barnás színe volt.

Csak a közvetlen családtagjai látogathatták meg. Már az első este, amikor idekerült, valamennyien eljöttek: az apja és az anyja, a két bátyja, mind a kettő a feleségével, és a nővére a férjével. Csak álltak az ágy mellett néhány percig. A nővére, Tina, csöndesen nézte egy darabig, nézte borzasztóan megdagadt és elszíneződött arcán a fekete és kék foltokat, s miközben nézte, Serpico nagyot sóhajtott, egy könnycsepp buggyant ki lehunyt szemhéja alól, és végigfolyt az arcán. Tina kiszaladt a folyosóra, és szenvedélyesen zokogni kezdett. Később, odahaza, képtelen volt elaludni, és írt az öccséhez egy érzelmes verset, amely így kezdődött:

Szerinted élni csak vagy-vagy lehet:

Vagy becsülettel, vagy – inkább sehogy.

A te számodra nincs út harmadik…

Serpico, akit még mindig intravénásan tápláltak, a rengeteg erős antibiotikummal együtt beadott nyugtató hatására az állandóan elsötétített szobában elvesztette tér és időérzékét.

Néhány hónappal ezelőtt Hawaiiba, Maui szigetére utazott szabadságra egyik barátnőjével, a stewardess-szel, és most erről, ábrándozott. Kihajtottak a sziget végére, a tengerpartra. Volt ott valami kommunaféle, tagjai kunyhókban éltek a part menti erdőkben, s mindenüket megosztották egymással. Serpico végigsétált a parton, és látta a háborúból ott maradt bunkereket meg a béke rájuk rajzolt szimbólumait. Kifeküdt a lánnyal a meleg homokra, a nap forrón tűzött le rájuk, s ő a part felé gördülő hatalmas hullámokat figyelte. Néha, mielőtt megtörtek volna, észrevette, hogy halak úsznak keresztül rajtuk. Olyanok, gondolta, mintha neonból lennének, nagy neon-halak, és gyönyörűséggel kacagott fel a gondolatra. A parton lakó emberek némelyike teljesen meztelen volt, és egyszerre csak ő is levetette a fürdőnadrágját. Életében először csinált ilyesmit. Arra jött egy ember, és megajándékozta őket egy kókuszdióval. Serpico feltörte, és sokáig nem felejtette el, hogyan folyt végig a hideg kókusztej a testén. Aznap este a partlakók máglyát raktak, s ő a lánnyal együtt ott ült köztük a tűz mellett, hallgatta a gitárok pengését, az éneket, a hullámverés dörejét, és olyan szabadnak, érezte magát, mint még soha.

A kórházban töltött negyedik napon valamivel jobban lett, jobban érzékelte a környezetét, a szobájában levő rengeteg virágot. Késő délután az egyik ápolónő egy levelet hozott neki.

Észrevette, hogy eredetileg a Greenpoint Kórházba címezték, onnan küldték utána a Zsidó Kórházba. A postabélyegző kelte február 4-e volt, a levelet néhány órával azután adhatták postára, hogy őt lelőtték.

Első pillantásra csak egy kedves üdvözlőkártyának látszott, ez állt rajta: „Gyógyulj meg minél hamarább!” Csakhogy a „Gyógyulj meg”-et golyóstollal áthúzták, és valaki ezt firkálta oda helyette: „Dögölj meg.” Alatta, ugyanazzal az írással, ez állt: „Te gecizsák.” Ez a rendőrségi szlengben kotont jelent, s a legcsúnyább kifejezés, amellyel egyik rendőr a másikat illetheti.

NEGYEDIK FEJEZET

1960. március 6-án, az akadémiai záróünnepséget követő napon, Frank Serpico Brooklyn keleti részében belépett egy ütött-kopott vöröstégla épületbe. Egy katonazsák volt nála, meg egy táska a fegyverével, a derékszíjával, egy gumibottal, zseblámpával és tartalék lőszerrel. Nagyon vigyázott, hogy ne lehessen észrevenni rajta, milyen izgatott. Az üvegtáblás bejárati ajtó fölött zöld gömblámpák lógtak, rajtuk a felirat: 81. körzet.

Ahogy belépett az ajtón, egy hatalmas, zöldre festett helyiségben találta magát, a falak alsó harmada sötétzöld volt, a fölötte levő rész néhány árnyalattal világosabb. Jobb kéz felől hatalmas íróasztal húzódott majdnem a fal teljes hosszában. Serpico odalépett és felnézett a mögötte trónoló rendőrre, egy hadnagyra. A hadnagy el volt merülve egy puha fedelű könyvben: Kézikönyv a századosi előléptetéshez. N. Y. Rendőrség.

Serpico csak állt, idegesen, várakozva. Nem történt semmi. Végül is amilyen katonásan csak tudott, megszólalt: – Uram, Serpico közrendőr szolgálattételre jelentkezem.

A hadnagy kelletlenül felnézett a könyvből, és feltűnően közönyös pillantást vetett rá. – Ja igen, helyes. Menjen fel az emeletre, és keresse meg a szolgálatvezetőt. Az első ajtó balra.

Serpico az akadémián töltött utolsó két hétben egyre feszültebb lelkiállapotban várta, hogy vajon hová fogják helyezni. Tanárai némelyik körzetről úgy beszéltek, hogy azok valóságos „klubházak” – ezek a város csendesebb lakónegyedeiben, főleg Staten Islanden, valamint Queens és Bronx egyes részeiben voltak –, másokról meg úgy, hogy azok az igazi „mozgalmas” körzetek. – Egy mozgalmas körzetben – hangoztatták – többet fognak tanulni három hónap alatt, mint a „klubházak” akármelyikében három év alatt.

Nagy megkönnyebbülésére a 81.-es – rendőrzsargonban a „Nyolcas-egyes” – „mozgalmas” körzet volt. Egy háromszög alakú, jellegtelen területet foglalt magában Brooklynban, legnagyobbrészt kopott kétes háromlakásos családi házakkal meg sok kis üzlettel; afféle senki földje volt a bedford-stuyvesanti gettó és a főleg olaszoktól lakott Bushwick közt, s ezen a senki földjén igen magas volt a bűnözési arány, vagyis az útonállások, megerőszakolások, betörések, autólopások, és gyilkosságok száma.

Serpicót azonnal beosztották az egyik rajba. Ez határozta meg szolgálati idejét. Az egyes rajok tagjai az egyik héten mindennap reggel 8-tól délután 4-ig, a következőn délután 4-től éjfélig, a rákövetkezőn éjféltől reggel 8-ig teljesítettek szolgálatot. A kapitányságon életük központja az úgynevezett „társalgó” volt, az épület hátsó részére nézett, egy aprócska udvarra. Az udvart főleg arra használták, hogy ott tartották megkötve a kóbor kutyákat, amíg értük nem jött egy furgon az Állatvédő Egyesületből, és ott helyezték el átmenetileg a körzet területén talált hullákat is egy bádogládában, amíg el nem vitte őket a hullaszállító kocsi.

A spártai egyszerűséggel berendezett társalgóban volt körülbelül egy tucat faszék, két hosszú asztal és egy lóca. Az egyik sarokban egy cipőtisztító masina állt, meg egy teljes alakot mutató tükör, hogy a rendőrök megnézhessék benne magukat, mielőtt kimennek az utcára. A szemközti falon üveges falitáblák sorakoztak, az üveg alatt körözött bűnözők személyleírásaival, a „hónap célpontjának – rendszerint egy ismert szerencsejátékosnak – a fényképével és egy csomó elveszett tárgyról és eltűnt személyről szóló hirdetménnyel. Miután a rendőrök az emeleti öltözőben – ahol nem volt zuhanyozó – belebújtak az egyenruhájukba, a társalgóban gyülekeztek, fél órával szolgálatuk kezdete előtt. Idejüket többnyire a rendőrségi telexen érkezett legújabb körözések feljegyzésével töltötték. Az utolsó néhány órában elkövetett bűncselekményekért körözött egyének személyleírásával általában senki sem vesződött: ezek a személyleírások még nem voltak pontosak, nem sokra mentek velük. Viszont minden rendőrnek kötelessége volt legalább tíz ellopott autó adatait – a körözés számát, a kocsi márkáját, színét és rendszámát – feljegyezni, hogy szolgálati ideje alatt éberen figyelje, nem találkozik-e velük.

Mikor a szolgálatvezető megjelent, a rendőrök vigyázzba vágták magukat, és felsorakoztak. A szolgálatvezető kijelölte a gyalogos rendőrök posztját – átlagban öt és fél háztömbre kellett vigyázniuk – és az URH-s kocsik szektorait. Egy URH-s kocsit mindig „nápolyis kocsinak” jelöltek ki. Ennek az volt a feladata, hogy szendvicseket meg sört szállítson a kapitányság adminisztratív személyzetének és írnokainak, és „furulyát” – azaz a körzet kocsmáiban vételezett pálinkával megtöltött coca-colás üvegeket a hadnagyoknak és őrmestereknek. Aztán kitárult a társalgó végében a hatalmas kétszárnyú tölgyfaajtó, és a váltás kimasírozott, el az ügyeletes asztala előtt – ahol néha megálltak, hogy az ügyeletes hadnagy szemrevételezze őket –, ki az utcára.

Amikor Serpico szolgálattételre jelentkezett a szolgálatvezetőnél, kapott a körzetről egy térképet, amelyen fel voltak tüntetve az egyes posztok és szektorok, azzal, hogy a többi tudnivalóról majd kioktatják a körzet veteránjai. S amikor először indult szolgálatba a kapitányságról, melléje csatlakozott egy idősebb rendőr, és megkérdezte, hol fog posztolni. Amikor Serpico megmondta, a rendőr felkiáltott: – Ó, az klassz hely ám, öcskös. Frankó grátisz kajálhatsz a bisztróban.

– Hogyhogy? Nem kell fizetnem?

– Hát egy negyeddollárost éppenséggel ott hagyhatsz a pasasnak.

Minél olcsóbban étkezni: úgy látszott, ez a körzet rendőreinek egyik legfőbb gondja. Egy rendőrőrszem egy óra étkezési időt kapott. Hogy mikor, azt a szolgálatvezető határozta meg, hogy távollétében szemmel tarthassák a posztját. Elméletileg nem ebédelhetett vagy vacsorázhatott a hozzá tartozó terület határain kívül, erre a rendelkezésre azonban egyszerűen fütyültek. Serpico hamarosan megtanulta, hogy hat olyan hely van a körzetben, ahol a rendőrök csakugyan frankó grátisz – azaz ingyen – vagy jelképes áron kosztolhatnak. Tulajdonosaik közül némelyik valóban lelkes híve volt a rendőröknek, de viszonzásul ugyanolyan különleges szolgálatokat várt el tőlük, mint amelyik nem volt az: például hogy gyorsan, habozás nélkül lépjenek akcióba, ha valaki zűrt csinált a helyiségben, vagy például nézzék el, ha kuncsaftjaik szabálytalanul parkoltak kocsijukkal az utcán. Akadt üzlettulajdonos, aki a Rendőrök Jótékonysági Egyesületének az igazolványát is megkapta. Ilyen igazolványa elvileg csak rendőrnek lehetett, s gyakorlatilag sértetlenséget biztosított közlekedési kihágás esetén, ha a kocsi szélvédőjére tűzték. Persze az is előfordult, miként azt Serpico is kénytelen volt tapasztalni pályafutása során, hogy éppen ezért lyukasztották ki a kocsi gumijait.

Ilyen RJE-igazolvány tulajdonosa volt a körzet egyik nagy kávéházi éttermének a tulajdonosa is. Serpico többször is megfordult az éttermében, mielőtt elhatározta, hogy nem étkezik többé ingyen. Elhatározása nem erkölcsi megfontolásokon alapult, bár egyre kényelmetlenebbül érezte magát, mikor egyenruhában ült egy-egy asztal mellett, tudta, hogy nem fog fizetni, és úgy képzelte, hogy ezt a többi asztalnál ülők is tudják, és mind őt figyelik. De elsősorban az sértette, hogy ha ő vagy egy másik rendőr betért az étterembe, a tulajdonos igyekezett az előző napról megmaradt vagy az aznap nem kelendő ételeket rásózni. Minél tovább töprengett a dolgon, annál megalázóbbnak találta. Mivel egyébként szeretett jókat enni, egyik ebédje végeztével a számlát kérte a pincérnőtől.

– Ó, kérem, az el van intézve – mondta a pincérnő.

Erre Serpico fogott egy étlapot, megnézte rajta az árakat, és a fogyasztásáért járó összeget némi borravalóval együtt az asztalon hagyta. De el sem ért a sarokig, a tulajdonos utolérte a pénzzel. – Hé – mondta –, vegye ezt vissza. Rendőröktől nem kérünk pénzt.

– Hogyhogy? – kérdezte Serpico.

– Ugyan már, hiszen jó barátok. Jó barátoktól nem kérek pénzt. Mind nálam esznek.

– Mi a fene, magának talán ingyenben van, amit feltálal?

– Dehogyis.

– Nahát akkor – mondta Serpico. – Én meg fizetést kapok. Van annyi pénzem, hogy azt ehessem, amit akarok. Nincs szükségem az alamizsnájára.

– Ide figyeljen! Mondok én magának valamit. Járjon csak hozzám, és egyen, amit akar. Az önköltséget felszámítom érte. Csak nyerészkedni nem akarok magán. Rendben van?

Serpico végül is belement ebbe a kompromisszumba, a különbséget azzal egyenlítette ki, hogy nagyobb borravalót hagyott az asztalon. A változás varázslatos volt. Valahányszor belépett az étterembe, a tulajdonos a kezét dörzsölve sietett eléje. – Ma a rostélyost tudom, ajánlani, Frank – mondta például. – Szavamra mondom, pontosan olyan, ahogy szereti. Kóstolja meg, és meglátja. – A pincérnők is sündörögni kezdtek körülötte. – Parancsol még valamit, Frank? Esetleg még egy feketét? Vagy hozhatok valami egyebet?

Lehet, hogy ez nem volt nagy dolog, de utólag Serpico ebben is csak annak egy újabb jelét látta, hogy az emberek többsége egyre jobban elidegenedik a rendőrségtől, iránta érzett tisztelete semmivé lett, s az az érzése, hogy a rendőrök többsége mindent elfogad, amihez csak hozzájut, nem törődve azzal, hogy mit gondolnak róla mások, hogy nem alázza-e le magát. Lám, még ez a kávéház-tulajdonos is, aki látszólag odavan a rendőrökért, igazában megvetően lekezeli őket.

Ez érezhető volt a körzetben ismételten előforduló kilakoltatásoknál is. A kilakoltatást végrehajtó városi békebíró mellé mindig kirendeltek egy rendőrt is, hivatalosan azért; hogy fenntartsa a rendet. Csakhogy ezek a tisztviselők rendszerint adtak a rendőröknek öt dollárt, hogy hajtsák végre ők a kilakoltatást, ha kell, törjék be a lakás ajtaját, és tegyék ki a lakókat az utcára. Serpico sose tudta elfelejteni, mi történt, amikor első alkalommal osztották be egy ilyen békebíró mellé. Ő nem fogadta el ugyan az öt dollárt, amelyet a békebíró felkínált neki, de az annyira hozzá volt szokva, hogy a rendőrök megteszik, amire utasítja őket, hogy amikor lelakatolva találták az ajtót, odanyújtott Serpicónak egy nehéz kalapácsot: – Oké, biztos úr, verje le a lakatot.

– Verje le maga – felelte Serpico. – A maga dolga.

Az eset után valahányszor átadtak neki az eligazítás során egy kilakoltatási végzést, rendszerint odalépett hozzá valamelyik rendőr, aki tudta róla, hogyan gondolkodik, és megkérdezte: – Hé, Frank, akarod, hogy menjek én helyetted? – Az ilyen kilakoltatások alkalmával mindig rengeteg néző gyűlt össze, és Serpico bizony eltűnődött rajta, milyen véleményt alkothat a tömeg a rendőrről, mikor azt látja, hogy a békebíró helyett ő végzi a piszkos munkát. De a kapitányság öltözőiben gyakran hallotta a refrénszerűen ismétlődő jelszót: – Le van szarva a közvélemény – és az ilyesmi később, mikor a távolság a rendőrség és a közvélemény között még jobban megnőtt, mindig az eszébe jutott, ha azt hallotta, hogy az utcákon az emberek gyalázzák és disznóknak nevezik a rendőröket.

Még újonc korában avatták be Serpicót az „ólba bújás”, azaz a szolgálat közbeni szundikálás nemes művészetébe is. Ez igen régi gyakorlat a rendőrségnél: más városokban „összebújásnak” meg „behúzódásnak” nevezik. A posztján álló rendőrnek óránként egyszer, meghatározott időpontban be kellett telefonálnia a kapitányságra. Ezeket a hívásokat a kapitányságon egy őrmester tartotta nyilván a készülék mellett, de hajnali három körül egy közrendőr váltotta fel. Egy őrmesternek több volt a vesztenivalója, nem kockáztathatta meg, hogy meghamisítsa a nyilvántartást a hívásokról, de a közrendőr, aki felváltotta; magától értetődően megtette, ha valamelyik kollégája előre szólt neki, hogy az éjszaka folyamán ólba szándékozik bújni. A biztonság kedvéért sok rendőr kis ébresztőórát hordott magánál, hogy biztosan felébredjen, mikor be kell telefonálnia, és remek heccnek tartották, ha sikerült titokban úgy beállítani valamelyik rendőr óráját, hogy az a szolgálatba indulás előtt tartott eligazítás alatt szólaljon meg a zsebében.

Némelyik rendőr azonnal ólba bújt, mihelyt az ellenőrző körutat végző őrmester „láttamozta” őt: a rendőrségi szlengben ezt a kifejezést használják arra, hogy az ellenőrzés meggyőződött arról, hogy a körzetben valamennyi őrszem előírás szerint a helyén van. Erre általában éjfél után egy körül került sor, s csak reggel hatkor ismétlődött meg, amikor az őrszemeknek végig kellett nézniük valamennyi „üveget” – azaz az üzletek kirakatait – a posztjuk területén.

Egy nyomorúságosan esős márciusi éjszakán, amikor Serpico első ízben teljesített éjféltől nyolcig szolgálatot, éppen a telefondoboza mellett állt, amikor lefékezett mellette kocsijával az őrmester, és megkérdezte: – Hogy vagyunk, öcskös?

Serpico tisztelgett: – Oké, őrmester.

– Képzelem – mondta az őrmester, és továbbhajtott. Körülbelül egy óra múlva, amikor az őrmester visszafelé tartott a kapitányságra, ismét elhaladt Serpico mellett, aki ott küzdött a viharos széllel és esővel. Megkérdezte: – Mi az, maga még mindig kint van?

– Tessék? – kérdezte Serpico.

– Úristen, hiszen egészen összefagy.

– Hát igen, kicsit csípős a hideg.

– Hát akkor bújjon tető alá – mondta az őrmester. – Hiszen már láttamoztam.

– Tető alá? Hová?

– Hát ott van az az iskola a szomszédos őrszem posztján.

– Ja úgy – felelte Serpico.

Puszta kíváncsiságból elsétált az iskolához, és látta, hogy egy üres URH-s kocsi parkol az épület előtt. Az URH-sok előkelően bújtak ólba, mivel ők összehajtható tábori ágyakat is vittek magukkal a kocsijukon. Némelyik URH-s azonban szívesebben aludt a kocsijában, a motort járatva, hogy működjön a fűtőberendezés. A kocsi oldalsó ablakain vörös jelzés figyelmeztette a kocsiban ülőket arra, hogy meddig tekerhetik fel az ablakokat, anélkül, hogy a fulladás veszélye fenyegetné őket. Ha elég meleg volt az idő, természetesen valamennyi URH-s a kocsijában aludt. Serpico nem győzte csodálni azt a titokzatos képességüket, hogy ha a rádión a számukat hívták, legmélyebb álmukból is fel tudtak ébredni, morgolódva, hogy: – Ez mi vagyunk.

Miközben Serpico ott állt az iskolával szemközti járdán, és tűnődött, hogy mit tegyen, látta, hogy az ott posztoló őrszem jön ki a kapun. – Be akar menni? – kérdezte a világ legtermészetesebb hangján Serpicótól.

Serpico alig hitt a fülének. Hát ilyen nyíltan csinálják? Megvárta, amíg a másik lejelentkezett a telefondobozából, aztán bement vele az iskolába. A rendőrnek kulcsa volt a külső kapuhoz is, meg a bejárati ajtóhoz is. Levezette Serpicót a kazánházba. Zsúfolva volt rendőrökkel, egyesek tábori ágyakon, mások falócákon hevertek, felfújható műanyag párnákkal a fejük alatt, megint mások valamiféle ládáknak támaszkodva a padlón ülve aludtak; a ládákban alighanem tejesüvegeket szállíthattak. Egy másik rendőr gémberedett kezeit dörzsölve nyomakodott be Serpico mellett a helyiségbe, és felháborodva méltatlankodni kezdett, hogy nincs hely. – Baszd meg – szólalt meg egy hang a sötétben –, máskor gyere korábban.

Voltak a körzetben egyéb helyek is, ahol ólba lehetett bújni, s ki-ki a hozzá legközelebb eső helyre húzódott be: egy mozi előcsarnokába, egy aggok háza pincéjébe vagy egy kertészbódéba egy parkban. A bódéban volt egy szeszélyes olajkályha, amely időnként füstfelhőket okádott – ilyenkor a rendőrök káromkodva az ablakhoz botorkáltak és kinyitották –, viszont megvolt az az előnye, hogy csak néhány lépésre volt egy telefonfülkétől. Serpico is aludt a bódéban egyszer-kétszer, de nem találta különösebben pihentetőnek. Egész éjszaka csörögtek az ébresztőórák, felugrott egy-egy rendőr, rohant ki a telefonfülkéhez, hogy lejelentkezzen, aztán hangosan káromkodva jött vissza: – Az istenit, de kurva hideg van odakint! – Mikor a társaság megpróbált újból elaludni, kirohant egy másik rendőr, és az is morogva jött vissza: – Vissza se fekhetek. Beteghez kell mennem. Ki az isten gondolta volna ilyenkor? Kinél van a gumibotom? Hát a sapkám, a szentségit neki? Eriggy már odébb, az isten szerelmére, a sapkámon fekszel!

A vége az lett, hogy ha nem volt éppenséggel olyan hideg az éjszaka, mint az Északi-sarkon – mert ilyenkor azért ő is csak bebújt pár percre valahová, hogy felmelegedjék egy kicsit –, Serpico lemondott az „ólba bújásról”. Inkább vett magának meleg alsóruhát, vastag zoknit és bélelt kesztyűt.

Még mindig sokkal jobb, gondolta, mint feküdni a büdösségben, folyton felriadni, és hallgatni a horkolások, böfögések és szellentések kakofóniáját, márpedig ez mind együtt járt a szolgálat közben való alvással. Ezenkívül mindig fennállt az a lehetőség is, hogy sikerül elcsípnie egy betörőt.

A 81. körzet egy vonatkozásban Serpico minden várakozását beváltotta: csakugyan mozgalmas körzet volt, és hamarosan tapasztalhatta, milyen szélsőséges hangulatok keríthetnek hatalmukba munkája során egy rendőrt. Hol teljesen fölöslegesnek érzi magát, hol meg határtalanul elégedettnek.

Egyszer, hajnali fél három körül, befordult egy sarkon a Fulton Streetre, arra a széles útvonalra, amely Brooklyn üzleti negyedén húzódik keresztül, de a 81. körzetbe érve már csak nyomorúságos kis üzletek szegélyezik. Hirtelen éktelen üvegcsörömpölés ütötte meg a fülét. Egészen közelről hallatszott, de akkor még nem voltak divatban a higanygőz utcai lámpák, és a régimódi lámpák homályos világánál egyetlen betört kirakatot sem látott.

De bizonyos volt benne, hogy egy kirakatot törtek be, és a betörő valószínűleg még a háztömb valamelyik üzletében tartózkodik. Csak az utca egyik oldaláról lehetett szó, mert a másik oldalon húzódó lakótelep épületeiben nem voltak üzletek.

Serpico először is levetette a zubbonyát, nehogy a rajta levő rézgombok megcsillanjanak a lámpák homályos fényében, aztán előhúzta a revolverét, és óvatosan elindult a járdán. Amennyire meg tudta állapítani, az utcán nem járt senki, hangot sem hallott.

Egyszerre csak egy férfi lépett ki egy műszaki üzletből, egy televíziókészülékkel a hóna alatt, s úgyszólván egyenesen Serpico karjaiba sétált. Egy másodperc töredékére dermedten meredtek egymásra. Serpico olyan közel volt a pasashoz, hogy tisztán ki tudta venni hegektől groteszkül eltorzult arcát. Egy késheg a szájától a füléig húzódott, mintha fél arcával nevetett volna, de a másik arcán is volt két pirosas forradás.

Serpico tért magához elsőnek. – Ne mozduljon – mondta a televíziókészüléket szorongató embernek. – Ne dobja el a készüléket, és ne próbáljon menekülni. – Kicsit hátrább lépett, nehogy a pasas hozzávághassa a televíziót, aztán ráparancsolt, hogy óvatosan tegye le a járdára.

– Támaszkodjon a falnak – mondta Serpico. Az akadémián azt hallotta, hogy a legtöbb gyanúsított, ha menekülési kísérletre készül, egyszerűen arccal a falnak fordul, de éppen csak hozzáérinti a kezét. Serpico látta, hogy a pasas pontosan ezt csinálja, és szinte azt is érezte, hogyan feszül meg a teste, hogy egy alkalmas pillanatban nekiiramodjon. Erre mögéje lépett, és ráförmedt: – Azt mondtam, hogy támaszkodjon a falnak! – Azzal a revolverrel a kezében, egyik lábával erélyesen hátrarántotta a férfi bokáját, s ugyanakkor a szabad kezével a véknyába bökött.

A pasas meglepődve felmordult. – Vigyázzon, hé! Még elesem!

– Tudom, miben töri a fejét – mondta Serpico. – Csak el ne felejtse, hogy a revolver ki van biztosítva!

Miközben a pasas szétvetett kézzel támaszkodott a falnak, Serpico megmotozta, és talált is nála egy borzasztó nagy zsebkést. Amikor kinyitotta, látta, hogy legalább tizenöt centis a pengéje. – Mi az, maga a Hasfelmetsző Jack? – kérdezte Serpico. A pasas nem felelt. Aztán Serpico a sarkon levő telefonfülkéhez ment vele, és odahívott egy URH-s kocsit. Mikor a kocsi megérkezett, megbilincselte a foglyát, és beültette a televíziókészülékkel együtt a hátsó ülésre. Az egyik URH-s kiszállt, hogy őrt álljon a betört kirakat előtt. Egy öregember lesett ki félve az ajtón, háziköntösben. Igazolta magát, hogy ő a tulajdonos, s hogy az üzlet fölött lakik a feleségével. Serpico felírta a nevét és a telefonszámát.

A kapitányságon Serpico bevitte a pasast a hátsó szobába, és nekiállt kitölteni a letartóztatási űrlapot. Be kellett írnia a fogoly nevét, lakcímét, születési helyét és idejét, állítólagos foglalkozását, a letartóztatása körülményeit, valamint azt, hogy mivel vádolja. Ebben az esetben betöréses lopást írt be vádnak, mivel a pasas betörte egy üzlet kirakatát, és ellopott egy televíziókészüléket, valamint azt, hogy veszedelmes fegyver – a kés – volt nála. Aztán az ügyeletes őrmester elé vitte emberét. Az őrmester bejegyezte a körzet nyilvántartó könyvébe, hogy Serpico miért hagyta el a posztját, s a foglyot is bejegyezte a letartóztatottak jegyzékébe. Mivel a 81. körzetnek nem voltak éjszakai őrizetescellái, az ügyeletesnek telefonálnia kellett egy furgonért, hogy a foglyot átszállítsák a szomszédos 83. körzetbe, ahol voltak ilyen cellák. Közben Serpico bekísérte foglyát a nyomozók szobájába, hogy ujjlenyomatot vegyenek róla. Az ujjlenyomatokat éjjelenként legalább egyszer, ha nem kétszer összeszedték a város valamennyi körzetéből, és bevitték a rendőr-főkapitányság Bűnügyi Nyilvántartójába, hogy megállapítsák, nincs-e priuszuk a letartóztatottaknak.

Mivel Serpicónak reggel a bíróságra kellett kísérnie foglyát, hajnali ötkor hivatalosan felmentették a szolgálat alól, és lepihent az emeleten levő ágyak egyikén. Ezeket az ágyakat állítólag meggyilkolt rendőrök özvegyei tartották rendben, akiket a rendőrök fizetéséből havonként levont „házadóból” fizettek. Ez a levonás akkor, amikor Serpico a 81. körzetben volt, egy dollár és nyolcvanöt cent volt, s állítólag feketére, zsömlére, a rendőrújság előfizetésére és az úgynevezett „özvegyi alapra” fordították. De Serpico csak egyetlenegyszer látott valakit ágyat vetni, és az is a „seprős” volt, egy idősebb rendőr, aki a kapitányság házfelügyelőjeként dolgozott, és néha meleg ételt főzött a pincében levő tűzhelyen az irodai személyzetnek.

Serpico reggel nyolc után néhány perccel érkezett a 83. körzetbe a foglyáért. Több más rendőrrel együtt, aki szintén a foglyát kísérte, teherautón a brooklyni kerületi kapitányságra szállították őket, ahol a rendőrségi fotósok lefényképezték a foglyokat. Ott kapta meg Serpico a foglya priuszát tartalmazó űrlapot is, amelyet a Bűnügyi Nyilvántartó oda küldött át. A rendőr, aki Serpico kezébe nyomta az űrlapot, azt mondta: – Jó fogás volt.

A pasas öt évet ült, mert kirabolt egy benzinkutat, két évet, mert késsel megtámadott és kirabolt valakit, és egy évet és egy napot, mert a késsel „csak” megtámadott valakit. Ez volt a negyedik bűncselekménye, s mivel már háromszor ült, húszévi börtönbüntetésre számíthatott. – Ennyit igazán nem ér meg egy televíziókészülék – mondta neki Serpico.

– Ha élni akar az ember – felelte a pasas –, muszáj csinálnia valamit.

Serpico átvitte a bíróság melletti férfifogdába, hogy ott várja meg, amíg vádat emelnek ellene. A fickó nem tudott óvadékot letenni, ezért a tárgyalásig fogdában tartották. Ekkor délután három óra volt, s Serpico egész napja ráment erre az ügyre: Körülbelül három hét múlva kellett ismét megjelennie a bíróság előtt, most már a tárgyaláson való kihallgatásra. Akkorra a fickónak már volt ügyvédje. Serpico látta, hogy az ügyvéd, a bíró és a vádat képviselő helyettes államügyész összedugja a fejét, aztán szinte nem akart hinni a fülének, amikor meghallotta, hogy foglya ellen csak vétség címén emeltek vádat, mert magánlaksértést követett el. A pasas előállt, beismerte, hogy ebben valóban vétkes, és a bíró három hónapra ítélte.

Serpico odament a helyettes államügyészhez. – Miféle hülyeség ez? Három hónapra ítélnek egy harmadszor visszaeső bűnöst? – kérdezte. – Ez a fickó rovott múltú. Háromszor követett el súlyos bűncselekményt.

– Csak nem azt akarja, hogy húsz évet üljön egy vacak televíziókészülék miatt?

– Ide figyeljen! Látta, mekkora kés volt nála. Egy öregember lakott az üzlet fölött a feleségével. Tudja maga, hogy mit művelhetett volna velük?

– Tudom – mondta a helyettes államügyész. – Csakhogy nem művelt semmit.

Serpico kezdett rájönni – és ugyanakkor megérteni is –, hogy sok rendőr cinizmusa mögött egyszerűen az igazságszolgáltatásból való kiábrándulás rejlik. De néhány nap múlva történt valami, ami lecsillapította dühét, olyannyira, hogy ismét úgy érezte, érdemes rendőrnek lenni, érdemes, mert hasznosabb munkát nem is végezhetne. Éppen befejezte a forgalom irányítását egy iskola előtti átkelőhelynél, amikor lélekszakadva hozzárohant egy fiatal fekete férfi: – Jöjjön gyorsan, biztos úr!

– Mi a probléma?

– Könyörgöm, jöjjön gyorsan. A feleségem… Szül a feleségem…

Serpico vele ment. Befordultak a sarkon, és felrohantak egy bérkaszárnya lépcsőjén egy szegényesen bebútorozott kétszobás lakásba. – Az első gyerekünk – lihegte a férfi –, és olyan hirtelen jött rá az asszonyra, hogy nem tudom, mit csináljak.

Serpico benézett a hálószobába. A fiatalember felesége az ágyban feküdt egy takaró alatt, s tágra nyílt szemmel, rémült arccal nézett vissza rá. Serpico sejtette, hogy nem lehet több húszévesnél, és a nyögései hallatán meg görcsösen össze-összeránduló teste láttán azonnal rájött, hogy erősen vajúdik.

Levetette a zubbonyát, bement a fürdőszobába, és kezet mosott. Megkérdezte a férfitól, van-e telefonjuk. Mikor az megmondta, hogy nincs, Serpico gyorsan ráparancsolt: – Akkor keressen egyet, és hívja ki a mentőket! – Aztán visszament a hálószobába. – Semmi baj – nyugtatta meg az asszonyt –, minden rendben lesz. – A nő élesen felsikoltott fájdalmában, és az ujjait kezdte harapdálni. Serpico felhajtotta a takarót, és látta, hogy az asszony nemcsak vajúdik, hanem mindjárt meg is szül. A magzatvíz már elment.

Az akadémián tanították, hogyan kell szükség esetén levezetni egy szülést, és oktatófilmet is bemutattak hozzá. Serpico gondolatban átfutotta a tanultakat. Nagy meglepetésére egyáltalán nem volt ideges; sőt emlékezete szerint büszkeség töltötte el; hogy kéznél van, és segíthet ezen a nőn, aki tehetetlenül, ijedten fekszik az ágyon, rá van utalva, benne bízik, és ő segíti világra a csecsemőjét: a szeme láttára születik meg, és kezd élni egy ember.

Észrevette, hogy a csecsemő feje már kezd kibukkanni, és gyorsan alája tartotta a tenyerét, hogy megtámassza. Könnyű szülés lesz, gondolta, nem lesz semmi probléma. Aztán egyszerre csak észrevette, hogy a csecsemő fulladozik. A nyaka köré tekeredett a köldökzsinór, és minél kijjebb jött a csecsemő, annál jobban megszorult rajta. Egyik kezével amennyire csak lehetett, visszatartotta a csecsemőt, a másikkal meg kétségbeesetten igyekezett áthúzni a fején a köldökzsinórt. Végül sikerült is.

Az újszülött csecsemőt a lábánál fogva fejjel lefelé tartotta, az ujjával kitisztította a száját, aztán megpacskolta, hogy kezdjen el sírni. – Mit szól hozzá – szólt oda az asszonynak –, fiú.

Az akadémián elmagyarázták, hogy a köldökzsinórt csak akkor szabad elvágni, ha feltétlenül szükséges, különben a mentőkre kell hagyni. Nem értette, miért nincsenek még mindig ott a mentők. A csecsemőt még mindig a kezében tartva, megfordult, és látta, hogy az újdonsült apa kővé dermedten áll, az ajtófélfába kapaszkodva. – Maga egész idő alatt itt állt? – kérdezte Serpico.

A fiatalember némán bólintott.

– Nem hívta ki a mentőket?

A fiatalember nyelt egyet. – Nem, uram, nem mertem elmenni. Meg az orvost se tudnám kifizetni.

Serpico ráparancsolt, hogy gyorsan főzzön ki egy darab spárgát meg egy ollót. A csecsemőt az anyja hasára helyezte, és a köldökétől körülbelül tizenöt centire elkötötte a sterilizált spárgával a köldökzsinórt, aztán egy másik darab spárgával vagy öt centivel arrébb is elkötötte, és a kettő közt elvágta. Aztán egy törülközővel letörölte és az anyja karjaiba tette a csecsemőt.

Serpico még négy szülésnél segédkezett rendőri pályafutása során, de ez, az első volt az, amelyet sohase tudott elfelejteni. Körülbelül egy hét múlva a posztját járta, amikor a csecsemő apja újból megjelent. – Biztos úr! Már mindenütt kerestem.

– Mi baj már megint?

– Semmi baj. A gyerek jól van, meg az anyja is. Csak a maga nevét szeretném megtudni.

– Serpico.

– Nem. A teljes nevét szeretném tudni.

– Frank vagyok. Frank Serpico.

– Azért, mert annak szeretnénk keresztelni a gyereket. Franknek. Magáról, biztos úr.

Eltekintve a tél derekán valóban rohadt éjszakáktól, Serpico szeretett a posztján járkálni. Amikor a kapitányság épületéből kilépett az utcára, eltöltötte a jóleső érzés, hogy szabad, a maga ura, hatalma van, és ő felel a város ama öt és fél háztömbnyi területén lakók biztonságáért és nyugalmáért, amelyet szolgálati ideje alatt szemmel kell tartania. Természeténél fogva mindent komolyan vett, és komolyan vette azt is, amit a rendőr akadémia záróünnepségén hallott, hogy a legtöbb ember szemében ő képviseli a kormányt, ezért aztán mindig rámosolygott a járókelőkre, néha még bólintott is nekik, meg-megállt, hogy elbeszélgessen a körzetében levő boltosokkal, és mindig kész volt az idősebb hölgyeket keresztülsegíteni az úttesten.

De ami a törvények foganatosítását illeti, munkája ezen a területen egyenruhás rendőrként alapjában véve kizárólag a bűnözés megelőzésére, illetőleg a bűnözők helyszínen való letartóztatására korlátozódott. Ami ezen kívül esett, vagyis a rendőri munka nyomozási részét – a bűnjelek kivizsgálását, a nyomok követését, a gyanúsítottak kihallgatását, a rejtélyek megoldását –, mind a detektívek végezték, és ő egyre többet kezdett arról az időről ábrándozni, amikor majd ő is detektív lesz. A posztját járó rendőrként mindössze annyiban végezhetett nyomozómunkát, hogy lopott kocsikat keresett, és a körzetben hamarosan ő lett az a rendőr, akinek a legtöbbet sikerült megtalálnia. Serpico főleg a rendszámtáblákat figyelte. Valahányszor ránézett egyre, gyorsan végiggondolta, nem lát-e rajta valamilyen gyanús jelet. Nem piszkos-e például a rendszámtábla, holott a kocsi tiszta? Nem csorba vagy horpadt-e a rendszámtáblát tartó csavarok feje? Nincs-e a rendszámtáblán egy rozsdás lyuk, annak jeléül, hogy ott korábban egy csavar volt, amelyet eltávolítottak. Nem lazák-e a csavarok, vagy nem dróttal van-e odaerősítve a rendszámtábla? Ezek közül bármelyik elegendő ok volt arra, hogy vallatóra fogja a kocsi vezetőjét. Néha csak a kocsi tulajdonosa járt el hanyagul, mikor kicserélte a rendszámtáblát, de az esetek többségében kiderült, hogy vagy a kocsi, vagy a rendszámtábla lopott.

Szilárd elhatározása, hogy rendőrként valami kiemelkedő cselekedetét hajt végre, s ezzel eleget tesz gyermekkori elképzeléseinek, hogy milyennek kell lennie egy rendőrnek, lehetővé tette Serpico számára, hogy detektívet játsszon egy olyan esetben, amely egészen más volt, mint egy kocsi lopás. A 81-es körzetben előforduló egyéb bűncselekmények mellett rendkívül gyakori volt a nemi erőszak, de az ott dolgozó rendőrök többsége érzéketlen volt az ilyen esetek iránt, főleg olyankor, amikor fekete nőkről volt szó. – Mindig azt óbégatják, hogy „megbecstelenítettek” – magyarázta Serpicónak egy régi detektív –, de az esetek többségében ők provokálják a dolgot. – Egyszer Serpico a posztján volt, amikor fojtott sikolyt hallott egy pincéből. Lerohant a lépcsőn, és látta, hogy két fekete alak, egy férfi meg egy nő dulakodik a padlón. A férfi felugrott, és kirohant az udvarra nyíló ajtón. Serpico utána lőhetett volna, de eszébe jutott, mit mondott a detektív, és nem lőtt. A nő történetesen nemcsak részeg volt, hanem még feljelentést se volt hajlandó tenni. – Lám – emlékeztette Serpicót a detektív –, nincs feljelentés, nem lehet ügyet csinálni a dologból. Ha elsüti a fegyverét, be kell mennie a fegyverszakértő csoporthoz, s az csak magának kellemetlen. S ha véletlenül egy bámészkodót talál el, nyakig benne van a pácban. És mindez miért? Hogy elkapjon valami nyavalyást, aki állítólag megerőszakolt egy nigger szukát.

Egy éjszaka azonban, amikor Serpico egy betegszabadságon levő URH-s rendőrt helyettesített, tizenegy óra tájban jelzést kaptak, hogy egy nő sikoltozik az utcán valahol a szektoruk határán. Mikor a jelzésre odarobogtak, már a helyszínen volt a szomszédos szektorban cirkáló URH-s kocsi, és jelentette: – A feltételezés alaptalan. – De Serpico – ő ült a kormánynál – nem fordult vissza, hanem továbbhajtott a hely felé, ahonnan a sikoltozást hallották. Egy iskolaudvar terült el bal kéz felől. – Sokszor posztoltam itt – mondta Serpico. – Ez az udvar mélyen hátranyúlik. Nézzük csak meg jobban. – Felhajtott a kocsival a járdára, és végigsepert a reflektorral az iskolaudvaron. Az udvar sötét hátsó részében négy fiatalemberre esett a reflektorok fénye, egy földön heverő alakot álltak körül. Azonnal szétspricceltek, ahányan voltak, annyifelé. Serpico a kollégájával együtt odarohant a földön heverő alakhoz. Látták, hogy egy fekete nő, teljesen meztelen, és érthetetlenül nyöszörög valamit. A fiatalemberek után vetették magukat. Három közülük kibújt a kerítésben levő lyukakon, a negyedik megpróbált átmászni a kerítésen. Éppen felért a tetejére, amikor Serpico rávetette magát, elkapta az egyik lábát, visszahúzta az udvarba, és megbilincselte.

A kábult nőt talpra segítették, és beburkolták egy pokrócba, amely az URH-s kocsiban volt, Serpico pedig bizonyítéknak magához vette letépett bugyiját. A nő eldadogta, hogy egyedül ült egy kocsiban, miközben a fiúja egy csomagot kézbesített, és egyszerre csak kiráncigálták, behurcolták az iskolaudvarba, és megerőszakolták. Sok ilyen áldozat, akár fekete volt, akár fehér, nem tett feljelentés, mert nem akarta, hogy a társadalom megbélyegezettnek tekintse, vagy félt a megtorlástól vagy a megaláztatástól, amelynek – főleg ha fiatal nőről volt szó – a kapitányságon nemegyszer ki volt téve: a kutató pillantásoktól, a felhangon tett megjegyzésektől. De ezt a nőt elöntötte a méreg, mikor szembesítették a tizennyolc éves fiatalemberrel, akit Serpico elfogott. – Ő volt az egyik! – sikoltotta. – Ő fogott le, mikor az a másik a számhoz dugta, az izéjét, és megfenyegetett, hogy ha nem teszem meg, tudják, mit, megöl. – Tyűha, gondolta Serpico, ez a nő aztán elképesztő tanúvallomást fog tenni.

A nőt kórházba szállították, Serpicónak pedig át kellett adnia foglyát a körzet detektívjeinek, hogy kifaggassák, kik voltak a bűntársai. Három detektív tartózkodott a csoport szobájában, egyiküket Bikacsöknek nevezték, mert buzgón használta a bőrrel bevont ólmosbotot. – Oké, te szarházi, kik voltak a cimboráid? – kezdte ez a Bikacsöknek nevezett detektív. Mivel nem kapott választ, elővette ólmosbotját, úgy fogta a markába, hogy körülbelül öt centire kiálljon a boldogabbik vége, és a fiú gyomrába bökött vele, aki erőtlen sóhajjal összecsuklott. Aztán elkezdte csépelni a suhogó ólmosbottal, a gyomrán, a veséjén, a tarkóján. A fiú elájult. Egy vödör vízzel magához térítették. Beültették egy székbe, egy másik detektív a háta mögé állt egy telefonkönyvvel, és a fülére csapott vele. Amikor a fiú fájdalmában kábán megrázta a fejét, a telefonkönyv lecsapott a másik fülére. És így ment tovább. A telefonkönyv néha nem a fülén találta, és a fiú orrából ömleni kezdett a vér. De még akkor sem volt hajlandó beszélni. Végül is azt mondták Serpicónak: – Vigye innen ezt a szar alakot!

Mivel Serpico foganatosította a letartóztatást, másnap reggel be kellett mennie a foglyáért, hogy a kerületi kapitányságon lefényképezzék, aztán átkísérje a bíróságra. De nem ült be melléje a furgonba, hanem a saját kocsiján ment utána. Közben gondolkozott. Az éjjel a detektíveknek nem az volt a fontos, hogy információt szedjenek ki a fogolyból, hanem az, hogy verjék. Támadt egy ötlete. Így aztán mikor átestek a fényképezésen, tudatosan megszegett egy rendőrségi szabályt. A foglyot be kellett volna raknia az épület előtt várakozó furgonok egyikébe, hogy átszállítsák a férfifogdába, s ott várja meg, amíg valamikor a nap folyamán vádat emelnek ellene. Ehelyett Serpico félrevonta, és megkérdezte tőle: – Hogy érzed magad?

A megbilincselt fiú összegörnyedt, mintha arra számítana, hogy ágyékon rúgják. – Ne – mondta Serpico –, komolyan kérdezem. Alaposan megdolgoztak az éjszaka. Nem tehettem semmit ellene. Mondd csak, nem vagy éhes?

A fiú gyanakodva hallgatott.

– Ide figyelj – mondta Serpico –, az utca másik oldalán van egy bisztró. Leveszem rólad a bilincset, és odaviszlek. De szeretném, ha egyvalamit jól az agyadba vésnél. Az éjjel én egy ujjal sem nyúltam hozzád, csak amikor elkaptalak, de ha most megpróbálsz átejteni, beléd eresztek egy golyót.

Amikor beléptek a bisztróba, Serpico adott a fiúnak két dollárt. Letelepedtek a pult mellé, a fiú rántottat és feketét rendelt, de a rántottat nem tudta lenyelni. Aztán első ízben fordult Serpicóhoz: – Kaphatnék egy cigarettát?

– Van két dollárod. Arra költöd, amire akarod.

Amikor elhagyták a bisztrót, Serpico elhatározta, hogy megkockáztatja, és a saját kocsiján viszi a fiút a fogdába.. De nem szerette volna, hogy bilincs nélkül üljön a kocsijában, így aztán megmagyarázta neki: – Kénytelen vagyok újból rád rakni a bilincset, mert ha valaki kiszúr bennünket, nagy bajba kerülhetek.

Serpico fogott valami zenét a rádión, s pár pillanat múlva megszólalt: – Szeretnék komolyan beszélni veled, és szeretném, ha te is komolyan vennéd, amit mondok. Nagy bajba kerülhetsz. – Egy kis szünetet tartott. – Semmi értelme, hogy a többiek helyett is te vállald magadra az egész disznóságot. Nem tudom, hogy csakugyan te voltál-e a legbűnösebb, vagy nem, az is lehet, hogy éppen csak ott voltál, de mindenesetre egyedül téged kaptunk el.

A fiú nem szólt semmit. Serpico látta a szeme sarkából, hogy mereven néz maga elé, és dühösen szívja a cigarettáját.

Serpico megállt a kocsival a fogda hatalmas vaskapuja előtt. – No – mondta –, azt hiszem, nem árt, ha szippantasz még utoljára egy jó nagyot a szabad levegőből, mert nagyon-nagyon sokáig nem lesz módod rá. Nem értelek. Talán le vagy kötelezve azoknak a fiúknak, vagy mi? Baszd meg, hiszen ők elszaladtak, téged meg ott hagytak a pácban. Most valószínűleg nagyokat röhögnek rajtad. „Elkapták a faszit, de szarunk rá.” Tudod, hogy súlyos büntetés vár rád? Tudod, mennyit kaphatsz ezért?

Foglya idegesen fészkelődött az ülésen, szívott még egy nagyot a cigarettáján, aztán dünnyögött egy „okét”, és megnevezte három bűntársát.

– Beszélek az államügyésszel – mondta Serpico. – Megmondom neki, hogy együttműködtél.

Aznap este, noha nem volt szolgálatban, Serpico visszament az iskolához, amely tanítás után is nyitva volt, hogy a környékbeli fiatalság használhassa a tornatermét és az udvarát. Serpico ismerte a gondnokot, és megmutatta neki a három nevet. – Persze hogy ismerem őket – mondta a gondnok. – Mindig itt lógnak.

Serpico felhívta a detektívcsoportot, elmagyarázta, hogy hol van, és azt mondta: – Küldjenek ide valakit. Nyomára jutottam azoknak a tegnap esti disznóságban részes fickóknak. Bármelyik pillanatban itt lehetnek.

A detektív ezt felelte: – Sajnos, azzal az üggyel Bikacsök foglalkozik, az meg két nap szabadságot vett ki.

– Na és?

– Én nem tehetek semmit. Nem az én ügyem.

Fene essen belétek, gondolta Serpico. Igaz, hogy a gyanúsítottak felhajtása a detektívek dolga, de ha már idáig eljutott, miért ne mehetne tovább is? Másnap délután négytől éjfélig teljesített szolgálatot, s az eligazításon azt kérte, hogy arra a posztra osszák be, ahová az iskola tartozik. A szomszédos poszton szolgálatot teljesítő rendőrrel meg megállapodott, hogy hét órakor ő is az iskola közelében fog tartózkodni. – Néhány skalpra van kilátásom – mondta Serpico –, szükségem lehet a segítségedre.

Az iskolához sétált, és várt. A gyanúsítottak közül kettő hamarosan meg is jelent. Az egyik leült az udvaron egy padra, az ott folyó softball-mérkőzést nézni, a másik bement a tornaterembe. Serpico addig sündörgött az udvaron, amíg a padon ülő mögé nem került. Hallotta, hogy a fiatalember szaporábban kezd lélegezni, mire rászólt: – Maradj veszteg, te csirkefogó! Ha csak egyet is moccansz, kinyírlak. – A szomszédos poszton szolgálatot teljesítő rendőr a kerítés mellett állt. Serpico intett neki, hogy jöjjön be. Bevitték a gyanúsítottat, aztán Serpico visszament a tornaterembe a másikért. Az a falnak támaszkodva két lánnyal szemezett. – Gyerünk – szólt rá Serpico –, beszélni akarok veled.

– Nem csináltam semmit. Nem csináltam semmit. Mit akar tőlem?

– Hármat találgathatsz.

Serpico telefonált a nőnek, akit megtámadtak, és megkérte, fáradjon be hozzá a kapitányságra. Amikor a nő megérkezett, egyetlen detektív sem tartózkodott a nyomozók szobájában, így aztán Serpico maga sorakoztatta fel a szemlére a foglyokat. A nő a másik oldalról tükörnek látszó ablakon keresztül határozottan azonosította támadóit.

Addigra két detektív is betévedt. Serpico megadta nekik a negyedik gyanúsított nevét és valószínű címét, aki nem mutatkozott az iskolában. A nőt levitte a földszintre, kitöltött néhány űrlapot az esettel kapcsolatban, és megivott egy csésze kávét.

Körülbelül háromnegyed óra múlva tért vissza a nyomozók szobájába. Az egyik detektív közölte vele, hogy a negyedik gyanúsítottat nem találták a megadott címen, de egy besúgó a nyomára vezette őket, elkapták az utcán, és hamarosan behozzák. Serpico lovagló ülésben letelepedett egy székre, hogy megvárja. Szinte azonnal megérezte, hogy valami nem stimmel; a nyomozók szobája váratlanul elcsendesedett. A detektív, aki előzőleg beszélt hozzá, valami papírokkal kezdett foglalatoskodni, aztán nézte egy darabig Serpicót, s végül is odaszólt neki, hogy semmi értelme tovább is ott ücsörögnie.

– Hogyhogy? – kérdezte zavartan Serpico.

– Egyszerűen úgy, öcskös, hogy nem kívánatos – felelte a detektív.

– Mi nem kívánatos?

– A skalp a miénk, akárcsak az egész ügy. Nekünk köpték be a pasast, mi foglalkozunk vele. Nem kívánatos – remélem, érti, hogyan értem –, hogy mindenbe beleüsse az orrát.

– A szentségit neki! – tört ki Serpico. – Én törtem magam az ügyben. Tegnap este még fel is hívtam magukat, hogy megmondjam, hol találják meg a fickókat, de magukat nem érdekelte.

A detektív megpróbálta érvekkel meggyőzni. Emlékeztette Serpicót, hogy milyen dühös volt az előző héten a hadnagy, mikor egy rendőr tartóztatott le valakit, akit a detektívek kerestek. – Úristen – mondta –, a főnök majdnem gutaütést kapott.

– Ez az én skalpom, és ragaszkodom hozzá!

A detektív sóhajtott egyet, és azt mondta, hogy akkor kénytelen felhívni a hadnagyot. Serpico végighallgatta, amint nagy vonásokban ismerteti a történteket, aztán elkezd dadogni: – Ne rám haragudjon, főnök. Nem én tehetek róla. – Aztán letette a kagylót, és Serpico felé fordult: – Állati dühös. Már jön is le. Most már akkor se mehetne el, ha akarna.

Mikor a hadnagy belépett, berendelte Serpicót az irodájába, közölte vele, hogy hivatalos vizsgálatot kíván lefolytatni, tollat vett a kezébe, és már tette is fel a kérdéseket, hogy mi a neve, rangja és jelvényének a száma. Aztán Serpico noteszát kívánta látni, azt a noteszt, amely tulajdonképpen napló, s amelybe a rendőrnek a szolgálata közben előfordult eseményeket kell bejegyeznie. Elvileg percre pontosan kell vezetni, és ez volt az egyetlen, amit Serpico nagy izgalmában elmulasztott megtenni. – Ahá – mondta a hadnagy és már írt is –, nem vezeti a naplóját. – Aztán azt akarta tudni, miért nincs Serpico a posztján, s miért hagyta el az utcát, és ment be engedély nélkül az iskolába. Lényegében ez újabb megsértése volt a rendőrség szolgálati szabályzatának.

– Azt akarja a tudtomra adni, hadnagy – kérdezte végül is Serpico –, hogy erre a skalpra maga tart igényt?

A hadnagy azt válaszolta, hogy értelmezheti a szavait így is, de úgy is, hogy esetleg panaszt emel ellene, mivel megszegte a szolgálati szabályzatot. Ennek az lett volna a következménye, hogy Serpico rendőrségi törvényszék elé kerül, ami ugyanaz, mint a katonaságnál a haditörvényszék. Mivel Serpico a rendőrségnél annyi volt, mint a hadseregben egy baka, úgy megrémítette a kilátás, hogy egy hadnagy esetleg törvényszék elé állítja, és úgy félt még a gondolatától is, hogy a személyi lapjára – a legjobb esetben – egy megrovás kerül, hogy inkább engedett.

– Oké – mondta –, ha a skalpot akarja, legyen a magáé – és kisétált az irodából.

A kellemetlen epizódnak bohózatba illő csattanója lett. Az egyik detektív másnap megpróbálta viccelődve megbékíteni Serpicót, csakhogy ő addigra már számtalan rendőrnek elmesélte, hogy mi történt, s az eset híre a körzeti kapitány fülébe is eljutott. Kikérdezte Serpicót, és dühösen felrohant, hogy beszéljen a hadnaggyal. Azzal jött vissza, hogy sajnos, már valamennyi jelentést iktatták, és mindenki számára túlságosan kényelmetlen volna utólag módosítani őket. De, mondta, elismerték, hogy Serpico „segédkezet nyújtott” a letartóztatásokhoz, és – tette hozzá – valószínűleg „felterjesztik” dicséretre.

Serpico alig ismert magára a felterjesztésben, amelynek első Kiváló Rendőri Munkáért való kitüntetését köszönhette. Hogy ne kerüljenek ellentmondásba azzal, amit előzőleg már jegyzőkönyvbe vettek, a felterjesztésben említés se történt arról, hogy az ő nyomozótevékenysége vezetett a három személy letartóztatásához, aki azon az éjszakán nemi erőszakot követett el. Ehelyett csupán azt szögezték le, hogy az URH-s kocsiban ülő Serpico társával együtt nagy személyi kockázatot vállalt akkor, amikor az első letartóztatást foganatosította, mivel a bűncselekmény „egy vagy több elkövetője” valószínűleg késsel volt felfegyverkezve.

A Kiváló Rendőri Munkáért a legalacsonyabb fokozatú rendőrségi kitüntetés, és ha Serpico a Kitüntetéseket Adományozó Bizottság előtt nem mondta volna azt, hogy tudomása szerint egyetlen kés sem villant az iskolaudvaron, valószínűleg magasabb fokozatot kapott volna. Így azonban végül is csupán azon az alapon tüntették ki, hogy „a két rendőr mentette meg az áldozatot a komolyabb testi sérüléstől”.

Serpicót megvesztegetni is újonc korában, a 81. körzetben próbálták először. A dolog akkor történt, amikor ismét egy URH-s rendőrt helyettesített.

Serpico különösen kapós volt, ha helyettesíteni kellett valakit, mert mindig hajlandó volt a nyolcórás szolgálat alatt mindvégig a kormánykerék mellett ülni, holott a szokásos eljárás az volt, hogy a vezetési időt megfelezték. A dolog egyáltalán nem esett nehezére, sőt inkább szeretett vezetni. Ilyenkor úgy érezte, hogy ő a helyzet ura, és önállóan cselekszik. Egy alkalommal, amikor észrevette, hogy egy előtte haladó kocsi átmegy a pirosban, szó nélkül felgyorsított, és megállásra kényszerítette a kocsit. S míg a társa, egy pocakos veterán, kényelmesen hátradőlt az ülésen, Serpico kiszállt, és elkérte a kocsi vezetőjétől a jogosítványát és a kocsi papírjait. A jogosítványból kiderült, hogy a kocsi tulajdonosa már többször követett el szabálysértést. A pasas egészen magánkívül volt. El akarta hitetni Serpicóval, hogy csak akkor vette észre, hogy a lámpa vörösre vált, amikor már félúton volt a kereszteződésben. Ügynök volt, a kocsijától függött a megélhetése, és az a veszély fenyegette, hogy ha még egyszer megbüntetik közlekedési kihágásért, végleg elveszíti a jogosítványát. – Nem nézhetné el most az egyszer? – kérdezte könyörögve.

A kocsi nem ész nélkül robogott keresztül a tilosban, inkább kényelmesen, mintha a vezetője csakugyan nem figyelt volna rá, hogy mit csinál, és Serpico már-már, hajlandó is lett volna egy figyelmeztetéssel továbbengedni, amikor a pasas váratlanul megszólalt: – Ide figyeljen, nekem megérne harmincöt dollárt, ha nem kapnék büntetőcédulát.

Serpicó rábámult. – Harmincöt dollárt akar adni, hogy ne adjak büntetőcédulát?

– Csak ennyi pénz van nálam, biztos úr. Becsületszavamra.

– Várjon egy pillanatig – mondta Serpico. Visszament az URH-s kocsihoz, és beszólt a társának: – Hé, szállj csak ki, és gyere velem. Tanúra van szükségem. Le fogom csukatni ezt a pasast vesztegetésért.

– Vesztegetésért? Miért, mi történt?

– Azt mondja, hogy harmincöt dollárt ad nekem, ha elnézzük neki, hogy tilosban hajtott át.

– Ugyan – felelte Serpico társa –, szállj csak be a kocsiba, jobb lesz, ha én intézem el a dolgot.

Mivel ő volt a fiatalabb, Serpico kénytelen volt engedni. Csak egy-két percig ült a kocsiban, s már látta is, hogy a társa jön vissza, a pasas meg továbbhajt.

– Mi van? – kérdezte Serpico.

A társa beszállt a kocsiba. Kinyitotta a markát, és leszámolt három gyűrött tízest meg egy ötöst. – Tudsz váltani? Ugyanis felezni szoktunk.

Serpico elindította a kocsit. – Nem – mondta kereken. – Én anyagilag jól állok. Nincs szükségem a pénzre.

– Biztos? Komolyan mondod? Ugyanis a fele neked járna. Mondom, hogy mindig így osztozunk.

– Oké – mondta Serpico. – Te engedted el a pasast. Te kaptad a pénzt. Tartsd meg magadnak.

– Istenemre mondom, Frank, ez szép tőled. Rengeteg tejet vehetünk belőle a kölyköknek.

Amikor híre ment az esetnek, Serpico még kapósabb lett a régi URH-sok közt, ha partner kellett nekik. Ő pedig, amikor sikerült magához térnie – mert kezdetben nagyon meg volt döbbenve –, megpróbált magyarázatot találni a történtekre. Elvégre gyerekkorában is látott rendőröket, akik fizetés nélkül vittek el gyümölcsöt a környékbeli piacokról, s ezt mindenki magától értetődőnek találta. A közlekedési epizód ugyanennek a tünetnek volt a megnyilvánulása, csak nagyban. Akár egy almáról van szó, akár közlekedési kenőpénzről, némelyik rendőr úgy tekinti, hogy ez magától értetődően jár neki, és valószínűleg nem gondolja át, hogy mit csinál. A dolgot különben is a kocsiban ülő pasas – úgy is lehetne mondani, hogy a közönség – kezdeményezte; igazában ő volt korrupt. Mindenesetre a lényeg az, gondolta Serpico, hogy a pénzt nem ő fogadta el, hanem a másik rendőr, a dolog tehát nem őrá tartozik.

De még ha nem így gondolkozott volna is, mit tehetett volna, mikor csak újonc volt a körzetben? Persze fordulhatott volna az ügyeletes őrmesterhez vagy hadnagyhoz is, és jelenthette volna, hogy a társa, aki több mint tíz éve tagja a testületnek, kenőpénzt fogadott el. Csakhogy tisztában volt vele, hogy ezt ők is tudják, és lehet, hogy alkalomadtán maguk is fogadtak el pénzt. Nem volt a szervezetnek olyan része, amely komolyan foglalkozhatott volna a problémával, és sehonnan se kapott bátorítást, hogy ő tegyen valamit az ügyben. A korrupcióról senki sem beszélt. Megfoghatatlan volt, csak volt, és átitatta az egész testületet. Némelyik rendőr benne volt a dologban, némelyik nem. Mindegyik újoncnak magának kellett előbb-utóbb döntenie, hogy mit választ. A választási lehetőség azonban korlátozott volt: vagy részt vett a dologban, vagy „másfelé nézett”. Harmadik lehetőség nem létezett. Az íratlan törvények megsértése lett volna. Egyvalakinek azonban említést tett az esetről: a lánynak, akivel akkoriban járt. Egy manhattani hirdetési ügynökség titkárnője volt, ő fogadta az ügyfeleket. Serpico még akkor ismerkedett meg vele, amikor a lány egy munkaközvetítő ügynökségen töltötte be ugyanezt a munkakört. Serpico akkor járt oda, amikor a rendőr akadémiára való felvételére várt, és munkát keresett. Szóba elegyedtek, Serpico elmondta a lánynak, hogy ő tulajdonképpen rendőr szeretne lenni, és kiderült, hogy a lány egyik nagybátyja rendőr, az egyik unokatestvére meg detektív. Aztán mikor már együtt jártak, állandóan civódtak. A lány valósággal megőrjítette a dumájával, hogy milyen ragyogó sora van a hirdetési ügynökségen, hogy egy szép napon beáll manekennek, hogy Serpico túl sokat játszik rendőrt olyankor is, amikor nincs szolgálatban, és nem foglalkozik eleget vele, hogy új kocsit kellene vásárolnia, s hogy neki sohasem vesz valamire való ajándékot. Serpico ismételten megfogadta magában, hogy szakít vele, csakhogy a lány teste legalább olyan buján kívánatos volt, amilyen alantas a gondolkodása. Az ágyban egészen más teremtés lett belőle, megszállott és démoni, és ilyenkor párolgott el Serpico elhatározása, hogy szakít vele.

Azon az estén, amikor elmondta neki a vesztegetési históriát, a lány az ágyon hevert, cigarettával a szájában, és ezt mondta: – Miért nem fogadtad el a pénzt? Más mindenki elfogadja.

De Serpico akkor szentül hitte – és ezt a hitét szinte az utolsó pillanatig nem veszítette el –, hogy a rendőröket valami misztikus kötelék köti össze, s hogy vannak pillanatok, amikor tökéletes egységet alkotnak, tekintet nélkül arra, hogy külön-külön becsületesek-e vagy sem. Ezek a pillanatok olyankor fordultak elő, ha valamelyik rendőr bajba került. Serpico például valószínűleg sohase fogja elfelejteni azt a nyári éjszakát, amikor éjfél után kettő körül a 81. körzetben posztolt, s hirtelen fémcsörömpölést hallott valahonnan a háta mögül. Amikor elindult a hang irányába – valami furcsa puffanás is hallatszott –, látta, hogy egy nagy fehér Cadillac vánszorog szemben a forgalommal egy egyirányú utcán, körülbelül öt mérföldes sebességgel. Rávilágított a zseblámpájával, és észrevette, hogy az egyik első sárhányója csúnyán horpadt. – Állj! – üvöltötte. A kocsi megállt, és Serpico a vezető felőli oldalról megközelítette. A kocsiban éktelen ordítozás és káromkodás tört ki, hogy miért állt meg a vezető, és követelték, hogy menjen tovább. Serpico óvatosabban kezdett lépkedni, kezével már a revolverén. Amikor a vezető ajtajához ért, kinyitotta egy kicsit, mire a kocsiban kigyulladtak a lámpák. Erre újabb ordítozás és szitkozódás hangzott fel. Öt részeg férfi ült a kocsiban. A hátsó ülésen ülők egyike az ajtókilincs után kezdett tapogatózni, ki akart szállni. – Rendőrség – mondta Serpico. – Mindenki a kocsiban marad! – Erre újabb hurrogás és tiltakozás volt a válasz. – Jó, jó – mondta –, csend legyen! – A lárma a kocsiban valamivel alábbhagyott, de továbbra is dühösen morogtak. Serpico felszólította a vezetőt, hogy adja át a jogosítványát és a kocsi papírjait.

– Minek? – motyogta a vezető. – Nem csináltunk semmit.

– Nem hát, látom a sárhányójáról. Gyerünk, ide a papírokkal!

Miközben a vezető az irattárcájában kotorászott, távoli szirénaüvöltés ütötte meg Serpico fülét. Az üvöltés egyre hangosabb lett, a végén már a dobhártyáját hasogatta. Az utca hirtelen megtelt URH-s kocsikkal, abroncsok sivítottak, reflektorok villogtak, az utcát vakító fényesség árasztotta el, emberek hajoltak ki az ablakokon, és érzése szerint több tucat rendőr rohant feléje, revolverrel a kezében.

Olyan valószínűtlen volt az egész, hogy azt hitte, filmet lát, és egy pillanatra ő is éppúgy megdöbbent és meglepődött, akár a kocsi halálra rémült utasai.

– Nem történt semmi bajod, öcskös? – kérdezte egy őrmester.

Később Serpico megtudta, hogy a háztömbből hívta fel valaki a rendőrséget, mert meghallotta, milyen lárma tört ki, mikor Serpico megállította a kocsit, s rögtön leadták az URH-s kocsiknak a „tíz-tizenhárom” jelzést. Ez azt jelenti, hogy rendőr van bajban, és segítségre van szüksége.

Serpico elmagyarázta, hogy csak egy részeg sofőrt fogott, aki valószínűleg karambolozott. Miután felocsúdott a meglepődéséből, zavartan mentegetőzni kezdett, hogy feleslegesen ilyen gondot okozott.

– Annyi baj legyen – mondta az őrmester. – Sose lehet tudni, mikor komoly a dolog.

Később sokszor eszébe jutott, milyen egyedül volt ott az utcán, és hogyan siettek habozás nélkül a segítségére, mikor azt hitték, hogy szüksége van rájuk. Ez a pillanat úgy maradt meg mindig az emlékezetében, mint elvesztett gyermekkori ártatlansága.

A 8l-es körzetben történt az is, hogy Serpico először használta úgy a fegyverét, hogy előre megfontolt szándékkal egy másik emberi lényt vett célba vele, és úgy húzta meg a ravaszt. Este tizenegy körül szolgálati körútja közben leállt beszélgetni a szomszédos poszton szolgálatot teljesítő rendőrrel. Beszélgetés közben odarohant hozzájuk egy férfi azzal, hogy valamivel arrébb, az utca másik oldalán betörtek egy házba. – Gyerünk! – mondta Serpico.

– Ne rohanj! — mondta a másik rendőr. – Az utcának az az oldala nem a mi körzetünkhöz tartozik.

Serpico már találkozott az efféle bürokratikus gondolkodásmóddal, úgy vette észre, az egész rendőrséget áthatja: „Lehetőleg minél kevesebbet cselekedni, és azt is csak akkor, ha ránk tartozik.” – Ne viccelj! – csattant fel. – A jelvényeden nem az áll, hogy „Nyolc-egyes körzet”, hanem az, hogy „New York városa”.

A másik rendőr kelletlenül követte. A két körzetet elválasztó utcának falusias jellege volt, nagyrészt egy- és kétlakásos családi házak szegélyezték, kerítéssel körülvett hátsó udvarral. A szóban forgó háznak egy kis előkertje is volt. Serpico belépett a vaskerítés kapuján, és az egyik földszinti ablakhoz sietett. A szoba sötét volt, de a másik szobában – nyitva volt az ajtaja – égett a villany, és Serpico látta, hogy ott egy férfi turkál a fiókos szekrényben. Aztán észrevette, hogy a másik ablak, amelyet félig eltakart egy bokor, fel van húzva.

Visszatért az utcára, és megkérdezte a férfitól, aki a betörést jelentette: – Ki lakik itt? Maga?

– Nem – mondta izgatottan a férfi. – De a közelben lakom, ismerem az itt lakókat, és tudom, hogy elutaztak. Ezért fogtam gyanút, amikor elhaladtam a ház előtt, és világosságot láttam.

– Oké – mondta Serpico –, jól tette, hogy szólt. Most már nyugodjon meg, és menjen szépen haza. – A másik rendőrre ráparancsolt, hogy álljon őrt a ház előtt, ő meg visszasietett a nyitott ablakhoz, bemászott rajta, és lábujjhegyen keresztüllopakodott a szobán a másik szoba felé, ahol a betörő tartózkodott. De, úgy látszik, nem volt elég óvatos, s valami zajt csaphatott, mert amikor az ajtóhoz ért, odabent elaludt a villany. Kis híja, hogy Serpico rendőri pályafutása abban a pillanatban véget nem ért. De szerencsére egy ösztönös reflexmozdulattal válla közé húzta a nyakát, s így nem a fején, hanem a bal vállán találta el a hozzávágott nehéz tárgy, amelyről később kiderült, hogy egy kovácsoltvas gyertyatartó.

Az ütéstől Serpico a falnak tántorodott, de sikerült gyorsan összeszednie magát, sőt rövid ideig még dulakodott is támadójával, csakhogy az kiszabadította magát a kezéből, és felrohant a lépcsőn. Serpico utána botorkált, közben előráncigálta fegyverét a pisztolytáskából. Az első emeleti hátsó szobában nyitva volt egy ablak. Kilesett rajta, és látta, hogy egy férfialak éppen a kerítés tetején lovagol, körvonalai tisztán kirajzolódtak a mellékutca lámpájának fényében, amely az ablakkal rézsút szemközt állt. – Rendőrség! – ordította Serpico. – Állj, vagy lövök!

A férfi már a következő kerítés felé rohant. Serpico célzott és lőtt. Mintha fojtott kiáltást hallott volna, de aztán semmi többet, se hangot, se mozgást. Úgy gondolta, hogy hamarabb a mellékutcába ér, ha nem próbál maga is a kerítésen átmászni, hanem megkerüli a háztömböt. Visszarohant, amerről jött, s a ház előtt beleütközött a másik rendőrbe, aki még mindig ott állt, és nem tudta, mit csináljon. – Úristen, mi történt? – kérdezte.

– Gyerünk – mondta Serpico. – Talán sikerül elkapnunk a pasast.

Amikor a két rendőr a mellékutcába ért, óvatosan, revolverrel a kezében indult el rajta. De se a mellékutcában, se az oda vezető udvaron nem volt senki. Aztán a kerítés mellett friss vérnyomok csillantak meg Serpico zseblámpája fényében. – Úgy látszik, eltaláltad – mondta a másik rendőr.

– Igen – felelte Serpico –, de meglépett.

Mivel a fegyverét használta, Serpicónak jelentenie kellett a dolgot, és meg kellett várnia a fotósokat, hogy fényképeket készítsenek a házban, amelyek bizonyítják, hogy betörés volt folyamatban. Aztán, meglehetősen leverten, visszatért a kapitányságra. Ott sem lett jobb a hangulata. A történtek híre megelőzte, és amikor aláírta a jelenléti ívet, amelyet visszatéréskor is alá kellett írni, egy rendőr gúnyosan megjegyezte: – Hé, Serpico, nem is gondoltam volna, hogy ilyen nagyszerűen tudsz lőni.

A rosszabbja meg ezután következett. Magához rendelte az ügyeletes őrmester. – Kénytelen vagyok panaszt emelni ellened, Serpico – mondta. – Mialatt te egy másik körzetben szaladgáltál, és megpróbáltál hőst játszani, a saját posztodon megtámadtak és kiraboltak egy pasast. Majdnem kiherélték.

– Micsoda? – kérdezte Serpico.

– Nézd meg a saját szemeddel. Odafent fekszik az emeleten, és várja, hogy érte jöjjenek a mentők.

Felrohant a nyomozók emeleti szobájába. Egy férfi ült ott magába roskadva egy székben, nyögött, és vérző heréit szorongatta, néhány detektív meg nézte.

Serpico megdöbbent. De végül is sikerült megszólalnia. – Ő az! Erre a pasasra lőttem rá!

– Nem, nem! – mondta a férfi. – A támadóim sebesítettek meg.

– Biztos benne, hogy ő volt? – kérdezte az egyik detektív Serpicótól.

– Persze hogy biztos.

– Oké. Na, okos fiú – fordult a detektív a pasas felé –, hintünk egy kis sót is oda neked, hadd lássuk, nincs-e valami mondanivalód.

Serpico undorodott a jelenettől, elhagyta a helyiséget, és bement az öltözőbe, ömlött róla a veríték, sérült válla lüktetett, és irtózatosan fájt a feje. Körülbelül húsz percig egyedül üldögélt egy lócán, aztán összeszedte magát, és kiment az ügyeletes asztalához, hogy megkérdezze, nem neki kell-e bekísérnie a kórházba a pasast.

Ahogy ott állt, odalépett hozzá egy másik detektív, és azt mondta: – Hazamehet. A továbbiakat elintézzük mi. Felhívtuk a hét-kilences körzetet, s már át is jöttek. Már régóta körözik a pasast.

– Tényleg?

– Tényleg. És nem fogja tudni többé gyakorolni a specialitását. Valóban a legérzékenyebb pontján találta el. Erőszakos nemi közösülés miatt körözték.

ÖTÖDIK FEJEZET

A második „részvétnyilvánító” kártya 1971. február 10-én érkezett a Brooklyni Zsidó Kórházba, hét nappal azután, hogy Frank Serpicót fejbe lőtték. Efféle kártyát az szokott küldeni gyászoló barátjának vagy ismerősének, akinek hiányos a szókincse. Ez volt rányomtatva:

ŐSZINTE RÉSZVÉTTEL

Csakhogy ezen a kártyán volt még két kézzel írt mondat is. A feladó sajnálkozását fejezte ki, hogy „nem lőtték szét a fejedet, te áruló gazember. Szerencsés visszaesést!”

Serpico füle még mindig szivárgott, de már nem olyan erősen. Annyi antibiotikumot pumpáltak bele, hogy – legalábbis eddig még – nem kapott fertőzést, és minden remény megvolt rá, hogy az agy hártyáján is megindul a hegesedés. Ha ez nem történik meg, sor kerül, a sebészeti beavatkozásra, amelynek a lehetőségét még mindig nem zárták ki. Az ilyen műtét nagyon kényes, az idegsebésznek az agyalapnál kell a koponyába hatolnia, és az, mint minden hasonló műtét, rendkívül kockázatos, s a következménye, főleg ödéma esetén, egyszerűen kiszámíthatatlan.

Serpico bal arca továbbra is béna maradt, és a szája is még mindig el volt ferdülve, de a jobb sarkát már ki tudta annyira nyitni, hogy rendesen beszélni tudjon, és be tudja venni a diétás csecsemőételt, ugyanis már nem intravénásan táplálták. A legrosszabb az volt, hogy iszonyú fájások hasítottak minduntalan a fejébe.

Kért egy tükröt, és megnézte az orra mellett baloldalt a behegedt, golyó ütötte lyukat. Megviselt arcának többi részével összehasonlítva teljesen ártalmatlannak látszott. Úgy festett a képe, mintha csúnyán összeverték volna. Már szinte alig volt megdagadva, de még mindig csúnyán el volt színeződve. A bal szeme körös-körül megfeketedett, és még mindig alig tudta kinyitni. A szakállal együtt, gondolta, egy kalózra emlékeztet az összhatás. Az egyik ápolónő megpróbálta rábeszélni, hogy vágassa le a szakállát, de Serpico nem ment bele. Jobban tetszett neki, hogy ilyen kalózképe van.

Aznap délután, amikor a második névtelen kártya érkezett, kerekes hordágyon kigurították a szobájából, hogy egy újabb röntgenfelvételt, úgynevezett tomogramot készítsenek róla. A hosszadalmas eljárás során minden oldalról szinte centiméterenként rétegfelvételeket készítettek a fejéről, hogy az idegsebészek pontosabb, háromdimenziós képet kapjanak a benne levő golyószilánkokról. Bebizonyosodott, hogy a szilánkok mind a fülcsont tájékán helyezkednek el, s hogy az egyik nagyon közel van a nyaki ütőérhez. Ez a szilánk, illetve annak a lehetősége, hogy elmozdul, okozta a legnagyobb gondot az orvosoknak. De a tomogram kimutatta, hogy a jelek szerint eddig még eredeti helyzetében maradt.

Serpico közvetlenül a Brooklyni Zsidó Kórház idegsebészetének főorvosa, dr. Aaron J. Berman és a főorvos helyettese, dr. Zeki Ugar kezelése alatt állt. Dr. Ugar korábban a török haditengerészetnél teljesített katonaorvosi szolgálatot, kiküldték tanulmányútra az Egyesült Államokba, s miután leszerelték, úgy döntött, hogy visszatér ide. Dr. Ugarnak még sose volt dolga amerikai rendőrrel, pláne olyannal nem, aki úgy festett, mint Serpico, és páciense annyira elbűvölte, hogy nemcsak orvosi minőségében érdeklődött iránta, hanem minden délután benézett hozzá, hogy néhány percig elbeszélgessen vele, és megpróbálja jobb kedvre deríteni.

A tomogram után is bement hozzá, hogy beszámoljon neki a vizsgálat biztató eredményeiről. Serpicót azonban valami egyéb nyugtalanította. A kórházban töltött első héten többnyire a jobb oldalán feküdt, és egyáltalán nem vett tudomást a környezetéről. A legutóbbi két nap folyamán azonban egyre jobban a tudatára ébredt, s egy-egy rövid időre az ágyát is felemelték. Észrevette, hogy ha szól hozzá valaki, a jobb fülét kell az illető felé fordítania, hogy egyáltalán halljon valamit. Azt hitte, hogy ez talán azért van, mert a vér eldugaszolta a bal fülét, és most megkérdezte dr. Ugartól, hogy mikor nyeri vissza a bal fülére a hallását.

A probléma már fel volt jegyezve Serpico kórlapján, és dr. Ugar tudta, hogy a süketséget a fülcsontba ütköző golyó megrázkódtató hatása idézte elő, s hogy a gyógyulás esélye gyakorlatilag a nullával egyenlő. De csak annyit válaszolt, hogy a dolog eltart még egy ideig. Azok után, amiken Serpico átment és még át fog menni, dr. Ugar úgy érezte, semmit sem használna vele, ha megmondaná neki, hogy a bal fülére – függetlenül attól, hogy más egyéb is történt vagy mi történik még ezután – minden valószínűség szerint örökre süket marad.

Serpico az első kártya érkezésekor, amelyen gecizsáknak titulálták, még olyan kábult volt, hogy tulajdonképpen nem is reagált rá. De a második kártya, amely azzal a gyűlöletes váddal illette, hogy „áruló gazember’”, fájt neki, és mélységesen lehangolta. Amikor elkezdte magányos küzdelmét a rendőrségen uralkodó korrupció ellen, szentül meg volt győződve róla, hogy a hiba a rendszerben van, és nem a rendőrökben, mint egyénekben. És most kénytelen volt feltenni magának a kérdést, hogy miféle emberek lehetnek azok, akik ilyen kártyákat küldenek neki? Valóban ennyire gyűlölik?

Mindvégig nem szűnt meg csodálkozni azon, hogy őt „árulónak”, besúgónak, spiclinek tartják. Más lett volna a helyzet, ha például a maffiának tett volna hűségesküt, aztán annak a titkait köpte volna el. Akkor meg tudta volna érteni, hogy árulónak tartják. Csakhogy ő mint rendőr csak egyetlen esküt tett; hogy érvényt szerez a törvénynek; és ebben az esküben szó sem volt arról, hogy a rendőrök a törvénnyel szemben valamiféle különleges védettséget élveznek. Ha valami, gondolta, akkor ennek éppen az ellenkezője igaz: a rendőrnek az a kötelessége, hogy a közönséges polgárnál szigorúbban betartsa a törvényeket, hogy példát mutasson, milyennek kellene lennie az egész társadalomnak, és ne azt tükrözze, hogy most milyen. Lehet, hogy ez túlságosan nagy kívánalom, az is lehet, hogy nem; erre a kérdésre csak önmagára vonatkoztatva felelhetett egyértelmű nemmel.

Néhány nap múlva kinyílt a szobája ajtaja, az egyik ápolónő készült belépni hozzá, amikor egyszerre csak azt látta, hogy a nő megáll, visszafordul, és beszél odakint valakihez. Mikor végre belépett, a fejét csóválta. – Mi történt? – kérdezte Serpico. Az ápolónő elmondta, hogy az ajtó előtt őrt álló rendőr megkérdezte tőle, hogy néz ki Serpico, mire ő azt felelte, hogy jöjjön be, és nézze meg a saját szemével. Jaj, azt nem teheti, mondta a rendőr, azt megtiltották neki. Serpico ekkor döbbent rá hirtelen, hogy a kórház a 80. körzet területén van, és az őrt álló rendőr nyilván onnan való. Ebben a körzetben érte tetten azt a két rendőrt, aki meg akarta zsarolni a bátyját a fűszerüzletében. El tudta képzelni, miket beszélnek róla a kapitányságon.

Néha egy-egy fiatalabb rendőr azért bement hozzá, hogy elbeszélgessen vele. Amikor az első beoldalgott és ráköszönt: – Szia, hogy vagy? – Serpico megkérdezte: – Mi az, neked nem mondták még, hogy nem szabad hozzám bejönni?

– Dehogynem, de szarok rájuk. Engem is felforgató elemnek tartanak. – Elmesélte Serpicónak, hogy amikor néhány hónappal előbb a rendőrök béremelést követeltek, és sztrájkba léptek a városban, ő mindenképpen tovább akart dolgozni, s ennek az lett a következménye, hogy Queensből, ahol egy kellemes körzetben teljesített szolgálatot, áthelyezték a sokkal kevésbé kellemes 80-as-ba, ahová a bedford-stuyvesanti gettó nagy része tartozott.

Beszélgetésük elkerülhetetlenül a rendőrség soraiban burjánzó korrupcióra terelődött, és Serpico éppen erről mondott valamit, amikor belépett az egyik ápolónő. Tovább mondta a magáét, de a rendőr elpirult, és figyelmeztetően a szájára tette az ujját. Serpico figyelmen kívül hagyta a jelzést, s csak beszélt tovább. Erre a rendőr felállt, és hirtelen kiment a szobából. Csak az ápolónő távozása után tért vissza.

– Nem kellene ilyesmiket beszélned mások előtt – mondta. – Helytelen elképzeléseik támadhatnak a rendőrségről.

– Komolyan mondod? – kérdezte Serpico. – Hát azt hiszed, mások nem tudják, hogy az ápolónő nem tudja, mi folyik? Az a bajod, hogy beveszed a maszlagot, amivel a többiek, etetnek. Legfőbb ideje, hogy beismerjük, mi a helyzet valójában, és tegyünk valamit ellene. Csak így nyerhetjük vissza a közvélemény bizalmát.

A rendőr nem volt meggyőzve. – Nem tudom – mondta. – Vigyáznunk kell a látszatra. Nem teregethetjük ki a nyilvánosság előtt a szennyesünket.

Ez volt a dolog bökkenője. Még ez a fiatal, bizonyos értelemben lázadozó rendőr is ragaszkodott ahhoz az elképzeléshez, hogy a probléma a „mi” kontra „ők”. Úgy látszott, hogy a rendőrök a közösségen kívül állónak tartják magukat. Nagyon sokan közülük, gondolta Serpico, nemcsak szakmailag, hanem társadalmilag is elszigetelődnek. Meg vannak győződve róla, hogy a „külvilág” félreismeri őket, hogy a nagyközönség egészében ellenszenvvel viseltetik irántuk, s ez az érzés kölcsönös, olyannyira, hogy a végén csakugyan kialakult a két „oldal”, és egyik sem tud kapcsolatot találni a másikkal. Ha a rendőrök többet beszélgetnének az emberekkel, és nemcsak a többi rendőrrel állnának szóba, ha kezdeményeznék a hozzájuk való közeledést, Serpico biztos volt benne, hogy le tudnák dönteni a sorompók némelyikét. Csakhogy a rendőrök hajlamosak egyre jobban visszahúzódni önmagukba, s az eredmény az, hogy lenézik a közönséget. Végül is ők nap mint nap látják az élet árnyoldalait, tudják, hogy mire képes a közönség, s ez határozza meg egész szemléletmódjukat. Ha egy srácnak hosszú a haja, egészen biztos, hogy gyanús a szemükben. Ha egy lánynak történetesen fogamzásgátló pirulákat találnak a retiküljében, szerintük erkölcstelen. – Atyaisten – jegyezte meg egy ilyen alkalommal egy rendőr Serpico füle hallatára –, ez a lány mindenkivel lefekszik.

Serpico hajlandó volt elismerni, hogy egy olyan országban, ahol – mindenféle fellengzős frázis ellenére – egy mindennapi fehér ember is képtelen kapcsolatot teremteni egy feketével, túlságosan nagy követelmény egy fehér rendőrtől azt kívánni, hogy ő vállalja ezt a terhet. Csakhogy, gondolta, valahol csak kell lennie egy határnak; egy rendőr nem térhet ki a ránehezedő társadalmi felelősség elől. Serpico tapasztalta, hogy egyes rendőrök elfelejtik, mi volna a feladatuk, egyre inkább csak önmagukért élnek, és kifejlesztik a saját külön szubkultúrájukat. Egyszer együtt ült egy bárban néhány rendőrrel, mikor az egyik nagy hangon kijelentette: – Van fegyverem, és meg fogom védeni magamat meg az enyéimet – s a többiek egyetértően bólogattak. Ez a „magam meg az enyéim” a családját jelentette, és ahogy most Serpico visszagondolt rá, könnyen el tudta képzelni róla, hogy fegyvereket és lőszert rejteget az otthonában, és lesi, mikor tör ki a forradalom, hogy lecsapjon rá.

A szubkultúrának megvoltak a maga külön törvényei. Ha például egy rendőr katolikus volt, minden vasárnap elment a misére, nehogy a pokolba jusson. De annak, hogy pénzt fogad el, nem volt a szemében semmi jelentősége. Amikor Serpico először találta szemben magát a rendőrségen a kenéssel és a megvesztegetéssel, még „tiszta”, pénzről és „szennyes” pénzről beszéltek. A „tiszta” pénz a közlekedési kihágások meg a szerencsejátékok és a prostitúció elnézéséért kapott pénzt jelentette, a „szennyes” pénz pedig a kábítószeresektől kapottat. A különbség azonban fokozatosan elmosódott, és végül már egyszerűen csak „pénz” lett.

Anélkül hogy valójában a tudatában lett volna, Serpico már akkor kezdett eltávolodni a rendőrök zárt világától, amikor még a 8l-es körzetben teljesített szolgálatot. Eleinte szinte kizárólag csak rendőrökkel élt társasági életet, de egyre jobban elunta az örökös szakmai dumát, az egyhangúan ismétlődő sztorikat és pózokat. Nyolcórai szolgálat után, bármennyire szerette is a munkáját, új élményekre, másfajta tapasztalatokra is vágyott. Így aztán kezdetben könnyű volt az átmenet: elhatározta, hogy visszatér a főiskolára, és diplomát szerez szociológiából. Szabad estéit többnyire az előadásokon töltötte.

Gyökeresebb változás következett be Serpico életében, amikor – miután két évet töltött a 8l-es körzetben – áthelyezték a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatalhoz. Akkoriban jelent meg egy rendőrségi irányelv, amelynek értelmében azokat a rendőröket, akik szabad idejükben hajlandók voltak elvégezni egy bűnügyi daktiloszkópiai, tanfolyamot – és jó eredményt értek el –, beoszthatták a BNyH-hoz. Serpico azonnal jelentkezett a tanfolyamra, és kitűnő eredménnyel végzett. Noha a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatal lényegében valóban csak a priuszok folyamatos nyilvántartását végezte, s a személyzete vegyesen állt detektívekből, rendőrökből, újoncokból és civilekből, névlegesen a Nyomozóosztályhoz tartozott, s azt híresztelték róla, hogy az oda beosztottak juthatnak „legsimábban” az arany detektívjelvényhez. Ezt a híresztelést a rendőrség sohasem cáfolta meg. Pedig valójában kacsa volt az egész. A rendőrök mindig abban az illúzióban ringatták magukat, mikor elkezdték a lélekölő robotot a BNyH-ban, hogy elő fogják léptetni őket, aztán közölték velük, hogy a korlátozott költségvetés „pillanatnyilag” nem teszi lehetővé az előléptetésüket.

Igazi nyomozómunkát csak a helyszínelő csoport végzett: ők kutatták fel az ujjlenyomatokat egy-egy gyilkosság vagy más nagyobb bűncselekmény színhelyén, ennek a csoportnak a tagjai azonban csak olyan emberek lehettek, akik már detektívek voltak. Serpico azonban kezdetben szentül hitte, amit mondtak neki. Nem izgatta, hogy unalmas a munkája – fényképmásolatokat készített, küldött belőlük egy példányt Washingtonba az FBI-nak, hogy ellenőrizzék, nincs-e a gyanúsítottnak valahol másutt priusza, neveket keresett ki és egyeztetett egy-egy, a terepen dolgozó detektív számára –, mert meg volt győződve róla, hogy ha jól végzi a teendőit, hamarosan maga is detektívként fog dolgozni a terepen.

A BNyH hivatali helyiségei Manhattan déli részén, a rendőr-főkapitánysággal szemközt voltak egy épületben, nem messze Greenwich Village-től. Serpico körülbelül egy éve dolgozott már itt, amikor végül is szakított a hirdetési vállalat titkárnőjével, akivel járt, és azokon az estéken, amikor nem volt órája az egyetemen – ugyanis a Brooklyn College-ból átiratkozott a New York City University belvárosi tagozatára –, kezdte Greenwich Village-ben tölteni az idejét: az utcákon kóborolt, kávéházakban üldögélt, s olyan helyekre is benézett, ahol dzsessz-zenekar játszott. Eltekintve attól, hogy szabadságát egyszer-kétszer Puerto Ricóban töltötte, hogy elheverésszen a strandon, és felfrissítse spanyol nyelvtudását, amelyet könyvből sajátított el, Serpico alapjában véve még mindig brooklyni fiú volt.

Hamarosan fel-felcsípett egy-egy pincérlányt is azokon a helyeken, ahol gyakrabban megfordult. Ezek a pincérlányok azonban nem olyanok voltak, mint a brooklyniak. Kivétel nélkül vidékről kerültek fel, kivétel nélkül fiatalok voltak, kivétel nélkül színésznők, énekesnők vagy táncosnők szerettek volna lenni, és abban a reményben jöttek New Yorkba, hogy itt majd feltörnek, s addig majd csak átvészelik valahogyan az időt. Serpico el volt ragadtatva életének eme új fordulatától. Gyermekkorától fogva szerette az operákat, együtt hallgatta őket apjával a melegházban, de operaelőadáson akkor volt először, amikor egy énekesnőjelölt ismeretségük elején elvitte. Ettől fogva rendszeresen járt operába. Egy táncosnőjelölt vette rá, hogy életében először elmenjen egy balettelőadásra, és azonnal megszerette a balettet is. Végtelenül vonzónak találta a színpadon látott kecses, fegyelmezett mozdulatokat. Saját testét szinte bálványozta, s hogy kondícióját megőrizze, gyakran eljárt a rendőr akadémia tornatermébe, sokat kerékpározott, egy brooklyni lovardában lovagolt, és szorgalmasan gyakorolta a karatét is, amelyet még Koreában tanult meg.

Még mindig Brooklynban lakott a szüleinél, de néha már kibérelt egy hónapra egy-egy bútorozott szobát a Village-ben. Megnövesztette a haját. A BNyH személyzete civilben járt, semmiféle előírás nem szabta meg, hogyan szabad öltözködni, vagy hogyan nem, és Serpico kezdett egyre lezserebbül öltözni. Néha farmerben, sőt az is előfordult, hogy szandálban járt. A hivatalban a zsaruk beszédtémája többnyire a szex meg a sport volt, s mivel neki ilyesmiről nem volt kedve beszélgetni, még jobban eltávolodott tőlük. Ő élte a maga nemi életét, és nem érezte szükségét, hogy beszéljen róla, a szokásos sportok meg sohasem érdekelték, kivéve az ökölvívást, amelyet tizenéves korában – amatőr alapon – maga is űzött.

Mindez persze szemet szúrt a kollégáinak a hivatalban, és még rosszallóbban húzták fel a szemöldöküket, amikor rajtakapták, hogy egy balett műsort tanulmányoz. De kollégái csak akkor hökkentek meg igazán, és kerültek végleg zavarba, mikor egy káprázatosán csinos stewardess, akivel egyik Puerto Ricó-i útján ismerkedett meg a repülőgépen, többször is érte jött a BNyH-ba, és magával vitte. Serpico tudta, miket gondolnak róla, és titokban élvezte, hogy ilyen elképedést okozott.

– Hé, Frank, ez aztán a csaj – mondta neki az egyik rendőr, aki nős volt. – Hová mész vele?

– Allegra Kent táncol ma este a City Centerben. Azt hiszem, megpróbálunk oda jegyet szerezni.

– Frank, te ugratsz!

Egyik szabadsága alatt életében először szakállt növesztett, és rövid ideig így járt be a hivatalba. A szakállt részben Greenwich Village hatására növesztette, részben egyhangú rutinmunkája elleni lázadása jeléül. De volt rá még egy harmadik oka is. Előfordult, hogy néha egy-egy rosszul öltözött, szakállas alak lépett be a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatalba, s ő hallotta, hogy mikor egyszer valaki megkérdezte: – Hát ez meg kicsoda? – másvalaki azt felelte rá: – Titkosrendőr. – Serpico nyomban arról kezdett ábrándozni, hogy ő is titkosrendőrként dolgozik.

Egyszer alighanem túl messze ment, amikor beugrott a hivatalba, hogy felvegye fizetését. Csak úgy heccből magával vitt két törpeuszkárt is, egyik barátnője helyett sétáltatta őket. A BNyH vezetője, egy humortalan, vörös képű, kiálló fogú felügyelő, akinek gyér haja már őszült, történetesen házon kívül volt, és Serpico az íróasztalára tette a kutyákat. Sajnos, az egyik rápisilt. Az eseten jó egy hétig röhögtek a hivatalban. Aztán Serpico észrevette, hogy a felügyelő kezdi hidegen méregetni, és biztosra vette, hogy a büntetése nem marad el.

Nem sokkal ezután történt, hogy Serpico a negyedik emeletről, ahol dolgozott, lejött a harmadikra, hogy lerakjon valami iratokat. Be kellett mennie a férfivécébe. Amikor bement, eszébe jutott, hogy néhány nappal előbb valamelyik rendőr arról fecsegett, hogy a harmadik emeleti vécé ablakából milyen nagyszerűen be lehet látni a szemközti házban egy lányhoz – valószínűleg prostituált volt –, amint férfi vendégeivel szórakozik a hálószobájában. Akkor még gondolt is rá, hogy egyszer ő is lemegy és megnézi, de aztán megfeledkezett az egészről, később meg hallotta, hogy a lány újabban le szokta ereszteni a redőnyt. Amikor most belépett a vécébe, odabent nem égett a villany, de észrevette, hogy valaki áll az ablaknál. Amikor közelebb ment, látta, hogy egy másik rendőr, akit különösen kedvelt a felügyelő, egy meglehetősen zárkózott fiatalember, – Hát te is? – kérdezte Serpico. – Azt hittem, leereszti a redőnyt.

– Egen – mondta a másik. – Nem látni semmit.

Együtt hagyták el a helyiséget. Éppen ki akartak lépni az ajtón, amikor bejött még valaki. Serpicp társa továbbment, Serpico azonban egy pillanatra megállt, hogy utat engedjen a bejövőnek. Hirtelen felgyulladt a villany, és Serpico a felügyelővel találta szemközt magát, keze a kapcsolón. Komikus jelenet volt, de Serpico nagyon igyekezett komoly maradni, aztán nem is gondolt többé a dologra.

De alighogy visszatért az íróasztalához, odaszólt neki a hivatalvezető helyettese, egy hadnagy: – A főnök hívatja.

A felügyelő irodájába lépve Serpico azonnal megérezte, hogy valami baj van. A pasas olyan vörös volt, hogy szinte izzott az egész arca; remegett a dühtől, alig tudott uralkodni magán. Az az ocsmányság azonban, ami következett, Serpicót. teljesen váratlanul érte.

– Mit művelt maga a klozettban azzal a másik férfival a sötétben? – kérdezte a felügyelő.

– Tessék?

A felügyelő gúnyosan elhúzta a száját. – Hallotta maga jól, hogy mit kérdeztem. Megbaszta, vagy csak leselkedett?

Serpico nem jutott szóhoz. Nem hitt a fülének. Aztán érezte, hogy elpirul, és elönti a méreg. – Felügyelő – mondta –, nagyon súlyos váddal dobálózik.

– Kerítse elő azt a másik embert – csattant fel a felügyelő –, és hozza ide!

Serpico keményen a szemébe nézett. – Nem én – mondta. – Még képes lenne azt mondani, hogy összebeszéltünk. Itt maradok, és kerítse elő maga.

A felügyelő beszólította a hadnagyot, aztán azt kérdezte Serpicótól: – Ki az az ember? – Amikor Serpico megmondta neki a nevet – a felügyelő egyik kedvencének a nevét –, látni lehetett a felügyelő arcán, hogy megrökönyödik. Mintha már meg is bánta volna, hogy elkezdte ezt az egészet, de már nem visszakozhatott. – Hozza ide! – utasította a hadnagyot.

Mikor a másik rendőr belépett, kérdő pillantást vetett Serpicóra és a felügyelőre. A felügyelő hangja már nyugodtabb volt, de még mindig éles. – Mit műveltek a férfi-vécében ezzel az emberrel a sötétben?

A rendőr csak pislogott. – Álljon meg a menet, felügyelő! Nős vagyok, és három gyerekem van!

Serpico azonnal közbeszólt. – Mi köze annak ehhez? Én nőtlen vagyok, és nincs gyerekem. Arról van szó, hogy itt nagyon súlyos dologgal vádolnak bennünket.

A felügyelő idegesen dobolt az ujjaival az íróasztalon. – Senki nem vádol senkit semmivel. – Azzal odaszólt a másik rendőrnek, hogy elmehet. Az el is ment.

A felügyelő nézte egy darabig Serpicót, aztán azt mondta: – Az első pillanattól fogva ki nem állhatom. Amióta csak betette ide a lábát.

– Sajnálattal hallom. – Serpico tőle telhetőleg igyekezett hivatalos hangot használni.

– A Village-ben lakik, képes szandálban és szakállasan járni be, és…

– Felügyelő! Csak a szabadságom után jöttem be szakállasan, és pár nap múlva le is borotváltam. Ha értésemre adta volna, mi a véleménye, igyekeztem volna ahhoz tartani magam.

A felügyelő azt tanácsolta Serpicónak, gondolja meg, akar-e továbbra is a BNyH-ban dolgozni, nem akarja-e inkább áthelyeztetni magát.

– Az adott körülmények között semmi esetre sem akarom áthelyeztetni magam – felelte Serpico. – El tudom képzelni, miket beszélnének rólam.

– Akkor jó lesz, ha alkalmazkodik.

– Felügyelő! Egyvalamit szeretnék tisztázni. Megfelelően látom el a munkám, vagy sem?

– A munkája ellen nincs különösebb kifogásom, de ha nem viselkedik tisztességesen, leharapom a fejét.

Tekintettel a körülményekre, gondolta Serpico, a felügyelő fenyegető szavainak, amelyekkel el is bocsátotta, figyelemre méltó mellékzöngéje volt.

Abba beletörődött, hogy előbb-utóbb vissza fogják helyezni – ahogy a rendőrök mondják: „visszaejtik” – az egyenruhás-állományba. Nem a BNyH hiányzott volna neki, csakhogy az áthelyezés azt jelentette volna, hogy elkerül a Nyomozóosztálytól, és minden reménye füstbe megy, hogy valaha is detektív lesz belőle. Csak abban reménykedett, hogy sikerül valahogy a zsebmetszőkkel foglalkozó brigádhoz kerülnie, amely ugyanabban az épületben működött. De pillanatnyilag a legfőbb gondja az volt, hogyan védekezzék, ha a felügyelő esetleg mindenféle meséket terjeszt róla. Nem volt könnyű feladat, hiszen nem voltak befolyásos összeköttetései a rendőrségen.

Másnap a katolikus lelkészhez fordult tanácsért. Elmondta neki, mi történt. A lelkész szemmel láthatóan megdöbbent. Azt mondta Serpicónak, hogy az eset egyszerűen hihetetlen, hogy a felügyelő valóban visszataszító bűnnel vádolta meg, és hogy minden joga megvan jóvátételt követelni, ha valami következménye lenne a dolognak. De mikor Serpico elmondta, hogy a legjobban az aggasztja, hogy esetleg hírbe hozzák, a lelkész megnyugtatta, hogy az nem jelent semmit. – Elvégre – mondta ünnepélyesen – rólam is mindenféléket beszélnek.

Serpico nem nyugodott meg, a mérge sem múlt el, és olyasmire szánta el magát, amire addig a legvadabb álmaiban sem gondolt. Vásárolt egy miniatűr magnetofont, elhatározta, hogy ismét odaáll a felügyelő elé; és szalagra veszi, amit mond. Mihelyt elrejtette a zsebében a mikrofont, először a BNyH hadnagyának beszélte el az egész históriát.

– Tényleg ezt mondta a felügyelő? – kérdezte a hadnagy.

– Tényleg.

Erre a hadnagy elmondta Serpicónak, hogy a felügyelő már régóta gyanakszik, hogy valamiféle „disznóság” folyik a férfivécében, mert az egyik fülkében talált egy gyanús, spermafoltos gatyát. Hogy a fenébe állapította meg, hogy sperma, tűnődött utólag Serpico, átküldte a laborba, hogy vegyelemezzék?

– Hallgasson rám, Frank – mondta a hadnagy. – Én nem engedem a felügyelő elé. Senkit sem fognak áthelyezni. Az isten szerelmére, felejtse el az egészet. Ne kavarja fel újra a dolgot.

Serpico nagy nehezen belement. De alig telt el néhány hét, egy csomó embert mégiscsak visszahelyeztek az egyenruhás-állományba, és ő is köztük volt. Az ürügy az volt, hogy a Bűnügyi Nyomozó Hivatalba újonnan beosztott embereknek kénytelenek helyet biztosítani. A szolgálati lapjára nem került ugyan semmi, de ösztönös megérzése, hogy az eset kísérteni fogja, helyesnek bizonyult. Öt év múlva, amikor tanúvallomást tett egy rendőr ellen, aki úgyszólván maga volt a testet öltött korrupció, előkotorták az ügyet, hogy aláássák tanúvallomása hitelét.

Február 24-ére, amikor már a harmadik hetet töltötte a kórházban, Serpico füle már nem folyamatosan, csak cseppenként szivárgott. Néhány nappal korábban fájdalmakról panaszkodott a bal mellében, azonnal átvitték EKG-ra, és meg is röntgenezték. A röntgen kimutatta, hogy enyhe lefolyású mellhártyagyulladása van, valószínűleg meghűlt a hideg éjszakán, amikor lelőtték.

Kisebb beszéd- és gondolkodásbeli zavarok is mutatkoztak nála, és ultrahangvizsgálatot végeztek vele – olyasmi, mint az encefalográfia –, hogy nem történt-e valami rendellenesség az agyában a lövés következtében. De a vizsgálat eredménye negatív volt, és lassanként a tünetek is megszűntek. Hogy megállapítsák, nincs-e valami egyéb, a lövéstől független baj az agyával, radioizotópos vizsgálatnak is alávetették. Ennek az eredménye is negatív volt.

Miközben Serpico egészségi állapota és tájékozódási képessége tovább javult, arról kezdett panaszkodni, hogy fájdalmat érez a bal arcában, pedig az arcbénulás, amely a száját is elferdítette, már kezdett elmúlni. Erre egy sor elektromos vizsgálatot végeztek az arcizmokon, amelyeken a golyó áthatolt. A vizsgálat kimutatta, hogy csak részleges idegsérülést szenvedett, és Serpico arca – legalábbis szabad szemmel nézve – végre kezdte visszanyerni normális formáját. Ritka eset, hogy így gyógyuljon egy fejlövéses, és főleg dr. Ugar volt elégedett vele. Néha magával hozott egy-egy idegsebész medikust vagy látogatóba érkezett orvost is, hogy megmutassa nekik Serpicót, és részletesen ismertesse velük sebének természetét és kezelésének módját.

– Mi vagyok én? – kérdezte tőle Ser-pico. – Kiállítási tárgy?

– Szeretek hencegni magával – felélte futó mosollyal az orvos. – Maga igazán szerencsés fickó.

Beállítottak a szobájába egy televíziókészüléket is, de Serpico majdnem minden műsort bosszantónak talált, és mindent megkritizált: a híradót éppúgy, mint a tévéjátékokat és a hirdetéseket. Túlságosan hülyének és hatásvadászónak találta valamennyit. Végül is csak egyetlen műsort nézett rendszeresen: a Szezám utca című, nevelő célzatú gyermekműsort. Ez kedves volt és könnyed, megnyugtatta, s jóformán csak ezt tudta elviselni.

Mikor végre látogatókat is fogadhatott, néha tömegével jöttek, s a szoba szinte a keresztmetszete lett az életének. Néha nagyon furcsán jött össze a társaság. Ott volt például John O’Connor, régi cimborája még újonckorából, akivel együtt volt a rendőr-akadémián, ott volt Cooper főfelügyelő-helyettes meg egy Paul Delise nevű felügyelő, aki akkor nyújtott neki erkölcsi támogatást, amikor a legnagyobb szüksége volt rá, és még egy maroknyi rendőr, aki baráti viszonyban maradt vele. Ott voltak gyerekkori pajtásai a régi környékről, akik az újságban olvasták, hogy mi történt vele. Évek óta nem látta őket, s most felelevenítették közös emlékeiket. Ott volt néhány fiatal ügyészhelyettes a bronxi államügyészségről, aki korrupciós ügyekben dolgozott együtt vele, néhány riporter, aki nyilvánosságra hozta az ügyet, s egy csomó szomszéd – festő, színész, egyetemi hallgató – Greenwich Village-ből. Ezek közül az egyik, akinek egy kis képzőművészeti kiállítóterme volt, gitárt is hozott magával, és egyszer egész délután mindenki népdalokat énekelt. És voltak ott persze lányok is: stewardessek, a fekete maneken meg egy topless táncosnő. Az anyja minden délután bement hozzá. Rendszerint leült az ágya mellé, és a barátnőjével beszélgetett, akit éppen magával hozott. Egyszer három barátnő is jött egyszerre, három feketébe öltözött, idős hölgy, egymás közt olaszul pletykáltak. Egyforma ajándékot hoztak mind a hárman: pizsamát, hogy „Frank csinos legyen”.

Február végén váratlanul súlyos depresszióba esett. Az egyik ápolónő elmesélte neki, hogy megöltek egy rendőrt. – Szinte majdnem ugyanaz történt vele, ami magával – mondta. – Benne volt az újságban.

Megkérte az ápolónőt, hogy hozza be neki a cikket, s a nő másnap be is vitte. A rendőr, akit megöltek, egy Horace Lord nevű fekete fiatalember volt, egy elit brigád, a BEB, a Bűnelhárító Brigád tagja. Ez a rendőralakulat kizárólag fekete és Puerto Ricó-i rendőrökből állt, és az volt a feladata – ami körül nagy hűhót csaptak –, hogy a harlemi gettóban cirkáljon teljesen kötetlenül, s ahol alkalma nyílik, csapjon le a tiltott szerencsejáték-üzelmekre, főleg a lottóra, valamint a kábítószer-kereskedőkre, és tisztítsa meg az utcákat a zsebtolvajoktól, retikülrablóktól és prostituáltaktól. Időnként hivatalos közleményeket adtak ki a BEB-brigád sikereiről, s felsorolták bennük, hány letartóztatást foganatosított, hány tasak heroint foglalt le, és hány puskát és revolvert kobozott el a brigád. Az egyik ilyen közleményben ez állt: „Az alakulat feladata – a törvényes rend fenntartásán kívül – megmutatni a nyomornegyed lakóinak, hogy a rendőrség igenis vigyáz rájuk, és kitűnően szolgálja a közösséget.”

Az újságcikk szerint Horace Lordot egy tűzpárbaj során ölték meg, amelyet egy harlemi bérkaszárnyában vívott két, kábítószer-üzérkedéssel gyanúsított személlyel. Serpicónak elszorult a szíve, amikor elolvasta a Lord haláláról szóló rövid beszámolót.

Lorddal körülbelül egy éve ismerkedett meg, amikor ő is Harlemben teljesített szolgálatot, civil ruhás rendőrként. Akkor már mindenki tudott a rendőrségen Serpico korrupcióellenes tevékenységéről, és a kollégái szinte teljesen kiközösítették. A bíróságon ült, várva, hogy vád alá helyezzék foglyát, amikor hozzálépett Lord, leült melléje, bemutatkozott, és közölte vele, hogy igen nagyra becsüli, sőt csodálja.

– Nagy tekintélyt szerzett magának az enyéim körében – mondta. – Igen nagyra értékelik, hogy becsületes, pedig félnek magától. De maga legalább nem mindig a meszesképűeknek kedvez. Tudja, hogy csak úgy nevezik egymás közt, hogy „a Kísértet”?

Ez az elnevezés arra utalt, hogy Serpico munka közben előszeretettel álcázta magát, s kísértetként ugrált egyik háztetőről a másikra, hogy aztán lecsapjon valahol egy lottóüzérre. Hallotta már ezt a nevet, és mosolyogva válaszolt: – Hát ez azért túlzás. Egyébként úgy hallom, maga remek alakulatban van.

– Remek a fenét. El se tudja képzelni, milyen rohadt – mondta Lord. – Húszegynéhányan vagyunk, de csak hárman nincsenek még benne a piszkos üzletekben, és a három közül az egyik én vagyok. Bárcsak én is megtehetném, amit maga megtett.

Serpico elképedt. Ő mindig azt hitte, hogy a BEB-brigád valóban az, aminek mondják, s hogy ha a fehér rendőrök megvesztegethetők is, különösen a gettókban, egy feketékből és Puerto Ricó-iakból álló válogatott alakulat nem zsákmányolja ki a saját fajtáját. Végül is azt mondta Lordnak, hogy össze kéne egyszer ülniük, megtárgyalhatnák a problémát. És most Lord halott. Egyik szörnyűség a másik után, gondolta Serpico, ahogy ott feküdt a kórházi ágyon. Először a „részvétnyilvánító” kártyák, aztán az ajtaja előtt őrt álló rendőrök, akiknek nem szabad szóba állniuk vele, és végül Lord, aki segíteni szeretett volna az övéin, és az életét áldozta értük. Serpico mindig rendőr szeretett volna lenni, és most a rendőr, akire gyermekkorában olyan tisztelettel nézett fel, ellenség lett, akitől félnie kell. Bizonyos értelemben, mivel maga is rendőr volt, önnön ellensége lett. Ebből a helyzetből ki kell szabadulnia valahogyan, új életet kell kezdenie valahol.

Emlékezett rá, hogy gyermekkorában is félt a rendőröktől, csakhogy az a félelem tiszteletből fakadt, és ez a tisztelet nem volt többé. Emlékezetébe idézte azokat az időket, amikor szakállas, hippi külsejű, civil ruhás rendőr volt, és néha egy-egy rendőr pusztán a külseje miatt megállította a kocsiját. Amikor megmutatta neki a rendőrjelvényét, és azt mondta: – Kolléga vagyok – a rendőr válaszul mindig nevetett: – Hű, ez aztán nagyszerű trükk, örülök, hogy nekünk dolgozik.

És ismét azon kezdett tűnődni, vajon mi történt volna akkor, ha nem védelmezi meg a jelvény. Milyen bajba kerülhetett volna? Délután elszunnyadt, és álmodott is. Azt álmodta, hogy a város valamennyi rendőre szakállas, hosszú hajú, szeretetgyöngyös hippi. Álmában két ilyen hippi-zsaru a Madison Avenue-n állt, egy gondosan megnyírt férfit nézett, aki elhaladt előttük, és az egyik azt kérdezte a másiktól: – Hogy járhat valaki ilyen frizurával? – Egy másik hippi-zsaru megállított egy jól öltözött üzletembert, aki keresztülhajtott a pirosban. Az üzletember meg akarta vesztegetni, mire a hippi-zsaru azt mondta: – Maguk kockafejűek mind egyformák. Azt hiszik, hogy pénzzel mindenből kimászhatnak. Később bejött hozzá Cooper főfelügyelő-helyettes, és rendkívül keserű, levert hangulatban találta Serpicót. Serpico elmondta neki, mennyire elkeserítette Lord halála, és Cooper megpróbált lelket önteni bele. – Ugyan, Frank, túl sokat magyarázol bele a dologba.

Serpico mintha nem is hallotta volna. Azt mondta Coopernek, hogy szeretné, ha eltávolítanák a szobája elől az őrt álló rendőröket. Cooper azt válaszolta, hogy a rendőrök nem azért vannak ott, hogy őrizzék, hanem azért, hogy társasága legyen.

Serpico gúnyosan nevetett. – Tudja, hányan tették be közülük a lábukat ebbe a szobába, amióta itt vagyok? Hárman! Engem akar bolonddá tenni?

Cooper méregbe jött. – Ide figyelj, Frank — mondta. – Nem tudom, tudod-e, de harmincöt rendőr jelentkezett véradásra azon az éjszakán, amikor meglőttek. Az egyik fiú éppenséggel Long Islandből hajtott ide a kocsiján.

Serpico ezt nem tudta, de már nem visszakozhatott. – Nem is olyan nagy dolog – mondta. – Harminckétezer rendőrből harmincöt a barátom.

Erre Cooper kijátszotta az aduját. Azért jött, hogy ő közölje Serpicóval a hírt, amelyre az mindig várt: hogy előléptetik detektívnek. – Frank – mondta –, meg fogod kapni az aranyjelvényt. Jóváhagyták.

– Mondja meg nekik, hogy dughatják a… tudják, hová – felelte Serpico.

Aznap éjjel kórházi magányában Serpico gyermekkora óta először fakadt sírva – csalódottságában, dühében és bánatában.

HATODIK FEJEZET

Amikor Serpicót 1965 elején a BNyH-ból áthelyezték a Brooklyn szívében levő 70. körzetbe újból egyenruhás gyalogos rendőrnek, egy ideig csak néha-néha látogatott el a szabadnapjain Greenwich Village-be. A 70. körzet jelentősen különbözött a 81-estől. Legnagyobb részét Flatbush nyugati pereme tette ki; ez volt Brooklyn egyik legbarátságosabb negyede, fasorok és gondosan karban tartott kis téglaházak szegélyezték az utcáit. Bérkaszárnya nagyon kevés akadt, és a körzet déli végén, Coney Island felé volt néhány kisebb gyár, garázs és használtautó-kereskedés. A környéken általában középosztálybeli fehérek, főleg zsidók laktak, más fajtájú csak itt-ott fordult elő. Ha a körzet nem volt is pontosan az a fajta „klubház”, amilyenről a rendőr-akadémián hallott, csendesnek volt mondható.

A Village-ből odajutni túlságosan fáradságos volt, így aztán Serpico a körzet közelében bérelt először bútorozott szobát, aztán egy egész lakást. Régi keletű előírás volt a rendőrségen, hogy egyetlen rendőr sem lakhatik annak a körzetnek a területén, ahol szolgálatot teljesít. Ama példák egyike volt ez az előírás, amelyekre a rendőrségi hierarchia hivatkozni szeretett, ha meg akarta mutatni, milyen éberen igyekszik elhárítani a korrupció veszélyét.

Amikor Serpico szolgálattételre jelentkezett, a kapitányság mértékével mérve hosszú volt a haja, és elég nagy, bozontos bajuszt is viselt.

– Mindenekelőtt tüntesse el azt a kurva bajuszt a szája fölül – mondta az ügyeletes hadnagy. – És nyiratkozzon meg.

De a körzet parancsnoka, Joseph Fink százados berendelte Serpicót az irodájába. Fink élénk képzelőerővel megáldott rendőr volt, akinek később széles körben elismeréssel adóztak, olyan diplomatikusan kezelte a manhattani East Village-be tömegével tóduló hippiket és virággyermekeket. Fink azt mondta Serpicónak, hogy ne nyúljon se a bajuszához, se a hajához, hagyja úgy, ahogy van, mert éppen így felel meg annak a különleges feladatnak, amellyel meg akarja bízni.

Közvetlen felettesei, a körzetben szolgálatot teljesítő hadnagyok és őrmesterek azonban továbbra is állandóan rosszindulatú bíráló megjegyzéseket tettek Serpico külsejére, s ez lett az alapja a későbbi híreszteléseknek, hogy Serpico valamiféle „pszichopata”. – Hogy képes ilyen külsővel járkálni? – kérdezte például az egyik őrmester. – Ha én volnék a kapitány, a bolondokházába csukatnám.

– Azt elhiszem. Csakhogy nem maga a kapitány. Neki nincs kifogása ellene.

Fink azzal bízta meg Serpicót, hogy időnként egyenruha nélkül járja a körzetet, és vizsgálja ki a kábítószerrel kapcsolatos bejelentéseket, amelyeket aggódó szülők tettek. Serpico foganatosított ugyan néhány letartóztatást, de foglyainál csak jelentéktelen mennyiségű marihuánát talált, és később, amikor már többet tudott a kábítószer-problémáról meg arról, hogy mi lényeges, és mi nem, csak sajnálta, hogy az idejét vesztegette. De előfordult az is, hogy valóságos betörési láz tört ki a körzetben, üzletek kirakatait zúzták be, és elvitték a bennük levő árut. Amikor Serpico éjféltől reggel nyolcig teljesített szolgálatot, Fink megengedte neki, hogy saját kocsiján menjen a posztjára. Ilyenkor aztán vagy a kocsiban ülve cirkált, vagy leparkolt vele valahol, levetette a sapkáját meg az egyenruhája zubbonyát, sportzakóba, bújt, és úgy járta lezserül az utcákat.

Egy éjszaka elcsípett egy betörőt, de majdnem az életébe került. A földalatti vasút a körzet egy részén a felszínen halad keresztül, és az egyik, az utca szintjén levő állomásról kitűnően szemmel lehetett tartani azt a sugárutat, ahol néhány nappal előbb egy éjszaka betörtek egy üzletbe. Serpico, aki sportzakóban lesben állt az állomás épületében, észrevette, hogy a szemközti sarkon egy férfi álldogál. Hajnali öt óra lehetett. A férfinál egy barna papírzsák volt, és minduntalan körülkémlelt. Lehetséges, gondolta Serpico, hogy csak horgászni volt a Sheepshead-öbölben, és valamelyik barátját lesi, aki érte jön a kocsiján. Az ilyesmi elég megszokott látvány volt a körzetben a hajnali órákban. De aztán észrevette, hogy a férfi még egyszer óvatosan körülnéz, aztán gyorsan elindul.

Serpico megvárta, amíg majdnem a következő sarokig ért, aztán az árnyék leple alatt a nyomába szegődött. Hirtelen üvegcsörömpölést hallott – mint később kiderült, egy óra- és ékszerbolt kirakata volt –, és megszólalt a riasztócsengő. Serpico előhúzta a revolverét, és rohanni kezdett. Megpillantotta maga előtt a járdán a pasast, kezében a papírzsákkal. Ebben a pillanatban fék csikordult a férfin túl, a következő sarkon. Fink százados annyira mindenáron véget akart vetni a betöréseknek, hogy még két rendőrt megbízott azzal, hogy jelzés nélküli kocsiban cirkáljon a körzetben, és a kocsi véletlenül éppen a közelben volt, mikor a riasztócsengő megszólalt.

A pasas rohanni kezdett, egyenesen Serpico felé. A két rendőr kiugrott a kocsiból, és utána vetette magát, ordítozva, hogy álljon meg. A férfi hátranézett, de továbbrohant. Már majdnem Serpicóhoz ért, amikor az egyik rendőr tüzelt. Serpico hallotta, hogy a füle mellett süvít el a golyó, és azonnal hasra vetette magát a járdán. A következő pillanatban a pasas keresztülhasalt Serpicón, a papírzsák kiszakadt, és órák meg tranzisztoros rádiók szóródtak a járdára. Serpico rávetette magát a pasasra, leszorította, és odaüvöltött a rendőröknek: – Ne lőjetek! Serpico vagyok, ti barmok!

– Jesszusom – mondta az egyik –, nem vettünk észre. – A másik meg, miután látta, hogy Serpicónak nem esett baja, gyorsan megkérdezte: – Ugye, miénk lehet a skalp? Én lőttem, nekem kell végigcsinálnom a dolgot a fegyverszakértőkkel, és jobban fest a dolog, ha igazolni tudjuk valamivel, hogy okunk volt lőni.

Hasonló esetben ugyanis – ha egy rendőr elsüti a fegyverét – köteles jelenteni nemcsak a kapitányság ügyeletesének, hanem a rendőrség fegyverszakértő csoportjának is, fegyvere sorszámával együtt, s amennyiben anyagi kár vagy személyi sérülés történt, át kell kutatni a terepet, hogy megkeressék a golyót. Serpicót az dühítette, hogy a lövést könnyelműen adták le, előzetes figyelmeztetés nélkül. De miután leszidta a két rendőrt ostobaságukért, engedett a kérésüknek, hogy legyen övék a skalp, de Finknek azért elmesélte, hogy valójában mi történt. – Hát igen, azok paccerek – mondta Fink –, balfácán mind a kettő – aztán megköszönte Serpicónak, hogy nem követelte magának a skalpot.

Az alatt az esztendő alatt, amelyet Serpico a 70. körzetben töltött, ez volt az egyetlen eset, amikor kénytelen volt előhúzni a revolverét. Sőt: néha olyan békés volt a körzet, hogy ha sikerült elkapni egy férfit, aki a nemi szervét mutogatta, az már szenzációnak számított. Serpico mégis örült, hogy elkerült a BNyH-ból, megszabadult a vég nélküli aktatologatástól, az iratszekrényektől, és ismét az utcán lehet, ahol emberekkel van dolga. Reggelenként, ha nappali szolgálatban volt, útban a kapitányság felé mindig megállt, hogy kicipelje egy idős olasz székét a ház elé, hogy az öregúr a járdán üldögélve sütkérezhessen a napon. Megismerkedett egy régiségkereskedés tulajdonosnőjével, akinek fél tüdeje is alig volt, és oxigénkészüléket kényszerült használni. Rendszeresen beugrott hozzá, hogy megnézze, hogy van, és megnyugtassa, hogy a rendőrség mindig a közelben van. A Coney Island Avenue-nak a körzetbe eső szakaszán sok volt a régiségkereskedés, s mikor arrafelé posztolt, sok mindent megtanult a bútorokról, például hogy miben van kereslet, mi az értékes, és mi nem.

Persze voltak olyan pillanatok is – szinte minden rendőr életében mindennaposak az ilyenek –, amikor megdöbbentette, hogy mi mindenre képesek az emberek. Egy este például egy öngyilkossági esethez hívták ki egy családi házba. Az öngyilkos apja eresztette be, és komoran felmutatott az emeletre. A nappaliban egy nő ült a díványon – az anya –, zokogott és előre-hátra himbálta a testét. Az egyik hálószobában egy fiatalember feküdt holtan az ágyon, mint később megtudta, huszonkét éves volt. Serpico korábban is látott már hullákat, de ez iszonyatos volt: szinte az egész agya a mögötte levő falra loccsant. A holttest mellett egy puska meg egy cédula hevert. A cédulán ez állt: „Kedves Mama és Papa, bocsássatok meg. Nem volt számomra más megoldás. Imádkozzatok értem.”

Serpico nem értette, mi késztethette a fiatalembert erre a kétségbeesett lépésre, ilyen megrendítő búcsúlevél írására. De miután felhívta a rendőr orvosi hivatalt, kénytelen volt kifaggatni a lesújtott apát az öngyilkosság körülményeiről, és akkor megtudta, hogy a fiatalember szerelmes volt egy lányba. A lány azt kívánta tőle, hogy vegyen egy kocsit. Kevéske megtakarított pénzén csak egy használtat tudott venni, de olyan vacak volt, hogy szinte állandóan javítás alatt állt a szervizben, és a lány emiatt szakított vele. Néhány óra múlva agyonlőtte magát.

De előfordultak olyan pillanatok is, amikor elégtétellel töltötte el, hogy rendőr, amikor ismét megbizonyosodott arról, hogy a legjelentőségteljesebb munkakört választotta: nemcsak gonosztevőket csíphet el, hanem embereken segíthet, sőt az életüket mentheti meg. Egy délután éppen leparkolt a kocsijával, hogy szolgálattételre jelentkezzék, amikor észrevette, hogy az utca másik oldalán füst szivárog az egyik földszinti ablakból. Zseblámpát ragadott, és berohant a házba. A kapu alatt három levélszekrényt látott, három lakás volt a házban. A földszinti lakás ajtaja nem volt kulcsra zárva, s mikor kinyitotta, látta, hogy jobb kéz felől a konyha egyik fala lángokban áll. Bal kéz felől egy rövid folyosó végén egy csecsemő feküdt a bölcsőben az alkóvban. Felkapta a csecsemőt, és a szomszéd szobában egy alvó férfit talált. Egy pillanatig azt hitte, hogy a férfi a füsttől ájult el, de mikor hozzáért, a férfi felugrott. – Mi az? Mi történt? – motyogta, de már rohant is kifelé a szobából.

A férfi elmondta, hogy a csecsemő a húgáé, aki látogatóban van nála. Aztán kutyaugatást hallottak. – A kutyáim! – kiáltott fel a férfi. – A kutyáim a pincében vannak! Adja ide a zseblámpát. Ki kell mentenem őket.

Az utcán már gyülekezni kezdtek a szomszédok, s miután Serpico a kezébe nyomta a férfinak a zseblámpát, kiszaladt, rábízta az egyikre a csecsemőt, aztán visszarohant a házba, és felszaladt a lépcsőn. Az emeleten sűrűbb volt a füst, és Serpico azonnal rájött, hogy nem lett volna szabad ilyen gyorsan szaladnia fel a lépcsőn: sebesebben kapkodta a levegőt, és több füstöt szívott be. Amikor berúgta a lakás ajtaját, érezte, hogy a padló már roskadozik a lába alatt. Láng és füst csapott ki az ajtón, megtorpant, lehetetlen volt továbbmennie. Később kiderült, hogy a lakásban nem tartózkodott senki.

Visszarohant az utcára, és látta, hogy az emberek egy második emeleti ablakra mutogatnak. Abban a lakásban egy nő esett csapdába két gyerekkel. A ház első és második emelete beljebb volt építve, s egy körülbelül két-három méter széles párkányzat volt az első szint fölött. Serpico az esőcsatornán felmászott a párkányzatra. Rájött, hogy segítségre van szüksége, s a nézők közül egy férfi fel is mászott melléje. Ennek a segítségével Serpico felkapaszkodott az egyik első emeleti ablak párkányába, felnyúlt, elvette az asszonytól a két gyereket, és leadta őket az utcán álló embereknek.

A nő már átvetette a lábát az ablakpárkányon Serpico feje fölött, és Serpico látta, hogy borzasztóan kövér. A távolból már hallatszott a tűzoltók szirénája. – Ne ugorjon le – szólt föl a nőnek –, már jönnek a tűzoltók.

– Egy pillanatig se maradok! – sikította a nő.

Serpico felnézett a hatalmas testre. – Csak egy pillanatig várjon még! – könyörgött, azzal megfordult, megragadta a másik férfi karjait, hogy bölcsőt alkossanak, és erősen megvetette a lábát. A nő már ugrott is, de persze nem bírták felfogni. Serpico azt hitte, hogy mindkét karja kiszakad. Ő is meg a másik férfi is térdre bukott, de hármuk közül egyik sem esett le a párkányzatról. A kövér nőnek csak a homlokán nőtt egy tipli, és a térdét horzsolta fel. Addigra már megérkeztek a tűzoltók, és lesegítették a nőt egy létrán.

A személyes elégtételen kívül Serpicónak csak annyi volt a jutalma, hogy a tüdejébe szívott rengeteg füst miatt kétheti betegszabadságra mehetett. A hivatalos dicséretet, amely az égő ház lakóinak megmentéséért járt volna neki, nem kapta meg, mert nem csinálta végig a rendőrségnél szokásos eljárást, hogy önmagát ajánlja dicséretre. A rendőrségnél ugyanis az volt a hagyomány, hogy annak, aki valamiért kitüntetést kaphatott, magának kellett rámenősen utánajárnia – egyebek közt elvárták tőle, hogy fizessen a kapitányságon dolgozó írnokok valamelyikének öt dollárt, hogy töltse ki írógéppel a kezdeményezését és bátorságát magasztaló űrlapokat –, s mikor Serpico a betegszabadsága után visszatért a szolgálatba, hagyta az egészet a fenébe.

A New York-i rendőrség a katonaság mintájára volt megszervezve, és Frank Serpico kezdettől fogva tudomásul vette, hogy feneketlen szakadék választja el a feletteseitől. Neki nem voltak „rabbijai” – a rendőrség magas rangú tisztjeit nevezték így –, akik elősegítsék a karrierjét, és nem is próbált ilyeneket szerezni, mint a többi rendőr közül oly sokan, akik az ilyesmit egészen természetesnek tartották. De az, hogy Fink századostól különleges megbízatásokat kapott, és Fink azt is méltányolta, hogy Serpico nem csinált ügyet a betörő letartóztatásából, elkerülhetetlenül oda vezetett, hogy beszélgetésbe elegyedtek Serpico jövőjéről.

Serpico elárulta, hogy ő tulajdonképpen detektív szeretne lenne. Fink úgy vélekedett, hogy kitűnő detektív lenne belőle, ugyanakkor megerősítette azt a híresztelést, amelyet már Serpico is hallott, hogy a rendőrség újabb keletű álláspontja szerint egy rendőrnek előbb négy évig civil-ruhásként kell szolgálatot teljesítenie, csak aztán kerülhet be a Nyomozóosztály kötelékébe. Ahhoz viszont, hogy egy egyenruhás rendőrt civilruhás-szolgálatba osszanak be, körzeti parancsnokának az ajánlása szükséges. Fink százados biztosította Serpicót, hogy ilyen értelmű kérelmét lelkesen támogatná.

Amikor észrevette, hogy Serpico habozik, megkérdezte tőle, hogy mi a problémája. Serpico nem is tudta, hogy mondja el a kapitánynak. Városszerte mindenki tudta a kapitányságokon, hogy a civilruhás rendőrök nemcsak megvesztegethetők, hanem zsarolnak is. Ezt olyannyira tudták róluk hogy ha egy civilruhás letartóztatott egy szerencsejátékost, elvárták tőle, hogy öt dollárt adjon az ügyeletes őrmesternek és legalább egyet az írnoknak, aki elvégzi az ilyenkor szükséges papírmunkát. Annak a feltételezésnek az alapján várták el ezt, hogy a civilruhások illegális mellékkeresetükből előbb-utóbb meggazdagodnak, és illendő, hogy a pénzből valamit – akármilyen kis összegről van is szó – kevésbé szerencsés kollégáiknak is juttassanak.

– Hát – mondta végül is Serpico – annyi mindenféle mendemondát hall az ember a civilruhásokról. – Vontatott volt a hangja, nem tudta, merhet-e többet mondani.

Fink százados igyekezett eloszlatni a fenntartásait. Azt tanácsolta Serpicónak, hogy ne törődjön a szóbeszéddel, tapasztalja ki személyesen, hogy mi a helyzet, és járja a maga útját. – Csakis így lehet magából detektív, Frank.

Serpico számára ez utóbbi volt a legfontosabb szempont, és az ebből következő döntés teljességgel megváltoztatta az életét. Fink felterjesztette civilruhás-beosztásra, és Serpicót behívták a rendőr-főkapitányságra előzetes beszélgetésre egy felügyelőkből álló bizottság elé. A kérdések javarészt az anyagi helyzetére vonatkoztak. Van-e vagyona? Mennyi pénze van a bankban? Vett-e fel kölcsönt? Van-e törlesztése kocsira vagy valami egyébre? Serpico elmondta a felügyelőknek, mennyi a megtakarított pénze, hogy adósságai nincsenek, s hogy vásárlásait mindig készpénzzel fizeti. Megkérdezték, milyen éttermekben szokott étkezni. Megnevezett néhány nem túlságosan jó hírű brooklyni és Greenwich Village-i éttermet. Ez mosolyt csalt a felügyelők ajkára. – Szóval úgy értsük – kérdezte az egyik –, hogy nem szokott afféle éttermekbe járni, mint a Huszonegyes Klub?

– Nem, uram – válaszolta Serpico. – Ott még sohase voltam.

Még jobban mosolyogtak, amikor az egyik felügyelő megkérdezte, mit tud a civil ruhás rendőrök tevékenységéről, és Serpico őszintén bevallotta, hogy hallott egyét-mást, ami nyugtalanítja. – Az a múltban volt – mondta a felügyelő. – Régebben csakugyan előfordult ilyesmi, de ma már más a helyzet.

1966. január 24-én Frank Serpicót beosztották a civilruhás-iskolára, vagy ahogy hivatalosan nevezték, a Bűnügyi Nyomozó Tanfolyamra. A tanfolyamon a légkör az első pillanattól fogva olyan volt, amilyennek egy elit alakulatban lennie kell, és Serpicónak az volt az érzése, hogy ő meg a többiek, akiket kiválasztottak a huszonnyolc napos tanfolyamra, mostantól fogva a maguk urai – nincsenek többé eligazítások, nem kell többé óránként betelefonálni a kapitányságra, sem egyenruhában álldogálni az utcasarkokon –, vagyis ahogy az egyik tanáruk kifejezte: „megcsinálták a szerencséjüket”.

Serpico szinte azonnal megfeledkezett a civilruhás-szolgálattal kapcsolatos aggályairól, amikor belemerült a nyomozási eljárások, házkutatások, besúgóhálózat-kiépítések, megfigyelési módszerek izgalmasan új világába. Kitanulta a bukmékerek „M. O.”-ját – modus operandi –, a műveleteiket álcázó kódok és sifrék megfejtésének módszereit, és megtanulta, hogyan lehet rájönni, nem alkalmaz-e a bukméker valami egyéb módszert, amilyen például a „sajtosdoboz”. Ez a módszer onnan kapta a nevét, hogy amikor a rendőrség emberei először találkoztak ilyennel, egy sajtosdobozban volt elrejtve. Abból állt, hogy a bukméker kibérelt egy lakást, és bevezettetett két különböző számú telefont. Aztán beszerelt egy sajtosdobozba egy elektromos szerkentyűt, amely a két készülék vonalait összekapcsolta. Aztán megadta az egyiknek a számát a fogadóinak. Amikor azok ezen a számon felhívták, a hívás automatikusan átkapcsolt a másik számra, amely viszont egy harmadik, a lakáson kívül levő készüléken csöngött ki valahol. Így aztán, ha a rendőrségnek sikerült is lehallgatnia a fogadók által használt vonalat, hiába ütött rajta a lakáson, a bukméker mérföldekre tartózkodott a telefonvállalat nyilvántartásában szereplő címtől.

Nagy súlyt helyeztek a tanfolyamon az illegális szerencsejátékok, különösen a lottó ismertetésére, és Serpico kezdett ismét szakállt növeszteni, előkészületül arra az időre, amikor majd a gettók utcáit fogja járni, s képzeletben máris látta magát, amint csavargónak öltözve megfigyeléseket gyűjt, aztán lopva besurran, és lecsap egy-egy „lottóirodára”, ahová egy bizonyos területről a fogadásokat begyűjtik, vagy éppenséggel egy „bankra”, ahová végső fokon továbbítják őket.

Amikor Serpico civilruhás-iskolán volt, foglalkoztak ugyan a kábítószer-kereskedelemmel is, de sokkal kisebb nyomatékkal, mint a szerencsejátékokkal, mivel a rendőrségnek különleges „narkós” alakulatai voltak, s állítólag elsősorban azoknak volt a feladata a kábítószer-nagykereskedők, utcai árusok és kábítószer-élvezők felhajtása. Serpico emlékezete szerint hangsúlyozták ugyan, hogy a marihuána és a heroin árusítása és fogyasztása gyakorlatilag egyforma veszélyt jelent a társadalomra, de csak marihuanás cigarettákat kóstoltattak meg velük a tanfolyamon, másfajta kábítószert nem. – Figyeljék meg, milyen csípős íze van – hangsúlyozta fontoskodva az oktatójuk, közben meg Serpico előtt két leendő civilruhás összesúgott, miután szippantott egyet a cigarettából: – Egész jó ez a szarság.

Felhívták a figyelmét arra, hogy a civil ruhás rendőrt havonként értékelik örökké éber felettesei, megbízhatósága, ítélőképessége, kezdeményezőkészsége, tudása, munkaszeretete, hűsége, nyomozási teljesítménye, valamint az általa eszközölt letartóztatások alapján. Ez utóbbi volt természetesen a legfontosabb. A letartóztatásoknál a minősítés volt a lényeges, nem a végső bírói döntés. S ahhoz például, hogy egy lottóüzér tevékenységét ne csupán vétségnek, hanem bűncselekménynek minősítsék, az illető birtokában legalább száz tétnek, azaz fogadásnak kellett lennie; Serpico nemegyszer tanúja volt, hogy a civilruhás megszámolta a megmotozott személynél talált fogadásokat, s ha nem volt meg a megkívánt száz, képes volt „ideiglenesen” elengedni foglyát, hogy szedje össze a hiányzó mennyiséget. – Szedje csak össze, a fene enné meg – mondták ilyenkor a civilruhások –, a bíró úgyis lefarag majd belőle.

A civilruhások által foganatosított letartóztatások fontossági sorrendje úgy volt megállapítva, hogy az első helyen álltak a lottózók, aztán következtek – csökkenő fontossági sorrendben – a bukmékerek, a narkósok, az egyéb szerencsejátékosok, mint például a kockázók és a kártyások, aztán a prostituáltak, degeneráltak, az alkoholtörvények megszegői s a legvégén az úgynevezett „egyéb” kategóriába tartozók. Az a vicc járta, hogy ha egy civilruhás letartóztat egy gyilkost, aki embert ölt, a letartóztatást az „egyéb” kategóriába sorolják, hacsak nem találnak a gyilkosnál véletlenül néhány bukmékerszelvényt is.

Miután Serpico elvégezte a Bűnügyi Nyomozó Tanfolyamot, visszahelyezték Brooklynba, és beosztották a 90. körzet civilruhás rajához. Szinte azonnal egy olyan ügybe keveredett, amely nem volt ugyan összefüggésben a civil ruhás rendőri tevékenységgel, viszont valóra váltotta legvakmerőbb ábrándjait arról, milyen hőstetteket vihet véghez egy rendőr, aki nem az íróasztal mellett ül.

Akkoriban vásárolt egy motorbiciklit, egy Honda 350-est, és elvitt vele egy lányt Manhattanbe, hogy megnézzenek egy filmet. Visszafelé jövet keresztülrobogott a Williamsburgh-hídon, és á 90. körzetet átszelő széles sugárúton haladt tovább. Éppen meg kellett állnia egy piros lámpa miatt, amikor valami olyasmit hallott, amit az első pillanatban durranócukorkák pukkanásának vélt. Végignézett a sugárúton, és látta, hogy az egyik mellékutcában, pár lépésre a saroktól lövés villan egy grillbár előtt, aztán észrevett három revolveres férfit meg egy járdán heverő alakot. Rászólt a lányra, hogy ugorjon le a Hondáról, és bújjon el a magasvasút egyik pillére mögé. Aztán továbbrobogott a sugárúton a mellékutca sarkához.

A lövöldözés pillanatok alatt játszódott le. Néhány járókelő még mindig dermedten állt, mintha gyökeret vert volna a lába, halálra rémülve a lőfegyverek dörrenésétől. Amikor Serpico lefékezett a sarkon, a három férfi még mindig a járdán hátrált egy aranyszínű Oldsmobile szedán felé, melynek járt a motorja. Serpico láttán a három közül kettő hirtelen elrohant a kocsitól, kifordult a sarkon a sugárútra, s azon rohant tovább. Még ha lett volna is ideje Serpicónak előrántani szolgálaton kívüli revolverét, egy pisze orrú 38-ast, túl sokan jártak a sugárúton, nem kockáztathatta volna meg, hogy utánuk lőjön.

Mikor a két férfi elszaladt, a harmadik beugrott az Oldsmobile-ba, és elrobogott a mellékutcában. Serpico azonnal üldözőbe vette motorbiciklijén. A kocsi őrült iramban bekanyarodott a legközelebbi sarkon, a forgalmi lámpákra fittyet hányva, azon az utcán száguldott egy darabig, aztán megint befordult egy másik utcába az ellenkező irányban, s utána megkerült még három vagy négy háztömböt, nyilván azért, hogy lerázza magáról esetleges üldözőit. De Serpico a sarkában maradt, mindig nem egészen egy háztömbnyire mögötte. Nem kísérelte meg utolérni a kocsit, csak nem akarta szem elől téveszteni, amíg céljához nem ér, hogy aztán segítséget hívhasson.

Aztán az Oldsmobile visszakanyarodott arra a sugárútra, ahol Serpico állt, amikor meghallotta a lövéseket. Észrevette, hogy a kocsi lelassít; aztán egy pillanatra meg is állt, és a két férfi, aki előzőleg elmenekült a sugárúton, beugrott a kocsiba. Az Oldsmobile újból felgyorsított, bekanyarodott a sugárút szemközti oldaláról nyíló egyik mellékutcába, és elkezdett újból összevissza kanyarogni, még nagyobb sebességgel, mint az előbb. Serpico félt, hogy észrevették, és olyasmit csinált, amit eredetileg nem volt szándékában csinálni, de úgy érezte, nincs más választása. Amikor az Oldsmobile sivító abroncsokkal befordult az egyik sarkon, eloltotta a Honda fényszóróját. Némelyik mellékutcán, amelyen végigrobogtak, nem voltak közlekedési lámpák, csak stoptáblák, s amikor Serpico átrobogott egy kereszteződésen, centimétereken múlt, hogy egy, a keresztutcából jövő kocsi el nem ütötte. Egyszer észrevette, hogy egy alak félreugrik az úttestről az Oldsmobile útjából, aztán visszalép, aztán megint visszamenekül a járdára, éppen akkor, amikor Serpico már azt hitte, fékeznie kell, hogy el ne üsse. Egy kanyarban hosszan, csúnyán megcsúszott, egy sor parkoló kocsi rémlett fel előtte, s már-már azt hitte, hogy elkerülhetetlenül beléjük rohan, de az utolsó pillanatban sikerült egyenesbe hoznia a motorbiciklit.

Egy – örökkévalóságnak tűnő – idő után az Oldsmobile stoplámpái vörösen felizzottak, és a kocsi másodszor is megállt, ezúttal néhány méterrel egy üres telek után. Serpico azonnal leállította a motorját. Az utca kissé lejtett, így aztán motor nélkül sikerült zajtalanul az Oldsmobile mögé siklania, s körülbelül tíz méterre tőle befurakodott két kocsi közé, amely az üres telek előtt parkolt.

Az Oldsmobile motorja még járt, amikor óvatosan legörnyedve leszállt a motorbicikliről. Észrevette, hogy a kocsi ajtaja kinyílik, az egyik férfi kiszáll az Oldsmobile-ból, és elindul vissza, a telek felé. Mindkét kezében egy-egy pisztolyt lóbált hanyagul. Amikor elindult a járdán, az Oldsmobile-ból spanyolul utána szólt valaki, hogy siessen.

Serpico előhúzta revolverét, és ráhasalt az egyik parkoló kocsi hűtőjére. Biztos volt benne, hogy a férfi el akarja dobni a telken a pisztolyokat, és gyorsan fontolóra vette helyzetét. Éjfél elmúlt, az utcán nem járt egy lélek sem. A férfi körülbelül három-négy méterre lehetett tőle. Serpico revolvere ki volt biztosítva, és a férfi tökéletes célpont volt. Csakhogy még legalább ketten ültek az Oldsmobile-ban, és nem tudhatta, hány fegyver van még náluk. Ugyanakkor tudta, hogy nála mi van, s az bizony nem volt sok. Öt golyó volt a 38-asában, és nem volt nála tartalék töltény. Persze az üldözést is folytathatta volna, de abból már elege volt. Túl sokszor úszta meg csak hajszál híján, előbb-utóbb elhagyhatta a szerencse, és szem elől téveszthette a kocsit.

Serpico spanyolul szólalt meg, olyan halkan, amilyen halkan csak lehetett, remélve, hogy az Oldsmobile-ban ülők nem hallják meg. – Rendőrség! Dobja el a fegyvereket! – A férfi megpördült, lövésre emelte a pisztolyokat, Serpico ujja pedig megfeszült a ravaszon. De a férfi úgy lesett a parkoló kocsik felé, hogy látszott: nem biztos benne, honnan jön Serpico hangja.

A férfi hirtelen elordította magát: – La policía! – és az Oldsmobile felé rohant. Serpico figyelmeztetésül a levegőbe lőtt. Ezzel már csak négy golyója maradt, de remélte, hogy a lövés zajára csak felébred valaki a háztömbben, és kihívja a rendőrséget.

A lövésre az Oldsmobile elrobogott, mielőtt a férfi elérte volna, így aztán a férfi továbbrohant. Serpico utána. Hallotta, hogy az egyik pisztoly nagyot csattan a járdán. Serpico egyre jobban beérte a pasast. Az befordult a sarkon, aztán egy pillanatra mintha elvesztette volna a lába alól a talajt. A másik pisztollyal a kezében éppen vissza akart fordulni, amikor Serpico rávetette magát, és a fickó hasra vágódott. Serpico lovaglóülésben a hátára ült, és egy dzsudófogást alkalmazott: elkapta a csuklóját, és annyira hátracsavarta a karját, hogy a pasas felüvöltött fájdalmában. Tudta, hogy ha csak egy kicsit is tovább csavarja, a kar eltörik.

Érezte, hogy a pasas elernyed alatta. Nem volt nála bilincs, így aztán továbbra is a dzsúdófogásban tartva megmotozta, és talált is a zakója zsebében egy harmadik töltött pisztolyt. Aztán elengedte, és ott állt fölötte, míg fel nem tűnt az utcán egy kutyáját sétáltató hölgy. Serpico igazolta magát, hogy rendőr, és megkérte, hogy telefonáljon segítségért.

A nő gyanakvó pillantást vetett Serpico bakancsára, overalljára, bőr motoros-zakójára és a szakállára, aztán azt mondta: – Ha csakugyan rendőr, hogyhogy nem tudja, hogy ott azon a lámpaoszlopon van egy rendőrségi telefon?

Serpico úgy érezte magát, mint egy Keystone-zsaru egy régi filmburleszkben. – Ja – mondta, igyekezve a helyzethez képest komoly képet vágni –, most veszem észre. Nagyon köszönöm, asszonyom.

Néhány perc múlva megérkezett két URH-s kocsi, és visszavitte Serpicót meg a foglyát a lövöldözés színhelyére. Ott több URH-s kocsi is állt. Serpico megadta a helyszíni vizsgálatot vezető őrmesternek az Oldsmobile rendszámát, és megkérdezte, hazaviheti-e a barátnőjét. Az őrmester megengedte, de a lelkére kötötte, hogy utána jelentkezzék a 14. rendőrkerület kapitányságán, amelyhez sok más körzettel együtt a 90-es is tartozott. – Azt hiszem, a fejeseket érdekelni fogja az ügy – mondta az őrmester.

Serpico barátnője nagyban társalgott egy férfival, amikor rátalált. – Hé – kérdezte –, hát egy percre se hagyhatlak magadra?

– Fel akart csípni, Frank!

– Csak vigyáztam rá – tiltakozott a férfi.

– Mit vártál tőlem? – kérdezte ingerülten a lány, mikor felült Serpico mögé a motorbiciklire. – Otthagysz az utca kellős közepén, és elrohansz, mint egy őrült. Miért nem szerzel magadnak valami rendes állást, mint más férfi? Ráadásul még csak nem is vagy szolgálatban.

Serpico hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. A vad hajsza, a feszültség, hogy esetleg lövöldözésre kerül sor, a birkózás az utcán a szökevénnyel s végül a lány ingerült meg nem értése megtette a hatását. Miután letette a lányt, a legszívesebben hazament és lefeküdt volna.

A 14. rendőrkerületben megtudta, hogy, bizonyos értelemben szerencséje volt. Foglyának priusza volt: már négyszer tartóztatták le súlyos testi sértésért, két esetben fegyvert is használt. Azt is megtudta, hogy a lövöldözés áldozata a grillbár tulajdonosa volt, és valami olyasmit is mondtak, hogy az eset alighanem főpróbája volt a környékbeli bárok ellen tervezett támadássorozatnak.

De Serpicónak nem azért kellett jelentkeznie a kerületnél, hogy ezt tudassák vele, hanem az ügyben játszott szerepe miatt, amelyet a rendőrség „szokatlannak” minősített. Betessékelték egy irodába, ahol az íróasztal mögött ülő felügyelő ridegen közölte vele: – Kénytelenek vagyunk az ügyét „szokatlanként” kezelni. Tekintse ezt a beszélgetést hivatalos vizsgálatnak. – A felügyelő mindenekelőtt azt akarta tudni, mit keresett Serpico a körzetben, mikor nem volt szolgálatban.

Serpico elmagyarázta, hogy moziból vitt haza egy lányt, s hogy a lány lakásához a 90. körzeten keresztül vezetett a legrövidebb út. Közben önkéntelenül megcsóválta a fejét, mert eszébe jutott, mit tanácsoltak neki, mikor a rendőr-akadémiára való felvételére várt: soha ne üsse az orrát semmibe, ha nincs szolgálatban.

– Mi baja? – förmedt rá a felügyelő.

– Semmi, uram, csak eszembe jutott valami.

A felügyelő következő kérdése az volt, hogy mi a lány neve és címe. Serpico megmondta. A felügyelő fagyos pillantást vetett rá: – Nős?

– Nem, uram.

– A lány férjnél van?

– Nem, nincs férjnél – felelte élesen Serpico, akinek már elege volt ebből a hülyeségből. De ekkor a felügyelő, miután megnyugodott, hogy nincs semmi botrányos a dologban, amivel foglalkoznia kellene, átnyúlt az asztal fölött, és megszorította Serpico kezét. – Engedje meg, hogy gratuláljak. Remek fogás volt.

De a felügyelő még ennél tovább is ment. Kitüntetésre terjesztette fel Serpicót, aki meg is kapta az „éberségért és átgondolt rendőri fellépéséért” járó érmet. Még egyszer sem érezte, hogy ilyen pompás dolog rendőrnek lenni, örült a hőstettének, és kétszeresen örült annak, hogy ki is tüntették érte, anélkül hogy az ilyenkor szokásos procedúrát végig kellett volna csinálnia. Ez jó előjel, gondolta, civil ruhás rendőri pályájának mindjárt az elején.

Elragadtatása azonban nem sokáig tartott.

HETEDIK FEJEZET

Amikor Serpico a soraikba került, a New York-i rendőrségen körülbelül négyszázötven rendőr dolgozott civilruhás-beosztásban, feladatuk az úgynevezett közerkölcs elleni vétségek és bűncselekmények elhárítása és leküzdése volt. Mind az öt városrészben három szinten voltak megszervezve. A piramis csúcsán minden városrészben egy főfelügyelő állt, s körülbelül húsz civil ruhás rendőr volt közvetlenül alárendelve. A középső szintet a rendőrkerületek civilruhásai alkották, kerületenként nagyjából tizenhat emberrel, s egy felügyelő vagy egy hadnagy volt a parancsnokuk. A piramis alján helyezkedtek el a körzeti civilruhás-rajok, egy-egy őrmester irányításával.

A 90. körzetben a raj három civilruhásból meg az őrmesterből állt. A körzet lakói közt a középosztálybeliektől a szegényekig mindenféle akadt. A terület leginkább talán a chaszidizmus mereven ortodox tanításait valló zsidók régóta fennálló közösségéről volt nevezetes, amit minden városi vagy állami képviselőjelölt feltétlen meglátogatott. Éltek ott még néhányan a régebben bevándorolt olaszok közül is, és a Puerto Ricó-iak száma egyre növekedett. A lottó mellett divatos volt a körzetben annak Puerto Ricó-i változata, a bolipol is, a bukmékerek ugyanúgy folytatták tevékenységüket, mint bárhol másutt a városban, és virágzott a prostitúció is, különösen a Broadway-n, manhattani névrokona halvány másán.

Amikor Serpico szolgálattételre jelentkezett, az őrmestere közölte vele, hogy előbb-utóbb el kell érnie bizonyos havi letartóztatási kvótát. Erről a civilruhások iskoláján nem történt említés, és a rendőrség szóvivői állhatatosan tagadták, hogy ilyesmi létezik. De az őrmester azt mondta, hogy emiatt egyelőre ne izgassa magát, igyekezzék minél jobban megismerkedni a körzettel, s amíg bele nem szokik új munkakörébe, elég, ha egy-egy prostituáltat letartóztat.

A civilruhások általában nappal dolgoztak, reggel kilenc és délután öt óra közt – ezekben az órákban tevékenykedtek a legbuzgóbban legfőbb célpontjaik, a lottóüzérek és a bukmékerek –, hacsak valamilyen, okból, például hogy egy gyanúsítottat nyomon kövessenek, vagy ellenőrizzék, nem sértik-e meg a szeszárusításra vonatkozó törvényeket, nem akartak inkább éjszaka dolgozni. A döntés általában tőlük függött. Az egyenruhás rendőrök megkötöttségei rájuk nem vonatkoztak, nem volt se eligazítás, se meghatározott szolgálati idő. Ha egy civilruhás elkésett a munkából, egyszerűen betelefonált a körzetbe, és azt mondta: – Már melón vagyok. – A civílruhágok szolgálat közben dohányozhattak és ihattak, állítólag azért, hogy „beleolvadjanak a tömegbe”, ámbár Serpico – látva, hogy kollégáinak zöme egyformára nyírt barkóval, vastag talpú cipőben és egyenruhaszerű sötét ruhában jár –, nehezen tudta elhinni, hogy nem tartják őket rendőröknek.

Saját külsejét művészi gonddal formálta meg. Ha egy gettó területén dolgozott, lottóüzérekre vadászva, alkalmazkodott a környezethez: megnövesztette a haját, gondozatlanul hagyta a bajuszát és a szakállát, s rendszerint ócska katonai zubbonyban, szandálban és farmernadrágban járt, sőt néha ponchót viselt, hogy látszatra semmiben se különbözzék az utcákon céltalanul kódorgó többi kábszerestől. Ha viszont prostituáltakat akart letartóztatni – és ez is elő volt írva –, rövidebbre vágta a haját, puhakalapot nyomott a fejébe, a szakállából takaros kecskeszakállt formált, mellényes öltönybe bújt, néha még keret nélküli szemüveget is tett fel, és úgy vetette bele magát az éjszakába, mint egy ideges üzletember, aki egy kis, tiltott gyönyörre vágyik.

Ugyanakkor lélektanilag is nagy változáson ment keresztül. Nem volt többé az az egyenruhás rendőr, akit mindenki messziről észrevesz, ha a posztján sétál. Ha betért egy bisztróba egy csésze kávéra, vagy egy kocsmába egy pohár italra, ügyet se vetettek rá; senki se tudta, hogy fegyvere és jelvénye van. Most nem őt figyelték, hanem ő figyelt másokat, azt a romantikus életet élte, amelyről valamikor csak ábrándozott: mindig az árnyékban járt, vagy feltűnés nélkül nekidőlt egy épület falának, vagy egy parkoló kocsiban lebújva vagy éppenséggel a háztetőkön kuporogva fürkészte az utcákat.

A civil ruhás rendőrök rendszerint párosával dolgoztak, de mikor Serpico már kiismerte a körzetet – kitanulta a közösség életének ritmusát, állandóan figyelte, hogy mi történik körülötte, s a gyanús tevékenységek iránti érzéke annyira kifinomult, hogy úgyszólván ösztönössé vált –, szívesebben dolgozott egyedül. Ha más egyéb nem is, az a pillanat mindig zavarta, amikor belépett a civilruhások – akár a kerületiek, akár a körzetbeliek – hivatali helyiségébe, zavarta valami, amit csak érzett, de pontosan meghatározni nem tudott, talán a titkolódzástól áthatott légkör: valamelyik sarokban mindig sugdolózott néhány civilruhás, s mihelyt hallótávolságba került valaki, elhallgatott. Serpico nem tudta, miről sugdolóznak, nem is próbálta megtudni. Elhatározta, hogy a maga útját járja.

Mivel ő volt az új ember a rajban, ő kapta meg a körzetbe befutott „bejelentések” zömét. Ezek panaszos levelek voltak – sok közülük azzal vádolta a rendőrséget, hogy megvesztegethető, és zsarol, némelyik példákat hozott fel olyan esetekről, amikor a rendőrség nem foglalkozott valamilyen bűnüggyel –, s a körzetben lakó emberek írták őket. A leveleket a Fehér Háznak, a polgármesternek, az FBI-nek, a rendőrfőnöknek stb. címezték. Noha mindegyikben benne volt a kérés, hogy „ne tudassák a körzettel a dolgot”, kivizsgálásra mind visszakerültek a körzethez. Nem csoda, gondolta Serpico, hogy a levelek többsége névtelen levél. Gyakran hónapok teltek el, amíg a bejelentés egyik hatóságtól a másikhoz átkerült, s noha valamennyi levél vizsgálatot követelt a bejelentés tárgyában, Serpico számára nyilvánvaló volt, hogy nem tartják fontosnak őket, s mint nem kívánatos munkát, az új emberre bízták, hogy foglalkozzon velük ő. Néha azonban egy-egy bejelentés alá volt írva, és az egyik ilyen nyomán Serpicónak sikerült egy nem mindennapi lottóüzért letartóztatnia. Egy asszony írt a rendőrfőnöknek, hogy a fölötte levő lakásban egy záróra után is nyitva tartó klub működik, ahol illegálisan szeszes italt árusítanak. Hogy „eset” lehessen belőle, több „megfigyelésre” volt szükség, és Serpico éppen elégre tett szert ahhoz, hogy meggyőződjék róla, van alapja az asszony állításainak. Így aztán egy este elment a lakásra, ahol a klub állítólag működött, és megpróbált benyitni, de nem volt ott senki. Lehet, hogy túl korán ment oda. Serpico nagyon szeretett volna eljutni az egyetemen egy esti előadásra, de gondolta, hogy benéz az asszonyhoz, aki panaszt emelt. Bekopogott, s egy tizennégy év körüli lány nyitott ajtót. Mikor Serpico megkérdezte, beszélhetne-e az anyjával, a lány a konyhába vezette. Az asztal mellett, háttal Serpicónak, egy kövér asszony ült, és szorgosan írt valamit. Serpico áthajolt az asszony válla fölött, és látta, hogy lottószelvények vannak előtte. – Asszonyom – mondta udvariasan –, eredetileg csak azért jöttem, hogy néhány kérdést tegyek fel, de most kénytelen vagyok letartóztatni.

– Miért egy magamfajta szegény öregasszonyt tartóztat le? – fröcskölte felháborodva az asszony. – Miért nem a fölöttem szórakozó társasággal csinál valamit?

– Eredetileg az volt a szándékom – felelte Serpico –, csakhogy a sors közbeszólt a Büntetőtörvény 974. és 975. paragrafusa formájában. Arra vonatkoznak, amit közhasználatú néven lottónak neveznek. Idézzek belőle?

Az asszony történetesen oszlopos tagja volt az egyik környékbeli egyházközségnek, rengeteg mentőtanú vonult fel mellette, és a bíró végül is beszüntette az eljárást ellene, azon az alapon, hogy Serpico „csalárd fondorlattal” hatolt be a lakásba.

Serpico mindazonáltal tovább nyomozott a hozzá került bejelentések ügyében, főleg akkor, ha a rendőrség megvesztegethetőségére vonatkoztak. – Ugyan már, Frank – mondta neki egyszer az őrmester –, ne törd magad efféle ügyekben – mire Serpico ezt felelte: – Miért ne?

Ettől fogva támadt bizonyos meghatározhatatlan, de kétségtelen feszültség közte és a többiek közt. Amikor később visszagondolt erre az időre, úgy érezte, hogy ekkor kezdődött minden, ekkor kezdtek a dolgok rosszra fordulni, és egyszerre csak azon vette észre magát, hogy nincs visszaút.

Körülbelül egy héttel az őrmesterrel történt szóváltása után az egyik falatozóban leült melléje egy kerületi szinten dolgozó civil ruhás rendőr, aki valamikor együtt járt Serpicóval a főiskolára. Miután megjegyezte, hogy rég nem látta Serpicót, azt mondta:

– Ejnye, Frank, úgy hallom, túlságosan magadba zárkózol, nem barátkozol a fiúkkal.

Serpico csak a teáját kavargatta.

A civilruhás tapintatosan köhintett egyet.

– De én elmondtam a fiúknak, hogy régről ismerlek. Megmondtam nekik, hogy semmi okuk nyugtalankodni miattad. Elmeséltem nekik, hogy a Village-ben laktál, és valószínűleg füvet szívtál, meg minden, de egy dologban biztos vagyok: Frank Serpico nem bajkeverő. Frank Serpico jelszava, mondtam, élni és élni hagyni.

Serpico mereven maga elé nézve szürcsölte a teáját.

– Arra akarok kilyukadni, hogy ha valami kérdeznivalód van a civilruhásokkal kapcsolatban, ha tudni szeretnél valamit, kérdezd csak meg nyugodtan. Szívesen felvilágosítalak.

Újabb zavart csend támadt. Serpico körülbelül sejtette, miféle kérdéseket várnak tőle, és végül is azt mondta: – Nem, minden oké. Nincs semmiféle kérdésem. Csak a magam útját járom.

– Ezt mondtam én is nekik,. Frank! De azért ha mégis volna valami kérdésed, tudod, hol találsz meg. Rendben?

Ez a találkozás. 1966 júliusában történt. Azoknak a „hosszú, forró nyaraknak” egyike volt, amikor New Yorkban nyugtalanságtól lüktettek a gettók. Brooklynban, a Brownsville negyedben már fordultak is elő zavargások, és az a veszély fenyegetett, hogy továbbterjednek. Július vége felé átmenetileg minden elérhető civil ruhás rendőrt visszarendeltek egyenruhás szolgálatba a zavargások idejére.

Soknak közülük, köztük Serpicónak is, a zavargások egyik központjában, a 13. rendőrkerületben kellett szolgálattételre jelentkeznie. Noha zendülés esetén az volt a feladatuk, hogy az utcán levő reguláris erőket támogassák, tudtukra adták, hogy rájuk nem vonatkoznak a posztoló rendőröket kötelező szabályok, így például nem kell óránként betelefonálniuk. Csak akkor hívják fel a központot, ha feltétlenül szükséges. – Oké, maguk valamennyien tapasztalt rendőrök – mondták nekik, mikor először vonultak ki szolgálatra. – Tudják, miről van szó, és ismerik a körülményeket. Ne avatkozzanak semmibe. Csak legyenek elérhetők, ha szükségünk lenne magukra. Ha elmennek valahová, tudassák valakivel, hogy hová.

Néhány nap múlva Serpico a számára kijelölt területen belül egy másik rendőr társaságában egy üveg dr. Brown-féle zelleres tonicot ivott egy csemegeüzletben. Kipillantott a kirakaton, és látta, hogy egy százados áll a járdán. – Gyerünk – szólt oda a másik rendőrnek –, lehet, hogy minket keres. – A két rendőr kiment, s a százados szó nélkül aláírta a naplójukat, vagyis „láttamozta” őket. Serpico nem is gondolt többet a dologra.

Másnap, augusztus 10-én, Serpico az utcán volt, amikor ismét megjelent ugyanaz a százados, és újból „láttamozta”, pontosan öt perccel kijelölt étkezési ideje előtt. Mivel olyan nagyvonalúan határozták meg a kötelességeit, tiszta véletlen volt, hogy nem ült már valamelyik étteremben, mikor a százados felbukkant, és Serpico töprengeni kezdett, vajon miért figyelik őt ilyen gondosan. A zavargások idejére egyenruhás-szolgálatba beosztott civilruhások közül sokan egyszerűen bejelentették, hogy ha szükség van rájuk, az egyik környékbeli tűzoltóállomáson találják meg őket, ott kártyáznak. Olyanok is voltak, akik kiutaztak a jókora távolságra levő Sheepshead-öbölbe, hogy ott vacsorázzanak meg a híres tengerparti vendéglők valamelyikében.

Ekkor villant át az agyán először a halvány gyanú, hogy vele valahogy másként bánnak, mint a többiekkel. Megpróbálta elhitetni magával, hogy csak képzelődik, hogy egy kis üldözési mániában szenved. De aztán, nagy elképedésére és bosszúságára, a kerület egyik irodása elárulta neki, hogy a százados panaszt emelt ellene aznap, amikor a csemegeüzletben tartózkodott. De csak Serpico ellen emelt panaszt, a társaságában levő másik rendőr ellen nem.

– Mi a nyavalyáért emelt panaszt? — kérdezte Serpico.

Az irodás elárulta, hogy a százados azt állította a jelentésében, hogy több mint egy óra hosszat volt kénytelen keresni Serpicót, míg végre megtalálta.

Serpico elképedve távozott, s megpróbálta kitalálni, mire megy ki a dolog. Egyre dühösebb lett. Eltekintve attól, hogy milyen instrukciókat kaptak a zavargások alatt teljesített szolgálatuk idejére, íratlan törvény volt, hogy a civil ruhás rendőrök nincsenek alávetve az egyenruhás rendőrökre vonatkozó szabályoknak. Ráadásul, ha egy százados emel panaszt ellene, a dolog könnyen azzal végződhetik, hogy eltávolítják a civilruhás-szolgálatból, és visszaminősítik egyenruhás rendőrnek, amivel gyakorlatilag vége minden reményének, hogy valaha is detektív lesz belőle.

Serpico, az engedelmes rendőr, első ízben lázadt fel. Telefonon felhívta a rendőrkerület egyik felügyelőjét, és elmondta neki, mit hallott. A felügyelő megerősítette, hogy csakugyan panaszt emeltek ellene, sőt, a rózsaszínű cédula éppen ott van előtte az asztalon.

– Milyen címen emeltek panaszt?

– Azon a címen, hogy nem volt a posztján – felelte a felügyelő. – Tud valamit felhozni a mentségére?

Serpico alig tudott uralkodni a hangján. – Mi az hogy. Bőven.

– Hát akkor halljam.

– Nem – mondta Serpico. – Ami mondanivalóm van, majd elmondom a fegyelmi tárgyaláson. Háttere van az ügynek. Valaki a nyakamat akarja törni, és azt hiszem, tudom is, hogy miért.

– Mire gondol?

– Felügyelő, erről most inkább nem beszélek. Majd kitálalok mindent a fegyelmi tárgyaláson, ha ezt akarják.

A burkolt fenyegetésnek, amely Serpico részéről inkább csak blöff volt, érezhetőleg meglett a hatása. – Ne cselekedjen meggondolatlanul – mondta a felügyelő. – Ne izgassa magát túlságosan a dolog miatt. Majd még beszélünk róla.

Másnap Serpico szabadnapos volt. Kiváló lövő lévén, gyakran hajtott át Bronxba, a rendőrségi lőtérre magánszorgalomból gyakorolni. Ehhez meg a civil céllövőversenyekhez, amelyekre néha benevezett, saját lőszerre volt szüksége, összebarátkozott a lőtéren szolgálatot teljesítő egyik rendőrrel, és attól vásárolt kedvezményes áron. Aznap is kiment a lőtérre, hogy kifújja mérgét a felügyelővel folytatott beszélgetés és az előzmények után, és ha már ott volt, elmesélte a lőtéri rendőrnek, hogy mi történt. – Alighanem meg akarnak értetni veled valamit – mondta a lőtéri rendőr. – A fenébe is, Frank, te csakugyan más vagy, mint a többiek.

– Egen – mondta Serpico –, azt hiszem, igazad van.

Amikor másnap ismét jelentkezett szolgálattételre a 13. rendőrkerületnél, a felügyelő, akivel telefonon beszélt, megkereste, és közölte vele, hogy „elintézte” az ellene emelt panaszt. Hozzátette, hogy Serpico a neki tett szívesség viszonzásául „meglepheti valamivel” karácsonykor.

Néhány nap múlva aztán történt valami – teljesen váratlanul, olyan meglepetésszerűen következett be, és olyan gyorsan játszódott le az egész, hogy magához térni se volt ideje –, ami után Serpico még ha akarta volna, se járhatta volna tovább a „maga útját”.

A zavargások idejére egyenruhába bújtatott civil ruhás rendőröket mindennap a 13. rendőrkerület hivatali helyiségei alatt levő garázsban bocsátották el a szolgálatból. A garázs hivatalos használatra volt fenntartva, és Serpico éppen kifelé tartott, hogy beszálljon az utcán parkoló kocsijába, a 90. körzetbe hajtson, és átöltözzön civilbe, amikor hozzálépett egy fekete rendőr, és megszólította: – Serpico, ugye?

– Egen, az vagyok.

– Tessék, ezt magának hoztam – mondta a rendőr, és átadott Serpicónak egy fehér borítékot. – Zsidó Maxtól.

Zsidó Max, mint később Seppico megtudta, a területen működő jól ismert szerencsejátékos volt. – Mit csináljak vele?

A rendőr meglepetten nézett rá. – Azt csinál vele, amit akar.

Serpico megtapogatta a vastag borítékot, és továbbment a kocsijához. A kormánykerék mögött ülve újból megnézte a borítékot. A bal felső sarkában egy szám volt, ceruzával áthúzva, és alatta egy másik: „300”. Ezenkívül a borítékon nem volt semmi. Felbontotta, és akkor látta meg a pénzt, egy vastag köteg bankjegyet. Csupa használt tíz- és húszdolláros volt. Később, mikor alkalma volt megszámolni, rájött, hogy pontosan háromszáz dollár: amennyi a borítékra volt írva.

Serpicót hányinger fogta el, és elöntötte a veríték. Bűntudatosan körülnézett az utcán, nem figyeli-e valaki. Mi lesz, gondolta, ha ezt meglátják nálam? Még három-négy civil ruhás rendőr jött ki a garázsból, miután letette a szolgálatot, és beszállt a kocsijába. Ügyet se vetettek rá.

Serpico meg csak ült, kezében a borítékkal. Fogalma se volt róla – ezt később se tudta meg –, hogy a pénzt személy szerint neki szánták-e, vagy a rajának. És azt se tudta meg soha, hogy a rendőr volt-e csak egyszerűen ostoba, amikor ilyen nyíltan a kezébe nyomta, vagy a megvesztegetési rendszer volt olyan megszokott és leplezetlen, hogy az efféle elővigyázatlanság máskor is előfordult, vagy talán csak őt akarták próbára tenni, hogyan fog reagálni.

Bedugta a borítékot az inge alá, visszahajtott a 90. körzeti kapitányságra, levetette az egyenruháját, és a pénzt borítékostul betette az öltözőszekrényébe.

Serpico eleinte nem tudta, hová forduljon. Ez a pénz nem közlekedési kihágás elnézéséért kapott borravaló, nem jelentéktelen baksis volt. Az az idő, amikor az ilyesmit csak alaptalan híresztelésnek tarthatta, elmúlt. Akár véletlenül, akár mert így terveitek ki, szembetalálta magát azzal, amitől rettegett. Tennie kellett valamit – de mit? A rendőrségen a korrupcióellenes tevékenységért a testület második számú embere, a rendőrfőnök első helyettese volt közvetlenül felelős: John F. Walsh, ez a darabos arcú, rettegett, távoli figura.

Hogyan juthat ő el Walshhez? – töprengett. A rendőrség szigorúan a hadsereg mintájára van megszervezve, tehát ez olyasmi, mintha a katonaságnál egy közlegény a vezérkari főnöktől kérne kihallgatást. Hány közbeeső állomáson kell keresztüljutnia, hányszor kell elmagyaráznia, miért akar Walshsel beszélni? Az utolsó néhány hétben olyan idegőrlő megpróbáltatásoknak volt kitéve – még egy felügyelő is ajándékot kért tőle karácsonyra –, hogy Serpico szinte már senkiben sem bízott maga körül.

Nemcsak attól tartott, hogy Walsh rendőrfőnök-helyetteshez nem lesz módja soha eljutni: ugyanilyen kétségei voltak a rendőrség egyéb korrupcióellenes alakulataival, nevezetesen a Rendőrfőnök Bizalmas Ügyekben Nyomozó Alakulatával és a Főfelügyelők Nyomozó Alakulatával kapcsolatban is. Volt még egy kis létszámú ilyen alakulat, a Rendőrőrsök Vezetőinek Tevékenységét Vizsgáló Csoport, amelynek akkor Sidney Cooper állt az élén. Ha Frank Serpico már akkor ismerte volna Coopert vagy valakit, aki közel áll hozzá, alighanem másként végződött volna minden, csakhogy nem ismerte. Nem ismert senkit, márpedig az, amiről beszélnie kellett volna, széles körű vizsgálatot igényelt, olyan hivatalos személyre lett volna szüksége, aki nemcsak meghallgatja és megérti, hanem foglalkozni is hajlandó az üggyel. A garázsban történt esetnek nem voltak tanúi. Persze ott volt a boríték a pénzzel, de a helyzet így is „egy az egy ellen” volt, ahogy a jogászok szeretik mondani: csak Serpico vallomása állt szemben a rendőr vallomásával, aki átadta neki a borítékot, és Serpico még a rendőr nevét se tudta.

Valakit azonban mindenképpen a bizalmába kellett avatnia, és még aznap késő este arra az elhatározásra jutott, hogy egy másik civil ruhás rendőrtől kér tanácsot, akivel együtt járt a Bűnügyi Nyomozó Tanfolyamra. A civilruhásnak David Durk volt a neve. A tanfolyam után a város Nyomozóosztályára került, amely közvetlenül a polgármesternek tett jelentést, és jogában állt a város bármelyik ügyosztályának ügyeibe beletekinteni.

A harmincegy éves, tehát körülbelül Serpicóval egyidős, száznyolcvan centi magas, meglehetősen sápadt arcú, korán őszülő, agresszív beszédmodorú David Durk egy orvos fia volt. Egyetemet is végzett, de nem a New York City University valamelyik esti tagozatán magoló hallgatóként, mint a legtöbb rendőr, hanem az előkelő Amhersten, ahol a politikai tudomány volt a főtárgya. A Columbia Egyetem jogi karára is járt egy évig, de aztán úgy látta, hogy a jogi pálya nem neki való, és afrikai fafaragványok behozatalával foglalkozott. De itt sem találta meg a helyét, s mivel saját bevallása szerint mindig is kacérkodott a gondolattál, hogy rendőr lesz, 1963-ban, vagyis négy évvel később, mint Serpico, belépett a rendőrség kötelékébe.

Serpico akkor ismerkedett meg vele, amikor a civilruhás-iskolára való felvételük előtt berendelték őket előzetes beszélgetésre a rendőr-főkapitányságra. Durk szürke flanellöltönyt, ripszselyem nyakkendőt és rágombolható keménygalléros inget viselt. A keménygallér kicsit kopott volt. – Ez az ing feddhetetlenségem jelképe – magyarázta meg Durk Serpicónak, mire mind a ketten elnevették magukat.

Serpico azonnal rokonszenvet érzett Durk iránt, gyakran ebédeltek együtt a Bűnügyi Nyomozó Tanfolyam idején, és Serpico később is vacsorázott néha Durk és a felesége társaságában. Serpico nemcsak öltözködni nem látott még úgy rendőrt, ahogyan Durk öltözködött, de beszélni sem hallott még úgy senkit. Állandó beszédtéma volt köztük a rendőrség soraiban elburjánzott korrupció, és hogy milyen káros hatással van ez a rendőrnek a közösségben játszott szerepére. Durk könnyedén és hatásosan szavakba tudta önteni a Serpico fejében kavargó gondolatokat: hogy a korrupció azért virulhat szabadon, mert a rendőrség magas rangú vezetői eltűrik, s hogy ez a fertőzött vezetés nem hangsúlyozza kellő nyomatékkal, hogy rendőrnek lenni azt jelenti, hogy másokon segítsünk, és őket szolgáljuk.

De nem Durk magabiztos beszédkészsége késztetté Serpicót arra, hogy felhívja őt a boríték ügyében. Amikor együtt voltak a civilruhás-iskolán, Durk nemegyszer célzott arra, hogy befolyásos ismerősei vannak Lindsay polgármester új közigazgatási apparátusában. Serpico emlékezett rá, hogy Dur-kot nemegyszer hívták ki az órákról a telefonhoz egy-egy előadás kellős közepén. Az ilyesmi feltűnően szokatlan volt, és Serpico kénytelen volt arra gondolni, hogy valami nagyon fontos személy keresheti. S ha volt is valami kétsége efelől, eloszlott, amikor Durkot – a rendőrségi irányelv ellenére, hogy egy civil ruhás rendőrnek négy évig kell szolgálatot teljesítenie ahhoz, hogy beosztható legyen a Nyomozóosztályhoz – azonnal oda osztották be, és a város Nyomozóosztályán várta, hogy megkapja az arany detektívjelvényt.

Durknak valóban olyan politikai összeköttetései voltak a Lindsay-adminisztrációban, amilyenekről Serpico akkor még nem is álmodott. Mindenekelőtt Jay Kriegel, egy tehetséges fiatalember, aki szintén az Amhersten végzett, s noha csak húszas évei derekán járt, Lindsay polgármester tanácsadóinak legbelső köréhez tartozott.

Durk előadása szerint akkor ismerkedett meg Kriegellel, amikor még gyalogos járőrként teljesített szolgálatot a Central Park közelében, 1965 nyarának elején. Beszélgetésbe elegyedtek, rájöttek, hogy mindketten az Amhersten végeztek, és Kriegel csodálkozásának adott kifejezést, hogy Durk rendőr. Attól fogva kezdtek rendszeresen összejönni. John Lindsay választási hadjárata már nagyban folyt – akkor pályázott első ízben a polgármesterségre –, és Kriegel Durktól kért bizonyos információkat a rendőrség tevékenységének hatásfokáról, hogy a propaganda során azokat is felhasználják. Durk készséggel tett eleget a kérésnek, és ezzel jelentős segítséget nyújtott Lindsaynek a bűnözésről szóló „fehér könyve” megírásához.

Aztán Durk Kriegel révén megismerkedett Robert Price-szal, Lindsay választási hadjáratának vezetőjével is, aki Lindsay megválasztása után polgármester-helyettes lett, s mint ilyen, a polgármester mellett a leghatalmasabb személyiség volt a Városházán. Egyebek közt elsősorban ő kutatta fel a tehetségeket a hivatalba lépő új közigazgatás számára, és ő mutatta be Durkot Arnold Fraimannek, akit Lindsay a Városi Nyomozóosztály főbiztosává nevezett ki.

A város Nyomozóosztályán a rendőrség Nyomozóosztályának körülbelül húsz detektívje dolgozott különleges megbízatással, és amikor Fraiman 1966 elején hivatalba lépett, egyik első feladata az volt, hogy megfelelő embert keressen az élükre. Megmutatta Durknak a jelöltek listáját. Durk átnézte, és azt mondta Fraimannek, hogy a munkakör betöltésére legalkalmasabb személy, bizonyos Philip Foran százados nem szerepel a listán. Ez a feltűnően megnyerő modorú, kellemes rendőrtiszt a Főfelügyelők Nyomozó Alakulatához volt beosztva, s Durk szerint mindent tudott a korrupcióról, odaadó rendőr volt, és nagyszerű vezetői képességekkel rendelkezett. Egy Fraimannel folytatott későbbi tárgyalás során Durk továbbra is Foran százados kinevezését sürgette, úgy jellemezve őt, hogy a „legbecsületesebb rendőr, akivel életemben találkoztam”.

Miként később egyre inkább nyilvánvalóvá lett, Durk hajlamos volt túlzásokba esni, akármiről kérdezték meg a véleményét. Most is elragadtatott véleménnyel volt Foran századosról, pedig tulajdonképpen csak nemrég ismerte őt. A manhattani Bemard S. Baruch College előadásain ismerkedett meg vele, ahol Durk az esti tagozaton folytatott tanulmányokat, magiszteri diplomát akart szerezni. Szóba került köztük a rendőrségi korrupció, és Durk nyilván nagy hatást gyakorolt Foranre, mert az elintézte neki, hogy áthelyezzék a Főfelügyelők Nyomozó Alakulatához. De Durk ott csak rövid ideig teljesített szolgálatot, mert felvették a civilruhás-kiképző tanfolyamra. Közben Foran százados érdekében végzett propagandamunkája kifizetődött. Mielőtt még hivatalosan megkeresték volna Forant, hogy vállalja-e a város Nyomozóosztályán dolgozó detektívek parancsnokságát, Durk telefonon felhívta, és közölte vele, hogy ha akarja, övé az állás. Foran először nem akarta elhinni, hogy egy civil ruhás rendőrnek módja lehet ilyen ajánlatot tenni neki, de mikor megértette, hogy Durk komolyan beszél, azt mondta, hogy természetesen akarja az állást. Forant kinevezték, és röviddel utána Durk hozzá került dolgozni. Később, mikor megkérdezték Durktól, hogy Kriegellel és Price polgármester-helyettessel való kapcsolatának van-e valami köze a beosztásához, a legkomolyabban így felelt: – Szeretném hinni, hogy nincs.

Miután Serpico felhívta Durkot a boríték ügyében, másnap összeültek, hogy megbeszéljék, mi legyen a teendő. Durkot szemmel láthatóan tűzbe hozta, hogy alkalom kínálkozik nagyobb arányú vizsgálatot indítani a korrupció ügyében, és közölte Serpicóval, hogy tudja is, kihez kell fordulniuk: a főnökéhez, Philip Foranhez.

Serpico megkérdezte, miért nem fordulnak egyenesen a fejhez, Fraiman főbiztoshoz. Durk azt felelte, hogy az ügy kényes, és érzése szerint Fraiman nem eléggé tapasztalt ember ahhoz, hogy nyugodtan hozzá lehetne fordulni vele, legalábbis ő nem olyannak ismerte meg. Foran viszont, bizonygatta, tapasztalt ember, azonnal kapni fog az alkalmon, és pontosan fogja tudni, hogy ebből kiindulva hogyan haladjon tovább.

Serpicónak kételyei voltak. Biztos volt benne, mondta Durknak, hallotta valahol, hogy korábban Foran is civil ruhás rendőr volt, és ez személy szerint neki kellemetlen. De Durk azt felelte, hogy ez nem jelent semmit, Foran „korrekt”, ő feltétel nélkül bízik benne.

Serpico végül is megadta magát, és Durk megszervezte a találkozót Forannel. Serpico magához vette az öltözőszekrényéből a borítékot, és Durk társaságában felkereste Forant az irodájában. Amikor meglátta Forant, meglepődött, hogy – eltekintve attól, hogy körülbelül százhetven centi magas volt – mennyire hasonlít John F. Kennedyhez. Serpico annak idején csodálattal nézett fel Kennedyre, s most úgy érezte, ez a hasonlóság biztató jel.

Úgy ültek le, hogy Durk ült közte és Foran közt. Miután bevezetőül Durk néhány szóval ismertette, milyen problémával fordult hozzá Serpico, Serpico kezdett beszélni. Elmondta, milyen híreszteléseket hallott annak idején a civil ruhás rendőrökről, milyen nehezen szánta rá magát arra, hogy civilruhás-szolgálatba lépjen, és említést tett a barátságos civilruhásról, aki olyan átlátszó célzattal biztatta, hogy ha „valami kérdeznivalója” lenne a civilruhás-szolgálattal kapcsolatban, kérdezze csak meg nyugodtan.

Foran szemmel láthatóan elképedt. Tudja, hogy régebben előfordult ilyesmi, vetette közbe, de fogalma se volt róla, hogy még ma is ilyen a helyzet.

Erre Serpico elmondta, hogy amikor a zavargások idején egyenruhában teljesített szolgálatot, és egy százados indokolatlanul panaszt emelt ellene, tiltakozására egy felügyelő „elintézte” ugyan a panaszt, de elvárja, hogy Serpico „meglepje valamivel” karácsonykor. Végül azt is elmesélte, mi történt a 13. rendőrkerület garázsában: hogyan lépett hozzá a rendőr, és nyomta a kezébe a borítékot Zsidó Max háromszáz dollárjával.

Szavai közben elő is vette a zsebéből a borítékot, és odaadta Durknak, aki továbbadta Forannek. Foran – ezt Serpico sose tudta elfelejteni – játszadozott egy pillanatig a borítékkal, vetett bele egy pillantást, és – visszaadta.

Foran százados hátradőlt a székében, és Serpicóra nézett. Elég ostobaság volt Serpico részéről, jegyezte meg, hogy elfogadott egy borítékot valakitől, akit nem is ismert. Serpico kezdte kényelmetlenül érezni magát. Mit akar ezzel mondani Foran? Meg akarta kérdezni tőle, honnan tudhatta volna meg, hogy mi van a borítékban, ha nem fogadta volna el, de Foran nem engedte szóhoz jutni. Éles, ellentmondást nem tűrő hangon tovább beszélt.

Serpico a történtek után két lehetőség közül választhat, jelentette ki. Ha óhajtja, természetesen tovább forszírozhatja a dolgot. Ebben az esetben ő kénytelen Fraiman főbiztos elé vinni Serpicót, és Fraiman minden valószínűség szerint vádesküdtszék elé „idézteti”, s akkor elkerülhetetlenül kiszivárog a híre, hogy mit művelt. Mikor Foran idáig ért jelentőségteljes szünetet tartott. Aztán folytatta: – És az egésznek az lesz a vége, hogy az East Riverben fogja találni magát, arccal lefelé.

Ismét tartott egy kis szünetet. A másik lehetőség, tette hozzá, hogy elfelejti az egészet.

Serpico csak ült és bámult. Kényelmetlen forróság öntötte el egész testét. Borzasztó zavarban volt. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy jól hallotta annak az embernek a szavait, akiről Durk azt állította, hogy az egyetlen, aki biztosan vizsgálatot fog indítani. Vagy talán ő kezd megőrülni? Talán Foran nem is azt mondta, amit ő hallott? De hát ott ült Foran, nem egészen két méterre tőle, nyugodtan nézett rá az íróasztal fölött, és várta, hogy feleljen valamit.

Serpicónak már csak egyetlen kívánsága volt: minél előbb kikerülni a szobából. Szinte gépiesen felelte: – Oké, azt hiszem, inkább elfelejtem az egészet. De mit csináljak a borítékkal? Nem szeretném, ha valaki azt hinné, hogy megtartottam.

– Az már a maga dolga – hangzott Foran válasza.

A beszélgetés irreálissá vált, az összejövetel célja teljesen elfelejtődött. Serpico még ült, de forgott vele a világ, mintha szédülne. – Talán odaadom az őrmesteremnek – nyögte ki végül.

Foran ezt jó ötletnek találta. A hangja megnyugtató volt, szinte atyai. – Adja oda az őrmesterének – mondta. – Szabaduljon meg tőle.

II. rész

NYOLCADIK FEJEZET

Az Egyesült Államokban, ahol minden városnak önálló rendőrsége van, a New York Police Department (New York-i Városi Rendőrség) a legrégebbi: 1844-ben szervezték meg. A panama és a korrupció szinte kezdettől fogva felütötte a fejét a soraiban, és az idők folyamán a rendőrség megvesztegetése és a rendőrségi zsarolás olyan mindennapi jelenséggé vált, hogy sok esetben nem is tartották érdemesnek szóvá tenni a sajtóban.

De minduntalan előfordult egy-egy olyan botrány is, amely fölött már senki sem hunyhatott szemet. Az egyik legnagyobb botrány az 1890-es években robbant ki, amikor kiderült, hogy a város bordélyházai a rendőrség védelme alatt állnak, s a rendőrség ebből mérhetetlen hasznot húz. A leleplezés következménye az lett, hogy a rendőrfőnök lemondott, a testületet jelentős mértékben újjászervezték, és Theodore Rooseveltet nevezték ki rendőrfőnöknek. Roosevelt a tőle megszokott öntelt magabiztossággal látott munkához. „New York legfontosabb, de ugyanakkor legkorruptabb igazgatási ágazatának a vezetését bízták rám – írta egyik levelében –, de én örömmel vállaltam a feladatot: igazi férfimunka lesz.” – Két évvel később, miután életbe léptetett bizonyos reformokat, már jóval meggondoltabban nyilatkozott: „Csaknem mindent megtettem, amit az érvényben levő törvények szerint a rendőrségnél megtehettem, és ma már szívesen venném, ha felmentenének hivatalomból.”. Rooseveltnek szerencséje volt: küszöbön állt a spanyol-amerikai háború, és nagyon megkönnyebbült, amikor nemsokára kinevezték tengerészeti államtitkárnak.

Az 1930-as évek elején, amikor a szesztilalom korszaka a vége felé járt, egy vizsgálat során, amelyet a város közigazgatásában és bíróságain elharapózott korrupció tárgyában tartottak, egyebek közt az is kiderült, hogy egész rendőrosztagok álltak olyan hírhedt gengszterek szolgálatában, mint Charles (Lucky) Luciano és Dutch Schultz. Ez a leleplezés indította el egy addig ismeretlen fiatal ügyész, Thomas E. Dewey politikai karrierjét, aki a későbbiek folyamán tizenkét évig New York állam kormányzója és két ízben republikánus elnökjelölt volt.

Aztán következett 1950-ben a Gross-botrány. Harry Gross egy brooklyni bukméker volt, aki évi egymillió dollárt fizetett a rendőrségnek, hogy háborítatlanul működtethesse évi húszmillió dollárt jövedelmező szerencsejáték-hálózatát. A vizsgálat során kiderült, hogy a rendőrség fejeseinek többsége érintve van az ügyben, a rendőrfőnök lemondott, több mint száz rendőrt, köztük felügyelőket és kapitányokat elbocsátottak – vagy a közvélemény nyomására önként léptek ki – a rendőrség kötelékéből, sőt hárman öngyilkosságot követtek el közülük.

Kisebb botrányok azonban továbbra is rendszeresen előfordultak. 1959-ben például egy nyugalomba vonult New York-i rendőr őrmester autóbalesetet szenvedett az állam északi részén. Eleinte úgy látszott, hogy ez is csak amolyan ittas vezetés okozta baleset, mint a többi, amíg ki nem derült, hogy 19 495 dollár készpénz van a kocsijában, valamint egy névsor azokról a bukmékerekről, akiktől a pénzt a megvesztegetett rendőrök számára bevasalta. És 1964-ben újabb megvesztegetési esetre derült fény. A rendőrség ezúttal is a szerencsejátékosoktól kapott pénzt, és benne volt a dologban az egyik legjobb hírnévnek örvendő alakulat: a rendőrség főfelügyelőinek negyvennyolc emberből álló Bizalmi Alakulata is. Kénytelenek voltak feloszlatni.

Nemcsak New Yorkban volt ez a helyzet. Az utolsó negyedszázad folyamán botrányok sorozata rendítette meg a közvélemény rendőrségbe vetett bizalmát szinte az egész országban: így például Atlantában, Baltimore-ban, San Franciscóban, Philadelphiában, Newarkban, Louisville-ben, Renóban, Kansas Cityben, Detroitban, Readingben és a New York állambeli Albanyban.

1966 nyarán – körülbelül ekkor került sor Serpico találkozójára Foran századossal – megvizsgálták, milyen mértékben korrumpálódott a rendőrség Bostonban, Washington D. C-ben és Chicagóban, és a vizsgálat kimutatta, hogy minden ötödik rendőr esetében bűnös törvénysértést észleltek, noha az illetők tudták, hogy figyelik őket. E vizsgálat során, amelyet dr. Albert J. Reiss, a Yale Egyetem professzora az Elnöki Bűnügyi Vizsgáló Bizottság utasítására vezetett, harminchat erre kiképzett megfigyelő a három városban találomra kiválasztott 597 rendőr tevékenységéről tett jelentést. A jelentésben csak az olyan bűncselekmények szerepeltek, mint a közönséges lopás, valamint a tiltott tevékenységek fedezéséért és az eskü alatt tett tanúvallomások megváltoztatásáért kapott pénzek elfogadása. Az afféle jelentéktelenebb megvesztegetésekre, mint az ingyen étel és ital, kisebb ajándékok és vásárlási kedvezmények, a jelentések ki se tértek.

New Orleansben az 1950-es évek elején körülbelül harminc rendőr ellen emeltek vádat megvesztegetésért és a szervezett szerencsejáték és a prostitúció védelmére való szövetkezésért. A bűnvádi eljárást sokáig halogatták, s a végén a vádakat formai okokból elejtették. Aztán 1969-ben újabb szégyenbe keveredett a rendőrség, ezúttal egy rendőrökből álló betörőbanda miatt.

Seattle-ben a szövetségi vádesküdtszék folytatott vizsgálatot, és kiderült, hogy majdnem száz rendőr – a testületnek körülbelül tíz százaléka – tagja egy nagy körültekintéssel kiépített zsaroló szervezetnek. A város rendőrfőnök-helyettese is azok között volt, akik börtönbe kerültek.

Denverben – noha „becsületes város” hírében állt, két jó újságja volt, és a lakosság állítólag megfelelően volt tájékoztatva – a város történetének legnagyobb bűnszövetkezete tizenöt évig működhetett kénye-kedve szerint – a rendőrök vezetésével. A denveri rendőrökről kiderült, hogy nemcsak szakértő betörők, hanem tagjai is voltak legalább öt kasszafúró bandának, amíg szorgosan folytatott „mellékfoglalkozásukra” végül is fény nem derült, és több mint negyvenet nyakon nem csíptek közülük. Denverben az a keserű vicc járta, hogy amikor egy üzlettulajdonos felhívta a rendőrséget, és jelentette, hogy betörtek hozzá, ezt a választ kapta: – Tudunk róla – mi jártunk ott.

Chicago mindig is arról volt híres, hogy korrupt a rendőrsége, de 1960-ban egészen elképesztő szalagcímek döbbentették meg a várost az újságok első oldalán: kiderült, hogy a chicagói maffia feje egy rendőr hadnagy társaságában töltötte egyhónapi szabadságát Európában. Aztán egy hivatásos betörő, akit húszévi börtönbüntetés fenyegetett, elhatározta, hogy beköpi a betörőbanda többi tagját is: egytől egyig chicagói rendőrök voltak. Ez volt, miként azt Richard J. Daley polgármester némi túlzással megfogalmazta, „a legmegdöbbentőbb és legszégyenletesebb eset a chicagói rendőrség történetében”. Mivel az éppen választási év volt, Daley új, feddhetetlen múltú főnököt állított a rendőrség élére azzal, hogy végezzen „nagytakarítást”. Az új rendőrfőnök újjászervezte és korszerűsítette ugyan a testületet, de a külszín mögött alapjában véve semmi sem változott. 1967-ben például, egyetlen lottóügynökségen való rajtaütés során kiderült, hogy Chicago huszonegy rendőrségi körzete közül tíz szerepel az ügynökség fizetési listáján. Röviddel utána a rendőrség Hírszerző Osztályának a főnökét, aki a rajtaütést vezette, elmozdították az állásából. 1971-ben azonban egész botránysorozat rendítette meg a rendőrséget, amelyet Daley polgármester még mindig „az ország legkülönb rendőrségeként” magasztalt: a szövetségi vádesküdtszék vizsgálata heroin-üzelmekre, szerencsejátékosok védelmére, zsarolásokra, pénzen vásárolt előléptetésekre derített fényt.

A felsorolt esetek csak példák arra, hogy a rendőrségen országszerte széles körben elterjedt a korrupció. De akár jelentős, akár jelentéktelen példák, egyvalami közös bennük: az átlagrendőr, akármilyen becsületes volt is, vagy „nem nézett oda”, vagy kivált a rendőrség kötelékéből, vagy – nagy ritkán – névtelenül tett jelentést egy-egy pénzjuttatásról. Egyik esetben sem akadt olyan rendőr, aki önként hajlandó lett volna megfújni a vészjelet, aztán előállni, és – ahogy más bűnözők esetében elvárták tőle – nyilvánosan tanúvallomást tenni a rendőrök ellen a bíróság előtt. Egyik esetben sem akadt egy Frank Serpico.

Foran századossal folytatott beszélgetése után Serpico néhány napig nem találkozott 90. körzetbeli őrmesterével, mivel ezen a nyáron a zavargások miatt egyenruhába bújtatva a brooklyni gettókban teljesített szolgálatot. Amikor végre találkozott vele, megkérdezte, beszélhetnének-e néhány percig négyszemközt. Bementek a kapitányság főépülete mögött húzódó udvar végén a civilruhások kétes tisztaságú öltözőjébe.

Serpico kivette a szekrényéből a borítékot a háromszáz dollárral, elmondta az őrmesternek, hogy a kerületben nyomta a kezébe az egyik rendőr, anélkül hogy megmondta volna, mit csináljon vele, tehát most továbbadja. – Nekem nincs szükségem rá – mondta Serpico –, nem akarok ilyesmibe belekeveredni.

– Oké, Frank – mondta az őrmester –, értem.

Azzal Serpico szeme láttára kinyitotta a borítékot, kivette belőle a pénzt, és zsebre dugta. Serpico a pénzt akkor látta utoljára. Az őrmesteren nyoma sem látszott a meglepődésnek; egyetlen kérdést sem tett fel, se azt nem kérdezte meg, hogy milyen körülmények közt jutott Serpico a borítékhoz, se azt, hogy le tudná-e írni a rendőrt, aki átadta neki.

Serpico azért adta oda a pénzt az őrmesternek, mert nem tudta, mi egyebet csináljon vele, vagy a történtek után kihez forduljon, és úgy érezte, időre van szüksége, hogy összeszedje az eszét. Több mint egy hét telt el, amióta megkapta a borítékot, és a zavargások okozta általános felfordulásban arra számított, hogy fedezve lesz addig, amíg összejön Forannel, aki minden bizonnyal megmondja majd neki, hogy milyen lépéseket tegyen. De miután csalódott Foranben, teljesen önmagára volt utalva, és számított rá, hogy ha – miként valószínűnek tartotta – a boríték tesztpróba, előbb-utóbb kérdések fognak következni. El tudta képzelni, hogy valaki átmegy a 13. rendőr kerülethez, és megkérdi: – Hol a pénz? – mire valaki azt mondja: – Serpicónál. – Soha életében nem érezte ennyire egyedül magát, és ez még csak a kezdet volt.

Amikor elhagyta Foran irodáját, David Durk utánament, és azt mondta: – Viszlát, majd felhívlak, és beszélgetünk. – Durk csakugyan felhívta. Kijelentette, hogy ő is csak most jött rá, miféle alak Foran. – Nem mer belekeveredni a szarházi – mondta.

– Nem hát – felelte Serpico. – Felejtsük el az egészet.

Durk össze akart jönni vele, hogy kieszeljék, mi legyen a következő lépésük, de Serpico kitért a javaslat elől. Nem hibáztatta Durkot a történtekért, de beléje vetett bizalma semmivé lett. Úgy érezte, hogy hiába látszik dörzsöltnek, a legjobb esetben naiv. Akármilyen nehezére esett, tudomásul kellett vennie, hogy ő is az. De – és talán ez volt a különbség kettejük közt – ő legalább hajlandó volt ezt beismerni.

Persze megtehette volna, hogy egyszerűen kilép a rendőrség kötelékéből. Föl is ötlött benne a gondolat, fontolóra is vette, és el is vetette. Ez egyenlő volna azzal, gondolta, mintha az életéből lépne ki önként. Márpedig erre nem vált hajlandó, és nem volt hajlandó feladni azt az elképzelést sem, amelyet már gyermekkorában kialakított magában a rendőrről. Azon vette észre magát, hogy kétségbeesetten kapaszkodik a lehetőségbe – pedig tudta, milyen nevetséges elképzelés –, hogy a borítékügy egyedülálló eset, csak a 90. körzetre vagy a 13. rendőrkerületre jellemző, hogy csak véletlenül talált a hordóban éppen egy rothadt almára, amilyen minden hordóban akad egy-kettő. Nem volt hajlandó elfogadni, hogy esetleg az egész hordó alma, sőt maga a hordó is rothadt.

Annak, hogy átadta a pénzt az őrmesternek, egyetlen érzékelhető eredménye lett. A feszültség, amelyet önmaga és a többi civil ruhás rendőr közt észlelt, szinte azonnal megszűnt. Az ok, gondolta, eléggé nyilvánvaló. Elégedettek, mert bebizonyította, hogy megbízható, hogy a becsületes rendőrök hagyományos módszerét követi: szemet huny, hogy ne lássa, mi folyik. Nem kell félniük tőle, és ami történt, azt jelenti, hogy fejenként több pénz jut rájuk az osztozáskor.

Serpico a zavargások idején tovább szolgált egyenruhában, s amikor a zavargások végeztével visszatért a körzetbe, többnyire egyedül dolgozott. Meg sem próbálták tevékenységét összehangolni a többiekével. Ez is beleillett az ábrába. Senki sem óhajtotta, hogy mellette legyen, amikor éppen beszedi a sápot, vagy amikor éppen megvesztegeti valaki.

Aztán a feszültség újból visszatért. Ugyanis Serpico, ahelyett hogy könnyen vette volna a dolgokat, egyre több szerencsejátékost tartóztatott le, anélkül hogy a civil ruhás rendőrök közül bárkivel tudatta volna, mit csinál, vagy mire készül. Mikor egyszer szokott módján zsákmányra vadászott az utcákon, kiszúrt egy komoly „esetet” az egyik környékbeli bárban: észrevette, hogy a bárnak feltűnően nagy a forgalma, de a vendégek legfeljebb annyi időt töltenek benn, amennyi alatt egy fogadást meg lehet kötni, de egy pohár sört meginni semmiképpen sem. Több napig megfigyelés alatt tartotta a bárt, aztán egy délután, amikor csak néhány vendég volt benn, ő is bement. Kifakult farmernadrágban, ócska katonazubbonyában nem volt feltűnő jelenség, s miután a csapos odalökött neki egy pohár sört, tovább beszélgetett egy másik vendéggel. Serpico észrevette, hogy hátul, a pult túlsó végén egy férfi ceruzával a kezében figyelmesen számolgat egy papíron. Megitta a sörét, bement a vécébe, s amikor visszatért, rendelt még egy pohár sört, és úgy helyezkedett el, hogy sokkal közelebb legyen a ceruzás férfihoz. A férfi vetett rá egy pillantást, aztán ismét a munkája fölé hajolt.

Serpico most már tisztán látta, hogy a pasas lottószelvényeket ír. A lottóhoz használt papír rendkívül vékony, egy ügyes lottóírnok egy pillanat alatt eltüntetheti: galacsinná gyúrja és elpöcköli, vagy ha kell, lenyeli. Serpico hirtelen odahajolt, és megmarkolta a pasas csuklóját. Olyan hirtelen volt a mozdulata, hogy néhány szelvény bizony ott maradt a pulton. Addig fogta szorosan a pasas csuklóját, amíg az, magához térve meglepetéséből, vállat nem vont, és el nem ernyedt. Akkor felemelte a kezét, és elkobozta a pulton maradt szelvényeket. A négy-öt vendéget kiparancsolta a bárból, az elképedt csaposra pedig rászólt, hogy zárja be az ajtót. Aztán felhívta a kapitányságot, és kért egy URH-s kocsit.

Anélkül hogy előzetesen bárkinek szólt volna, Serpico letartóztatott még egy lottó-üzért, aztán egy harmadikat is. Mint civil ruhás rendőrnek, ez volt a feladata. Ennek ellenére tisztában volt vele, hogy összeütközést provokál: előbb-utóbb lecsap egy olyan lottóüzérre, aki a rendőrség védelme alatt áll. A többi civilruhás egyre ellenségesebb magatartást tanúsított iránta, és Serpico tudta, hogy nincs maradása a körzetben. Nem az esetleges verekedéstől félt, annak még örült is volna, hanem a légkört nem bírta elviselni.

Hallotta, hogy a Kábítószeres Részleg embereket keres, legalább százat. A hét hátralevő részében megnövesztette a szakállát, aztán felvette a leghitványabb ruhadarabjait, és elment a Részleg hivatali helyiségébe, a Manhattan legdélibb részén levő 1. számú körzetbe. Azt akarta megmutatni, hogy milyen ügyesen tudja álcázni magát, és nagyon meg volt elégedve az ötletével, amikor belépett az irodába, és látta, hogy akik kitöltik a jelentkezési lapokat, mind gondosan megnyiratkoztak, fehér inget vettek fel, és nyakkendőt kötöttek hozzá.

Megadta a nevét az ügyfélfogadó tisztviselőnek, de semmi többet nem árult el magáról, hanem megkérdezte, beszélhetne-e valamelyik felügyelővel. Érezte, hogy mindenfelől úgy néznek rá, mintha besúgó volna, és furcsálló tekintetet vetett rá a felügyelő is, aki fogadta.

– Kolléga vagyok – mondta Serpico, és felmutatta a jelvényét. – Úgy hallom, emberekre van szükségük, hát itt vagyok.

A felügyelő elképedt, mikor megtudta, hogy Serpico rendőr. – Feltétlenül használni tudjuk – mondta, és azonnal elő is vett egy jelentkezési űrlapot, s ő maga kezdte kitölteni a kérdéseire kapott válaszok alapján.

– Jelenleg hol dolgozik?

– A civilruhásoknál.

A felügyelő kezében megállt a toll. – Hm – dünnyögte –, nem tudom, átvehetjük-e a civilruhásoktól. – Talán csakugyan üldözési mániája van, gondolta Serpico, de biztos volt benne, hogy jól hallotta: a felügyelő hangjából eltűnt a lelkesedés. Mintha Serpico azzal, hogy bevallotta a beosztását, azt, hogy civil ruhás rendőr, valamiképpen bemocskolta volna magát. Dühbe hozta a rendőrség képmutatása. Egyfelől megkívánták, hogy négy esztendeig civilruhásként teljesítsen szolgálatot, csak aztán lehet belőle detektív, másfelől maga a puszta tény, hogy civilruhás, azonnal gyanússá tette. Tisztán látta ezt a felügyelő arcán: a civil ruhás rendőrök pénzt fogadnak el a szerencsejátékosoktól és a striciktől, és innen már viszonylag nem nagy lépés, de jóval nagyobb a kísértés, hogy a kábítószeresektől is elfogadják.

A felügyelő kitöltötte az űrlapot, és azt mondta Serpicónak, hogy ha ő addig nem jelentkezne, egy hét múlva hívja fel telefonon. Serpico kivárta a hetet. – Sajnálom – mondta a felügyelő –, nem tudtuk elintézni.

Miközben azon töprengett, hogy mi legyen a következő lépése, a döntés joga váratlanul kicsúszott a kezéből. 1966 novemberében – körülbelül három hónappal azután, hogy a garázsban a kezébe nyomták a borítékot – értesítették, hogy áthelyezik egy másik civilruhás-csoporthoz, a bronxi 7. rendőrkerületbe. Az áthelyezési rendelet olyan váratlanul jött, hogy nem tudta – és a későbbiekben sem tudta meg –, hogy véletlen volt-e, vagyis a rendőrségi bürokrácia szokványos lépése, vagy azt a célt szolgáló manőver, hogy elkerüljön a 90. körzetből.

Aztán másnap – szabadnapos volt – felhívták odahaza telefonon a rendőrség tájékoztató szolgálatától, és felajánlottak neki egy másik munkakört. Amikor még a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatalban dolgozott, ismételten berendelték a főkapitányságra tolmácsnak a reggelenkénti központi szemlékre, mivel folyékonyán beszélt spanyolul. A telefonáló elmondta, hogy a tájékoztató szolgálatnál egy új részleget szerveznek, amelynek az lesz a feladata, hogy a spanyolul beszélő emberektől befutott panaszokkal foglalkozzék, és megkérdezte Serpicótól, nem volna-e kedve ott dolgozni.

– Hát nem is tudom, mit mondjak – válaszolta Serpico. – Ugyanis jelenleg civilruhás-szolgálatot teljesítek, és állítólag nehéz innen kikerülni.

– Emiatt sose izgassa magát. Ha akarja, elintézzük.

– Hadd gondolkozzam holnapig – mondta Serpico.

A tájékoztató szolgálatnál való munka – alapjában véve telefonhívásokat kellett felvennie – távol esett az olyanfajta rendőri tevékenységtől, amilyenről Serpico gyermekkorában ábrándozott, de annyira szeretett volna elkerülni a 90. körzetből, hogy szinte még ezt is csábítónak érezte. A 7. rendőrkerülettel kapcsolatban az nyugtalanította, hogy ott is civil ruhás rendőrként kell szolgálatot teljesítenie, és félt, hogy a végén esetleg ott is pontosan ugyanolyan helyzetbe kerül, amilyenből menekülni szeretne.

De most legalább volt választási lehetősége, és az éjszaka folyamán arra az elhatározásra jutott, hogy a rendőrség egyik tapasztalt tagjától, Cornelius J. Behan századostól kér tanácsot. A magas, beesett arcú, komoly százados korábban a zsebmetszőkkel és szélhámosokkal foglalkozó brigád vezetője volt. A kolumbiai Bogotában szabályos zsebmetsző-iskola működött, a „növendékeit” rendszerint New York Citybe küldte gyakorolni, s amikor Serpico a BNyH-ban dolgozott, Behan három vagy négy speciális esetben kölcsönkérte, mivel tudott spanyolul. Behant később adminisztratív munkakörbe osztották be a főfelügyelők erkölcsrendészeti részlegéhez, és Serpico csak nemrég találkozott ismét össze vele az egyetem esti tagozatán, ahová mindketten jártak, hogy egyetemi fokozatot szerezzenek. Amikor Behan megkérdezte tőle, hogy tetszik a civilruhás-szolgálat, Serpico megemlítette, hogy felháborítja a korrupció, amellyel minduntalan találkozik, és úgy vette észre, hogy Behan együttérzéssel hallgatja. Ezenkívül volt még egy körülmény, amely Serpico szemében sokat nyomott a latban. A százados hétvégi lelkigyakorlatokat szokott szervezni a katolikus rendőrök számára egy kolostorban, amikor is imádkoztak, elmélkedtek és lelki problémákat vitattak meg. Serpico nem járt el ugyan ezekre a lelkigyakorlatokra, de úgy gondolta, hogy Behan olyan ember, akiben bízni lehet.

Felhívta Behant queensi lakásán, és elmondta neki, milyen alternatíva előtt áll. Anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna, elmondta, hogy szerencsétlennek érzi magát jelenlegi helyzetében, és megkérdezte Behant, tudna-e tájékozódni, milyen a 7. rendőrkerület. Ha az is olyan, mint a jelenlegi munkahelye, akkor inkább a tájékoztatási szolgálatot választja.

Behan azt mondta Serpicónak, hogy a legjobb helyre fordult a kérdésével. Egyik szomszédja, pontosan szemközt az utca másik oldalán, Phil Sheridan, körzeti felügyelő a 7. rendőrkerületben, s ő azonnal érintkezésbe lép vele. Behan még aznap este visszahívta Serpicót. Elmondta, hogy beszélt Sheridannel, és megkérdezte tőle, tudna-e használni egy szorgalmas rendőrt, aki beszél spanyolul, szakálla van, és kitűnő titkosrendőr lehetne. Sheridan azt felelte, hogy feltétlenül tudna. Behan elmondta, hogy erre közölte Sheridannel, hogy a szóban forgó embert át akarják helyezni a 7. rendőrkerülethez, de „nagyon nyugtalanítja” az esetleges korrupció. Emiatt semmi oka nyugtalankodni, idézte Behan Sheridan szavait, a 7. rendőrkerület „szeplőtelen, mint Szűz Mária”.

A beszélgetés alapján Serpico lemondta a tájékoztató szolgálatnál felajánlott állást. Már majdnem egyhónapi szabadsága összegyűlt, és elhatározta, hogy egy időre elhagyja a várost. A Village-ben megismerkedett és viszonyt kezdett egy finn lánnyal, aki balett-tanulmányokat folytatott. Amikor a lány elutazott, meghívta Serpicót, hogy látogassa meg egyszer Helsinkiben, és Serpico meg is ígérte, gondolván, hogy úgyse lesz belőle semmi. Most azonban el se tudott képzelni ideálisabbat egy helsinki kirándulásnál, olyan távol esett Helsinki New Yorktól és mindattól, amiből elege volt, így aztán elutazott a lányhoz.

Serpico csodálatos napokat töltött Finnországban. A lány örült, hogy viszontlátja. Serpico imádta a havas, erdő borította finn tájakat, a szaunát, a békés életet. Még az orosz határra is kirándult egy turistacsoporttal. Bemutatkozott az utcákon a helsinki rendőröknek, s melegszívűnek és barátságosnak találta őket Tetszett neki, ahogy hátraléptek és feszesen tisztelegtek, nemcsak neki, hanem az egyszerű polgároknak is. A lány elvitte egy egyetemi klubba, ahol egy amerikai népdalénekes szerepelt. Serpico megbarátkozott az énekessel, és néha vele együtt énekelt. Egy csodálatosan hangulatos estén a közönség az „El Rancho Grandé”-t kívánta hallani. Az énekes megkérdezte Serpicót, hogy tudja-e a szövegét, s mikor Serpico azt mondta, hogy nem tudja, az énekes felszólította: – Hát akkor találjunk ki valamilyen szöveget, a közönségnek úgyis mindegy – aztán sokáig énekeltek duóban, mindenki tombolt és éljenzett.

Kirándulása megkoronázásául Serpico szerette volna megnézni Stockholmot is. A népdalénekes, aki ott lakott, amikor nem volt éppen turnén, felajánlotta, hogy vegye igénybe az ő lakását, nem lakik ott senki. Serpico nem találta meg a megadott címet, eltévedt, és bement egy kis divatáruüzletbe, hogy útbaigazítást kérjen. Szokás szerint szerencséje volt: egy elragadó lányt talált az üzletben, aki tudott angolul, s akiről kiderült, hogy az övé az üzlet. Beszélgetni kezdtek, a beszélgetésből vacsora lett, s a végén Serpico egész stockholmi tartózkodása alatt a lánnyal lógott. A lány „O1’ Man Riverem”-nek szólította őt, s amikor Serpico megkérdezte, hogy miért szólítja így, nevetett, és azt mondta, hogy Serpico olyan az életében, mint egy folyó: jött, és aztán továbbhömpölyög.

Serpico december közepén szinte újjászületve tért vissza New Yorkba, hogy új életet kezdjen a 7. rendőrkerületben.

KILENCEDIK FEJEZET

A 7. rendőrkerület civil ruhás rendőreinek litografált szolgálati szabályzata arra buzdította őket, hogy „fordítsanak különös gondot a modorukra, és mindig feddhetetlen magatartást tanúsítsanak”.

A rendőrkerület négy körzetet foglalt magába Dél-Bronxban, azaz egy körülbelül húsz négyzetkilométeres területet, hozzávetőleg félmillió lakossal. A terület legnevezetesebb építménye a Yankee Stadion volt. Eléggé leromlott környékét túlnyomó részben középosztálybeli zsidók és olaszok lakták, de akadtak a kerületben elég nagy kiterjedésű, zsúfolt Puerto Ricó-i és fekete nyomornegyedek is, éppoly nyomorúságosak, mint bárhol másutt a városban vagy más városokban. Ezekben nemcsak érvényt szerezni volt nehéz a törvénynek, de a törvény tiszteletét is viccnek tekintették.

A rendőrkerület valamennyi civil ruhás és egyenruhás rendőrének egy kerületi főfelügyelő volt a parancsnoka. Az ő alteregója volt Philip Sheridan, az a felügyelő, akivel Behan érintkezésbe lépett Serpico ügyében. A kerület civil ruhás rendőreinek – tizenhatan voltak – egy másik körzeti felügyelő, a közerkölcsök specialistája volt a parancsnoka, ő ellenőrizte két hadnagy segítségével a körzeti szinten dolgozó civilruhások tevékenységét is.

A kerület civilruhásainak hivatala egy nagy szoba volt a 48. körzet kapitányságának első emeletén, a szokásos zöldre kifestve. Állt benne néhány ütött-kopott íróasztal a rendőrök és az egyik sarokban egy nagyobb íróasztal a hadnagyok számára. A berendezést egy fekete tábla egészítette ki – erre volt krétával felírva a kerület valamennyi civilruhásának a neve és havonként eszközölt letartóztatásainak a száma –, valamint egy sor levélszekrény. Bal kéz felől egy ajtó vezetett a kerületi parancsnok és a két körzeti felügyelő irodáiba.

Serpico érkezését nem nagy ovációval fogadták. Éppen a karácsonyi szabadságok időszaka volt, és észrevehetőleg nagyon kevés civilruhás lézengett a kerületben. Egy hadnagy közölte vele, hogy kettesben fog dolgozni valakivel. Azt is közölte, hogy a havi letartóztatási kvóta fejenként kettő, illetve páronként négy, tetszés szerint megosztva. Serpico kapott egy kulcsot az egyik levélszekrényhez, egy névsort az ,,i. sz.”-ekről – a kerületen belül tevékenykedő ismert szerencsejátékosokról –, valamint egy „7. rendőrkerület – HIVATALOS ÜGY” feliratú kártyát azzal, hogy tűzze a szélvédőjére, ha leparkol valahol. Az egyik civilruhás megmutatta neki, melyik szobában szoktak kávézni, és közölte vele, hogy havi három dollárt vonnak le kávéra és aprósüteményre. Serpico, aki csak az eszpresszókávét meg az erős, törökösen főzött kávét szerette, azt mondta: – Teázni szoktam, és a teát magam hozom tasakokban. – Hallotta, hogy valaki azt mondja mögötte – mintha a hadnagy hangja lett volna: – Nem bízom az olyan rendőrben, aki teát iszik. – Serpico nem tudta, minek tekintse a megjegyzést, és úgy döntött, hogy elereszti a füle mellett. A változatosság kedvéért a szivarról áttért a tajtékpipára – a gyönyörűen faragott pipát egy régiségboltban fedezte fel, és rendbe hozta –, és amikor rágyújtott, ugyanaz a hang megjegyezte: – Pfuj, ráadásul még pipázik is. – Serpico megfordult, hogy lássa, ki volt az, de senki sem nézett fel.

Másnap a kerület hivatali helyiségében összeakadt egy Robert Stanard nevű régi ismerősével, aki a brooklyni 70. körzetben teljesített civilruhásként szolgálatot, mikor Serpico egyenruhás rendőrként szolgált Fink százados alatt. Stanard tagbaszakadt, szögletes arcú, huszonkilenc éves férfi volt, szarukeretes szemüveget viselt, és a kollégái „Clark Kent”-nek nevezték. Hetyke, kötekedő modora volt, és afféle „nehéz fiú” módjára a szája sarkából beszélt. A St. John’s Egyetemen végzett, s később Serpico mindig őrá gondolt, és fanyarul elmosolyodott, mikor azt olvasta valahol, hogy a rendőrség színvonalát azzal kell emelni, és egyben a korrupciót is kiirtani, hogy minél több egyetemet végzett embert verbuválnak rendőrnek.

A 7. rendőrkerület hivatali helyiségében Stanard kedélyesen hátba veregette Serpicót. Szerette olasz szlengszavakkal fűszerezni a beszédét – az utcán szedte fel őket –, és Serpicót is olasz gúnynéven szólította: – Hello, Cecco, hogy vagy? Hallom, hogy hozzánk kerültél.

Serpico nagyon jól emlékezett Stanardra. A 70. körzetben beszélgettek néhányszor. Stanard folyton a Sheepshead-öböl körüli bárokban meg motelekben szerzett élményeiről fecsegett. – Hű, mamma mia – kiáltott fel ilyenkor –, el se hiszed, milyen csajok lófrálnak arrafelé! – Mikor Fink százados civilruhás-szolgálatra ajánlotta, Serpico tőle kérdezte meg, hogy milyen az, mire Stanard vidáman oldalba bökte: – Az aztán klassz!

Mivel 1967-ben Újév napja vasárnapra esett, másnap hétfő is ünnepnap volt, s mivel Serpico volt a kerületben az új ember, őt osztották be ügyeleti szolgálatra. Amikor reggel beért az irodába, kicsit meglepődött, mikor ott találta Stanardot: őrá várt. Stanard ismét ömlengve üdvözölte, és elmondta Serpicónak, mennyire örül, hogy a kerületbe osztották be. – Jól fogod itt érezni magad – mondta. – A felállás a lehető legjobb. Senki miatt nem kell fájjon a fejed. – Aztán meginvitálta Serpicót, hogy tartson vele. Ki kell vizsgálnia egy panaszos bejelentést, és ha igaznak bizonyul, Serpicóé lehet a skalp, és máris felkerül a fekete táblára.

Stanard a Jerome Avenue-ra hajtott Serpicóval, ahol a Yankee Stadiontól északra a magasvasút alatt volt egy „Otto Grillbár-ja” nevű helyiség. Az egyik oldalán étterem volt, a másikon egy ovális bárpult. Noha még csak délelőtt fél tizenkettő lehetett, feltűnően sok volt a vendég. Stanard mindkettőjüknek sört rendelt. A fejük fölött egy televíziókészülék a Virágkarneválra volt beállítva. Balra tőlük, ahol a bárpult bekanyarodott, egy zömök, barna bőrű, ritkuló hajú, lötyögős, barna öltönybe öltözött férfi ült az egyik bárszéken, előtte egy csésze kávé. Mint Serpico később megtudta, Pasquale Trozzo volt a neve. Trozzo úgy helyezkedett el a bárpultnál, hogy csak néhány lépésnyire volt három pénzbedobós telefonfülkétől. Sokan jöttek be az utcáról, és egyenesen Trozzóhoz léptek. Suttogva beszélgettek vele egy darabig, Trozzo felfirkantott valamit egy papírlapra, aztán volt, aki azonnal el is távozott, a legtöbben azonban ott maradtak egy-két pohár sörre. Az egyik telefon minduntalan megszólalt, mindig Trozzo vette fel a kagylót, és felfirkantott valamit a papírra. Néha felállt a pulttól, és ő hívott fel valakit. Nyilvánvaló volt, hogy nagyarányú fogadási műveletet bonyolít le, és Serpico el volt képedve, hogy ilyen nyíltan csinálja. Kíváncsi volt, miféle fogadásról lehet szó, aztán eszébe jutott, hogy aznap délután és este játsszák a jelentősebb egyetemi futball mérkőzéseket.

Miközben Trozzót figyelte, hallotta, hogy Stanard egyszer-kétszer mérgesen dünnyög valamit nem létező bajsza alatt. Végül is felhajtotta a második pohár sörét, megtörölte a száját a keze fejével, és nagy léptekkel elindult Trozzo felé. Serpico szorosan a nyomában. Stanard a karjánál fogva megragadta Trozzót, és dühösen ráröffent: – Az istenfáját neki, nem megmondtuk, hogy ne tedd be ide a lábad? Figyelmeztettünk, hogy ez a hely forró. Feljelentést kaptunk, így hát most szépen beviszünk.

Serpico észrevette, hogy Stanardnak eszébe sem jutott igazolni magát, Trozzo mégis pontosan tudja, miről van szó. Észrevehetően elképedt Stanard dühös kitörésére. – Becsületistenemre nem tudtam – mondta. – Senki se figyelmeztetett.

– Hiába is próbálkozol, ezt a maszlagot úgyse veszem be – mondta Stanard. – Gyerünk!

Trozzo gyorsan Serpicóra nézett, aztán azt mondta Stanardnak: – Ide figyeljen, adok maguknak fejenként egy százast.

– Indulás! – mondta Stanard.

– Oké – válaszolta Trozzo –, legyen négyszáz. Több nincs nálam. Becsszóra.

Stanard elengedte Trozzo karját. – Már mondtam, hogy feljelentést kaptunk, és be kell vigyelek. Legfeljebb kaphatsz egy enyhét. Ennél többet nem tehetek.

Az „enyhe” azt jelentette, hogy a letartóztatási jegyzőkönyvet úgy töltik ki, hogy a védőügyvéd könnyen találhasson benne hézagot, aminek alapján az eljárást beszüntethetik. Amikor Serpico ezt meghallotta, azonnal sarkon fordult, ösztönösen érezte, hogy ez olyasmi, amiről okosabb, ha nem tud, s csak távolról figyelte őket. Trozzo hevesen gesztikulált, Stanard a fejét rázta, de a Virágkarnevált kísérő hülye kommentártól nem lehetett hallani, mit beszélnek.

Stanard végül is erélyesen az ajtó felé intett a fejével, és Trozzo kelletlenül utána kacsázott. Még az utcán is tovább erősítgette, hogy nem figyelmeztette senki, hogy nem vehet fel fogadásokat a bárban, de Stanard rárivallt: – Hazudsz! Figyelmeztettünk, és mindenkit csak egyszer figyelmeztetünk.

– Úristen – mondta Trozzo – a feleségem éppen ma akar vacsorát főzni. Szerettem volna a feleségemmel és a gyerekekkel vacsorázni.

– Ha beérünk a kapitányságra, felhívhatod és megmondhatod neki, hogy későn mész haza – válaszolta Stanard. – Ha nem szarakodsz tovább, még ma este bíróság elé kerülsz, és hazamehetsz.

Trozzo beült a kocsi hátsó ülésére, és Stanard a kapitányságra hajtott. Útközben többször is megcsóválta a fejét, és ezt dünnyögte olaszul: – Ilyen átkozott hülyét. – De Trozzo komor hallgatásba burkolózott, és nem szólt semmit.

A kapitányságon Serpico hagyta, hogy csak vegye Stanard nyilvántartásba a foglyot, és elpárolgott. A nap hátralevő részében egyedül bolyongott az utcákon, ismerkedett a környékkel, és próbálta kiverni a fejéből a Stanard és Trozzo közt lefolyt szóváltást – tudta, hogy úgysem sikerül –, és azon tűnődött, mi következhetik még ezután abban a kerületben, amely – miként megnyugtatták – „szeplőtelen, mint Szűz Mária”.

Elég hamar megtudta. Másnap reggel Stanard ismét bent volt már a hivatalban, mire Serpico beért. Félrevonta Serpicót, és a kezébe akart nyomni egy összehajtogatott százdollárost. – A disznó – mondta Stanard. – Csak két zöldhasút adott, mert nyilvántartásba vettem.

Serpico nem fogadta el a pénzt. – Nem – mondta. – A te skalpod, tartsd meg. Nekem nem kell.

– Biztos?

– Biztos.

Stanard elgondolkozva ránézett, és egy pillanat múlva így szólt: – Kocsikázzunk egyet, Cecco. Szeretnék beszélni veled.

Serpico félig-meddig fel volt készülve rá, hogy Stanard felajánlja neki a Trozzótól kapott pénz felét. A megvesztegethető zsaruk íratlan törvényei szerint ez volt a szokás, és Serpico még nem felejtette el az esetet, amikor újonc korában először próbálták megvesztegetni, hogy nézzen el egy közlekedési kihágást, és azt sem, hogy a társa akkor azt mondta neki: „Ugyanis felezni szoktunk.” Arra azonban, ami következett, egyáltalán nem volt felkészülve.

Stanard elhajtott a járda mellől, és szinte csak úgy mellékesen megkérdezte: – Mióta is vagy te rendőr?

– Körülbelül hat vagy hét éve.

– És most civilruhásként dolgozol. Tudod te egyáltalán, mit jelent civilruhásnak lenni?

Serpico igyekezett minél homályosabb választ adni. – Egen. Némely dolgokat hallok, némelyekre meg magamtól is rájövök. – Elővette a tajtékpipáját, és rágyújtott.

– Az isten szerelmére, tekerd le egy kicsit az ablakot – mondta Stanard. – Hogy tudod azt a vacakot szívni?

– Megnyugtat.

– Mindenesetre a fiúk azt mondták, hogy… Ide figyelj, hadd áruljak el neked valamit. Itt módodban van könnyűszerrel egy kis tiszta pénzt keresni.

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy havi nyolcszázat is megkereshetsz. Csak úgy.

– Csak úgy?

– Egen, ahogy mondom. Nekem aztán elhiheted. Én… – Stanard mintha meggondolta volna magát, nem fejezte be a mondatot. Hajtott vagy fél utca hosszat, csak akkor szólalt meg újból. Halkabb, bizonytalanabb volt a hangja. – Kaptunk rólad egy telefont valakitől… Nem tudom, ki volt, még a nevedet se tudta jól, azt hiszem, Sert-cót mondott… meg azt, hogy benned nem szabad bízni.

Serpico megengedett magának egy gúnykacajt. – Mit pofázott? Azt, hogy nem akartam pénzt elfogadni?

– Egen, valami olyasmit. De nem számít. Én elmagyaráztam a fiúknak, hogy ismerlek még a hét-nullából, és hogy ott oké voltál. Igaz, hogy a tagokról azoknál a rendőröknél szoktunk informálódni, akikkel haverkodnak, de te különc alak vagy, nem haverkodsz rendőrökkel, senkivel se tudunk beszélni rólad. Így aztán én nyugtattam meg a fiúkat, hogy a hét-nullában oké voltál, s hogy amikor civilruhásnak ajánlottak, engem kérdeztél meg, hogy milyen az, és én mondtam neked, hogy ragadd meg az alkalmat. Azt mondtam a fiúknak, hogy „tényleg csodabogár, szakállt visel, meg folyton a Village-ben lóg, de különben rendes”. Szóval megnyugtattam őket, hogy a világért sem ártanál egy másik rendőrnek.

Serpico szótlanul pöfékelve nézett maga elé. A szeme sarkából látta, hogy Stanard rápillant. – Vagy ártanál?

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Tudod te azt. Képes volnál ártani egy másik rendőrnek?

– Attól függ, hogy mit követ el.

– Na hát erről van szó – mondta Stanard. – Itt nem követ el senki semmi rosszat. Éppen csak bezsebelünk egy kis tiszta pénzt a szerencsejáték-üzérektől. Úgyis végzik a maguk dolgát, csak azért adnak egy kis dohányt, hogy ne zaklassuk őket.

Miközben Stanard végighajtott a szeméttel teli utcákon, egyik roskatag, patkányoktól hemzsegő háztömböt a másik után hagyva el, a város egyik olyan területének a kellős közepén, ahol a legmagasabb a bűnözési arányszám, fesztelenül folytatta: — Persze vigyáznunk kell, hogy ne keveredjünk bajba, vagy valami. Nem nézünk el mindent. Nem tűrjük például, hogy a niggerek meg a Puerto Ricó-iak telefonnal dolgozzanak, mert olyan átkozottul ostobák, hogy képesek elköpni valamit a telefonban, és kész a baj. Az olaszokkal persze más a helyzet. Ők ésszel dolgoznak, ismerik a dörgést, megbízhatóak, azt tehetnek, amit csak akarnak. De a többiekre, ha például telefonon dolgoznak, könyörtelenül lecsapunk. És csak bizonyos helyeken dolgozhatnak. Ha nem ott dolgoznak, ahol megengedjük nekik, akkor is lecsapunk rájuk. És ha nagyon fontos, hogy tartóztassunk le valakit, hát letartóztatunk, és kész. Szóval mindig fedezve vagyunk. Érted, mit akarok ezzel mondani?

Serpico diplomatikusan dünnyögött valamit. Alig akart hinni a fülének, hogy Stanard ilyen ostoba lehet, hogy képes ilyen meggondolatlanul beismerni a „vatta” létezését, ahogyan a rendőrök az alvilág szervezett „megadóztatását” nevezték.

De aztán rájött, hogy szó sincs ostobaságról. Ennél sokkal rosszabb dologról volt szó. A rendőrségen olyan általánossá vált a panama és a korrupció, a Stanardhez hasonló rendőröknek olyannyira teljességgel az életformájává lett, hogy Stanard el se tudta képzelni egy másik rendőrről, hogy kétségbe vonja annak jogosságát, amit ő csinál, s azt még kevésbé, hogy tesz is valamit ellene. Öt csak az érdekelte, hogy Serpico részt akar-e venni a buliban, vagy sem.

– Ide figyelj – mondta Stanard –, ha nem akarsz nálunk dolgozni, elintézhetjük, hogy áthelyezzenek. Vannak összeköttetéseink a központban. Csak egy kis dohányt kell bedobnunk, s már itt se vagy. Rajtad áll, Cecco. Akarsz nálunk dolgozni?

Serpico kíváncsi volt, vajon mi mindent árul még el Stanard. – Persze hogy akarok. Miért ne akarnék?

Van még egy másik lehetőség is, amit Serpico választhat, hangsúlyozta nyomatékosan Stanard. Kérheti, hogy osszák be a Times Square környékén dolgozó prostitúciós részlegbe, az úgynevezett „kurvakülönítménybe”, amelynek állományát a város területén dolgozó civilruhásokból állították össze, rendszeres időközönként cserélgetve őket. Stanard elmagyarázta Serpicónak, hogy el tudja intézni, hogy hat hónapra a kurvakülönítménybe kerüljön, s a 7. rendőrkerület „vattájából” ráeső részt ez alatt az idő alatt is kapja.

– Ez az összeg – folytatta Stanard –, ahogy már mondtam, jelenleg havi nyolcszáz körül van. – Aztán – akár valami vállalatvezető, aki elmagyarázza az újonnan alkalmazott tisztviselőnek az állásával járó előnyöket – hozzátette: – A szabály az, hogy az első másfél hónapban nem kapsz semmit, amíg mindenki meg nem győződik róla, hogy oké vagy. De a végén ezért is kárpótolunk. Ha például áthelyeznek, utána még másfél hónapig kapod a részedet.

Stanard szótlanul hajtott vagy egy percig, aztán megkérdezte: – Nos, hogy döntesz? Maradsz, vagy nem?

Serpico kénytelen volt mondani valamit. Tulajdonképpen nem érte nagyobb csalódás, és nem döbbent meg jobban, mint Foran századossal való találkozása alkalmával, és mindvégig számolt azzal, hogy előbb-utóbb szembe fogja találni magát a Stanard által ismertetett helyzettel. A meglepő a dologban csak az volt, hogy ilyen természetesen, szinte magától értetődően következett be az egész, és most, ahogy ott ült Stanard mellett a kocsiban, csak egyetlen gondolat foglalkoztatta: nem csinálhatnák ilyen nyíltan a dolgot a rendőrség magasabb rangú tisztjeinek legalábbis hallgatólagos jóváhagyása nélkül. – Nem érdekel, hogy mit csináltok – mondta végül –, csak én ne kerüljek bajba.

Felelete észrevehetőleg megnyerte Stanard tetszését. – Oké – mondta –, nagyszerű. Istenemre mondom, ennyi beszéd után rászolgáltam egy pohár italra. – Befordult, egy utcába az olasz negyedben, és leparkolt egy „Sportemberek Tanyája” nevezetű bár előtt. – Gyere – mondta –, ugorjunk be ide egy percre.

A bárban Stanard egy scotchot rendelt magának, aztán megkérdezte Serpicótól, hogy ő mit kér.

– Nekem jó lesz egy sör is.

Stanard megitta a whiskyjét, rendelt még egyet, aztán odaszólt Serpicónak: – Várj meg itt, rögtön jövök – azzal bement egy hátsó helyiségbe. Röviddel utána újra megjelent a helyiség ajtajában, kiszólt: – Hé, Cecco! – és odaintette Serpicót.

A hátsó helyiségben egy negyvenes évei felé járó férfi ült egy asztalnál, úgy nézett ki, mintha túl sok gengszterfilmet látott volna. Fekete haja simára volt nyalva, az arca borbélynál fényesre borotválva, s hófehér inget, kék selyem nyakkendőt és jól szabott sötétkék öltönyt viselt. Nagy arany kézelőgombjai voltak, a bal keze kisujján gyémántgyűrű villogott. Serpico később megtalálta a fényképét a 7. rendőrkerület szerencsejátékosainak a nyilvántartásában. Nino Ribustellónak hívták. Stanard csak ennyit mondott: – Hello, Nino, szeretném, ha megismerkednél a barátommal, Frank Serpicóval. Ő is a fiúk közül való.

Ribustello szemügyre vette Serpico szakállát, pipáját, farmerját, garbópulóverjét és kifakult, barnásszürke katonazubbonyát, és azt mondta: – Nem gondoltam volna. Örvendek a szerencsének. – Kezet nyújtott – gondosan manikűrözve volt –, és Serpico érezte, milyen puha a fogása.

Ribustello megkérdezte Stanardtől, hogy töltötte a karácsonyt, és hogy állnak a dolgok a kerületben.

– Minden rendben – válaszolta Stanard.

– Az a jó. Reméltem is.

Ribustello benyúlt a zsebébe, és elővett egy köteg összegöngyölt bankjegyet. Letekert róla két tízest, és átadta Stanardnek. Aztán letekert még kettőt Serpicónak. – Tessék – mondta hanyagul –, vegyen magának egy kalapot.

A „kalap” a rendszeresen fizetett összegeken felüli juttatások fedőneve volt. Serpico úgy tett, mintha nem értené. – Nincs szükségem kalapra.

Ribustello kicsit felhúzta a szemöldökét – Akkor vegyen magának, amit akar – mondta. – Amire szüksége van.

Serpico rábámult, aztán Stanard felé intett a fejével. – Adja csak neki – mondta, azzal kisétált a szobából. Keresztülment a báron, és odakinn beült a kocsiba.

Néhány perc múlva kijött Stanard is, vérvörös volt a képe. Beszállt a kocsiba. – Hé, Cecco, mért csináltad ezt? Átkozottul kényelmetlen helyzetbe hoztál.

Miután az előbb végighallgatta Stanard kiselőadását a 7. rendőrkerület „vattájáról”, Serpico elhatározta, hogy a továbbiakban olyan diplomatikusan fog viselkedni, amilyen diplomatikusan csak tud, remélve, hogy még többet is megtud a szervezet működéséről: ki vesz részt benne, és meddig terjed felfelé. Csakhogy úgy felháborította a látvány, hogy egy rendőr a talpát nyalja egy ilyen gengszternek, mint Ribustello – aki olyan felülről kezelte Stanardet, mintha a lakája volna, és Stanard ezt tűrte –, hogy most dühösen kirobbant: – Még hogy én hoztalak kényelmetlen helyzetbe téged?! – ordította. – Először is ki az isten mondta neked, hogy idehozzál? Nem akarok részt venni az ilyesmiben. Mi az, hogy kényelmetlen helyzetbe hoztalak? Mit gondolsz, hogy éreztem magam én?

Serpíco biztos volt benne, hogy dühkitörésével egyszer s mindenkorra véget vetett Stanard további bizalmas közléseinek. De nagy meglepetésére Stanard alább adta. Amikor később visszagondolt a dologra, rájött, hogy csak azért, mert mindenáron be akarta vonni őt a buliba, annyira biztos volt benne, hogy nincs mitől félnie, s annyira a törvény fölött állónak és sérthetetlennek érezte magát.

– Ugyan már, muszáj volt, hogy idehozzalak – mondta Stanard. – Kaptunk egy új embert, tartozunk számot adni róla. Csak bemutattalak, ennyi az egész.

– Ide figyelj – csattant fel Serpico. – Nem érdekel, hogy mit csináltok. Csinálhattok, amit akartok, semmi közöm hozzá. De hogy én mit csinálok, azt magam akarom eldönteni.

– Oké, oké, csak nyugi. Meg tudom érteni. – Stanard elindította a kocsit. – Túlságosan sértődékeny vagy, fiú. – Végighajtott a 161. utcán, Dél-Bronx egyik kelet-nyugati irányú főútvonalán, és a Bronxi Kerületi Büntetőbírósághoz közeledve lelassított. Egy csomó rendőr álldogált csoportba gyűlve az épület előtt, és Stanard könnyedén, bizalmasan odaintegetett nekik. – Hé – mondta –, ott van az a tag is, aki valószínűleg a partnered lesz. Szabadságon volt. – Stanard leparkolt, visszasétáltak a bíróság épületéhez, és Serpico megismerkedett Carmello (Gil) Zumattóval, egy tagbaszakadt, kerek képű civil ruhás rendőrrel, aki pontosan úgy nézett ki, mint Ernest Borgnine, a színész.

Társalogtak néhány percig, aztán Stanárd azt mondta: – Ide figyelj, Gil, mivel Frank új ember, meg minden, ha nincs kedved vele dolgozni, én szívesen vállalom.

– Nem kell – mondta Zumatto. – Mellém osztották be. Különben is paisanok vagyunk, vagy mi a fene. Jól ki fogunk jönni egymással.

Stanard az órájára pillantott. – Úristen, mennyi az idő! Meghalok az éhségtől. Gyerünk, harapjunk valamit.

Serpico kimentette magát azzal, hogy fogorvoshoz kell mennie. Mikor már elég messze volt a bíróság épületétől, visszapillantott a válla fölött, és észrevette, hogy Stanard meg Zumatto elmélyülten tárgyal valamit.

Aznap este Serpico hazament Greenwich Village-beli lakására. Újsághirdetés alapján bérelte ki, és közvetlenül a 7. rendőrkerületbe való áthelyezése előtt költözött be. A „kertként” hirdetett kis udvart még nem is takarította ki egészen.

A lakásban akkor még csak egy ágy, egy, asztal meg két szék volt – darabonként szedte össze őket valahol –, s a Stanarddel töltött nap után túlságosan nyomasztónak érezte. Találkozni se volt kedve senkivel, így aztán a Village utcáin sétált egy nagyot, s végül is a Hudson egyik mólóján kötött ki. A vállába húzta a nyakát, mert fújt a szél, és bámulta az örvénylő fekete vizet. De aztán úgy megerősödött a szél meg a hideg, hogy kénytelen volt behúzódni a mólóról a folyóra néző piszkos kis kocsmák egyikébe a West Side Highway alatt. Rajta kívül két-három vendég volt a kocsmában, alighanem tengerészek. Olyan hangulatban volt, hogy a legszívesebben kihajózott volna velük valahová a nyílt tengerre. Serpico normális körülmények között nagyon keveset ivott, de most gyors egymásutánban több scotchot is felhajtott. Nem volt semmi hatásuk. Úristen, gondolta, még leinni se sikerül magam.

Hazament, és céltalanul járkált fel-alá a lakásban. Első ízben törődött bele a gondolatba, hogy valószínűleg kénytelen lesz kilépni a rendőrség kötelékéből, s hogy már nem is vágyik rendőr lenni, mert elképzelései, hogy milyen egy rendőr, és mit képvisel, sorra megdőltek. Talán az dühítette a legjobban, hogy annyi reményt és annyi évet fektetett bele ebbe a munkába, és mindez teljesen fölösleges pazarlásnak bizonyult. Nem akarta ő, hogy bármi köze is legyen a korrupcióhoz, de a becstelen zsaruk, akik, úgy látszik, szabad kezet kapnak a rendőrségen, készakarva olyan helyzetbe hozzák, hogy igenis köze legyen hozzá. De ha kilép a rendőrség kötelékéből, nem lép ki harc nélkül. Nem hagyja, hogy csak úgy egyszerűen kiüldözzék a korrupt rendőrök, és ő egy életen át viselje egy ilyen megaláztatás szégyenét. Előbb megverekszik velük, velük is, és a rendszerrel is, amely megengedi, hogy az üzelmeiket folytassák.

A vége az lett, hogy ismét felhívta Cornelius Behan századost a lakásán. Most beszélt vele először, amióta megkérte, hogy tájékozódjék a 7. rendőrkerület felől.

– Tessék, Frank – mondta Behan; a hangja most is halk volt és elmélázó, az a fajta hang, amilyet Serpico gyermekkorában hallott a gyóntatószék sötétjében.

– Már elnézést a kifejezésért, százados – kezdte nyersen Serpico –, de hova a fenébe juttatott engem? Ez a kerület, amely állítólag olyan makulátlan, még rosszabb, mint a másik volt. Az egyetlen különbség az árban van.

– Nem értem, Frank.

– Megmagyarázom. Már tudtomra is adták, hogy havi nyolcszáz dollárt kaphatok csak úgy, a semmiért.

– Úristen – mondta Behan –, micsoda szemét banda!

– Nem tudom, mit csináljak, de feltétlenül csinálnom kell valamit. Nem nézhetem ölbe tett kézzel a dolgot.

– Természetes, hogy nem, Frank. De biztos abban, amit mond?

– Ugrat, százados? – vágott vissza Serpico. – Nyíltan a szemembe mondták. Pokoli, hogy mi folyik itt.

– Szemét banda – kántálta ismét Behan. – Úgy látszik, tényleg szemét banda.

– Mit csináljak, százados?

– Nem tudom, Frank. Gondolkoznom kell rajta.

Serpico sürgetésére Behan végül is azt mondta, hogy talán össze kellene ülniök, hogy megbeszéljék a dolgot. Mivel mind a ketten a John Jay College esti tagozatán tanultak büntetőjogot, akármelyik este összeülhettek, amikor az órarendjük lehetővé tette. Behan megígérte, hogy addig is megpróbál tapogatózni az ügyben John Walshnél, a rendőrfőnök első helyettesénél. Ez Serpicónak nagyon imponált. Úgy látszik, Behan kész magasabb helyhez is fordulni, nemcsak szomszédjához, Sheridanhez, a „szeplőtelen” 7. rendőrkerület körzeti felügyelőjéhez. Walsh a rendőrség második számú embere volt, sőt: a rendőrök többségének véleménye szerint tulajdonképpen ő vezette a rendőrséget. Serpico kezdte azt hinni, hogy talán mégiscsak kisül valami a dologból.

Néhány nap múlva megpillantotta Behant a főiskola folyosóján. – Nem, ne itt – mondta Behan, mire megállapodtak abban, hogy egy közeli sarkon találkoznak. Serpico kocsival volt, s Behan kijelentette, hogy az nagyszerű, mert hogy időben hazaérjen, el kell érnie egy, a Pennsylvania pályaudvarról induló vonatot, s amíg Serpico odaviszi a kocsiján, beszélgethetnek.

Serpico a manhattani Tizenharmadik utca és Negyedik Avenue sarkán állva figyelte a közeledő Behant. Nagyon disztingvált jelenség volt szürke puhakalapjával, halszálkás szürke télikabátjában, irattáskával a hóna alatt. Serpico remélte, hogy valóban olyan nagyszerű ember, amilyennek a külseje mutatja. Minden reményét Behanbe vetette, pedig jóformán nem is ismerte.

Behan beszállt a kocsiba. Serpico behajtott az egyik mellékutcába, és leparkolt. Behan szinte gyászos képpel még egyszer megkérdezte, hogy biztos-e abban, amit telefonon mondott. Serpico elmesélte a két, bárban történt epizódot, amelyeknek ő maga volt a tanúja Stanard társaságában, és újból megerősítette, hogy a buliban részt vevők egyike mondta neki, hogy minden egyes civil ruhás rendőr átlagos havi részesedése nyolcszáz dollár. De Stanard nevét nem ejtette ki. Tartott tőle, hogy ha kiejti, Behan azonnal továbbadja, lecsapnak Stanardre, és azzal vége is az ügynek. A rendőrségen ez volt a szokásos eljárás, csakhogy Sepico azt szerette volna kideríteni, hogy milyen arányú és fölfelé meddig terjed a rendőrök rendszeres lefizetése – s esetleg más egyéb hasonló visszaélés is – a 7. rendőrkerületben. Egyetlen rendőrt felfüggeszteni a legegyszerűbb megoldás, és ő nem volt hajlandó beérni ennyivel.

A rendszer a korrupt, mondta keserűen Behannek, és ezen csak úgy lehet változtatni, ha a becsületes rendőrök számára lehetővé teszik, hogy hatásosan léphessenek fel. Ezzel Behan úgy látszott, egyetért. Legalábbis nem vitatta a dolgot. Aztán megkérdezte Serpicótól, még mindig akarja-e, hogy ő Walsh rendőrfőnök-helyetteshez forduljon, s amikor Serpico azt felelte, hogy akarja, Behan közölte, hogy már érintkezésbe is lépett Walsh hivatalával, és arra számít, hogy rövid időn belül beszélhet magával Walsh-sel is.

Behan ezen az estén nem mondta ugyan el Serpicónak, de egy későbbi vizsgálat során kiderült, hogy csak egy hadnagyot keresett fel Walsh hivatalában, aki afféle adminisztratív szárnysegédként ügyködött, és neki mondta el, hogy a 7. rendőrkerületben van egy rendőr, aki bizonyítékot talált az ott folyó korrupcióra, és a saját szakállára hozzátette, hogy a rendőr szeretné, ha máshová helyeznék át a civilruhás-beosztásból. Az adott körülmények között egy ilyen áthelyezés felkelthette volna Walsh figyelmét, és a hadnagy azt mondta, hogy meglátja, mit tud tenni az ügyben. Behan később beismerte, hogy akkoriban azt hitte, hogy Serpico „eltúlozza” a helyzetet, s ha találkozott is bizonyos dolgokkal, amelyek kétségtelenül felháboríthatták, „kissé messzemenő” következtetéseket vont le belőlük.

Amikor Serpico letette a Pennsylvania pályaudvaron, Behan megígérte, hogy tartani fogja vele a kapcsolatot, és nyomatékosan felszólította, ne adja fel a reményt, és ne veszítse el a hitét. Még azt is felvetette, hogy menjen el az általa szervezett lelkigyakorlatok egyikére. Jót tenne a lelki nyugalmának, mondta Behan, de figyelmeztette, hogy „csak akkor lesz haszna belőle, ha őszinte meggyőződéssel vesz részt rajta”.

Serpico majdnem kifakadt, hogy az egy kicsit nehéz lenne, hiszen a lelkigyakorlatokra rendszeresen eljár a Bűnügyi Nyomozó Hivatal felügyelője is, aki megvádolta, hogy homoszexuális, de sikerült fékeznie magát. Azzal mondott köszönetét Behannek, hogy majd gondolkozik a dolgon.

Amikor Serpico először indult munkába a 7. rendőrkerületben mellé beosztott társával, Gil Zumattóval, kiderült, hogy nem túlzott a képzelete, amikor megpróbálta kitalálni, miről tárgyalt Zumatto és Stanard, miután elvált tőlük a Bronxi Kerületi Büntetőbíróság épülete előtt.

Zumattónak szinte az első kérdése ez volt: – Mi az álláspontod a pénzzel kapcsolatban?

Serpico elismételte a közömbösnek szánt szöveget: – Nem érdekel, mit csináltok, amíg engem nem kevertek bele – mondta. – Nem szeretnék bajba kerülni.

Zumattót ez, úgy látszott, egyáltalán nem zavarja. – Ó, amiatt sose aggódj. Mondok én neked valamit. Átveszem én a részedet, és félreteszem számodra. És ha meggondolod magad, nálam bármikor megtalálod.

A civil ruhás rendőrök élete a 7. rendőrkerületben nagyon kötetlen volt. Aláírták a jelenléti ívet, megnézték, nincs-e a levélszekrényükben valamilyen megbízás vagy közlemény, aztán eltöltöttek egy-két órát abban a szobában, ahol kávézni szoktak, és délután esetleg elmentek egy moziba. Sokan laktak közülük a peremvárosok kertes házaiban, némelyiküknek még úszómedencéje is volt, és tavasszal meg főként nyáron gyakran töltötték a délutánjaikat egyikük vagy másikuk házában, kártyáztak és meg-megmártották magukat a vízben.

Elvileg rendszeresen be kellett volna telefonálniuk a hivatalba, de ott nem volt telefonügyelet, senki sem ellenőrizte, hogy betelefonálnak-e, s végül is csak úgy általánosságban „tartották a kapcsolatot”. Így például olykor egy-egy peremvárosi úszómedence mellett vagy egy kocsma hátsó helyiségében biliárdozás közben felkiáltott valamelyikük: – Hé, nem hívná fel valaki a hivatalt? Nem ártana becsöngetni.

Miként Serpico hamarosan észrevette, a kerület civil ruhás rendőreinek fő tevékenysége a zsaroló-védő szervezet leplezése és az alvilági ügyfelek buzgó kiszolgálása volt. A leplezés legfőbb módja az volt, hogy valahányszor befutott a kerülethez egy-egy feljelentés, hogy valahol illegális tevékenység folyik, tehát vizsgálatot kellett indítaniok, foganatosítottak egy jelentéktelenebb letartóztatást. Egyszer például Zumatto azt mondta: – Gyerünk, ki kell vizsgálnom egy bejelentést.

A gettóból emelt panaszt egy anya, hogy a környéken nagyban folyik a tiltott szerencsejáték. Attól félt, hogy tizenéves fiát is beszippantják lottófelhajtónak, ami a legalacsonyabb rang a lottózók bűnszövetkezetében. A lottó az egyik legjövedelmezőbb vállalkozása a szervezett bűnözésnek. A felhajtó lakásról lakásra járva segít begyűjteni a fogadásokat egy bizonyos területen működő begyűjtőnek. A bonyolult felépítésű bűnszövetkezetben a következő fokozat az átvevő, aki a begyűjtőktől az ellenőrhöz szállítja az „anyagot”, vagyis a fogadási szelvényeket. Az ellenőr meg továbbadja a „bankárnak”, a pénzembernek. A spirális így megy tovább fölfelé, egyre nagyobb „bankok” kapcsolódnak bele. A számlottót lehet ugyan a „szegény ember játékának” nevezni, de tulajdonképpen óriási üzlet: a gettókból sok százmillió dollárt csal ki évenként az alvilág.

Amikor Serpico és Zumatto az asszony levelében megjelölt háztömbhöz ért, hamarosan kiszúrta az ott működő begyűjtőt. Úgynevezett „mozgó”, begyűjtő volt, egyik helyről a másikra járva, egy-egy sikátorban, bérkaszárnyában, cukorkaüzletben gyűjtötte be a fogadásokat a felhajtóktól. Zumatto élvezettel figyelte egy darabig, míg végül megszólalt: – Kapjuk el a frakkját. – Megállították a pasast, megmotozták, és elég szelvényt és pénzt találtak nála, hogy közveszélyes bűncselekmény miatt tartóztassák le. A begyűjtő értetlen képet vágott. – Mi az? – kérdezte. – Mi a hézag? Maguk nem a kerülettől valók? Mi baráti viszonyban vagyunk a kerülettel. Benne vagyunk a buliban.

A begyűjtő megadta a bankár nevét, akinek dolgozott. Zumatto azt mondta: – Azt könnyen leellenőrizhetjük. Csakhogy feljelentést továbbítottak hozzánk a központtól, és kénytelenek vagyunk tenni valamit az ügyben.

– Álljon meg a menet, ember. Értem én, csakhogy számomra már az is tiszta veszteség, hogy itt tárgyalok magukkal. Most semmiképpen se mehetek be. Most van a csúcsforgalom. Mi lenne, ha fél ötkor találkoznánk a körzeti kapitányság előtt? Mit szólnak hozzá?

Zumatto mosolygott.

– Viszek magammal valami anyagot – mondta a begyűjtő. – Még a saját szelvényeimet is magammal viszem, ne féljenek.

– Oké. Fél ötkor, de pontos legyen ám!

– Semmi értelme cirkuszt csinálni a dologból – mondta utána Zumatto Serpicónak. – A pasas, akinek dolgozik, rendes ember. Sohasem késik.

Az eset a 42. körzetben történt, és délután Zumatto magával vitte Serpicót egy „Piccadilly” nevű bárba, a kapitánysággal, szemközt. Megkérdezte tőle, akarja-e, hogy az övé legyen a skalp. Amikor Serpico azt felelte, hogy nem, ilyen skalpot nem akar, Zumatto körülnézett a bárban, észrevett egy másik civilruhást, és felajánlotta annak. Az boldogan elfogadta, és mindhárman átmentek a kapitányság elé a járdára. A begyűjtő – Serpico megtudta, hogy Brook Sims a neve – pontban fél ötkor mosolyogva meg is jelent, hozott magával egy maroknyi szelvényt, de éppen csak annyit, hogy vétségért tartóztassák le. A harmadik civilruhás bekísérte Simset az ügyeleteshez, és nyilvántartásba vétette. Az ügyet a bíróság másnap ugyan „ad acta” tette, de ha valaki megnézte a jegyzőkönyvet, láthatta, hogy a feljelentést kivizsgálták, s egy letartóztatás is történt.

De ha a lottó-bűnszövetkezet tagjai közül valaki nem fizetett rendesen, sokkal kevésbé kíméletesen bántak vele. Serpico éppen az egyik utcán hajtott végig a társával, amikor Zumatto hirtelen megszólalt: – Állj, beszélni szeretnék azzal a pasassal. – Zumatto figyelmének tárgya egy Lloyd Hassel nevű fekete óriás volt. Zumatto utána sietett, Serpico követte, gondolván, hogy esetleg segítségre lehet szüksége. De Hassel csak állt, félénk vigyorral a képén.

– Még mindig nem tudsz fizetni? – kérdezte Zumatto.

– Nem. Bizony isten nem. Komolyan nincs egy vasam se. De nagyon igyekszem összeszedni a pénzt. Ma este már biztosan fizetek.

Másnap Zumatto azt mondta Serpicónak: – Nem jött el a gazember. Keressük meg. – Zumatto becserkészte az egész környéket. Ismételten kiszállt a kocsiból, hogy kikérdezzen valakit az utcán, több bárba és két-három kapu alá is benézett. Akkor sem lehetne buzgóbb, gondolta Serpico, ha az évszázad legnagyobb bűncselekményén dolgozna.

– Nem értem – mondta Serpico. – A pasas csak egy begyűjtő. Nem a főnökének kéne fájjon miatta a feje?

– Most az – felelte Zumatto –, csak egy nyavalyás begyűjtő. De régebben az egyik legnagyobb lottóüzér volt a környéken, csak megbukott az üzlete. Nem tudom, hogyan. Ki tudhatja ezeknél a szarháziaknál? Most próbálja újból összeszedni magát. Másnak dolgozik, de a pasas nem fizet utána, akkor pedig fizessen ő maga az ügyletei után.

Hasselt végül is egy bérkaszárnya kapuja alatt szúrták ki. Zumatto kiugrott a kocsiból, belökte a pasast a lépcsőházba, és egy marék lottószelvényt szedett el tőle. – Most beviszlek, szarházi.

– Még most az egyszer ne vigyen be – könyörgött az óriás, hatalmas testével a lépcsőház falához lapulva.

– Megmondtam, hogy hajtsd fel azt a nyavalyás pénzt, de te állandóan csak ugratsz. Folyton azt mondod, hogy hozod, hozod, aztán sehol semmi.

Serpico észrevette, hogy egy idősebb fekete nő les ki egy pillanatra a résnyire nyitott ajtón Hassel mögött, aztán csendesen becsukja az ajtót.

– Biz’ isten nehezen megy – mondta Hassel. – Pedig nagyon igyekszem. De ma estére biztos meglesz. Felhajtom a pénzt. Akárhogy is felhajtom.

– Ez az utolsó lehetőséged, szarházi – mondta Zumatto. – Ha ma se fizetsz, véged.

Másnap reggel Zumatto mosolyogva üdvözölte Serpicót. – Na – mondta –, eljött, a nyavalyás. Gondold csak el, mi lenne belőle, ha hagynánk lerázni magunkat efféle süket dumával.

Azokkal a szolgálatokkal, amelyeket a kerület civil ruhás rendőrei klienseiknek tettek, csak kapzsiságuk ért fel. Serpico nem győzött csodálkozni, hogy Stanard hogy kérkedik mind a kettővel. Egyik nap, mikor Zumatto a bíróságon volt, Serpico Stanarddel dolgozott. Megálltak a kocsival egy csöndes, Puerto Ricó-iak lakta környéken egy ház előtt, és Stanard felintegetett egy nőnek az első emeleti verandán. Pár perc múlva megjelent a kapuban egy férfi, és odajött a kocsihoz. – Ez itt Frank – mondta Stanard –, oké a fiú, ő is a csoportban dolgozik. – A Puerto Ricó-i férfi kezet rázott Serpicóval, aztán Stanard azt mondta: – Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek; a körzet lecsapni készül két helyre, ahol dolgozni szoktál. A cukorkaüzletre meg a szabóműhelyre.

A férfi megköszönte Stanardnek a figyelmeztetést. Beszünteti a nevezett két üzletben a fogadásokat, mondta, amíg nem enyhül a helyzet, azzal visszament a házba.

Stanard dühösen hajtott el a járda mellől, csak úgy sivítottak a gumik. – Ezt a nyavalyás alakot! – mondta. – Egy digó az ő helyében meghálálta volna valamivel, esetleg egy ötvenessel vagy legalább egy üveg whiskyvel.

Nem sokkal ezután Serpico és Zumatto beugrott egy falatozóba, a kerület civil ruhás rendőreinek egyik kedvenc reggeliző helyére. Az egyik hátsó bokszban két másik civil ruhás rendőr ült, és Serpico észrevette, hogy egyikük előtt több doboz 25-ös töltény hever kinyitva az asztalon. Aztán besétált a falatozóba egy köpcös, durva vonású férfi, aki jól volt öltözve, csak nyakkendőt nem viselt, és beült a két civilruhás mellé a bokszba. Serpico csak nézte, hogy a köpcös pasas zsebre vágja a lőszert, s még a hozzávaló fegyvert is megmutatja.

Amikor Serpico és Zumatto elhagyta a falatozót, Serpico megkérdezte: – Ki az a pasas, aki zsebre vágta a lőszert?

– Ó, az Vic – felelte könnyedén Zumatto. – Vic Gutierrez. Jó besúgó.

Victor Gutierrez tulajdonképpen kisstílű gazember volt, s a legtöbbet azon keresett, hogy besúgta a 7. rendőrkerület civilruhásainak, ha a kerületben működni kezdett valahol egy új „lottóiroda”. Ha a vállalkozás elég jelentős volt, kényszerítették, hogy álljon be a „vatta”-fizetők közé, és Gutierrez jutalmul maga is betársulhatott a vállalkozásba.

Serpico azt találta a legironikusabbnak az egészben, hogy Stanard és Zumatto, de a többi civil ruhás rendőr is, akit ismert, tulajdonképpen mestere volt a szákmájának: valamennyien elsőrangú nyomozók voltak, és rendelkeztek mindazzal a tulajdonsággal, amit foglalkozásuk megkívánt. Volt hozzá tehetségük, türelmük, gyakorlatuk, kellő határozottságuk és eszük, és besúgók gondosan kiépített hálózata támogatta őket. Ha akarták volna, úgyszólván egyik napról a másikra felszámolhatták volna első számú célpontjaik – az illegális szerencsejátékok – nagy részét. Csakhogy tevékenységük egyetlen indítéka az volt, hogy pénzszerzési lehetőség van a dologban. Serpico nem győzte bámulni, milyen ügyesen szimatolnak ki egy-egy lottóüzért, akármilyen ravaszul leplezi is üzelmeit, de mindig csak azzal a céllal, hogy pénzt csikarjanak ki a lefülelt emberekből.

Amikor egy kelet-harlemi lottóbankár Dél-Bronxra is kiterjesztette tevékenységét, anélkül, hogy csatlakozott volna a „vatta”-fizetőkhöz, Zumatto és két másik civilruhás – a Gutierreztől kapott füles segítségével – hamarosan megtalálta egyik „fiók”-ját, ahová a fogadószelvényeket és a pénzt begyűjtötték, és lecsapott rá. Amikor megszámolták az asztalon heverő pénzt, kiderült, hogy négyezer dollár. A civilruhások többet követeltek, és a bankár egyik ellenőre elment a főnökéhez. Újabb ezer dollárral tért vissza, de a rendőröknek még ez sem volt elég, és Zumatto visszament az ellenőrrel Kelet-Harlembe még kétezerért.

A vesztegetés ilyen különleges – „telitalálatnak” nevezett – eseteiben a megvesztegetett zsaruk megtarthatták maguknak a pénzt. Stanard például egyszer azzal hencegett Serpicónak, hogy csak az utolsó két év folyamán „hatvan lepedőt” – hatvanezer, természetesen adómentes dollárt – gyűjtött össze a telitalálatokból és a „vattából” való részesedéséből.

Serpico hallotta a civilruhások összes érveit, kezdve azon – amivel oly szívesen hozakodtak elő –, hogy a szerencsejátékokról úgyse mondanak le az emberek, egészen addig, hogy a rendőrt rosszul fizetik, s csak jól megérdemelt jutalmát nyeri el akkor, amikor az elkobzott pénzt zsebre vágja, és nem szolgáltatja be a városnak, ahol a végén úgyis a jótékonykodással is szélhámoskodók kezébe kerülne. Sokan vélekedtek ugyanúgy, mint Stanard: a szerencsejátékosoktól kapott pénz „tiszta”. Ugyanezek a rendőrök borzadva tiltakoztak még a gondolat ellen is, hogy a heroin kereskedelemben ugyanígy megvesztegetik őket, bár Serpico később rájött, hogy a tiszta pénz filozófiáját meglehetősen rugalmasan alkalmazzák.

A korrupció eredményeként általában is csökkent a rendőrség munkájának hatásfoka. Még a gyerekek közt se akadt a gettókban egy sem, aki ne tudta volna, mi folyik a rendőrségen, és Serpico mégse vehetett a kezébe úgy egy újságot, és nem kapcsolhatta be úgy a televíziót, hogy valamelyik politikus ne siránkozott volna benne a közrend hanyatlásán. Alighanem érthető, hogy ez a paradoxon nem volt társalgási téma a szalonokban, Frank Serpico azonban kénytelen-kelletlen szembetalálta magát vele, valahányszor kitette a lábát az utcára.

TIZEDIK FEJEZET

Körülbelül három héttel első találkozásuk után Behan százados örvendetesnek látszó hírrel hívta fel Serpicót. Elmondta, hogy berendelték Walsh rendőrfőnök-helyettes irodájába, és ő beszámolt Walshnek, milyen állapotokat talált Serpico a 7. rendőrkerületben. Walsh örömének adott kifejezést, hegy „felbukkant egy megvesztegethetetlen ember”, és hogy számíthat „egy becsületes rendőrre, aki a terepen dolgozik, és hajlandó beszélni a korrupcióról”.

Behan hozzátette, hogy tárgyalt, Walshsel arról is, hogy Serpicót esetleg feltűnés nélkül át kellene helyezni a kerülettől egy korrupcióellenes alakulathoz, ahol végére járhat annak, amit civil ruhás rendőrként megtudott, de Walsh azt mondta, hogy véleménye szerint az áthelyezés jelenleg nem lenne „célszerű”, „szívesebben” hagyja Serpicót jelenlegi helyén, a 7. rendőrkerületben, hogy további információkkal szolgálhasson.

Behan üzenetének ez a második része kényelmetlen érzéssel töltötte el Serpicót. Egyáltalán nem volt elragadtatva a gondolattól, hogy továbbra is úgyszólván a pokol tornácán marad, nincs hivatalos megbízása a nyomozásra, és nem kerül közvetlen kapcsolatba Walshsel. Nyugtalanította a gondolat, hogy nem sokáig maradhat jelenlegi kényes helyzetében anélkül, hogy felkeltené a 7. rendőrkerület többi civilruhásának a gyanakvását.

Amikor Behan azt mondta, hogy Walsh szeretné, ha ők újból összejönnének, és Serpico további részletekkel szolgálna a kerület civilruhásainak üzelmeiről, Serpico azt felelte, hogy majd visszahívja Behant, és megállapodnak a találkozóban, de nem hívta vissza. Nagy csalódást és gondot okozott neki, hogy nem osztották be azonnal egy korrupcióellenes alakulathoz, és borzasztó nagy szüksége lett volna valakire, akivel bizalmas lehet.

Amióta Foran százados figyelmeztette, hogy könnyen „az East Riverben találhatja magát, arccal lefelé”, ha tovább forszírozza a rendőrségi korrupció ügyét, Serpico kerülte a David Durkkal való találkozást. Durk azonban, aki még mindig Foran százados alatt dolgozott a város Nyomozóosztályán, minduntalan rátelefonált. Hangoztatta, hogy ő is „csalódott” ugyan Foranben, „kínos zavarba” ejtette a viselkedése, másfelől viszont valószínűnek tartotta, hogy Foran „a rendőrségen uralkodó valóságos állapotoknak adott kifejezést”. Sürgette Serpicót, hogy jöjjenek össze, hiszen mindkettőjüknek érdeke, hogy véget vessenek bizonyos dolgoknak, amelyek fölött éppen fontosságuk miatt nem lehet szemet hunyni. Serpico végül is belement a találkozóba, és elmondta neki, milyen állapotokkal találkozott a 7. rendőrkerületben, s azt is elmondta, hogy Behan századoshoz fordult, és Behan tájékoztatta is Walsh rendőrfőnök-helyettest. Durknak láthatólag imponált a dolog, és nem osztotta Serpico aggályait.

1967. február közepén Behan ismét felhívta Serpicót a találkozójuk ügyében, és meg is állapodtak, hogy február 19-én, vasárnap délután jönnek össze Queensben, egy rámpán a Kennedy repülőtérre vezető Van Wyck gyorsforgalmi út fölött. Serpico megemlítette a dolgot Durknak, és Durk megkérte, engedje meg, hogy ő is vele menjen. Azzal érvelt, hogy ha valami rosszul sül el, ő tanúskodhatik róla, hogy a találkozó megtörtént.

Serpico beleegyezett, hogy tartson vele. Amikor a megjelölt helyre értek, Behan már az út szélén parkolt. Sötét, borongós nap volt, és Serpico szitáló esőben vágott keresztül az úttesten Behan kocsijához. Durk nem ment vele. Amikor Serpico odaért, Behan első kérdése ez volt: – Ki az ott magával?

– Egyik barátom, egy rendőr, ő hozott ide a kocsiján. Idejöhet?

Behan szemmel láthatóan felháborodott. – Isten őrizz! Tudhatná, hogy bizalmasan kell kezelnünk a dolgot.

Serpico kirobbant. – Mi a fenét várnak tőlem? – csattant fel. – Csak kellett beszélnem valakivel!

Lehet, hogy Behan megértette, milyen feszült idegállapotban van Serpico; mindenesetre nem feszegette tovább a témát. Hallgatott egy pillanatig, aztán folytatta: – Ahogy már említettem, tájékoztattam Walsh rendőrfőnök-helyettest mindenről, amit eddig mondott, s ő azt szeretné, ha a jelenlégi helyén maradna, és továbbra is informálná mindenről, ami ott folyik. Nos, hogy döntött?

Serpico habozott. Tudta ő, hogy mit szeretne, de rendkívül kényes helyzetben volt. John F. Walsh félelmetes név volt a rendőrségen. Még legközelebbi munkatársai is kényelmetlenül érezték magukat ennek a szűkszavú, hideg tekintetű embernek a jelenlétében. Pályája nagyon gyorsan ívelt felfelé, mikor az 1950-es évek elején kitört a nagy botrány a rendőrségen, mert kiderült, hogy Harry Gross bukméker fizetési jegyzékén majdnem annyi rendőr szerepel, mint a városén, s már előzőleg is jelentős hírnévre tett szert saját bizalmas alakulata élén, mert könyörtelen fegyelmet tartott. Egyik híres beszédében, amelyet nem véletlenül éppen a főkapitányság karácsonyi ünnepélyén tartott több mint kétszáz magas rangú rendőrtiszt előtt, közölte velük: – Azért vagyok itt, hogy elkapjam azt, aki önök közül olyasmit követ el, ami szégyent hoz a rendőrségre. – Figyelemre méltó példa volt ez arra, hogyan állít valaki önmagának szobrot a testület kebelén belül, ugyanis igaz, hogy Walsh nyomozói, a „belső besúgók”, számtalan rendőrt kaptak rajta a rendőrség szabályzatának kisebb megsértésén, de megvesztegetési eset – nem tudni, miért – nagyon kevés akadt köztük.

Serpico – és a legtöbb rendőr – szemében mégis Walsh volt a rendőrség, ő vezette. Rendőrfőnökök jöttek, rendőrfőnökök mentek, de Walsh, a rendőrfőnök első helyettese, maradt. Négy rendőrfőnök alatt szolgált ebben a beosztásban, és egyre nőtt a hatalma. Az első helyettes vette át a parancsnokságot, valahányszor a rendőrfőnök a városon kívül tartózkodott, s mivel a Lindsay polgármester által kinevezett rendőrfőnök, Howard Leary, úgy látszik, rekordot készült felállítani a munkahelyéről való távolmaradásban, Walsh hatalma jobban megszilárdult, mint valaha. Leary jóváhagyásával a felügyelete alá vonta a rendőrség valamennyi korrupcióellenes alakulatát, önkényesen kisajátította a rendőrfőnök jogkörének nagy részét, noha névlegesen csak taktikai parancsnoka volt a rendőrség állományának, és sikeresen kezdte apránként elhódítani a Nyomozóosztály főnökének, vagyis a detektívfőnöknek a jogkörét is, egyebek közt újabban csakis ő léptethetett elő civil ruhás rendőrt detektívvé.

Serpico végül is ezt a választ adta Behan-nek: – Természetesen azt csinálom, amit Walsh rendőrfőnök-helyettes a leghasznosabbnak tart.

– Nos – mondta Behan szemmel láthatóan megkönnyebbülve –, ő azt akarja, hogy maradjon ott, ahol van. Ezt tartja a leghasznosabbnak.

Serpico megpróbálta elmagyarázni, milyen kényes a helyzete a 7. rendőrkerületben. Mit lehetne tenni, hogy ne keltsen gyanút? Behan habozás nélkül rávágta: – Örülök, hogy megkérdezte, Frank. Á főnök azt mondja, hogy a nap bármelyik szakában, akár éjjel is kész találkozni magával, ott, ahol maga akarja. Ha kell, akár a város bármelyik földalattivonalának a végállomásán is. Ennyire el van szánva rá, hogy biztosítja a maga személyének védelmét.

– Oké, remek – mondta Serpico, – Ez nem hangzik rosszul.

Behan azt mondta, hogy Walsh további részleteket szeretne tudni a kerületben folyó korrupcióról. Serpico ekkor adta meg neki a neveket. Elmondta, hogy a „vatta” minden valószínűség szerint Stanardhes folyik be, és Zumatto az egyik szárnysegédje.

– A feladata tehát az, hogy térjen vissza a kerületbe, és továbbra is tartsa nyitva a szemét – fejezte be Behan a beszélgetést. – A rendőrfőnök érintkezésbe fog lépni magával.

Serpico visszatért Durkhoz. – Na mi van? – kérdezte Durk.

– Azt mondja, hogy közvetlenül Walsh-nek fogok dolgozni – felelte Serpico. – Természetesen titokban.

Durk ezt biztató jelnek tartotta, de Serpicót még mindig mindenféle kétségek gyötörték. Végeredményben továbbra is magára van hagyva a kerületben, és túl sok a bizonytalan tényező. Hogyan lép például kapcsolatba Walsh-sel, vagy Walsh vele? Milyen nyomozási eljárást folytasson, és milyen mértékig engedheti meg magának, hogy részt vegyen a 7. rendőrkerület vállalkozásában? Behantól nem kérdezte meg, mert érezte, hogy Behan maga nem tudna feleletet adni a kérdéseire, és hogy valószínűleg nem is merne ilyen kérdéseket feltenni Walshnek.

Február 25-én ismét beszélt telefonon Behannel. Behan azt mondta, hogy találkozott Walshsel, és referált a köztük történtekről. Megállapodtak, hogy március 2-án újból találkoznak. Ez a találkozó nem jött létre. Behan március 1-én lábfertőzéssel majdnem egy hónapra kórházba került. Serpico ezt akkor nem tudta, de nem izgatta, hogy Behan nem mentette ki magát. Ő John Walsh-től várt üzenetet.

Serpico nagy gondban volt, hogy mit csináljon akkor, ha esedékessé válik, hogy ő is megkapja a részét a 7. rendőrkerület „vattájából”, de Gil Zumatto ajánlatára, hogy magánál tartja a pénz ráeső részét, amíg Serpico el nem dönti, hogy igényt tart-e rá vagy sem, kissé megkönnyebbült.

Zumatto azért tehetett ilyen ajánlatot, mert ő volt az egyik a kerület három „zsákosa” közül, akik – rendszerint havonként kétszer – beszedték a sápot, és akkor is ott ült, amikor a pénzt szétosztották. Nemsokára arra is sor került, hogy Zumatto Serpicót is magával vitte pénzbeszedő körútjaira. Egy alkalommal ezekkel a szavakkal fordult Serpicóhoz: – Hé, remélem, nem hozol kényelmetlen helyzetbe, ugyanis én azt mondtam a fiúknak, hogy benne vagy. – Serpico nem tudta megállapítani, Zumatto attól fél-e, hogy jelentést tesz a zsarolásról, vagy rájött, hogy Serpico sohasem fog igényt tartani a neki járó pénzre, és nem szeretné, ha a többiek rájönnének, hogy Zumatto két részt kap. De aztán kiderült, hogy az utóbbi esetről van szó.

Zumatto Bronxban külön lakást tartott fenn, hogy – a szavait idézve – néha „egy kis társas életet” éljen, és egyszer-egyszer felvitte a lakásra Serpicót is, mikor megszámolta a napi bevételt. Egy magas, üvegajtós szekrény állt az egyik fal mellett, a legfelső polcán egy csomó borítékkal. Zumatto egy alkalommal rámutatott az egyikre, és azt mondta: – Nos, amikor akarod, Frank, itt találod a részed. Csak szólj, és megkapod az utolsó centig. Ahogy mondtam, félreteszem számodra. De ha nincs kifogásod ellene, tíz dolcsit mindig kiveszek belőle az irodásoknak, hogy ne a mi nyakunkba sózzák a sok hülye panaszos levelet, és elvégezzék helyettünk a papírmunkát.

Talán hogy tovább fokozza az illúziót; hogy Serpico elfogadja a pénzt, Zumatto egyszer magával vitte akkor is, amikor részt kellett vennie a kerületi „vatta” tárgyában tartott megbeszélésen. Ezeket a megbeszéléseket, amelyeken Stanard elnökölt, többnyire motelekben tartották, de akkor, amikor Zumatto Serpicót is magával vitte, egy kocsma hátsó helyiségében ültek össze, nem messze a 7. rendőr kerület főhadiszállásától. Serpico kint várakozott az ivóban, amíg az ülés folyt, de egyszer – azzal az ürüggyel, hogy el kell mennie valahová, és ezt meg akarja mondani Zumattónak – belépett a hátsó helyiségbe, hogy lássa, mi történik. Körülbelül fél tucat civilruhás ült egy asztal körül, ittak, s közben jókora szeleteket vágtak le egy hatalmas sonkából. Stanard a homlokát ráncolva éppen az egyik „vatta”-fizető szerencsejátékosról beszélt: – Nem, véleményem szerint kezd egy kicsit meleg lenni körülötte a helyzet. Jobb lesz, ha leállítjuk egy hónapra, aztán majd meglátjuk, mi lesz. – Serpicónak megint csak az jutott az eszébe, hogy ha csak feleannyi gondot és energiát fordítanának a bűnüldözésre és a törvények foganatosítására, mint a „vattára”, csodálatos hatással lenne a városra.

Aztán, április közepe felé, Serpico helyzete a 7. rendőrkerületben még veszélyesebb lett. – Frank – mondta Zumatto –, engem alighanem át fognak helyezni.

Serpico amúgy is egyre idegesebb volt, hogy Walsh semmi jelét nem adja még annak sem, hogy tud az ő létezéséről, és most, hogy Zumatto bejelentette az áthelyezését, biztos volt benne, hogy csak idő kérdése, és lelepleződik, hogy a „vattában” való részvétele csak mese.

Felhívta Behant, és közölte vele, hogy a lehető legsürgősebben beszélnie kell vele. Április 12-én este találkoztak a Tizenharmadik utca és a Hetedik Avenue sarkán, Greenwich Village határán, Serpico lakása közelében.

Miért nem vette fel vele még mindig a kapcsolatot Walsh, kérdezte Serpico, vagy miért nem adott meg Behannek egy telefonszámot, amelyen közvetlenül elérhető? Behan szemmel láthatóan ideges lett. Serpico hirtelen rájött: Behan szörnyen fél Walsh-től. Serpico úgy érezte magát, mintha egy istenre vonatkozólag tett volna fel kérdést, mikor Behan végül is kinyögte, hogy a rendőrfőnök első helyettesének „útjai gyakran kifürkészhetetlenek”. Erre Serpico ecsetelte, milyen helyzetbe kerül, ha Zumattót áthelyezik. Elmondta Behannek, hogy a „vatta” vidáman virágzik tovább; hogy havonta kétszer szedik be a pénzeket; hogy havonta legalább egyszer összeülnek, hogy eldöntsék, kit vesznek be, vagy kit zárnak ki belőle; hogy különösen a lottó fizet jól, mert a bukmékerek nagymértékben a telefonra vannak utalva, és a telefont bármikor lehallgathatják; s hogy egyéni „telitalálatok” is meg vannak engedve, hacsak a telibe talált személy nem „kuzin”, vagyis nincs máris benne a buliban. Elmondta, hogy mélyebbre ható vizsgálatot nem mert folytatni – nem ment el például a havonkénti megbeszélésekre –, mert úgy gondolta, hogy ahhoz hivatalos jóváhagyás és utasítás szükséges.

Behan megnyugtatta Serpicót, hogy éppen másnap szándékozik Walsh-sel tárgyalni, és a rákövetkező nap közölte is, hogy referált a rendőrfőnök-helyettesnek mindarról, amit Serpico mondott. Walsh rendkívül elismerően nyilatkozott, tette hozzá, és „érintkezésbe fog lépni” Serpicóval. – Igazán? – kérdezte Serpico leplezetlenül gúnyos hangon. – Ugyan mikor?

Behan rendszerint kimért, kenetes hangja bosszúságában hirtelen éles lett. Ő minden tőle telhetőt megtett, jelentette ki, és az egész ügy most már végleg nem rá tartozik. – A továbbiakban semmilyen vonatkozásban nem vagyok hajlandó közvetíteni. – Valóságos szóáradat következett, hangja remegett az indulattól. Nincs olyan helyzetben, jelentette ki, hogy többet tegyen. Kezdve azon, hogy Serpico problémáival nem is hivatalos minőségében foglalkozott, csak segíteni próbált legjobb tudása szerint, végül is igazán mindent elmondott Walshnek, amit Serpicótól hallott, s a többi már Walsh dolga. Tisztán látszott rajta, hogy azt kívánja, bárcsak sose hallott volna Frank Serpicóról.

Serpicót megdöbbentette Behan váratlan bejelentése, hogy kilép az ügyből. Valahányszor elfogta a türelmetlenség, hogy még nem került kapcsolatba Walshsel, eddig mindig azzal vigasztalta magát, hogy ő végeredményben csak egy egyszerű zsaru, Behan viszont százados, aki az ő képviseletében tárgyal a rendőrfőnök első helyettesével. Feltételezte róluk, hogy tudják, mit csinálnak, és végül is valamelyik este – vagy akár minden este – megkapja odahaza az utasításokat, hogy mi legyen a következő lépése a 7. rendőrkerületben.

Most úgy érezte, hogy ez a reménye füstbe ment. Mintha egy iszonyú körhinta forgott volna vele. De kezdeti megdöbbenését hamarosan felváltotta a düh. Még mindig nem volt hajlandó feladni.

Közben mindvégig rendszeresen összejött David Durkkal, átlagban hetenként egyszer. Durk fel szokta hívni, aztán elment hozzá a lakására, és egy-két pohár ital mellett arról ábrándoztak, hogy milyen szép lesz, ha majd egyszer együtt dolgozhatnak. Képzelje csak el, kiáltott fel ilyenkor Durk, kapnak egy URH-s kocsit, és kedvükre járhatják a várost! Akármilyen irreális volt is ez az ábránd, Serpico szívesen eljátszadozott vele; ha egyebet nem is, jóleső kikapcsolódást jelentett Dél-Bronx valóságából.

Serpico meglepetésére Durk nem osztotta pesszimizmusát, mikor ő újra meg újra szóba hozta, hogy még mindig nem kapott üzenetet Walshtől. Ki fognak alakulni a dolgok, mondta talányosan Durk, „nagy változások vannak készülőben”. Ezt az álláspontját még akkor is fenntartotta, mikor Serpico elmesélte neki, mit mondott Behan. És aztán Serpico megtudta, hogy miért. Durk járt a Városházán barátjánál, Jay Kriegelnél, és nagy általánosságban tájékoztatta, milyen korrupcióval találta szembe magát Serpico, Kriegelnek valóban gondot okoz a rendőrségen eluralkodott korrupció, állította Durk, s ami még ennél is több, módjában van tenni is valamit ellene. Durk elmondta, hogy felhajtott még néhány rendőrt, aki elégedetlen a rendőrségen uralkodó állapotokkal, és Kriegel közvetítésével módjukban lesz valamennyiüknek összejönni magával Lindsay polgármesterrel, és nála kezdeményezni a rendőrség megreformálását. Serpicónak most az a teendője, hogy menjen el Durkkal Kriegelhez, hogy Kriegel Serpico saját szájából hallhassa, mi folyik a 7. rendőrkerületben.

Serpicónak tetszett az ötlet. Egyre inkább arra a következtetésre jutott, hogy a rendőrség képtelen önmagát belülről megreformálni. Magas rangú rendőrtisztek, akik húszegynéhány éven át kapaszkodtak fölfelé a szamárlétrán, közben állandóan találkoztak a korrupcióval, és nem tettek ellene semmit, sőt: szükségszerűen olyan szövetségeseket szereztek, és olyan pozíciókat foglaltak el, hogy eleve lehetetlenné tegyék a status quo megváltoztatását. Ha lehetséges egyáltalán változás, az csakis kívülről kezdeményezhető, és Jay Kriegel eszményi katalizátornak látszott. Abban nem lesz semmi visszás, hogy Kriegel a rendőrség dolgaiba avatkozik: a polgármester vezérkarának tagjai közül ő volt elsősorban felelős a rendőrségért.

Jay Kriegel még huszonhét éves sem volt. Brooklynban született és nevelkedett, az Amhersten és a Harvardon tanult jogot, s alighogy végzett, bekerült Lindsay vezérkarába. Pöttöm, szemüveges, göndör hajú fiatalember volt, szolgalelkűen odaadó híve a polgármesternek; mint John Lindsay egyik legfőbb ügyintézője, a hét minden egyes napján, még vasárnap is tizenkét-tizenöt órát dolgozott, egy gépfegyver sebességével köpködte a félig befejezett mondatokat, az agya szüntelenül forgott, s egy időben intézkedett a legkülönbözőbb ügyekben nemcsak New York közigazgatásában, hanem Albany állam kongresszusában és Washingtonban is. Ahogy egyszer egy riporternek mondta, élvezte ezt a frenetikus tempót; „ha minden jól ment”, azaz egyszerre harminc-negyven ügyet kellett intéznie, pontosan tudta, melyik hol tart, s mikor és hol kell beavatkoznia és a kezébe vennie.

Serpicót egy április végi vasárnap délután tessékelték be Kriegel túlzsúfolt alagsori irodájába a Városházán. Akkor látta Kriegelt először, és soha nem felejtette el, mennyire meglepődött, hogy egy ilyen pöttöm fiatalember annyira fontos szerepet játszik a Lindsay-adminisztrációban. Pontosan úgy néz ki, gondolta Serpico, mint Woody Allen, a komikus.

Durk biztatására Serpico belekezdett a beszámolójába. Két óra hosszat beszélt a híresztelésekről, amelyeket annak idején hallott a civil ruhás rendőrökről, aztán beszámolt a háromszáz dollárt tartalmazó borítékkal kapcsolatos körülményekről. Kriegel feszült figyelemmel hallgatta, néha firkált valamit az előtte heverő blokkra, egyszer-egyszer megcsóválta a fejét, és közbevetett egy „Úristen, ez hihetetlen!”-t vagy „Nahát!”-ot.

Mikor Serpico azt is elmondta, hogy miket tapasztalt a 7. rendőrkerületben, Kriegel minduntalan közbevetett egy-egy kérdést. Mekkora összegű részesedést kap egy-egy civilruhás a „vattából”? Kik vannak benne? Felfelé meddig terjed? Egyszer azt is megjegyezte, hogy hallott ugyan már ilyesmiről, de ilyen formában, közvetlenül egy tényleges civil ruhás rendőr szájából, még soha.

Serpico elmondta, hogy tudtával őt kivéve valamennyi kerületi szinten dolgozó civilruhás részesül a „vattából”, és kap belőle egy, esetleg két hadnagy is. Hozzátette, hogy alapos oka van feltételezni, hogy a városnegyed valamennyi kerületi és körzeti szinten dolgozó civilruhása ugyanígy szedi a sápot. És éppen ez a lényeg. Egymagában, segítség nélkül nehéz pontosan megállapítania, milyen széles körben terjedt el a korrupció, és hol ér véget. Méreteit meghatározni csakis az egész testületre kiterjedő vizsgálattal lehet, hangsúlyozta Serpico, igénybe véve a rendőrség minden rendelkezésre álló eszközét és módszerét: a rejtett kamerákat és lehallgató-készülékeket, a titkosrendőrökkel történő megfigyelést satöbbi.

Azt is elmondta Kriegelnek, hangsúlyozva csalódását, hogyan vette fel a kapcsolatot Behannel, hogyan fordult az Walshhez, és hogyan maradt annyiban a dolog.

Kriegel dünnyögött valamit, amit Serpico nem értett, és megint megcsóválta a fejét. Durk közbeszólt, és elmondta, milyen kínos helyzetben van Serpico a 7. rendőrkerületben, és ha csakugyan bekövetkezik az, amitől fél, a legkevesebb, amit tenni kell, az, hogy kiszabadítják őt Dél-Bronxból.

Kriegel habozás nélkül rávágta, hogy erre már ő is rájött, és intézkedni is fog, de közelebbről nem határozta meg, hogy mire gondol. Beszélni fog a polgármesterrel, mondta, megbeszéli vele, milyen lépéseket tegyenek, aztán köszönetet mondott Serpicónak, őszinte együttérzését fejezve ki mindazért, amin keresztülment.

Néhány nap múlva Durrk megjelent Serpico lakásán. Serpico töltött neki egy pohár italt. – Mi van Kriegel barátoddal?

Durk dühöngeni kezdett. – Az a nyavalyás Jay – mondta –, ő se fog semmit se csinálni. – Durk szerint Kriegel elmondta neki, hogy beszélt a polgármesterrel – „Big John”-nal, ahogy Durk nevezte –, és a Lindsay-vel való találkozót, amelyet Durk javasolt, lefújták. „Big John” nem engedheti meg magának, hogy felzaklassák a rendőrséget, mivel a gettókban újabb „hosszú, forró nyárra” van kilátás. Hogy ezzel Durk a polgármester vagy Kriegel szavait idézte-e, vagy csak ő értelmezte így, amit hallott, Frank Serpico sohasem tudta meg, de nem is érdekelte.

Azt viszont tudta, hogy megint zsákutcába jutott.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Serpico társát, Gil Zumattót május 25-én csakugyan áthelyezték, és Serpicót a 7. rendőrkerület egy másik régi tagja mellé osztották be.

A Zumatto távozása révén megüresedett helyet még aznap be is töltötték egy James Paretti nevű elegáns, jól fésült, jóképű civilruhással. Közvetlenül a piramis csúcsán álló felügyelő hivatalából került oda, és a kerületben kiadták a jelszót, hogy „vigyázni a pasassal”. Serpicónak, aki hajlandó volt minden szalmaszálba belekapaszkodni, önkéntelenül eszébe jutott, hogy hátha Walsh beépített embere, és reménykedve leste, hogy Paretti valami jelét adja, hogy csakugyan az.

David Durk közben többször is meglátogatta Serpicót a lakásán. Letelepedett a sziklakertben, amelyet Serpico alakított ki az udvaron, és pohárral a kezében rendszerint a nyavalyás Kriegel miatt dühöngött. Serpico végül is rászólt: – Hagyd már abba ezt a hülyeséget! – Elege volt már belőle, nem akarta folyton ezt hallgatni. Durk nem hagyta magát, és heves vita következett. Talán nem bízik benne Serpico, kérdezte Durk, talán arra céloz, hogy ő a felelős azért, hogy nem lett semmi eredménye a Foran századossal és Kriegellel folytatott tárgyalásoknak?

– Azt egy szóval sem mondtam – felelte Serpico. – Csak unom már, hogy folyton előállsz valamelyik nagynevű barátoddal, reményeket keltesz bennem, aztán kiderül, hogy senki sem akar belekeveredni a dologba.

– Ha nem bízol bennem, csak egy szavadba kerül, és már itt se vagyok.

– Az isten szerelmére, Durk – mondta Serpico –, tölts magadnak még egy pohárral.

Aztán éppen aznap este, amikor Zumattót áthelyezték, Durk azzal állított be nagy izgatottan Serpicóhoz, hogy többé semmi okuk az aggodalomra, végre megoldódik minden problémájuk. Sikerült elintéznie, hogy május 30-án, a háborús hősök emléknapján, mindkettőjüket fogadja Lindsay polgármester Nyomozóosztályának főbiztosa, Arnold Fraiman, méghozzá Fraiman manhattani lakásán. Serpico megkérdezte, hogy ugyan mi értelme odamenniök? Vagy talán Foran százados nem Fraimannél dolgozik még mindig, akárcsak Durk, a Nyomozóosztályon? Forant kihagyhatják a dologból, magyarázta Durk. Sikerült végre közeli kapcsolatba kerülnie Fraimannél, amit akkor nem mondhatott el magáról, amikor Foran századoshoz fordultak a háromszáz dolláros borítékkal. Durk elmondta, hogy többször is hosszasan tárgyalt Fraimannél, és felhívta a figyelmét arra, hogy ugyanakkor, amikor a város Nyomozóosztályának elvileg jogában áll a város bármelyik ügyosztályának ügyeibe beleszólni, a gyakorlat az, hogy ha korrupt rendőrökről érkezik bejelentés az osztályhoz, a rendőrségre bízzák, hogy vizsgálja ki az ügyet. Durk szerint Fraiman egészen fellelkesült a gondolatra, hogy saját ügyosztályának korrupcióellenes tevékenységét esetleg a rendőrségre is kiterjesztheti. Durk közölte vele, hogy véletlenül ismeri is azt a rendőrt, aki ebben segítségére lehetne, és Fraiman alig várja, hogy találkozzék Serpicóval.

– Ne mondd!

– Hidd el nekem, Frank, ő tényleg cselekedni akar. Ő nem politikus, mint Kriegel. Csak meg kell mutatni neki, hol induljon el.

– Ne mondd!

– Ide figyelj, Frank, hidd el nekem, igenis hozzá kell fordulnunk.

Serpico végül is beleegyezett, hogy elmegy Fraimanhez, gondolván, hogy már úgy sincs sok vesztenivalója. Aztán, mikor már úton voltak Fraiman lakása felé – a háborús hősök emléknapján, késő délután –, felébredt benne a gyanú, hogy Fraiman alighanem mégiscsak politikus természet lehet. Ugyanis Durk figyelmeztette: ne tegyen említést róla, hogy Kriegelnél is jártak. Ahogy Durk megfogalmazta, „semmi értelme komplikálni a dolgokat”.

Mi sem lett volna könnyebben előre látható, mint az, hogy Serpico és Fraiman találkozása nem lesz szerencsés. Az atlétatermetű, szögletes állú, gőgös hanghordozású, megvető tekintetű, őszülő haját kisfiúsan rövidre nyírva viselő Arnold Guy Fraiman rendkívül sokat adott arra, hogy külseje mindig előkelő és méltóságteljes legyen. Az ember szinte látta, ahogy több szet után úgy hagyja el a teniszpályát, hogy egyetlen csepp veríték sem gyöngyözik a homlokán, vagy ahogy exkluzív klubja mély bőrfotelében kényelmesen hátradőlve szivarra gyújt; és belekóstol a brandybe. Legőszintébb csodálói is kénytelenek voltak beismerni, hogy Arnold Fraiman rendkívül sokat ad a külsőre – nemcsak a magáéra, hanem másokéra is –, s hogy a szerénység nem tartozik az erényei közé.

Serpico ezt azonnal megérezte. Fraiman gondosan vasalt szürke flanellnadrágban, lakkpapucsban, kihajtott nyakú, fehér ingben, kasmírkardigánban nyitott nekik ajtót. Ahogy végigsiklott tekintete Serpico kócos haján, bozontos szakállán, kopott bakancsán, kifakult kordnadrágján, garbónyakú fekete pulóverjén és a nyakában lógó arany Micimackón, Serpico szinte hallotta, hogy Fraiman ezt gondolja: „Mit akar ez a fickó, mit mondhat ez nekem?”

– Főbiztos – mondta Durk –, ez itt Frank Serpico, az az ember, akiről beszéltem önnek. Most a saját fülével fogja hallani, mi mondanivalója van. – Fraiman kezet nyújtott – kicsit undorodva, gondolta Serpico. – Örvendek – mondta Fraiman.

Egy alacsony asztalka köré telepedtek le a nappaliban, Fraiman és Durk scotchot ivott, Serpico beérte egy pohár szódával.

Miután Fraiman kérdő pillantást vetett rá, és Durk bevezetőül néhány szóval ecsetelte, mennyire megbízható rendőr Serpico, Serpico ismét előadta történetét. Elhatározta, hogy megpróbál áttörni a falon, amelyet Fraiman érezhető gőgje jelentett a számára, s ahányszor csak tudott, közbeszúrt egy-egy tiszteletteljes „uram”-ot. Kiábrándító élményben volt része. Fraiman nem tett fel kérdéseket. Időnként kivett egy-egy diót a tálból az asztalon, egyszer-kétszer Serpicóra nézett, de többnyire a semmibe meredt.

Mikor Serpico befejezte, jó darabig csend volt. – Nos – hallotta végül Fraiman hangját –, mit vár tőlem, mit tegyek?

Serpico eleve meglehetősen szkeptikus volt a Fraimannel való találkozás eredményét illetően, ez a kérdés mégis elképesztette. Alig tudott uralkodni dühén. A legszívesebben felordított volna: – Miért tőlem kérdi? Én csak egy ostoba zsaru vagyok, nem? Ön a Nyomozóosztály nagy hatalmú főbiztosa, és ön kérdi tőlem, hogy mit tegyen?

De ellenállt a kísértésnek, és így felelt: – Sok mindent tehet, uram. Kezdetnek például „poloskákat” szereltethet be a kerület civilruhásainak hivatali helyiségébe.

Fraiman máris a fejét rázta. Ahhoz bírósági végzés kellene, felelte. Ez pedig azt jelentené, hogy hivatalán kívül állókhoz kellene fordulnia, vagyis óhatatlanul túl sokan értesülnének róla, hogy mi készül. Aztán megkérdezte Serpicót, nem hordana-e ő magánál egy lehallgatót.

Serpico azt felelte, hogy azzal nem sokat érnének. A legjobb esetben is csak a saját szintjén dolgozó civilruhásokról gyűjthetne bizonyítékokat, márpedig a legfontosabb az lenne, hogy felderítsék, meddig terjed fölfelé a korrupció. Egyébként is, folytatta, most hogy Zumattót áthelyezték, a többi civilruhás alighanem hamarosan rájön majd, hogy ő nem vett részt a „vatta”-buliban, és nem valószínű, hogy bármelyikük is hajlandó lesz az illegális jövedelmekről tárgyalni vele.

Serpico nem értette Fraiman hivatkozását arra, hogy az általa javasolt „poloskák” felszereléséhez bírósági végzés kell, és csak késve jött rá arra, hogy Fraiman a „poloskát” összetévesztette a telefonlehallgatóval. Gyorsan elmagyarázta, hogy ő a „poloskán” azt a parányi mikrofont érti, amelynek segítségével az adást néhány háztömbbel odébb foghatja valaki. Ehhez pedig – Serpico elképedve jött rá, hogy ezt neki kell megmagyaráznia a Nyomozóosztály főbiztosának – akkoriban nem kellett bírósági felhatalmazás. És ha Fraiman félne ily módon behatolni a kerület hivatali helyiségeibe, van egy másik ötlete, mondta Serpico. A 7. rendőrkerület civilruhásai megfigyelések céljára gyakran vesznek igénybe egy kémlelőlyukakkal ellátott csukott teherautót. Serpico maga is ült már benne, és tudta, hogy az emberek, akik unják a szolgálatot, bármiről képesek beszélgetni. Az autót, mondta Serpico, éppen most szándékoznak egy manhattani rendőrségi garázsba vinni javításra, és mi sem egyszerűbb, mint hogy ő meg Durk ott beleszereljék a poloskát.

Fraiman még mindig habozott, mire Durk is közbeszólt, unszolva, hogy járuljon hozzá a dologhoz. Beszélgettek még egy darabig a poloskának a teherautóba való beszereléséről, és Fraiman végül is belátta, hogy ez a teendő. Aztán az ajtóban, amikor elbúcsúztak, Serpico ismét észrevette Fraiman arcán, hogy kétkedik. – Hát akkor azt hiszem, oké – mondta Fraiman, mintha még mindig nem volna biztos benne, hogy helyesen döntött.

Miután elhagyták a lakást, Durk fölényesen elfricskázta Serpico aggályait. – Ugyan, Frank – mondta –, ne őrülj meg egészen. Minden rendben.

Két nap múlva Durk este becsöngetett Serpicóhoz, és megkérte, hogy jöjjön csak ki a kocsijához. A kocsiban Durk benyúlt a kesztyűtartóba, és kivett belőle egy parányi tárgyat. Egy pillanatig a tenyerén tartotta, aztán visszatette. – Látod, már meg is kaptam – mondta. Serpico odavolt az örömtől. Végre, gondolta, egy felelős szerv hallani fogja, amit oly sok emberrel hiába próbált már régóta megértetni. És támadt egy újabb ötlete is. A megfigyelések céljára szolgáló teherautót csak egy-két nap múlva szándékoznak szervizbe vinni, és ha ő maga hajt el vele Bronxból, nem kell még azt a kockázatot sem vállalniuk, hogy a garázsban helyezik el benne a poloskát, elhelyezhetik benne, mielőtt még a garázsba ér.

De nemcsak örült, hanem egy kicsit szégyellte is magát, hogy olyan igazságtalan volt Durkkal, és Fraimant is teljességgel tévesen ítélte meg. Jó lecke volt, gondolta magában, a jövőre nézve.

Durk azt mondta, hogy másnap felhívja, és közli vele, mikor viheti át Serpico a manhattani garázsba a teherautót. De mikor felhívta, szokása szerint megint csak káromkodott. Utasították, hogy a szerkentyűt szolgáltassa vissza a város Nyomozóosztályának, mert egy városi építési felügyelő megvesztegetési ügyében van rá szükség. Serpicót meglehetősen dühítette a hír, de hát, gondolta, ez még nem a világ vége. Mikor kaphatják vissza? – kérdezte.

Erre Durk kénytelen volt bevallani az igazat: az egész tervet elvetették. Fraiman főbiztosnak az a véleménye, mondta Durk, hogy Serpico „pszichopata”.

Június első hete volt, a 7. rendőrkerület civilruhásai ilyenkor szokták beszedni a sápot. Serpico új társa szemügyre vette a kocsiban azoknak a listáját, akiket végig kellett járnia. Serpico tudta, hogy a listán biztonsági okokból csak az „adózó” lottóbankárok és ellenőrök neve vagy kódneve szerepel, a címük nem. – A fene vigye el – mondta a civilruhás –, a felükről nem tudom, hogy tulajdonképpen hol is találhatók – és reménykedve fordult Serpico felé.

– Nekem bizony soha az eszem ágába se jutott megjegyezni – mondta Serpico.

A társa felmordult: – A nyavalya törje ki, rámegy az egész napunk. – Amikor nem tudta valamelyik fizetőhelyről, hogy hol van, kénytelen volt addig járni a környéket, amíg rá nem akadt egy utcai begyűjtőre, aki útbaigazíthatta. A lottóműveletek általában olyan nyíltan folytak, hogy begyűjtőt találni nem volt probléma, csak időbe került.

Serpicónak meglehetősen tetszett ez az új ember, akivel összepárosították. Sovány, szemüveges, olajbarna bőrű, kicsit görnyedt férfi volt, gyér ülő haja ék alakban a homlokába nőtt, s barátságos volt a modora. Úgy nézett ki, akár egy gyógyszerész a pult mögött. Vezetés közben filozofálni kezdett a „vattáról”. – Nem is tudom, mi a fenének csinálom – mondta, és rosszkedvűen azon töprengett, hogy fog a családja szemébe nézni, ha rosszul sül el valami, s hogy mászik ki a slamasztikából.

– Miért csinálod? – kérdezte Serpico.

A társa vállat vont. – Ugyan, Frank, mindenki csinálja. Ezt te is tudod. – Egy kicsit fel is derült a gondolatra, és kijelentette, hogy a „vattából” való részesedés egyike a civilruhásoknak járó mellékszolgáltatásoknak. A lényeg az, mondta, hogy az ember ne legyen túlságosan mohó, ha nem túlságosan mohó, nem kerül bajba.

Hallgatott egy darabig, úgy látszik, ismét elcsüggedt. Különben is, folytatta, elvárják az embertől, hogy csinálja, így aztán kénytelen csinálni, ha akarja, ha nem. Célzott rá, hogy egyszer megpróbált kilépni, de mikor idáig ért, elbizonytalanodott, és Serpico nem tudta megállapítani, hogy lebeszélték-e róla, vagy egyszerűen csak ő gondolta meg magát. De, úgy látszik, annak az időnek az emléke keserű indulatokat ébresztett fel benne, mert hirtelen kijelentette, lehet, hogy egy szép napon mégis kiszáll, és ha kell, visszabújik a „zsákba”, ami a rendőrségi szlengben az egyenruhás szolgálatot jelenti.

Serpico majdnem hitt neki. Hát igen, gondolta, így működik a szervezet. Sok ezer rendőr van, aki szeretne becsületes lenni, de a szervezet nem engedi, hogy az legyen. Az a fura helyzet állt elő, hogy a becsületes rendőrnek kell félnie a becstelenektől, és nem megfordítva.

A Serpico társánál levő bankjegyköteg minden egyes megálló után vastagabb lett. A végén már olyan vastag volt, hogy nem is merte magánál tartani, oldalt nyúlt, és betette a pénzt a kesztyűtartóba. Rögtön visszajön, mondta Serpicónak, csak éppen meg kell kerülnie a sarkot, hogy megkeresse az egyik ügynököt.

– Ne hagyd nálam a pénzt – mondta Serpico. – Mi lesz, ha itt talál vele valaki?

– Attól ne félj – mondta a civilruhás. – Az ügynök, akihez megyek, egy háztömbbel odébb van. Félni csak nekem van okom. Különben ide figyelj: bedugom az ülés alá. – Azzal elment, és Serpico tíz percig drukkolt, hogy egyedül találják a kocsiban a pénzzel.

A nap vége felé Serpico társánál már annyi pénz volt, hogy kénytelen volt két kötegre osztani. Miközben a kocsiban ülve kétfelé osztotta, néhány százdollárost odanyújtott Serpicónak: – Tessék. Neked most is odaadhatom.

Serpico sokat töprengett azon, vajon milyen körülmények közt fog kiderülni, hogy soha nem vette ki a részét a „vattából”, és hogyan fogja elintézni a dolgot, s most mégis értetlen arccal bámult a társára: – Mi ez?

– A részed.

– Hogy érted?

– Hé, Frank, ugratsz? Mit gondolsz, hogy értem? Ez a havi részesedésed. – Látszott rajta, hogy kezd zavarba jönni. Lapos pillantást vetett Serpicóra.

– De hát én soha nem fogadtam el a pénzt – mondta Serpico. Beszéd közben egyenesen a társa szemébe nézett, és észrevette, hogy annak az arcából szó szerint kifut a vér, és remegni kezd.

– Frank, mit akarsz elhitetni velem?

– Elhitetni? Semmit.

– De hát miben egyeztetek meg Zumattóval?

– Miért nem kérded meg tőle?

– Mi történt a részeddel? Hová lett?

– Már mondtam – felelte nyugodtan Serpico. – Kérdezd meg Zumattótól. Állítólag félretette nekem.

Miközben visszahajtottak a kerület központjába, a társa szinte önkívületi állapotban volt, az arca hamuszürke, Serpico már azt hitte, szívrohamot kap. A hír, hogy Serpico nem vette ki a maga részét, gyorsan elterjedt a civilruhások közt, és Stanard másnapra azonnal rendkívüli gyűlést hívott össze.

– Légy ott te is – mondta Serpiconak.

Serpico elképedt, mikor meghallotta, hová hívja össze Stanard a gyűlést. Nem egy kocsma hátsó helyiségében vagy valamelyik kétes hírű motelben tartották, mint gondolta volna, hanem a Bronxi Kerületi Büntetőbírósággal pontosan szemközt, egy kis háromszög alakú, fáktól árnyékos parkban. Serpico számára ez volt a legijesztőbb példa arra, hogy milyen arcátlanul folytatják üzelmeiket a korrupt rendőrök. Délben, amikor Stanard köré gyűltek, egész Dél-Bronxban nem lehetett volna forgalmasabb helyet találni. Ott álltak egy fa alatt – a kerület civilruhásainak körülbelül a fele, köztük egy hadnagy –, és nyíltan tárgyaltak a „vattáról”, miközben bírák, rendőrök, ügyvédek, kerületi ügyészhelyettesek, riporterek, bűnözők és közönséges polgárok tömegével haladtak el előttük.

Még elképesztőbb volt maga a gyűlés. Serpico arra számított, és fel is készült rá, hogy vádak özönével árasztják el, mondván, hogy kém, akit a főhadiszállás valamelyik nyomozóalakulata szabadított rájuk. De mindaz, ami elhangzott, Zumatto ellen irányult, rá voltak dühösek, és őt gyanúsították, hogy dupla részesedést vágott zsebre. – Ilyen aljas csirkefogót! – kiáltotta az egyik civilruhás. – Kiherélem a rohadtat. Az én pénzemet lopta el!

Stanard próbálta lecsendesíteni őket. – Zumatto miatt ne legyen gondotok – mondta. – Majd én tisztázom vele a dolgot. Visszaszerzem tőle a pénzt. És ha nem adja ide az utolsó centig, nem kapja meg, ami még jár neki. – Azért hívta össze őket, folytatta, hogy megszilárdítsa a fegyelmet, és biztosítsa, hogy ne fordulhasson elő még egyszer, amit Zumatto művelt. Javasolta, hogy ezentúl ne csak három „zsákos” szedje mindnyájuk helyett a sápot, hanem valamennyi civilruhás vegye ki a részét a „munkából”. – Aki nem dolgozik – fejezte be –, ne is egyék.

Némi huzakodás után megszavazták a javaslatot, és Stanard Serpicóhoz fordult: – Neked mi a hozzáállásod, Frank?

Serpicónak esze ágában sem volt csatlakozni hozzájuk, de a többieket se akarta végleg elidegeníteni magától. – Ha eddig nem fogadtam el a pénzt – mondta –, most már nem érdemes elkezdenem.

Stanard megpróbálta rábeszélni. – Ha beszállsz, kárpótolunk. Visszaszerezzük Zumattótól a pénzedet, és tudod, hogy még sok éved van hátra.

– Inkább nem. Maradjon csak minden úgy, ahogy eddig volt, és ne beszéljünk többet róla.

– Tudod, mit? Adunk neked havi százat a kiadásaidra.

– Miért fogadnék el egy százast? Ha száz dolcsit elfogadok, az egészet is elfogadhatnám.

– Mondom, Frank, hogy csak költőpénz. Legalább az irodásokat kifizetheted belőle. – Stanard arra a pénzre gondolt, amit a civilruhások az irodásoknak voltak kénytelenek fizetni, valahányszor letartóztattak valakit.

– Na és ha csak a kiadásaimra? – kérdezte Serpico. – Ugyanonnan való pénz az is, nem?

– Oké, Frank, akkor mi legyen?

– Már mondtam. Szeretném, ha hagynátok, hogy a magam útját járjam.

– Oké. Akkor a következőt csináljuk – mondta Stanard, az egész társasághoz intézve szavait. Ellentmondást nem tűrő volt a hangja. – Aki ezentúl Frankkel dolgozik, fizeti az ebédjét meg mindent, aztán a nap végeztével benyújtja a számlát, és kifizetjük neki.

Serpico tudta, hogy elment már a végső határig, s inkább nem tiltakozott, hogy ne keltse fel maga ellen újból a gyanút a többiekben. Tudta, hogy Stanard valamiképpen mindenáron be akarja keverni a dologba. Nevezhetik „költőpénznek” vagy akárminek, ha csak egyetlen dollárt is elfogad, éppúgy beszennyezi magát, mint a többiek. Az étkezesek esetében legalább nem pénzt fogad el, s ha a társa kifizeti az ebédjét vagy a vacsoráját, másnap egyszerűen ő fizeti mindkettőjük számláját. Hiszen ha sikerült egyáltalában kiismernie valamennyire ezeket az embereket, a pénzzel kapcsolatos magatartásukat feltétlenül kiismerte. Egyikük sem fog egy ujjal se tiltakozni ellene, hogy ő fizessen egy ebédet, és biztos, hogy este akkor is benyújtja a számlát.

Amikor szétszéledtek a gyűlésről, az egyik civilruhás csatlakozott hozzá, és javasolta, hogy ugorjának be egy kocsmába egy pofa sörre.

Miután megkapták a sörüket, a civilruhás megszólalt: – Hiába, csak nem megy a fejembe.

– Micsoda?

– Miért nem fogadod el a pénzt, Frank?

– Nincs szükségem arra a nyavalyás pénzre – mondta Frank. – Mit csináljak vele?

– Úristen! Hát amit akarsz. Mit tudom én? – A civilruhás a problémán tűnődve tanulmányozta a sörét. Hirtelen felragyogott az arca. – Hát például elajándékozhatod. Mondjuk jótékony célra.

– Jótékony célra?

– Hát persze. Csak jót teszel vele.

– Ide figyelj, ha egyszer elfogadom, mindegy, hogy mit csinálok vele. Akkor meg miért fogadjam el?

– Hát azért, Frank, mert akkor mindenki jobban érezné magát.

– Azt mondod, hogy fordítsam jótékony célra. Te például miért fogadod el, mire fordítod?

A civilruhás elvörösödött. Szenvedélyesen magyarázni kezdte, milyen nyomorúságos gyermekkora volt. – Senkitől sem kaptam semmit. Most elveszek. Mindegy, hogy két dolcsi, tíz, száz vagy ezer. Akármennyi, elfogadom.

– Ide figyelj – mondta Serpico –, mi az iskolai végzettséged?

– Annyi, mintha középiskolát végeztem volna.

– És mennyi az évi fizetésed?

– Azt hiszem, ugyanannyi, mint a tiéd. Kábé tizenkét lepedő. Miért?

– Ilyen végzettséggel – mondta dühösen Serpico – hol a fenében kapnál másutt ennyi fizetést? Nem is beszélve a kedvezményekről, a nyugdíjról meg minden. És még így is képes vagy elfogadni azt a pénzt? Az isten szerelmére, hiszen rendőr vagy! Tudod, hogy ez mit jelent? Elgondolkoztál már csak egyszer is azon, hogy mit művelsz? Sose jutott még eszedbe éjszaka, mikor felébredtél az ágyadban?

A civilruhás elfordította a fejét. – Nem – mondta végül. – Nem gondolkozhatom el rajta. Ha elgondolkoznék, fognám a fegyverem, és szétlőném az agyam.

Bizarr utójátéka lett a Zumatto miatt összehívott fontos gyűlésnek. Néhány nap múlva Stanard odalépett Serpicóhoz, és elbeszélgetett vele James Parettiről, az új emberről, aki Zumatto helyére került a 7. rendőrkerületben. – Ide figyelj, Frank, tudod, hogy ez a Paretti nevű tag a központtól került hozzánk, és lehet, hogy spicli. Szeretnénk, ha kifaggatnád, hátha rájössz valamire.

– Azt akarjátok, hogy én faggassam ki? Miért éppen én?

– Azért – felelte Stanard kétségtelenül logikusan –, mert te nem fogadsz el pénzt, tehát te nyugodtan beszélhetsz vele. Neked nincs mitől tartanod, igaz?

A kerület többi civilruhása kerülte Parettit, és Serpico már rég törte a fejét, hogyan férkőzhetne hozzá, hogy kitapogassa, nem tényleg beépített ember-e, akit Walsh, a rendőrfőnök első helyettese küldött. A Stanardtól kapott megbízás kapóra jött neki: hozzáférkőzhet, anélkül hogy okot adna a gyanakvásra. Serpico egyszerűen odament az egyik hadnagyhoz, és bejelentette, hogy aznap szeretne Parettivel dolgozni.

Ebéd közben Paretti elkezdett hencegni, milyen „rendet fog ő vágni” Dél-Bronxban. – Az első, akit sittre vágok – mondta –, Moe Schlitten lesz. – Moishe és Samuel Schlitten volt a két lottócsászár Bronxban, s az öt New York-i maffiacsalád közül legalább kettővel szoros kapcsolatban álltak. Az olyan rendőrök részéről, mint Serpico vagy Paretti, a Schlitten fivérek bármelyikének letartóztatása ugyanaz lett volna, mintha a U. S. Steel vagy a General Motors elnökéhez sétálna be és tartóztatná le. Hogy ők milyen összeget fizettek a rendőrségnek, azt Serpico csak elképzelni tudta.

– El fogom kapni Schlitten frakkját – mondta Paretti –, hacsak nem fizet „vattát”. De fizet, ugye?

– Fogalmam sincs róla – felelte Serpico.

– Mi az, azért küldtek a nyakamra, hogy kiszimatolj?

– Ezt meg miért mondod?

– Mert a fenébe is, mindenki csak kerülget, mint a forró kását. Szerintem itt is kell lennie „vattának”? Miért éppen itt ne lenne? Mennyi a havi részesedés?

– Nem tudom – mondta Serpico. – Én nem fogadok el pénzt.

– Tényleg? De azért hallani csak hallod, nem?

Ha Paretti beépített ember, gondolta Serpico, remekül csinálja a dolgát. – Nyolcszáz körül van, úgy hallom.

– Azt mondod, nyolcszáz? És mikor kezdik fizetni?

– Állítólag másfél hónap után.

– Másfél hónap után? – kérdezte Paretti. – Egy nyavalyát. Nekem már most kell a részem!

Amikor másnap Stanard megkérdezte Serpicótól, mit tudott meg, Serpico elmondta, hogy Paretti a „vattáról” faggatta, és azonnal akarja a részét.

– Le van szarva – mondta Stanard. – Miért tennénk vele kivételt?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

1967 nyarán Serpico olyan lelki gyötrelmeken ment keresztül, hogy az már szinte elviselhetetlen volt. Nem elég, hogy idegőrlő helyzetben volt a 7. rendőrkerületben, a magánéletére is nyomás nehezedett, az előbbinél még sokkal rosszabb, és ráadásul nem is volt semmi köze a korrupcióhoz. Arra nevelődött, hogy a legnagyobb emberi érték az őszinteség és az egyenesség, s most ráébredt, hogy hazugságban él Greenwich Village-ben. A Perry Streeten egyetlen barátja és ismerőse se tudta róla, hogy rendőr.

A Frank Serpicóban végbemenő átalakulás majdnem teljes volt: amiatti büszkesége, hogy rendőr, semmivé lett. Két évvel korábban például a városban éles politikai vita tárgya volt, hogy hozzanak-e létre egy civilekből álló bizottságot a rendőrség bizonyos tevékenységeinek ellenőrzésére, és Serpico – miként úgyszólván a testület valamennyi tagja – ellene volt a gondolatnak, mert meg volt győződve róla, hogy a rendőrök külső beavatkozás nélkül is el tudják intézni a saját ügyeiket. S most még azt is gondosan titkolta, hogy rendőr.

Eleinte ez nem volt probléma. Greenwich Village-ben az élet közömbösen folyt, emberek jöttek, emberek mentek, és senki se törődött azzal, hogy mit csinál a másik. De mikor Serpico barátokat szerzett, összejött velük a kávéházakban, meghívták az otthonaikba, megdöbbenve fedezte fel, hogy majdnem mindenki megveti a rendőrséget, és fél tőle. Nemcsak általában hangzottak el célzások a rendőrség brutalitására, hanem kijelentették, hogy a rendőrséget közömbösen hagyja, ha betörnek hozzájuk, csak azért, mert a Village-ben laknak, a rendőrök sunyi megjegyzéseket tesznek a lányokra, akik panaszt emelnek, hogy molesztálták őket, hogy udvariatlanok – illetve, ahogy Serpico jellemezte: egyáltalán nem állnak hivatásuk magaslatán – főleg, ha olyanokról van szó, akiknek hosszú a hajuk, vagy szakállt viselnek.

Serpico mélységesen hitt abban a meggyőződésében, hogy a rendőr a közösség barátja és védelmezője, és eleinte az ilyen panaszokat csak afféle „radikális dumának” tekintette. Csakhogy szerette ezeket az embereket; amennyire meg tudta ítélni, alapjában véve kedvesek és szerfelett törvénytisztelők voltak. Igaz, hogy sokan szívtak közülük marihuánát, és noha Serpico nem szívott – azzal az ürüggyel, hogy neki „egyéb szenvedélyei vannak” –, kénytelen volt arra a megállapításra jutni, hogy nem feltétlenül a marihuána visz a kárhozatba. Ahogy múlt az idő, egyre inkább hajlamos volt melléjük állni. Öltözéke és külseje nem különböztette meg a Village lakóinak többségétől, s ha végigment az utcákon, sokan rámosolyogtak vagy bólintottak neki: – Békésség, testvér. – Istenem, gondolta, ha tudnák, hogy zsaru vagyok, gyűlölnének. Néha, mikor elment egy rendőr mellett, ő is érezte, hogy árad feléje a rendőrből a rosszindulat. A rendőr szemében ő is csak egy hippi volt a sok közül, és Serpico könnyen el tudta hinni, amit a barátaitól hallott: a rendőrök nem azért vannak az utcán, hogy megvédelmezzék, hanem azért, hogy elkapják őket.

Így aztán a vége az lett, hogy ha megkérdezte valaki, mivel foglalkozik, azt mondta, hogy a szüleitől kapott pénzből él, sohasem tudott kijönni a családjával, és a szülei bármennyit hajlandók áldozni azért, hogy távol tartsák maguktól. Ezt a mesét mindenki elhitte, akinek csak elmondta, és szívesen ittak a szerencséjére, hogy ilyen gazdag és bölcs szülei vannak. Néha egy-egy lány, aki hosszabb ideig tartózkodott a lakásán, megtalálta a revolverét, és megkérdezte, minek az neki. Ilyenkor dünnyögött valamit, hogy biztonsági okokból van rá szüksége, vagy hogy „benne van valamiben”, amiről okosabb nem kérdezősködni. Ennek az lett az eredménye, hogy egy ideig azt híresztelték róla, hogy a maffia tagja.

Mindez csak arra volt jó, hogy Serpicót valamiféle romantikus, titokzatos légkör vegye körül, s ezt kezdetben meglehetősen élvezte is. De aztán elfogta a bűntudat, hogy a szülei pénzéből élő léhűtőnek vagy maffiatagnak tünteti fel magát, s ahogy egyre jobban összefonódott az élete Village-beli szomszédaiéval, nyugtalankodni kezdett, hogy mi lesz, ha valamelyiküket letartóztatják – például azért, mert marihuánát szív –, és kiderül, hogy ő rendőr. Természetesen arra a következtetésre fognak jutni, és nem is hibáztathatja őket érte, hogy őt küldték ki kémkedni utánuk, hogy próbáljon a nyakukba varrni valamit.

Ebben az időszakban csak egyetlen személy tudott arról, hogyan őrlődik hármas élete miatt – tudniillik rendőr volt, rendőrként nem volt hajlandó szemet hunyni a vele dolgozó rendőrök aljassága fölött, és ugyanakkor a Village-ben letagadta, hogy rendőr. Ez a személy egy ápolónő volt, az első lány, akit Serpico komolyan feleségül akart venni. Már csak egy hajszál választotta el a házasságtól, amikor lidércnyomásos élete tönkretette kapcsolatukat. Egyik Puerto Ricóban töltött szabadsága alkalmával ismerkedett meg a lánnyal, aztán New Yorkban is egyre gyakrabban összejött vele, bemutatta a szüleinek, sőt magával vitte a Serpico család vasárnapi ebédjeire is, amikor anyja ült az asztalfőn. A leány nem Greenwich Village-ben lakott, úgyhogy ez nem okozott problémát, ő kezdettől fogva tudta, hogy Serpico rendőr. A lányt alapjában véve közömbösen hagyta ez a körülmény; semmilyen vonatkozásban nem tulajdonított neki fontosságot. Számára Serpico volt a fontos, és csak azzal törődött, hogy boldoggá tegye, kielégítse őt.

Aztán mikor együttlétük minden percét zavarni kezdte a sok feszültség, amelyet az okozott, hogy Serpico rendőr, s amely feszültségben a lány is kénytelen volt osztozni, de igazában átérezni képtelen volt, egyszerűen nem bírta tovább, és Európába menekült, hogy szakítani tudjon vele.

A lány azóta férjhez ment, és elköltözött a városból, és sajnálattal, részvéttel és fájdalommal emlékezik vissza erre az időszakra. Egyszerűen képtelen volt megbékélni a helyzettel, mondja. – Frank csupa érzelem és csupa jókedv volt, nem mintha nem lettek volna rossz pillanatai – mint például, ha néha füvet szívtam, joggal fel volt háborodva –, de mikor az a korrupciódolog kezdődött, teljesen megváltozott. Nagyon rosszkedvű és lehangolt lett, és ez mindenre kihatott, bármit csináltunk.

Aztán következtek köztük a veszekedések. – Sok esetben az én hibámból – mondta a lány. – Emlékszem, hányszor mondogatta, hogy nem bírja tovább, hogy gyűlöli a munkáját. Nem bírtam folyton azt hallgatni, hogy milyen korrupt mindenki, és hogy senki se hajlandó tenni valamit a korrupció ellen, és ilyenkor ordítottam: „Ha annyira gyűlölöd a rendőrséget, miért nem hagyod ott?”, de ő egyre csak azt hajtogatta, hogy én nem értem, miken megy ő keresztül, és hogy muszáj valakivel beszélnie a dologról, és ha velem nem beszélhet, kivel beszéljen? És így tovább és így tovább, s a végén csúnya jelenetekre került sor. Nem tudom, de úgy érzem, voltak hónapok, amikor egyfolytában csak sírtam.

Emlékezett rá, hogy a korrupció miatti dühében Serpico hangulata úgy hullámzott, mint a hullámvasút. Az egyik pillanatban kijelentette, hogy nem nyugszik addig, amíg ki nem irtja a korrupciót, a másikban mélységes melankóliába esett, s amiatt gyötörte magát, hogy egymagában, magára hagyatva valószínűleg soha nem fog elérni semmit. Voltak olyan pillanatok is, emlékezett a lány, amikor Serpico olyan volt, mint egy „ijedt kisfiú”.

– A legrosszabb azt volt nézni – mondta a lány –, hogy rettegve indul munkába. De abbahagyni is képtelen volt. Azt hiszem, minden vágya csak az volt, hogy jó rendőr legyen. Az ember nem is gondolta volna, hogy ez ilyen nehéz.

A 7. rendőrkerületben Serpico bizonytalan reményei, hogy Paretti talán mégiscsak beépített ember, nyár vége felé foszlottak végleg szét, amikor Dél-Bronx egyik Puerto Ricó-i negyedében rajtaütöttek egy illegális lottóbankon. A rajtaütést végző csoport Serpicóból, Stanardből, Parettiből és egy negyedik civil ruhás rendőrből állt. Stanard áltálában számon tartotta, hogy hol működnek a védelmük alatt álló bankok, csakhogy néha máshová költöztek, és erről a bankról nem tudta, hogy elköltözött. Amikor betörtek a helyiségbe, egy barna bőrű, zömök férfival találták szembe magukat, akinek jóformán nem volt nyaka: kerek feje közvetlenül pocakos kis testéből nőtt ki. Maga a bankár volt, Manuel Ortega. Dühöngött. – De hiszen tag vagyok! Rendesen fizetek! – ordított Stanardre. – Mi a fenét akar?

Serpico még sohasem látta ilyen zavartnak Stanardet. – Nem tudtuk, hogy ez itt a maga bankja – felelte végül is Ortegának. – De aztán Paretti megmentette a helyzetet. A fali telefon mellett egy ív papír lógott, rajta egy névsor. Paretti odalépett, és letépte a falról. – Ezek nyilván a begyűjtői. Nem akarod átnézni?

– Dehogynem – mondta Stanard, vetett egy pillantást a papírra, és egész magatartása megváltozott. – Hé, Manny, te csak húsz ember után fizetsz, és itt huszonhat név van! Ez nem szép dolog, Manny! Átráztál minket?

Ortega ismét ordítozni kezdett, hogy ő rendesen fizet, és mire való ez az egész? Stanard így felelt: – Na jó, ez egyszer elnézzük a dolgot. Csakhogy már régóta szemmel tartjuk ezt a helyet, és kénytelenek vagyunk letartóztatni valakit. Szóval add át nekünk valamelyik emberedet.

Ez újabb hisztérikus kitörést váltott ki Ortegából. – Nem, nem és nem! – üvöltötte. – Rendesen fizetek, és nem kapok érte semmit. Megyek én! Tartóztassanak le engem!

– Hé, Manny – mondta Stanard –, ne izgasd ennyire fel magad. Eszünk ágában sincs téged letartóztatni.

– Márpedig csak tartóztassanak le engem. Ha zűrt akarnak, megkaphatják. A többi nem érdekel.

Paretti közbeszólt. – Ide figyeljetek, fiúk – mondta –, menjetek ki, hadd beszéljek négyszemközt Mannyvel.

Tíz perc múlva Paretti mosolyogva, egy marék bankjegyet lobogtatva ült be melléjük a kocsiba. Megnyugtatta Ortegát, mondta, leszögezte, hogy ami törvény, az törvény, s ami üzlet, az üzlet, és ha nem fizet minden egyes begyűjtője után, kénytelen lesz becsukni az üzletét.

Amikor a 48. körzet elé értek, ahol a rendőrkerület hivatali helyiségei voltak, Paretti nekilátott szétosztani a pénzt.

– Nekem nem kell – mondta Serpico.

– Miért nem? – kérdezte Paretti.

– Hé – mondta Serpico –, kezdjem újra az egészet elölről?

– Oké – mondta Paretti –, akkor Frank tíz dolcsit kap mindegyikünktől költőpénznek. – S amikor kiszálltak a kocsiból, begyűrt harminc dollárt Serpico ingzsebébe.

Másnap reggel Serpico visszaszolgáltatta a pénzt: mindegyikük levélszekrényébe bedugott egy tízdollárost. Aztán, mivel fel kellett adnia Parettibe vetett reményét, egyre jobban magába zárkózott, mint annak idején Brooklynban, miután a kezébe nyomták a háromszáz dollárt.

Többnyire egyedül lófrált az utcákon, nem kötötte az orrára a többieknek, hogy mit csinál, és egy szép napon egy túlnyomóan feketék lakta környéken kiszúrt a háztetőről egy lottóügynököt a mellékutcában, akinél igen nagy volt a forgalom. A mellékutca torkolatában egy „őrszem” állt a járdán, és Serpico, aki farmerben és egy ócska ingben volt, elhatározta, hogy megpróbál besurranni mellette. Felkapott egy szemetes zacskót meg egy üres ládát, és végigbicegett az utcán, remélve, hogy az őrszem valami küldöncnek nézi. A haditerv sikerült. Az őrszem jóformán rá se nézett, és Serpico már benn is volt a mellékutcában. Körülbelül az utca felénél, egy bemélyedésben meg is pillantotta a begyűjtőt, egy széken ült, telefonkönyv volt a térdén, azt használta íróasztalnak, és szorgalmasan jegyezgette fel az előtte sorban állók fogadásait. Serpico eldobta a zacskót meg a ládát, és elindult a begyűjtő felé. A háta mögül abban a pillanatban felhangzott az őrszem kiáltása: – Vigyázz, Bill! Rendőr!

Serpico torkaszakadtából ordítani kezdett, hogy a begyűjtő ne hallja meg a figyelmeztetést, de meghallotta, felugrott, és a földre szórva a pénzt meg a szelvényeket, rohanni kezdett az ellenkező irányba. Serpico utána, el a megriadt fogadók mellett, keresztül egy hátsó udvaron, s ki a legközelebbi utcára. Végül is elordította magát: – Állj, vagy lövök! – Erre a begyűjtő megfordult, és lassan elindult Serpico felé.

– Ember – mondta –, csak nem gondolta komolyan?

– Ugyan már – mondta Serpico, megrökönyödést színlelve. – Nincs is töltve.

– Ejha, maga az én emberem, tetszik a stílusa. De meg kell mondanom, úgy megijesztett, mint egy rugós krampusz.

Serpico visszament a begyűjtővel a mellékutcába. A szelvények a földön hevertek, de a pénz java részét már összeszedték a környékbeli srácok. Serpico éppen indulni akart foglyával és a bizonyítékul összeszedett szelvényekkel, amikor megérkezett az őrszem, s vele a lottó bűnszövetkezet hierarchiájában rangban következő pasas, egy ellenőr.

– Mi az? – kérdezte az ellenőr. – Fizető tagok vagyunk, ember. Kuzinok.

Serpico hónapok óta nem érezte ilyen jól magát. A legcsekélyebb mértékben sem érdekelte, hogy igazat mond-e az ellenőr, egyszerűen félrelökte az útból.

– Mondom, hogy fizetők vagyunk – makacskodott az ellenőr. –Kérdezze meg. Kérdezze csak meg. Nem telefonálhatna be?

– Nem – mondta Serpico. – Nem tehetem.

– Hát akkor ide figyeljen. Ez az ember, akit elkapott, az egyik legjobb ügynököm. Mi lenne, ha adnék helyette valaki mást?

– Csak nem képzeli – felelte Serpico –, hogy lemondok erről a fickóról, mikor fél Bronxot beszaladtam utána? Volt szerencsém.

Miután a foglyot nyilvántartásba vették, ingerült szóváltásra került sor Serpico és Stanard közt. – Hé, Cecco, ezek fizetik a „vattát” – mondta Stanard. – Mi az istent művelsz? Ha skalpra van szükséged, kaphatsz tőlünk, amilyet csak akarsz, de a kuzinokat hagyd békén!

– Ide figyelj, én nem tudtam, hogy benne vannak-e, vagy sem, és nem is érdekel. Észrevettem, hogy két fehér pasas ül egy kocsiban valamivel feljebb az utcán. Honnan tudhattam, hem felügyelők-e a központtól? Egyszer s mindenkorra vedd tudomásul, Stanard, én nem kockáztatom miattatok a nyakam. Ti csináltok, amit akartok, én csinálom a magam dolgát.

Serpico és a kerület többi civilruhása közt egyre romlott a viszony, egyre jobban elhidegültek egymástól, és a megjegyzések, hogy Serpico valószínűleg beépített kém, egyre gyakoribbak és kellemetlenebbek lettek.

Még az év elején, az előtt való nap, hogy társát, Zumattót áthelyezték, Serpico vele tartott, mikor Zumatto valami elintézetlen ügyben felkereste az erkölcsvédelmi részleg vezetőjét a bronxi államügyészségen. Serpico Zumatto távozása után ott maradt, és majdnem egy óra hosszat beszélgetett a részleg főnökével, Seymour Rotkerrel a rendőrségi korrupcióról, de csak úgy általánosságban. Serpico megemlítette, hogy hányszor fordul elő a rendőrségen kenés meg vesztegetés, s hogy úgy látszik, senki se tesz ez ellen semmit. Rotker elismerte, hogy kétségkívül sok a korrupt rendőr, de a probléma megoldásának nehéz nekikezdeni, mert ahhoz az egyes rendőrök együttműködésére lenne szükség, azok meg nem hajlandók beszélni.

Most, hogy Serpico körül egyre feszültebb lett a légkör, másodszor is beszélt Rotkerrel, ezúttal telefonon, és ismét felvetette a korrupció kérdését. Tegyük fel, mondta, hogy előállna egy rendőr, aki sokat tud a dologról; meddig volna hajlandó Rotker elmenni? Serpico valami olyasféle válaszra számított, hogy a végsőkig, de Rotker azt felelte, hogy előbb ismernie kell az anyagot, ígéretet csak azután tehet, és ez Serpicónak nem volt elég.

Ez volt az az időszak, amikor a hangulata napról napra rosszabb lett, és amikor a barátnője, az ápolónő is úgy érezte, hogy nem bírja tovább, és egy utolsó nagy veszekedés után, amikor is mindketten a másikat vádolták, átrepült Európába, hogy elfelejtse Serpicót. – Csak néztem, hogy egyre jobban és jobban belelovalja magát a dologba — mondta később a leány –, és csak nem jön ki belőle semmi. – Serpico dühös volt a lányra, önmagára és mindenkire, akinél visszautasításra talált. Ahogy később jellemezte, ez volt életének legkeserűbb korszaka.

Végül is október 1-én, vasárnap, egy őrült, meggondolatlan pillanatában felkapta a telefonkagylót, és feltárcsázta Behan századost. Bejelentette neki, hogy ő tűrte a korrupciót, amíg bírta, de már nem bírja tovább, és ha ez azt jelenti, hogy újból egyenruhába kell bújnia, azt se bánja. A 7. rendőrkerületben nemcsak hogy nagyobb arányú a „vatta”-szedés, mint valaha, de a többi civilruhás állandóan kísérleteket tesz, hogy őt is belevonja üzelmeibe, és Walsh rendőrfőnök-helyettestől Behan ismételt megnyugtatása ellenére egy mukkot se hallott, se közvetve, se közvetlenül.

Behan hangján érezni lehetett, hogy ez őszintén meglepi. – El se tudom hinni, Frank – állította.

Márpedig így van, mondta Serpico, s mivel a kerület civilruhásai őt is rendszeresen magukkal viszik pénzbeszedő körútjaikra, hogyan tudja bizonyítani, hogy ő nincs benne a bulijukban, ha az valamilyen véletlen folytán lelepleződik?

– Százados – mondta Serpico –, azt hiszem, az a becsületes, ha megmondom, hogy – és itt kimondott két szót, amely a továbbiakban mindent megváltoztatott – kívülálló szervekhez fordultam.

Az ijedtség azonnal érezhető volt Behan hangján. – Kívülálló szervekhez! – kiáltott fel. – Miféle kívülálló szervekhez?

– Nem hiszem, hogy ezt köteles volnék megbeszélni önnel.

– Frank – mondta Behan –, ezért bajba kerülhet. Szabályellenes. Magunk is ki tudjuk mosni a magunk szennyesét.

– Igen, volt idő, amikor én is azt hittem – mondta gúnyosan Serpico. – De az az idő már elmúlt. Mindent kitálalok, nem érdekel, kinek ártok vele, magamat is beleértve.

Behan erőfeszítését, hogy uralkodjék magán, még a telefonban is érezni lehetett. Nyomatékosan felszólította Serpicót, hogy ne kövessen el meggondolatlanságot. Ő meg utánanéz, mi történik, és visszahívja.

Serpico reménykedett, hátha szavai arra késztetik Behant, hogy ismét érintkezésbe lépjen, Walshsel. De Behan – s ez talán érthető is volt – nem merte elszánni magát, hogy a rendőrfőnök rettegett első helyettese elé álljon, és megkérdezze tőle, miért nem lépett kapcsolatba hat teljes hónapon keresztül Serpicóval, vagy csinált-e egyáltalán valamit az ügyben, amelyről Serpico jelentést tett. Ehelyett Behan ismét szomszédjához, a 7. rendőrkerület adminisztratív vezetőjéhez, Philip Sheridanhez fordult, és elmondta neki, hogy Serpico nagyarányú korrupcióval találkozott a kerület civilruhásai közt, hogy a kerületben szervezett formái vannak a kenőpénznek, s hogy Serpico máris kívülálló szervekhez fordult, vagy legalábbis azzal fenyegetőzik.

Serpico borzasztóan megijedt, amikor Behan elmondta neki; hogy mit művelt. Sheridan körzeti felügyelő nemcsak hogy úgy jellemezte a rendőrkerületet, hogy „szeplőtelen, mint Szűz Mária”, hanem több mint egy éve a kerület adminisztratív vezetője volt, azelőtt meg a közerkölcsök specialistája, a civilruhások közvetlen parancsnoka. Serpico szinte elképzelhetetlennek tartotta, hogy Sheridan ne tudott volna róla, mi folyik úgyszólván az orra előtt, és ezt meg is mondta Behannek.

– Értse meg, Frank – mondta Behan –, muszáj volt tennem valamit – és hozzáfűzte, hogy fenntartás nélkül meg van győződve róla, hogy Sheridan személy szerint feddhetetlen.

– Látom – felelte Serpico –, azt fölöslegesnek tartja megemlíteni, hogy milyen agyafúrt.

A rendőrség olyan szigorúan a hadsereg mintájára volt felépítve, hogy amióta Serpico a kerületnél volt, aligha váltott tíz szónál többet Sheridannel, ezzel a kedélytelen, kopaszodó emberrel, aki úgy nézett ki, mint egy banktisztviselő. De mikor másnap Serpico bement a hivatalba, Sheridan ott várta a szoba közepén. A többiek szeme láttára odalépett hozzá, és suttogva közölte vele, hogy a kerület parancsnoka, Killorin kerületi főfelügyelő beszélni kíván vele, ha majd este végzett. Serpico bólintott. A legszívesebben megkérdezte volna Sheridantől, miért nem használt mindjárt hangtölcsért, miért nem tette meg úgy a bejelentését, hogy mindenki hallja.

Serpico és Killorin találkozása nem sok jót ígért. Stephen Killorin kerületi főfelügyelő körülbelül négy hónapja állt a 7. rendőrkerület élén. Magas, szikár férfi volt, az arcát mintha gránitból nagyolták volna ki. Fagyos tekintettel mérte végig Serpicót, és az első kérdése az volt hozzá, hogy mit gondol, talán ő az egyetlen becsületes rendőr a testületben? – Maga szerint én mit csináltam annyi esztendőn keresztül? – kérdezte Killorin, mielőtt még Serpico felelhetett volna. – Miért nem hozzám fordult az értesülésével?

Serpico csodálkozva bámult rá. – Tisztesség ne essék szólván, főfelügyelő – mondta –, én önt jóformán nem is ismerem. Még sohasem beszéltem önnel.

Killorin közölte, hogy az ő múltja feddhetetlen, hogy sohasem habozott megfosztani rangjuktól az olyan rendőröket, akik „nem kellően teljesítik a kötelességüket”, aztán megkérdezte, hogy miféle kívülálló szervhez fordult Serpico.

Serpico hajthatatlan maradt – Nem tudom, mennyiben tartozik ez önre – mondta, s közben azt gondolta magában: szóval igazában ez izgatja őket, emiatt vannak úgy oda.

Tulajdonképpen, folytatta Killorin, mit tud a „vattáról”?

– Semmivel sem többet, mint körülöttünk bárki más – csattant fel Serpico. – A Krisztusát neki, már elég régóta működik.

Amikor Killorin megkérdezte, hajlandó-e együttműködni, vagy sem, Serpico diplomatikusan azt felelte, hogy ezen még gondolkodnia kell. Lehet, hogy ő csak egy közönséges rendőr, mondta gúnyos hangon, de nem érti, hogyan vizsgálhatná ki önmagát a rendőrkerület.

Killorin más módszerrel próbálkozott. Rámutatott, hogy Jules Sachson felügyelő, aki Bronxban a városnegyed szintjén dolgozó civilruhások parancsnoka, egészen a legutóbbi időkig a Rendőrfőnök Bizalmas Nyomozó Alakulatánál volt. Hajlandó volna-e vele beszélni Serpico? Mi a véleménye Sachsonról?

Serpico továbbra is diplomatikus maradt. – Nem tudok semmit, ami a személye ellen szólna – mondta. – Hallottam említeni a nevét, de ez minden.

– Oké, most elmehet – mondta Killorin, és mikor Serpico megfordult, hogy távozzék, Killorin mintha valamennyire megenyhült volna. – Szeretném a tudtára adni – mondta szinte mentegetőzve –, hogy vannak mások is a testületben, akik ugyanúgy éreznek, mint maga.

Október első hetében Serpico még kétszer tárgyalt Killorinnel, mind a kétszer Sheridan jelenlétében. Megadta négy olyan illegális lottóiroda címét, amelyik „vatta”-fizető volt, és megnevezte Victor Gutierrezt, azt a besúgót is, aki a szeme láttára kapott lőszert a rendőrkerület egyik civilruhásától, s aki az egyik legfőbb láncszem a rendőrök és azok közt, akik rendszeresen lefizetik őket. De mivel hónapokig hiába várta, hogy Walsh üzenjen valamit neki, továbbra is ellenséges és gyanakvó maradt, és alig tudta leplezni Sheridan iránt érzett megvetését, mivel meg volt győződve róla, hogy a kerületben nem folyhatna olyan nyíltan a sápszedés a felettesek tudta vagy legalábbis hallgatólagos jóváhagyása nélkül. Még ha nincsenek is közvetlenül benne, gondolta, legalábbis tartoznak számot adni arról, hogyan ellenőrizték az embereiket. Hogy indíthatnának vizsgálatot önmaguk ellen?

Október 8-án, vasárnap – a hivatalos vizsgálat szerint, amely végül is megpróbálta összerakni a Serpico-ügy darabjait – Killorin találkozott a New York Giants futballmérkőzésen a Yankee Stadionban Thomas C. Renaghan főfelügyelő-helyettessel. Renaghan volt akkor Bronx városnegyed körülbelül háromezer-ötszáz egyenruhás és civil ruhás rendőrének a parancsnoka. Killorin elmondta Renaghannek, hogy mi van készülőben a 7. rendőrkerületben, hogy a dologból fantasztikus botrány lehet, s hogy Serpico, úgy látszik, nem hajlandó együttműködni vele. Felvetette, hogy talán szerencsésebb lenne, ha Sachson felügyelő beszélne Serpicóval. Renaghan belement, hogy Killorin Sachsonnal dolgoztasson, de utasította, hogy bármi legyen is a felmerülő tényálladék, az elintézését bízza a rendőr-főkapitányságra. Renaghan nyilvánvaló érdektelensége, vagyis az, hogy nem ő maga akart a problémával foglalkozni, három év múlva vált érthetőbbé, amikor is bűnösnek találták és elítélték a bíróság semmibevevéséért, ugyanis nem volt hajlandó felelni a neki feltett kérdésekre egy vesztegetési ügyben, amelybe a város egyik legnagyobb bukmékerje volt belekeveredve. Az ítéletet később megsemmisítették, de a határozatot a manhattani államügyészség megfellebbezte. Miként a rendőrség egy másik főfelügyelő-helyettese megjegyezte: – Renaghan egy olyan alakot, mint Serpico, messze ívben kikerült.

Másnap, október 9-én Serpico szabadnapos volt. Sachson felügyelő felhívta a lakásán, és közölte, hogy azonnal beszélnie kell vele. Meg is állapodtak, hogy Serpico lakásától nem messze találkoznak, ott, ahol a Tizenkilencedik utca a West Side Highway-ből kiindul. Mivel Killorin előre figyelmeztette Sachsont Serpico várható viselkedésére, a nagydarab, lapátkezű férfi igyekezett olyan barátságos modorban közeledni hozzá, amilyenre csak képes lehet a hadsereg egy volt ezredese. Hivatkozott saját korrupcióellenes erőfeszítéseire a Rendőrfőnök Bizalmas Nyomozó Alakulatánál, és azt mondta Serpicónak, hogy megérti, milyen feszült lelkiállapotban van, de hát csak át kell adnia értesüléseit – kiről mit tud? –, s ő, Sachson majd intézkedik a továbbiakban.

– Egen, tudom – mondta Serpico. – De meddig fog elmenni? Mi lesz a fejesekkel? Nekik is a körmükre néz, vagy csak néhány jelentéktelen zsarunak?

Erre Sachson pontosan elmagyarázta Serpicónak, mi az ábra.

– Ide figyeljen, öcskös – mondta –, a dologgal mindenképpen foglalkozunk. Ha akarja, találomra is elővehetünk embereket, és elmondhatjuk nekik, maga miket állít. Mindent tagadni fognak, s akkor nincs tovább. Szóval akár tetszik, akár nem, kénytelen bízni bennem.

Serpico hátradőlt Sachson kocsijának ülésén, és mély lélegzetet vett. Rájött, hogy a jelenlegi stádiumban Sachsonnak igaza van, neki nincs választása. Így aztán Stanarddel és Zumattóval kezdve felsorolta valamennyi civil ruhás rendőrt, akiről tudta, hogy benne van a buliban, s a dühödten jegyzetelő Sachsonnak megadta körülbelül harminc olyan dél-bronxi lottóiroda címét, amely rendszeresen fizetett a rendőrségi védelemért.

Sachson, Killorin és Sheridan még aznap megjelent a rendőr-főkapitányságon, hogy beszéljen Joseph McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettessel, a Hírszerző Osztály akkori főnökével, akit a rendőrség rangidős tisztjei közül a legközelebb állónak tartottak Walshhez, a rendőrfőnök első helyetteséhez. Mikor McGovern megtudta, hogy miért jöttek, azonnal értesítette Walshet, és mind a négyen átmentek Walsh irodájába.

Főleg Killorin beszélt, s a hatvanhárom éves, bozontos szemöldökű, machiavellisztikus Walsh szokása szerint szenvtelenül hallgatta. Killorin többször is megemlítette Serpico nevét. Elmondta, hogy Serpico „állítása szerint” a 7. rendőrkerületben szervezett akció működik, sokan benne vannak mind a körzeti, mind a kerületi szinten dolgozó civilruhások közül, s hogy kétségkívül vizsgálatot kell indítani.

Mikor Killorin befejezte, mindnyájan Walshre néztek. Hosszú, kényelmetlen csend támadt. Aztán John Walsh megszólalt: – Oké, indítsák meg.

Talán egy perc is eltelt, mire ráeszméltek, hogy Walsh a vizsgálatért rájuk hárítja vissza a felelősséget. Killorin habozva megkérdezte, nem a főkapitányságnak kellene-e kezébe vennie az ügyet.

– Nem – mondta Walsh, és ami ezután következett, valóságos szónoklatnak volt tekinthető a részéről. – A vizsgálatot folytassák le maguk. Tapasztalt emberek, és van ott elég százados és hadnagy, aki a segítségükre lehet.

A bronxi tisztek sóbálvánnyá meredtek ültükben. Elképesztette őket Walsh döntése, de egyikük sem mert tiltakozni ellene. Killorin csak egyetlen kérdést tett még fel. Tájékoztathatják-e Serpico állításairól azt a Benjamin Hellman nevű felügyelőt, aki a 7. rendőrkerület civilruhásainak közvetlen parancsnoka?

Walsh azt felelte, hogy nem, már így is túl sokan tudnak a dologról. Hozzátette, hogy McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettestől megkapják a szükséges „technikai segítséget”, és elbocsátotta látogatóit.

A megbeszélés során Walsh egyetlenegyszer sem adta jelét, hogy valaha is hallott volna Frank Serpicóról.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A New York-i rendőrségen egy rendőr a köztisztviselői versenyvizsgák letételével juthat el a századosi fokozatig. Attól kezdve a rendőrfőnök tetszése szerint kerül ilyen vagy olyan fokozatú felügyelői beosztásba. Ez a kellemetlen körülmény nem tükröződik ugyan a Serpico vádjait követő hivatalos jelentésekben, de azoknak a gondolkodásmódját, akiknek Walsh a nyakába varrta a vizsgálat lefolytatását, igen nagymértékben befolyásolta.

Serpico szinte azonnal szembetalálta magát ezzel a jelenséggel, mikor Sachson felügyelő és Sheridan körzeti felügyelő a Walshsel való találkozásuk után másodszor is vallatóra fogta a West Side Highway sarkán. Sachson az egyik lottóiroda felől faggatta, amelyik fizető tag volt. Serpico nem emlékezett a pontos címre, csak arra, hogy melyik területen működik. Sachson egyre türelmetlenebb lett, mire Serpico megkérdezte: – Mit akarnak? Azt, hogy készen, aláírva és lepecsételve házhoz szállítsam az egész anyagot? Gondolhattam volna. Én megadom maguknak a szükséges információkat, de a vizsgálatot maguknak kell lefolytatniuk.

Sachson kirobbant. – Persze – mondta, s a hangja remegett a felháborodástól –, maga az ölünkbe dobja a forró krumplit, azzal kész. Magának nincs vesztenivalója. De nekünk van. Ma még felügyelők vagyunk, de holnap könnyen ismét századosok lehetünk.

Egy másik találkozón, amelyet a három ember a bronxi Concourse Plaza-Hotel egyik „Mr. Gold” néven kibérelt szobájában tartott, Sachson barátságosabb hangot ütött meg. Itt nyugodtan elbeszélgethetnek, mondta, s újból végigmehetnek az egész ügyön. A beszélgetés során Serpico említést tett egy hadnagyról, aki azt mondta neki, hogy ha nem tudja, hol tartsa biztonságban a pénzét, az ő padlását bármikor igénybe veheti. Megemlített egy másik hadnagyot is, aki véleménye szerint biztosan tud róla, hogy mi folyik, de olyan óvatos, hogy nyíltan nem beszélt neki róla.

– Az első dolgom az lesz, hogy áthelyeztetem őket – csúszott ki Sheridan száján. A magasabb rangú tisztek hagyományosan így intézték el az alakulataikban esetleg kényelmetlen embereket: áthelyeztették őket, hadd fájjon miattuk másnak a feje. De Sachson, úgy látszik, megérezte, hogy Serpico kezd méregbe jönni, és gyorsan közbeszólt: – Az áthelyezésükkel nem érünk semmit. Én a fejüket is akarom.

Akkorra Serpico már harminchat olyan lottóirodát megnevezett, amely rendszeresen lefizette a rendőrséget, és még mindig újabb találkozók következtek Sachsonnal és Sheridannel, néha Killorinnel is. Ezek a találkozók lassanként az inkvizíció jellegét öltötték. Mi pontosan ez vagy az a cím? Serpico több mint hat hónapig a saját szakállára próbálta figyelemmel kísérni a „vatta”-fizetés műveleteit, Walsh utasításaira várva, abban a reményben, hogy fontos szerepet kap abban a korrupcióellenes alakulatban, amely a vizsgálatot megindítja és kiterjeszti. S most tőle követelték egyik fontos részletet a másik után. Egyes esetekben Serpico egy-egy lottóbankár nevének csak fonetikus változatával tudott szolgálni, s ilyenkor csak úgy zúdultak rá a szinte vádaskodó kérdések: hogy írják pontosan X vagy Y nevét? De ha ő talált megkérdezni valamit a vizsgálat részleteiről, mindig azt a választ kapta, hogy nem rá tartozik.

Ugyanakkor Sachson mégis azt kívánta, hogy Serpico hordjon magánál egy rejtett magnót, és vegye szalagra a kerület többi civilruhásával folytatott beszélgetéseit Serpico erre nem volt hajlandó. Újból megismételte azt a meggyőződését, hogy pusztán ezzel semmit sem fognak változtatni az állapotokon, amelyek lehetővé teszik a gátlástalan korrupciót, és arra is rámutatott, hogy ennek figyelmen kívül nem hagyható gyakorlati akadályai is vannak: egyrészt a kerület civilruhásai egyre inkább óvakodnak a „vattáról” beszélni vele, másrészt ha látszólag tréfából is, minduntalan végigtapogatják, hogy nincs-e nála magnó, vagyis csak idő kérdése lenne, hogy megtalálják nála.

Killorinnel Serpico rendszerint sötétedés után találkozott egy szupermarket elhagyatott parkolóhelyén. 1967. október 27-ének estéjén, miután ugyanitt találkozott Killorinnel, megjelent egy másik kocsi is. Egy sovány, ősz hajú, pirospozsgás férfi csatlakozott hozzájuk. Ő volt James Duck kerületi főfelügyelő, Bronx másodparancsnoka. Serpicónak újból el kellett mondania elejétől végéig az egész históriát, és sokáig nem tudta elfelejteni, hogy Duck olyan hidegen, szenvtelenül hallgatta végig, hogy megint az az érzése támadt, mintha valamiképpen ő volna a vádlott az ügyben.

Végül maga Joseph McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettes, a közvetlenül John Walsh alatt álló személyiség hívta fel Serpicót a lakásán, és közölte, hogy szeretne mihamarabb összejönni vele a helyzet áttekintése céljából, és meg is állapodtak, hogy négyszemközt találkoznak Manhattan alsó részén, a Fulton halpiac közelében. Serpico vérmes reményekkel ment el a találkozóra. McGovern volt a legmagasabb rangú rendőrtiszt, akivel valaha is találkozott, és azt hitte, végre lehetősége nyílik megértetni valakivel, mennyire szívén viseli a rendőrség ügyét. Serpico az életét tette fel arra, hogy rendőr, ő a rendszerben akart alapvető változást kieszközölni, a rendszerben, amely a korrupciót életformává tette a rendőrségen, és attól félt, hogy a Dél-Bronxban folyó vizsgálat egyszerűen elkendőzi a helyzetet, esetleg kiszemel bűnbaknak néhány civilruhást, és marad minden a régiben. De mikor aggályainak hangot is adott, rájött, hogy McGovern nem úgy reagál rájuk, ahogy várta. Kijelentette, hogy Serpico túloz. A rendszer egészséges. Problémát csak „néhány rohadt alma” jelent, és ezzel a veszéllyel minden hasonló nagyságú szervezetnek számolnia kell. S amikor Serpico ismét megpróbálta megtudni, hogy meddig terjed ki a vizsgálat, McGovern csak homályos választ adott, és azt tanácsolta Serpicónak, hogy „legyen türelemmel”.

Alapos okuk volt húzódozni, hogy részletes felvilágosítást adjanak Serpicónak arról az állítólag hatalmas erőfeszítésről, amellyel a rendőrség az általa jelentett korrupció ellen fellépett. A vizsgálat gyakorlatilag nem létezett. Killorin irányította, ha éppen sikerült időt szakítania rá a 7. rendőrkerület vezetése közben. Minden lábmunkát és megfigyelést Sachson felügyelő és Sheridan körzeti felügyelő végzett – akiknek szintén el kellett látniuk rendes munkakörüket is – egy százados, egy hadnagy és alkalmanként egy őrmester segítségével. Benjamin Hellman felügyelőt – Walsh tilalma ellenére – végül mégis bevonták a vizsgálatba, de csak bizonyos korlátok közt, amolyan „tudnia kell róla” alapon. A „technikai segítség”, amelyet McGovernnek kellett biztosítania, két titkosrendőrből állt, akik fogadásokat kötöttek néhány Serpico által megjelölt helyen, valamint egy Minifon nevű magnóból – amelyet főleg arra használtak, hogy Serpico kihallgatásait rögzítsék vele – s végül egy telefonlehallgató felszereléséből, ami semmiféle eredményt nem hozott.

A titkosrendőröknek sikerült fogadásokat kötniük két vagy három lottóirodában, de mikor ezek üzemeltetőit Sachsoh és Sheridan kihallgatta, tagadták, hogy pénzelnék a rendőrséget. Manuel. Ortegát, azt a lottóbankárt, akin Stanard és Paretti tévedésből ütött rajta, szintén kihallgatták, de makacsul állította, hogy nincs tudomása semmiféle „vattáról”. Az első kézzelfogható bizonyíték csak 1968. január 18-án, három és fél hónappal azután került elő, hogy a „vizsgálat” megkezdődött. Mikor Sheridan átkutatott egy újabb, Serpico által megjelölt lottóirodát, megtalálta ott egy Philip Montalvan nevű civilruhás titkos telefonszámát, aki a 7. rendőrkerületben dolgozott.

Akármilyen szánalmas volt is a vizsgálat, a 7. rendőrkerület civilruhásai közt hamarosan híre terjedt, hogy folyik valami – kétségkívül azok a lottóüzérek súgták be nekik, akiknél jártak –, és Serpico helyzete veszélyesebb lett, mint valaha. Nemcsak a vizsgálat előrehaladását illetően, volt teljesen tájékozatlan, de kollégái szemében is egyre gyanúsabbá vált.

Eleinte ezt csak a viselkedésükből érezte meg: a civilruhások súgtak-búgtak egymás közt a hivatalban, s ha ő megjelent, hirtelen elnémultak, figyelő tekintetek követték, s ha megfordult, elkapták a fejüket.

Végül az egyik civilruhás tett is egy ügyetlen kísérletet, hogy tőrbe csalja, és beismerésre késztesse. Megvádolta, hogy a „vattából” való részesedését továbbadja egy korrupcióellenes alakulatnak. – Úgy hallom – mondta –, hogy te beszolgáltatod a pénzt.

Serpico ezt aránylag könnyen kivédte. – Hogy szolgáltathatnám be – kérdezte színlelt felháborodással –, mikor el se fogadom? Ki a fene híresztel ilyesmiket rólam?

Aztán meg Stanard vonta félre. – Ha valami disznóság történik – mondta –, nehogy azt hidd, hogy te kimaradsz belőle, csak mert nem fogadod el a pénzt. Te is az alakulathoz tartozol. Ugyanolyan felelős vagy, mint mi, többiek.

– Hogy lehetnék felelős, ha nem fogadom el a pénzt? – vágott vissza Serpico. – Mitől kellene félnem?

– Nem úgy megy ám az, ahogy gondolod. Nehogy azt hidd, hogy mindenkit külön megkérdeznek. Ha nagytakarítást rendeznek egy kerületben, mindenki röpül.

– Szarok rá! Nem izgat. A lényeg az, hogy én tudom, hogy nem fogadom el a pénzt. Nyugodtan alszom. És mindig is nyugodtan fogok aludni.

– Gondold csak meg jobban – mondta Stanard –, és rájössz, hogy nagyon tévedsz – azzal otthagyta.

A vizsgálat még két hónapig húzódott, s mindennap nagyobb lett a valószínűsége, hogy holtpontra jut, amikor egyszer csak váratlanul szerencsés fordulat történt.

A fizető lottóirodák egyike, amelynek a címét Serpico megadta Sachsonnak, egy bodega volt, egy Puerto Ricó-i házaspár, Juan és Dolores Carreras vezette. Serpico először régi társától, Zumattótól hallott róla, közvetlenül azelőtt, hogy elhelyezték a kerületből. Zumatto akkor azt mondta, hogy egy este arra járt a barátnőjével, azt hiszi, sikerült kiszúrnia, hogy Carrerasék bodegájában lottóüzelmek folynak, s ennek utána kell nézni. De miután elkerült a kerületből, felhívta Serpicót, és figyelmeztette, hogy ne csináljon semmit az ügyben, amíg nem beszélt Stanarddel. Mikor Serpico közölte Stanard-del, hogy be fog nézni a bodegába, Stanard azt mondta: – Ne csinálj hülyeséget, Carrerasék kuzinok. Ha fülesre van szükséged, hogy skalpot szerezz, kapsz tőlünk bőven, de Carrerasékat hagyd békén.

Victor Gutierrezt, a 7. rendőrkerület minden hájjal megkent besúgóját, akinek a nevét Serpico szintén megadta Sachsonnak és Sheridannek, kifaggatták Carrerasék bodegája felől, s noha Gutierrez nagyon óvatosan nyilatkozott a rendőrség lefizetéséről – szinte naponként módosított a meséjén, megpróbált rájönni, hogy melyik fél részéről számíthat nagyobb haszonra – végül is beismerte, hogy Carrerasék benne vannak a buliban. Erre elküldték egy titkosrendőrt, hogy kössön fogadást a bodegában. A bodegát ismételten megfigyelés alá helyezték, és többször is észrevették, hogy betér az üzletbe egy-egy civilruhás a kerületből, ahogy a hivatalos jelentés megfogalmazta, „nyilvánvalóan nem vásárlás céljából”. 1963. március 29-én Sheridan körzeti felügyelő felhatalmazást kapott a házkutatásra.

Amit a vizsgálatban részt vevők közül akkor még senki sem tudott, Carrerasék – különösen Mrs. Carreras – rendkívül rossz idegállapotban voltak. A házaspár egy önálló, közepes nagyságú lottóirodát vezetett, amikor az előző év decemberében beütött a katasztrófa. Két héten belül két szám is nyert, s Carrerasék körülbelül huszonhétezer dollárt veszítettek. Ez lehetett puszta véletlen is – végeredményben néha akadnak nyerő számok is –, de lehetett kitervelt dolog is, aminek az volt a célja, hogy kiszorítsák őket a „szakmából”. A két nagy összeget nyerő számban az volt a legfurcsább, hogy mind a kettőben ugyanazok a számjegyek szerepeltek, csak más sorrendben. Carrerasék lottóirodáját, mivel a saját erejéből nem tudott tovább működni, bekebelezte egy New Jerseyben alakult hatalmas maffiabank, és Carrerasék most tulajdonképpen alkalmazottak voltak, meg kellett elégedniük néhány százalékával a haszonnak, amely korábban teljes egészében az övék volt. Dolores Carrerast – harminchét éves, fekete hajú, idegesen mosolygó nő volt, három gyermek anyja – megijesztették a történtek, és egészen ki akart lépni a lottóbuliból, de a férje, Juan, nem volt hajlandó, mondván, hogy hamarosan eljön az idő, amikor ismét önállóan dolgozhatnak.

Március 30-án, amikor maga Sachson és Sheridan ütött rajta a bodegán, Mrs. Carreras véletlenül egyedül tartózkodott az üzletben. És ezen a ponton vonták be végül is a vizsgálatba Serpicót, akit még mindig nem tájékoztattak semmiről. Hellman felügyelő, a kerület civilruhásainak a parancsnoka, utasította Serpicót, hogy aznap maradjon bent a hivatalban. Aztán Hellman kapott egy telefonhívást, és odaszólt Serpicónak: – Oké, gyerünk. – Amikor megadta Serpicónak a címet, hogy hova hajtson, Serpico rájött, hogy az Carrerasék bodegája. Serpico saját kocsijával, egy lehajtható tetejű BMW sportkupéval mentek, és Serpico sokáig nem felejtette el, hogyan hajolt a hátsó ülésről előre Hellman, s hogyan siettette, mintha csak egy lovasrohamot vezényelne. Mikor a bodegához értek, Serpico látta, hogy ott van Sachson és Sheridan is, s komor képpel őrzi Dolores Carrerast, akinek merev mosoly ült az arcán, és remegett a keze.

Sachson utasította Serpicót, hogy kutassa át a bodegát, és Serpico talált is a hűtőszekrény mögött egy lottószelvényekkel teli papírzsákot, és az egyik raktárhelyiségben még egyet. Aztán parancsot kapott Sachsontól, hogy tartóztassa le és vegye nyilvántartásba Mrs. Carrerast.

Miközben a kapitányságon ujjlenyomatot vett róla, a nő lágy spanyolos akcentussal megkérdezte: – Maga mért nem fogadja el a pénzt?

– Honnan tudja, hogy nem fogadom el? – kérdezte Serpico.

– Mert ha elfogadná, nem csinált volna ilyet.

Mrs. Carrerast nem a civilruhások szobájába vitték be kihallgatni, hanem gyorsan betessékelték egy másik szobába. Letartóztatásának híre, valamint az, hogy Sachson és Sheridan bezárkózott vele, gyorsan elterjedt a civilruhások közt, s mikor Serpico elhaladt a szobájuk előtt, hallotta, hogy odabenn nagyban tárgyalnak. Az egyik utánament és megkérdezte: – Mi van?

– Mit tudom én – mondta Serpico, s bizonyos értelemben igazat is mondott. – Nekem csak azt mondták, hogy foganatosítsam a házkutatási parancsot.

A civilruhás figyelmesen nézte egy pillanatig, aztán azt mondta: – Az isten szerelmére, el ne köpj valamit.

Serpicót dühítette, hogy ilyen helyzetbe juttatta őt Sachson felügyelő. Először teljesen kizárták a vizsgálatból, aztán most hirtelen, a kellős közepén, nyíltan belevonták. Serpico azonban egy dologban tévedett. Nem a közepén tartottak a vizsgálatnak. A vizsgálatnak a Carrerasék bodegáján való rajtaütéssel gyakorlatilag végét akarták vetni, s a vizsgálat vezetői mindenki előtt kétségtelenné akarták tenni, hogy Serpicót mindvégig bevonták, s így nem mondhatja azt, hogy semmi se történt a rendőrségen folyó korrupcióra vonatkozó bejelentései ügyében. Amikor később megkérdezték Sachsontól, hogy miért éppen Serpicót szemelte ki Mrs. Carreras letartóztatására, mézesmázos modorban ezt felelte: – Jó skalp volt, és valakinek mindenképpen le kellett Mrs. Carrerast tartóztatni. Úgy éreztem, szívességet teszek vele Franknek.

Dolores Carreras szinte azonnal megtört, és bevallotta, hogy férje rendszeresen pénzelte a rendőrséget. Egyik civilruhást a másik után keverte bele a dologba, köztük Stanardet, Zumattót és Parettit. A besúgó Victor Gutierrez, aki benne volt Carrerasék üzelmeiben, most már alátámasztotta az asszony vallomását. A legnehezebben Juan Carrerast tudták megtörni, és nyilvánvalóvá vált, hogy ha ő is jelen lett volna a letartóztatásnál, a vizsgálat, már amennyiben annak lehet nevezni, alighanem szégyenletesen zátonyra futott volna. A kemény, elegáns, tapasztalt lottóüzér tagadta, hogy bármiféle „vatta” létezik, de mikor megmutatták neki a felesége és Victor Gutierrez vallomását, végül is hajlandó volt beszélni. És május közepén Walshnek, a rendőrfőnök első helyettesének jóváhagyásával nagyvonalúan átadták az ügyet Bronx államügyészének, Burton Robertsnek, aki akkor hallott róla először. Korrupcióra derült fény, a rendőrség lefolytatta a vizsgálatot, és íme, itt van minden bizonyíték, takarosan csomóba kötve.

Az államügyészség törzskarának tagjai elképedtek, hogy milyen felületesen folytatta le a rendőrség a vizsgálatot. Azt persze senki sem tudhatta, nem terjedhetett volna-e tovább, és nem lett volna-e eredményesebb, ha az államügyészt rögtön az elején bevonják a vizsgálatba. Az azonban az első pillantásra nyilvánvaló volt, hogy egyébként feddhetetlen előéletű rendőrök ellen vádat emelni még megpróbálni is rendkívül nehéz lenne – hát még elítéltetni őket! – olyan kétes múltú tanúk vallomásai alapján, mint a Carreras házaspár és Gutierrez. Tehát még mindig minden Serpicótól függött: hogy vádat emelhessenek, tanúvallomást kellett tennie egy vádesküdtszék előtt.

Burton Roberts kerületi főállamügyész volt. A zömök, fontoskodó, vörös hajú, negyvenhat éves férfiú Frank Hogan, a manhattani államügyész törzskarában töltötte tanulóéveit, mielőtt 1966-ban Bronxba került. Színpadias modorán egyesek mulattak, mások bosszankodtak. Mindig dörmögve beszélt, csakis a szája sarkából, és fellengzős szóvirágai – nem is beszélve a szivarról, amelyről időnként úgy pöckölte le a hamut, mintha ezzel akarna nyomatékot adni a szavainak – W. C. Fields monológjaira emlékeztettek.

Mivel megpróbálták lehetőleg titokban, tartani a dolgot, Roberts egy bronxi motelben jött össze először Serpicóval. Jelen voltak törzskarának tagjai, valamint McGovern, Killorin és Sachson. Akkorra Serpicónak már elég tiszta képe volt arról, hogy milyen szánalmasan kis területre terjedt ki a vizsgálat, s dühösen, sértődötten érkezett a találkozóra.

Roberts a találkozó idején még nem tudta, hogy Serpico majdnem egy esztendeig várt hiába Walshnek, a rendőrfőnök első helyettesének a jelentkezésére, és Serpico sem hozakodott elő a dologgal, ő azt hitte, hogy ezt valamennyi jelenlevő tudja. De Roberts észrevette, milyen zaklatott Serpico, és megpróbált atyai hangot ütni meg vele. Megdicsérte Serpicót, hogy volt bátorsága előállni megfigyeléseivel – ahogy kifejezte, ez „rendkívül egyedülálló eset” –, aztán felkérte, hogy mondjon el mindent a 7. rendőrkerületben történtekről. – Tekintse úgy – mondta –, mintha nem tudnék az egészről semmit.

Amikor Serpico befejezte, Roberts azt mondta: – Nos, ezek a rongy alakok vádesküdtszék elé fognak kerülni, és magának is meg kell jelennie az esküdtszék előtt, hogy tanúvallomást tegyen ellenük.

Serpicónak eszébe jutottak az igazi bűnösök – a magas rangú rendőrök, a „fejesek” –, akik megengedték a korrupció elburjánzását a testületben, és nyilván érintetlenül megússzák. Azt felelte Robertsnek, hogy menjen a pokolba a többiekkel együtt, akik a szobában vannak. Komédia az egész, ő abban az illúzióban ringatta magát, amikor egyáltalán előállt, hogy lépése széles körű vizsgálatot fog eredményezni, és az egész rendőrséget kitakarítják. – És mi történik? – kérdezte. – Csak néhány jelentéktelen zsaru ellen emelnek vádat, én meg a végén benne maradok a pácban. A fejesek nyilván nagyot röhögnek az egészen.

Ha Serpico attól fél, hogy kellemetlen helyzetbe kerül, mondta Roberts, nincs mitől félnie. A kerületből sok civil ruhás rendőrt a vádesküdtszék elé fognak idézni – ha ugyan nem mindet –, és senki sem fogja tudni, hogy igazában mi Serpico szerepe.

– Mr. Roberts – mondta Serpico –, úgy látszik, ön nem érti, miről van szó. Én nem tanúskodni félek, és az sem érdekel, ki mit tud – ha ez jelent egyáltalán valamit.

Serpico végignézett Killorinon, McGover-nen és Sachsonon. Mivel a légkör egyre feszültebb lett, Roberts úgy döntött, hogy későbbre halasztja a beszélgetést. Utána az egyik helyettese megkérdezte tőle, mit fognak most csinálni, miután Serpico nem hajlandó együttműködni? – Nem olyan biztos – mondta Roberts. – Nem mondta ugyan, hogy hajlandó, de igazában azt se mondta, hogy nem.

Annak a híre, hogy vádesküdtszéket hívnak össze a rendőrségi korrupció kivizsgálására, gyorsan elterjedt az egész 7. rendőrkerületben. Az egyik civilruhás, akit Serpico alig ismert, egy izgő-mozgó fickó, aki a lehető legjobb körülmények között élt, hozzálépett, és gyászos képpel a tanácsát kérte: – Hé, Frank, most, hogy összeül a vádesküdtszék, meg minden, véleményed szerint mit kell mondanom, ha maguk elé idéznek?

– Azt neked kell eldöntened – felelte Serpico. – Én nem mondhatom meg neked, hogy mit csinálj.

– A fiúk azt mondják, hogy csak össze kell tartanunk, és elsimul a dolog. Azt hiszem, a legokosabb, ha tartom a számat, mint a többiek. Te mit csinálsz?

– Nem tudom – mondta Serpico –, csak annyit tudok, hogy én nem kockáztatom a nyakam senkiért.

Robert Stanard is megkérdezte tőle, mit fog mondani a vádesküdtszék előtt. Serpico így felelt: – Megmondom az igazat. Hogy én nem fogadtam el pénzt.

– Egyebet nem?

– Honnan tudhatnám, mi a fenét fognak kérdezni? Amit nem tudok, azt nem tudom.

– Csak ne felejtsd el – mondta Stanard –, hogy komoly is lehet a dolog. Sokan bajba kerülhetnek, köztük te is.

– Mit akar ez jelenteni?

– Gondolkozz csak el rajta – mondta Stanard.

Serpico a kocsijában ült a 48. körzet előtt, amikor egy másik civil ruhás rendőr becsusszant melléje az első ülésre. – Mit hallasz arról a rohadt vádesküdtszékről?

– Mit hallanék? – felelte Serpico.

A civilruhás felmordult. – Sok a vesztenivalóm. Lehet, hogy neked nem, de nekem igen. Ha arra gondolok, hogy vádat emelhetnek ellenem, mert esetleg valaki beszélni fog rólam, komolyan mondom, hogy megérne nekem néhány lepedőt, hogy valaki elintézze az illetőt. Nem szeretnék szégyent hozni a feleségemre meg a gyerekekre.

– Igazán?

– Egen.

– Hát – mondta Serpico – ez a te dolgod.

Tehát ide jutottunk, gondolta. Első reakciója az volt, hogy ezzel elkerülhetetlenül számolnia kellett – az életét nemcsak a bűnözők, hanem a korrupt rendőrök is veszélyeztethetik. Aztán feltette magának a kérdést, hogy mi értelme ennek a megkülönböztetésnek? Van valami különbség köztük?

Másnap bement az egyik manhattani fegyverkereskedésbe. Rendőr lévén, megvolt ugyan a 38-as kaliberű szolgálati revolvere, csakhogy az túlságosan nagy volt ahhoz, hogy civil ruhában kényelmesen magánál hordhassa, s mint a legtöbb civil ruhás rendőr és detektív, ő is rendszerint egy kis pisze orrú 38-as, nem hivatalos pisztollyal indult munkába. Mivel azonban ez nem volt elég pontos, és csak ötlövetű volt, komoly zűr esetén nem sok hasznát vette volna, s Serpico a fegyverkereskedésben végül is egy tizennégy lövetű, 9 mm-es, belga gyártmányú Browning automata pisztolyt vásárolt. Megbízható, pontos fegyver volt, s a kívánt tűzerővel rendelkezett, élvezettel méregette a tenyerén. Súlyos volt, de lapos, így aztán aránylag könnyen viselhette az övére csatolt pisztolytáskában. A 9 mm-esnek egyetlen hátránya gyenge ütőereje volt, de Serpico ezt a problémát is megoldotta: teljesen acélburkolatú golyók helyett ólomhegyű, szupergyors golyókat vásárolt hozzá. Ezek a bennük levő lőportöbblet miatt szétrobbantak, mielőtt még becsapódtak volna célpontjukba, és megtizedelhették esetleges üldözőit. Sem a fegyver, sem a lőszer nem felelt meg a rendőrség előírásainak. De ez volt Serpico legkisebb gondja.

A vádesküdtszék már ülésezett, amikor – június végén – Burton Roberts másodízben jött össze Serpicóval, ezúttal egyik helyettese, David Greenfield lakásán.

Roberts azonnal a lényegre tért. – Beszélni beszélt éppen eleget. Most lássuk, komolyan gondolta-e. Itt az ideje, hogy helyt is álljon a szavaiért.

Szóval azt kívánják tőle, hogy „megbélyegzett ember” legyen belőle a rendőrségen jóformán semmiért, vágott vissza Serpico. Aztán újra szidalmazni kezdte a rendőrség fejeseit, főleg John Walshet.

– Álljon meg a menet – mondta Roberts. – Nem túlzás egy kicsit a maga részéről Walshről így beszélni? – És ekkor mondta el neki Serpico, hogy majdnem másfél esztendeje jelentést tett már Behan százados útján Walshnek a 7. rendőrkerületben uralkodó korrupcióról, és azóta se kapott egy árva szó üzenetet sem a rendőrfőnök első helyettesétől.

Roberts – ami ritkán fordult elő nála – egy pillanatig nem jutott szóhoz. De aztán gyorsan megragadta az alkalmat, hogy e közlés alapján ravaszul újabb ostrom alá vegye Serpicót. Ha tanúvallomást tesz, mindnyájukat leleplezheti. Serpico, mondta, folyton arról beszél, hogy csak néhány tetves zsaru van belekeverve a dologba, pedig nem így van. A tét sokkal nagyobb. – És maga – bökött a szivarjával Serpico felé –, csakis maga adhat újabb fordulatot az ügynek.

És ez még csak a kezdet, kiáltotta Roberts, aki egyre jobban belemelegedett saját érvelésébe. Lendületes képet festett az igazságszolgáltatás diadaláról. Az ő, Roberts irányításával a vádesküdtszék könyörtelenül fényt fog deríteni a rendőrségi korrupcióra, akárhol lappang. Nagyobb botrány lesz, mint Harry Gross, a bukméker botránya volt! És Bronx után Manhattan, Brooklyn, Queens következik! Serpicónak csak el kell mondania a vádesküdtszék előtt, amit tud, és azzal véget is ér a feladata. Még a bírósági tárgyalásokon sem kell tanúvallomást tennie.

Serpico végül is beleegyezett.

Másnap, június 28-án jelent meg először a vádesküdtszék előtt, aztán még többször is. De már szinte az első alkalommal rájött, hogy becsapták. A vádesküdtszék, akár állami, akár szövetségi, maga is nyomozótestület, és addig mehet el, ameddig csak a közvádló akarja. Csakhogy a kérdések, amelyeket Roberts és Greenfield a „vattával” kapcsolatban Serpicónak feltett, csupán a civil ruhás rendőrökre vonatkoztak. Magasabb rangú tisztekkel kapcsolatban egyetlen kérdés sem hangzott el.

A vádesküdtszék 1968 egész nyarán és őszén át ülésezett, s végül novemberben kétszer is maga elé idézte Robert Stanardet. Stanard nemcsak azt tagadta, hogy tagja volt az akciónak, hanem kijelentette, hogy ilyenről nem is volt tudomása a 7. rendőrkerületben.

Közben Serpico egyre jobban magába zárkózott. Kollégái napról napra ellenségesebb érzülettel viseltettek iránta, de nyíltan nem léptek fel ellene, s még olyan alig burkolt fenyegetések sem hangzottak el, mint a vádesküdtszék összeülése előtt. Olyan volt az egész, mintha gyanakodnának ugyan rá, de gyanújukat semmi konkrétummal nem tudnák alátámasztani.

Aztán Serpico rájött, milyen hatásos lehetett volna egy rejtett magnó, ha engedett volna a vég nélküli sürgetéseknek, hogy hordjon egy ilyet magánál. Miközben szokása szerint egyedül dolgozott, nem törődve azzal, hogy ki tag és ki nem tag, tetten ért és letartóztatott egy lottóüzért, akinek a. bátyját az FBI mint az egyik New York-i maffiacsalád tagját tartotta nyilván. Mielőtt még az ügy a bíróság elé került volna, a vádlott ügyvédje megkörnyékezte Serpicót. Azt javasolta neki, hogy üljenek össze, és beszéljék meg, milyen tanúvallomást fog tenni. Kétségtelen volt, hogy meg akarja vesztegetni Serpicót, aki azonnal jelentette is a dolgot, és ezúttal belement, hogy ellássák egy magnóval. De mielőtt még alkalma lett volna újból beszélni az ügyvéddel, az váratlanul visszalépett a védelemtől. – Megmondjam, mi történt? – kérdezte Serpicótól az államügyész egyik helyettese. – Beköpték neki a dolgot.

December elején, a vádesküdtszék ülésezéseinek vége felé, Serpico megtudta, hogy át fogják helyezni a 7. rendőrkerületből. Az áthelyezésről maga McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettes értesítette Serpicót. Észak-Ivlanhattanbe, azaz tulajdonképpen Harlembe osztják be civilruhás-szolgálatra. Ez „egy lépés fölfelé”, mondta McGovern, mivel Serpico új helyén nem rendőrkerületi, hanem városnegyedi szinten fog dolgozni. Serpico nem volt elragadtatva. Miután megjelent a vádesküdtszék előtt, Roberts államügyész többször is célzott rá, hogy bátorsága és együttműködése jutalmául valószínűleg előléptetik detektívnek. Serpicónak persze mindig ez volt az álma, és önkéntelenül is Roberts ígérete jutott az eszébe, de nem szólt róla semmit, mikor McGovern felhívta és közölte vele, hová kerül.

De mielőtt még igazában eltöprenghetett volna rajta, hogy ismét mekkorát csalódott, foganatosított a 7. rendőrkerületben még egy utolsó letartóztatást, amely olyan undorral töltötte el, olyan félreérthetetlenül megmutatta neki, hová juttathatja a rendőrt és általában a rendőrséget a korrupció, hogy ez után már minden vágya csak az volt, hogy minél hamarább elkerüljön a kerülettől, mindegy, hogy milyen körülmények között.

Dél-Bronxban töltött utolsó hónapjaiban Serpico komoly besúgóhálózatot épített ki magának. A besúgók közt volt egy fekete fiatalember, egy lottófelhajtó, akit letartóztathatott volna, csak azért nem tette, hogy hálából a besúgója legyen. Egy szép napon a fiú azt kérdezte tőle: – Meszesképűt is hajlandó sittre vágni?

– Persze – felelte Serpico –, miért ne lennék? Nem érdekel, hogy kinek milyen színű a bőre.

Az, akire gondol, mondta a besúgó, „nehéz” fiú, egy „nagymenő” olasz.

– Akkor is sittre vágom – mondta Serpico –, csak mondd meg, hol találom.

A besúgó erre elmondta, hogy az olasz egy uzsorás, s ráadásul egy nagy lottóvállalkozás feje is. Egyik „postaládája” egy vágóhíd közelében van: a területen dolgozó begyűjtő a fogadók szelvényeit mindennap egy kilazult tégla mögé dugja egy, az utcasortól beljebb épült ház falában. A vállalkozás olyan biztos a dolgában, a védettségben, hogy az olasz gyakran maga veszi ki a szelvényeket a tégla mögül a kölcsönök részleteit bevasaló körútja során.

Serpico december 13-án vette megfigyelés alá a „postaládát”. Délben fél egykor – mint jelentésében írta – észrevette, hogy „egy ismeretlen férfi” – a begyűjtő –,,egy fehér papírlapot dug el a falban a nevezett helyen”. Serpico – szakállasan, farmerben, a hideg ellen vattával bélelt katonazubbonyban – felkapott két üres kartondobozt, és elindult a „postaláda” felé. Aki látta, közönséges vágóhídi munkásnak nézhette. Amikor odaért a kilazult téglához, kiemelte, és egy fogadásokkal teli papírlapot talált mögötte. Gyorsan ellátta a kézjegyével, visszatette a helyére a téglát, és folytatta a megfigyelést.

Negyven perc múlva egy világoskék Cadillac szedán gördült a megfigyelt épület elé. Egy elegánsan öltözött, középtermetű férfi szállt ki a kocsiból, megigazította magán a télikabátot, és hanyagul a téglához sétált. Serpico megvárta, amíg kivette és zsebre dugta a papírlapot, és visszaszállt a Cadillac-be. Akkor odarohant, feltépte a kocsi ajtaját, és beszólt: – Állj!

A férfi szemmel láthatóan megdermedt rémületében. Serpico magában káromkodva próbálta megtalálni katonazubbonya mely zsebében a jelvényét. A férfi bal keze megmozdult. Serpico látta, hogy a kisujján megcsillan az elmaradhatatlan gyémántgyűrű, s noha a lottóüzérek ritkán hordtak maguknál fegyvert, egy pillanatig azt hitte, hogy a pasas fegyvert akar előhúzni, és rákiáltott: – Rendőr vagyok! – aztán végre előhalászta a jelvényt is a zsebéből.

A férfi azonnal megkönnyebbült. – Jesszusom – mondta –, miért nem mondta mindjárt? Azt hittem, kábítószeres vagy valami.

– Üljön odébb – mondta Serpico. – Be akarok szállni.

– Mi a hézag, biztos úr?

– Mozgás! – mondta Serpico. Beszállt a kocsiba, és ráparancsolt a pasasra, hogy adja át neki a nagykabátja jobb zsebében levő papírlapot. Megnézte, látta rajta a saját kézjegyét és körülbelül kétszáz fogadást. Aztán elvette a pasas névjegy tárcáját, megállapította, hogy Rudolph Santobellónak hívják, Queensben lakik, a Booth Street 65-84. alatt, és talált a tárcában még három papírlapot, több száz fogadással. A szélvédőn a napellenző mögött felfedezett még további nyolc papírlapot, a begyűjtők feljegyzéseivel.

Santobellónak ekkor már a kezében volt egy köteg százdolláros. Leszámolt belőle hatot, és odalökte Serpicónak. – Tessék – mondta –, lássa, hogy rendes vagyok magához.

– Nem vagyok benne a buliban – mondta Serpico. – Csak így tovább, és még nagyobb zűrbe kerül.

Serpico bevitte Santobellót az ottani körzetbe, a 42-esbe, ott hagyta, hogy vegyék nyilvántartásba, ő meg visszament a kocsihoz, hogy további bizonyítékokat keressen. Nem talált semmit. Visszatért a kapitányság épületébe, de Santobellót az első pillantásra nem látta sehol. Végül is a detektívek szobájában akadt rá. Nem akart hinni a szemének. Santobello ott ült egy asztal mellett, selyemöltönyben, gyémánt nyakkendőtűvel – ugyanilyen gyémánt volt az ujján levő gyűrűben –, s barátságosan beszélgetve kávézott néhány detektív meg civil ruhás rendőr társaságában.

– Hé, maga! – mondta Serpico. – Jöjjön csak ide!

– Minek? – kérdezte Santobello, árnyalatnyi méltatlankodással a hangjában.

– Hogy minek? – kérdezte Serpico dühösen és elképedve. – Jöjjön csak ide, és ürítse ki a zsebeit.

– Nem vagyok köteles. Nem megyek.

– Ide figyeljen – mondta Serpico. – Maga le van tartóztatva. Azonnal ürítse ki a zsebeit!

– Mi az, kezdünk gorombáskodni?

– Megmutatom én magának, mi a gorombáskodás! – mondta Serpico. Odaugrott Santobellóhoz, nekilökte a falnak, ráparancsolt, hogy forduljon meg, támaszkodjon neki a tenyerével, és terpessze szét a lábát, aztán nekiállt megmotozni, akár egy gyanúsítottat az utcán.

Az egyik detektív odaszólt Serpicónak: – Hé, lassabban a testtel. Rudy sokunknak jó barátja.

– Ne üsse bele az orrát! – csattant fel Serpico. – Ez az én skalpom. – Befejezte a motozást. – Most pedig megtudja, milyen érzés fogolynak lenni – mondta, azzal Santobellót a szoba sarkában levő rácskalitkához kísérte, kinyitotta az ajtaját, és belökte rajta.

A kalitka körülbelül négy négyzetméteres lehetett. Már volt benne két mocskos, öklendező kábítószeres, folyt a szemük is, meg az orruk is, s a testük tele volt sebekkel. Santobello gyorsan hátat fordított nekik, az arcát nekinyomta a rácsnak, az ujjait kidugta a lyukakon, s igyekezett minél távolabb maradni a kábítószeresektől. Nem szólt már semmit, és nem szóltak a detektívek és a civilruhások sem.

Serpico körülbelül egy óra hosszat a kalitkában hagyta, aztán megbilincselte, és bevitte a kerületi, kapitányságra lefényképeztetni. Santobellót bedugta a fotósoknál egy őrizetescellába, ő meg átment a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatalba, hogy ellenőrizze a priuszát. Amikor megtudta, mi van a rovásán, a szó szoros értelmében reszketni kezdett a dühtől. Még akkor is alig tudott uralkodni magán, amikor visszament Santobellóhoz. – Rohadt csirkefogó! Szét kéne kennem a falon. Szép kis priusza van.

Santobello összehúzta magát. – Akkor még srác voltam – mondta. – Leültem a büntetésemet.

– Igen, persze – mondta Serpico. Aztán felhívta a 42. körzetet, és a telefonhoz kérte azt a detektívet, aki kifogásolta Santobellóval való bánásmódját. – Itt Serpico beszél – mondta. – Tudja meg, hogy a maguk híres Rudy haverja életfogytiglanra volt ítélve, csak tizenöt év után kiengedték. Tudja, miért ült?

– Nem.

– Rendőrgyilkosságért! – ordította Serpico. – Rendőrgyilkos a nyomorult! Mesélje el a barátainak is, maga szarházi.

Egy pillanatig csend volt a vonal másik végén. – Nahát – jött a sértődött, bamba válasz. – Honnan tudhattuk volna?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

1969 januárjában a vádesküdtszék befejezte a kihallgatásokat, és hozzáfogott jelentése elkészítéséhez. A vádesküdtszék ülései elméletileg titkosak, mégis az történt, hogy Serpico – közvetlenül Észak-Manhattanbe, az ottani civilruhásokhoz való áthelyezése előtt – belebotlott egyik régi barátjába, egy rendőrbe, akivel együtt dolgozott Brooklynban, s aki most szintén civilruhás volt, és kiderült róla, hogy, úgy látszik, mindent tud. – A teremtésit, Frank – mondta –, az a hír járja, hogy te a vádesküdtszék előtt mindent kitálaltál.

– Mit vártak tőlem? – vágott vissza Serpico. – Hogy ilyen szar alakok miatt kitörjem a nyakam?

– Mindenki azt mondja, hogy ha ráfizettél, magadra vess.

– Hogyhogy ráfizettem?

– Ötven rongyot kaphattál volna, ha tartod a szád. Most meg mindenki óvakodni fog még csak a közeledbe is menni. Senki nem akar kellemetlenséget.

Serpico még kevésbé volt elragadtatva attól, hogy Észak-Manhattanbe osztják be, amikor megtudta, hogy új parancsnoka Philip Sheridan, akit körzeti felügyelőből felügyelővé léptettek elő – nyilván azért, gondolta gúnyosan Serpico, mert olyan kiváló nyomozómunkát végzett a 7. rendőrkerületben elharapózott korrupció felderítésében. Amikor Serpico szolgálattételre jelentkezett, pontosan úgy fogadták, ahogyan barátja megjósolta: mintha nem létező személy lenne. Az észak-manhattani civilruhások hivatalában körülbelül egy tucat civilruhás üldögélt vagy álldogált, kávéztak és tereferéltek. Serpicóról szándékosan nem vettek tudomást. Senki sem szólt hozzá, még csak rá sem néztek.

És aztán megtörtént…

Ahogy Serpico ott álldogált egyedül, hozzásétált egy civilruhás. Göndör, fekete hajú, vizenyős kék szemű ír volt. Körülbelül egy méterre tőle megállt, benyúlt a zsebébe, és elővett egy kést. Nem nyitotta ki, úgy tartotta a tenyerén. A többiek elnémultak. Serpico a szeme sarkából látta, hogy némelyikük elégedetten vigyorog. A civilruhás, akinél a kés volt, megszólalt: – Tudjuk, hogy kell elbánni a magadfajta alakokkal. – Kinyújtotta a jobb kezét, amelyikben a kés volt, a hüvelykujjával megnyomott a nyelén egy gombot, mire kiugrott a tizenhét centis penge, a hegyével előre. – Ki kéne vágnom a nyelvedet – mondta a civilruhás.

Serpico megfeszült. Nézte a civilruhást, a kést, a figyelő, elégedetten vigyorgó arcokat. Hihetetlen volt, hogy ez csakugyan egy rendőrkapitányságon történik, és ahogy később elmondta, ez villant az agyába: „Meg akarnak félemlíteni.” Tudta, hogy tennie kell valamit, csak azt nem tudta, hogy mit.

Aztán észrevette, hogy a kés megmozdul. Nem várta meg, hogy rájöjjön, mi akar lenni ez a mozdulat, mi a másik szándéka. Valamennyi reflexe működésbe lépett. Hirtelen felemelte a bal karját, és lecsapott a civilruhás csuklójára. A kés nagyot csattant a padlón.

Ugyanezzel a mozdulattal jobb kezével elkapta a civilruhás jobb kezét a tenyerénél fogva, lerántotta és hátracsavarta. A civilruhás felüvöltött. De Serpico tovább csavarta hátrafelé a kezét, úgyhogy a civilruhás kénytelen volt megfordulni, hogy el ne törjön a csuklója.

A civilruhás teljesen tehetetlen volt. Fájdalmában nyöszörögve a padló felé görnyedt – még mindig nem ocsúdott fel a meglepetésből sem –, mikor Serpico hirtelen elengedte a kezét, és lökött rajta egyet a térdével. A civilruhás teljes hosszában hasra vágódott a padlón. A kés néhány centire volt kinyújtott kezétől. Serpico azonnal rávetette magát. Előrántotta automata pisztolyát, a Browningot, kibiztosította, és a tarkójához nyomta. – Egy mozdulat, te strici – mondta –, és szétloccsantom az agyvelődet!

A civilruhás teste elernyedt, az arca annyira a padlónak nyomódott, hogy meg sem tudott szólalni. Serpico továbbra is a tarkójának nyomva a fegyvert körülnézett a szobában. Mindenki dermedten állt vagy ült a helyén, már senki sem vigyorgott.

Talán harminc másodperc telhetett el így, mikor az egyik zsaru végre idegesen köhécselt egyet, és megszólalt: – Jesszusom, csak nem egy negyvenötös?

– Nem. Kilencmilliméteres – mondta Serpico.

– Ó, szóval az új Browning, mi? Hány golyó van benne?

– Tizennégy.

– Tizennégy? Minek neked tizennégy golyó?

– Hányan vagytok itt a szobában?

– Hé, ide figyelj! Mi csak tréfálunk.

– Egen. Én is – mondta Serpico. Hátralépett a padlón heverő embertől.

A civilruhás óvatosan hátrafordította a fejét, és felnézett Serpicóra. – Szentséges szűzanyám – lihegte –, csak vicceltem. Vicc volt az egész. – Aztán mikor Serpico visszadugta a Browningot a pisztolytáskába, feltápászkodott és kirohant a szobából.

– Hmm… azt hiszem, a legokosabb, ha megmutatom, hol találod a kávét – szólalt meg egy másik civilruhás.

Sheridan felügyelő azonnal kiemelte Serpicót Észak-Manhattanből, és ideiglenes szolgálatra a „kurvakülönítménybe” osztotta be. Ez a prostituáltakra vadászó alakulat a nyugati Ötvennegyedik utcában levő 18. körzetből indult portyáira. Aznap este Serpico ezt írta a naplójába, melyet nem rendszeresen ugyan, de vezetett: „Végre megkaptam a jutalmamat, amiért jó fiú vagyok. Szajhák után szimatolhatok a Times Square körül.”

Némelyik rendőr szívesen dolgozott a kurvakülönítményben. A letartóztatási kvóta fejenként és éjszakánként egy volt. A törvény szerint csak azt a lányt lehetett letartóztatni, aki kezdeményezően lépett fel, felajánlotta a nemi aktust, sőt azt is megmondta, hogy mennyit kér érte. De sok civilruhás fütyült az efféle finomságokra: elkapta az első utcalányt, akit meglátott, a letartóztatásához szükséges párbeszédet egyszerűen kitalálta a jegyzőkönyv számára, és arra az éjszakára végzett is. Ezt az eljárást könnyen meg lehetett indokolni a bírósági eljárással: a letartóztatott prostituáltat tíz eset közül kilencben másnap reggel óvadék ellenében szabadlábra helyeztette a stricije, s a lány este már ismét strichelt.

Serpico elhatározta, hogy ha már egyszer kénytelen ilyen alantas munkát végezni, legalább pontosan a törvény előírásai szerint csinálja. Akármilyen sok idejét vette is igénybe, nem foganatosított egyetlen látszat letartóztatást sem. Ennek az lett a következménye, hogy lakásának fürdőszobája a Perry Streeten egy színházi öltözőhöz kezdett hasonlítani: megtelt sminkes- és hajfestékes üvegekkel. Folyton új meg új formát adott a szakállának, néha bozontosra megnövesztette, néha meg kecskeszakállá nyírta. Rengeteg kelléke volt, főleg fejfedő: egy nagy, széles karimájú, fekete kalap, egy keménykalap, két-három puhakalap és egy svájcisapka. Több különböző szemüvege is volt, úgy szedte össze őket, volt köztük szarukeretes, drótkeretes, sőt egy csiptetős szemüveg is. Felhasználta a pipagyűjteményét is: különösen egy hosszú csibukkal ért el sikereket. Néha sétapálcát is vitt magával, akármilyen óvatosak voltak a kurvák, sétapálcát látva sohase gondoltak rendőrre. Hogy álcázása még tökéletesebb legyen, Serpico egypár öltönyébe külföldi címkéket varrt, néha fekete szemkendőt viselt, szerzett egy csomó használt tengerentúli repülőjegyet, s mivel előfordulhatott, hogy a lány valamiféle személyazonossági igazolványt is látni akar, egy svájci útlevél borítójába tette bele az útlevelét, a fényképnél kinyitva. Ezenkívül állandóan magánál hordta az Americana-szálló szobájának a kulcsát, amelyet egyik barátja elfelejtett leadni, mikor a szállodából elköltözött. – Ezt ezennel lefoglalom – mondta neki Serpico –, rendőrségi célokra.

Így felszerelve vetette magát az éjszakai életbe a bámulatos utánzóképességgel rendelkező Serpico, hol mint Max, a müncheni sörügynök, hol mint Carlos, a madridi gyáros, hol meg mint Llewellyn, a londoni ügyvéd. Egyik maszkja, amelyben úgy festett, mint valami szökevény egy memnonita településről – dús szakállal, a széles karimájú fekete kalapban és bokáig érő, fekete télikabátban –, szinte mágnesként vonzotta a prostituáltakat. Csakhogy a maszk túlságosan is hatásosnak bizonyult. A Times Square prostituáltjai közt hamarosan jelszó lett, hogy „óvakodni a Szakálltól”. Serpico erre akkor jött rá, amikor egyszer a nyugati Negyvenhetedik utcán baktatott a Hatodik Avenue felé. Előtte egy ugyanolyan dús szakállú férfi reménytelenül próbált kapcsolatot teremteni a járdán sorakozó prostituáltak valamelyikével. A lányok úgy rebbentek szét a közeledtére, mint a musztángok, mikor be akarják fogni őket, sikítozva, hogy: – Vigyázz, itt a Szakáll! Jön a Szakáll! – s miután néhány háztömbbel odébb ugyanez történt a Hatodik Avenue-n is, Serpico látta, hogy a teljesen megzavarodott férfi magához int egy taxit, és elhajtat. Kelletlenül belátta, hogy a szakállát alaposan meg kell nyírnia.

Tekintettel a törvénynek a prostituáltak letartóztatását szabályozó előírásaira, Serpico nem hordhatta magánál az automata Browningját, se szolgálaton kívüli 38-asát, amelyet a többi civil ruhás használt, ugyanis az utcalányok mindig hozzádörgölődtek, mielőtt ajánlatot tettek volna, hogy kitapogassák, nincs-e nála valami, ami arra vallana, hogy rendőr. Ugyanakkor sok lány veszélyes volt: megtámadta és kifosztotta kuncsaftját, mihelyt az lefeküdt vele. Ezért aztán Serpico vásárolt egy kis 25-ös pisztolyt, és bedugta a sliccénél az alsónadrágjába. Ha egy kurva odanyúlt neki, az már mindenképpen nyílt szexuális ajánlatnak számított, ha meg bajba került, lehúzhatta a sliccén a cipzárat, mintha egészen másvalami járna az eszében. Nem is egyszer rákényszerült. Egy Times Square környéki mocskos szállodai szobában két lány például hirtelen kést rántott rá, és Serpico pénzét követelte. – Ejnye – felelte, hanyagul elővéve a pisztolyt –, nem szórakozhatnánk előbb egy kicsit?

A 25-ös olyan ártalmatlannak látszott, hogy az egyik lány gúnyosan elvigyorodott. – Hát ez meg mi a fene? Öngyújtó? – és Serpico kénytelen volt egy golyót ereszteni az ágyba, hogy meggyőzze az ellenkezőjéről.

Noha Serpico iratai, például svájci útlevélborítója, nem állták volna ki az alaposabb vizsgálatot, a legtöbb utcalány – ha éppen csak felmutatta is – hajlandó volt elhinni, hogy minden rendben. Némelyik azonban rendkívül gyanakvó volt. Egy este Serpico a Central Park déli része felé tartott. Az egyik szálloda falának egy lány támaszkodott. A szálloda mellett volt egy csemegebolt. Amikor Serpico közelebb ért hozzá, a lány bement a boltba. Rendkívül hideg volt, s mikor Serpico odaért, ahol a lány előzőleg állt, észrevette, hogy egy melegítőakna van ott. Hogy egy kicsit megmelegedjen, elhatározta, hogy ott marad egy darabig. Már szinte el is feledkezett a lányról, amikor az kijött a csemegeboltból, és rászólt: – Hé, az az én helyem!

Szőke volt, vonásai mint egy utcagyereké, csizma volt a lábán, de olyan rövid kabátot viselt, hogy szinte a combja is kilátszott alóla. Valószínűleg call-girl, gondolta Serpico, csak aznap este nem hívták sehová. Gyakran csak az utolsó pillanatban döntötte el, hogy milyen szerepet játsszon. Hirtelen nagyon európainak érezte magát, Antoine-t játszotta meg, a brüsszeli gyémántkereskedőt, és erős francia akcentussal válaszolt: – Ó, bocsánat. Excusez.

A lány újult érdeklődéssel nézett rá. – Maga hová való?

– Hogy is mondják? La Belgique.

– Fizetne nekem egy pohár italt?

– Ó, természetesen.

– Hát akkor menjünk be ide – mutatott a lány a szálloda bárja felé. Amikor odabent levetette a kabátját, Serpico látta, hogy a szoknyája alig takarja el a fenekét, és a pulóver megfeszül a keblén. Kezdte sajnálni, hogy szolgálatban van.

– Mit iszunk? – kérdezte a lány.

– Talán egy kis konyakot.

A lány csettintett az ujjával a pincérnek: – Két Remy Martint – aztán Serpicóhoz fordult: – Ha Belgiumból való, vous parlez français.

– Mais oui, je parle français. Hogyhogy maga is beszél franciául?

– Kanadából való vagyok – adta meg a magyarázatot a lány. – Apropó, hol lakik?

– Az Americanában – felelte Serpico, és meglóbálta a kulcsát. – Hotel Americana.

– Gondolom, van útlevele?

– Certainement – mondta Serpico, és megvillantotta svájci útlevélborítóját a bár homályos világításában.

– Megnézhetném közelebbről?

Serpico biztos volt benne, hogy a lány most már rájön a trükkre, de aztán tett egy ösztönös mozdulatot. Volt egy jelvény a gomblyukában Lenin képével – egy barátjától kapta, aki nemrég tért haza oroszországi utazásáról –, rámutatott és azt mondta: – Nem szívesen mutatom meg senkinek az okmányaimat; tudja, politique vagyok.

– Ó! Értem – mondta a lány.

– Miért szeretné megnézni az okmányaimat?

– Mert szeretnék biztos lenni benne, hogy nem New York-i rendőr.

– Óó, lala – mondta Serpico –, már hogy lennék rendőr?

– Ne sértődj meg, szivi – mondta a lány. – Mi lenne, ha eljönnél velem? De pénzbe kerül ám.

– Mennyibe?

– Száz dollárba.

– De szivi – mondta Serpico. – Én nem megvásárolni szeretnélek. Csak kölcsönvenni egy kis időre.

– A minőséget meg kell fizetni.

– A minőséget?

– Szó lehet egy kis extráról is, ha akarod.

A taxiban a lány odaszólt a sofőrnek: – Az Americanába! – Serpico meg azt mondta: – Sajnálom, szivi, de abba kell hagynom a komédiázást. Csakugyan rendőr vagyok. – Megmutatta a jelvényét. – És maga le van tartóztatva.

Eltartott egy pillanatig, amíg a lány felfogta a dolgot, aztán hideg tekintetet vetett Serpicóra. – Mocskos egy alak – mondta végül –, de érti a dolgát.

Serpico körülbelül öt hétig dolgozott a kurvakülönítményben, aztán szabadságra ment. A vádesküdtszék még elutazása előtt vádat emelt a 7. rendőr kerület nyolc civilruhása, köztük Stanard, Zumatto és Paretti ellen, és Serpicónak visszatérésekor tapasztalnia kellett, mennyire vigyázni kell minden lépésére egy becsületes rendőrnek, ha keresztezni merészeli a becstelenek útját.

Beutazta Svájcot, Ausztriát és Olaszországot, meglátogatta szülei rokonait a Nápoly melletti Caserta városában, aztán továbbutazott Spanyolországba. Madridban véletlenül elhaladt egy üzlet előtt, amelynek a kirakata tele volt késekkel, és bement, hogy megnézze őket. Az egyik különösen megnyerte a tetszését. Rugós kés volt, de a pengéje nem oldalt nyílt, hanem a hegyével előre ugrott ki. Ilyen kést New Yorkban a törvény értelmében se rendőrök, se civilek nem használhattak, de azért sok rendőr hordott ilyet magánál. Mivel ha burkoltan is, de annyiszor megfenyegették, gondolta, hogy esetleg jól jöhet neki a kés, és azt mondta a boltosnak, hogy másnap valószínűleg visszajön, és megveszi. De másnap reggel elaludt, és már nem volt ideje visszamenni a boltba, ha el akarta érni a kirándulása utolsó állomására, Londonba induló repülőgépet.

Londonból egyenesen New Yorkba repült. A Kennedy repülőtéren a vámnál átadta az útlevelét, orvosi bizonyítványát és a nyilatkozatot arról, hogy miket vásárolt. A vámos megnézett egy pultján heverő névsort, és hirtelen egy kicsit idegesen pillantott Serpicóra. Felszólította, hogy várjon, eltűnt egy irodaajtó mögött, s körülbelül egy perc múlva tért vissza. – Valami hiba van? – kérdezte Serpico.

– Á, semmi – felelte a vámos.

A poggyászellenőrzésnél egy másik vámos felszólította, hogy nyissa ki két bőröndjét, és nekilátott átkutatni őket. – Talán megkímélhetem a fáradságtól – mondta Serpico. – Kolléga vagyok.

A vámos láthatólag elképedt: – Hol?

– A New York-i rendőrségnél – mondta Serpico, és megmutatta a jelvényét.

– Egy pillanat – mondta a vámos –, utána kell néznem valaminek.

Serpico csak bámult, hogy elmegy, és tanácskozni kezd két ellenőrrel. Az egyik ellenőr vissza is jött vele. – Fogja a bőröndjeit, és jöjjön velem – mondta Serpicónak.

Serpicót bevezette egy kis szobába, ahol két másik vámőr már várta. Ráparancsoltak, hogy vetkőzzön le. Már éppen tiltakozni akart, amikor egyszerre csak rájött, hogy miről van szó, és úgy döntött, hogy csendben marad. A többi rendőr mindig szentül meg volt győződve róla, hogy mivel Greenwich Village-ben lakik, nyilván marihuánát vagy hasist szív, és a vámőrök most ilyesmit keresnek nála. A dolog valahogy megrendezettnek látszott, de mivel a vámszabályok nem mondták ki, hogy egy rendőrt nem lehet átkutatni, úgy gondolta, nincs értelme cirkuszt csinálnia, nehogy a végén rákerüljön a minősítési lapjára.

Így aztán alávetette magát a megalázó testi motozásnak, és a bőröndjeit is aprólékosan átkutatták. Amikor találtak egy csomag Ty-Phoo teát, amelyet Londonban vásárolt, valósággal lázba jöttek. Kiborították a csomagot, de csak tea volt benne. Végül az egyik vámőr az ellenőr felé fordult, és megvonta a vállát. Az ellenőr dühös pillantást vetett Serpicóra, és kiviharzott a szobából.

A vám területéről kifelé menet Serpico észrevette azt a vámost, aki elsőnek túrt bele a poggyászellenőrzésnél a bőröndjébe. – Mi volt ez tulajdonképpen? – kérdezte tőle.

– Becsületistenemre nem tudom. Én csak azt mondtam nekik, hogy maga rendőr, mire ők csak annyit mondtak, hogy tudják.

Serpico elmesélte neki, hogy Madridban majdnem vásárolt egy rugós kést, mire a vámos azt mondta: – Jó, hogy nem vette meg. Ha le akarták fülelni, és alighanem azt akarták, bőven lett volna rá okuk.

Serpico kénytelen volt meghajolni ennyi furfang előtt.. Ha valaki nagyon akarja, akár ki is rúgathatja a testületből, arról nem is beszélve, hogy ez diszkreditálná a tanúvallomását a 7. rendőrkerület civilruhásai előtt, akik bíróság elé kerülnek.

Körülbelül egy hétig még a Times Square körül dolgozó kurvakülönítményben teljesített szolgálatot, aztán visszahelyezték az Észak-Manhattanben kerületi szinten dolgozó civilruhásokhoz. A civilruhással történt összeütközése után, aki kést rántott rá, a többiek képletesen szólva, lábujjhegyen jártak ugyan körülötte, de továbbra is teljesen kiközösítették maguk közül.

Majdnem eljutott odáig, hogy nem bírja tovább. Már a kurvakülönítményhez való beosztását is lealázónak érezte, és a vámnál történt incidens se javított a hangulatán. De mindennél jobban lesújtotta a vádesküdtszék döntése. Minden ígéret és megnyugtatás ellenére, amelyet a bronxi államügyészségtől kapott, hogy alapos vizsgálatot indítanak a rendőrségen, a vádesküdtszék csak nyolc civilruhás, nyolc alacsony rangú rendőr ellen emelt vádat. Egy szó se hangzott el se a magasabb rangú rendőrök, se a rendszer ellen, és nem is tettek ellenük semmit. Azok után, amiken keresztülment, nyolc rendőrre hárítják az egésznek az ódiumát, és a szervezett korrupció folyik tovább, mintha a nyolc rendőr soha nem is létezett volna. Ő meg úgy jár a többi rendőr közt, mint a középkorban a bélpoklos, csengővel a nyakában.

Aztán Serpico megismerkedett Paul Delise felügyelővel.

Philip Sheridan kilépett a rendőrség kötelékéből – nyilván nem bírta idegekkel, hogy én is rendőr vagyok, gondolta Serpico, mikor értesült a dologról –, és az észak-manhattani civil ruhás rendőrök új parancsnoka Paul Delise lett. Alacsony, kéménykötésű, halk szavú, szúrós barna szemű ember volt. Amikor először meglátta Serpicót a hivatalban – a többiektől elkülönülve, szakállasan, bozontos hajjal, katonazubbonyban, farmerban és szandálban, vállán az ócska gázálarctokkal, amelyben Serpico a 38-as szolgálati revolverét tartotta, mivel az övére csatolt pisztolytáskában a Browning automata pisztoly volt –, Delise azt gondolta róla, hogy nyilván besúgó, és meg is jegyezte magában, hogy szólni fog az embereinek, ne tegyék ilyen nyíltan közszemlére a besúgóikat.

Másnap, mikor Delise ismét meglátta Serpicót, ugyanúgy öltözve, s még mindig elkülönülve a többiektől, megkérdezte az egyik embertől, hogy kicsoda. – Az? Serpico. „Álruhában” van. Eddig a kurvakülönítményben volt.

Delise odament Serpicóhoz, bemutatkozott neki, és megkérte, hogy menjen be vele az irodájába. Amikor kettesben voltak, Delise megkérdezte: – Nem rokona véletlenül a 7. rendőrkerületben dolgozó Frank Serpicónak?

Serpico óvatosan nézett Delise-re. Kíváncsi volt, mire megy ki a dolog, miféle újabb megaláztatás következik. Végül is kihívóan így válaszolt: – Én vagyok az. Én vagyok Frank Serpico.

Delise felügyelő felállt, megkerülte az íróasztalát, és kezet nyújtott Serpicónak. – Szeretném megszorítani a kezét – mondta. – Nagyszerű szolgálatot tett a testületnek. Díszére válik a rendőrségnek, és fenemód bátor. Örülök, hogy alattam szolgál, legalább van valaki, akiben megbízhatok. Maga olyan számomra, mint egy korty friss levegő.

Serpico egy pillanatig azt hitte, hogy otromba tréfa az egész, de aztán jobban megnézte Delise-t, és rájött, hogy a felügyelő a legkomolyabban beszél. Túláradó öröm töltötte el. Így még egyetlen feljebbvalója se beszélt vele. Még sohasem hallott Delise-ről, de a későbbiekben megtudta, hogy olyan egyenes és becsületes ember hírében áll, hogy a többi rendőr a háta mögött gúnyosan csak „Szent Pál”-ként emlegeti.

Delise megkérdezte Serpicótól, van-e valaki a csoportban, akivel szívesen dolgozna együtt, akinek a társaságában jól érezné magát.

Serpico kényszeredetten elmosolyodott. – Nem az a probléma, hogy én kivel dolgoznék szívesen. Hanem az, hogy velem ki dolgozna szívesen.

– Hát ha nem sikerül ilyen embert találnunk – mondta Delise –, dolgozom magával én.

Így is lett. Szinte hallatlan volt, hogy egy olyan rangú és korú tiszt, mint Delise – ötvenéves volt –, háztetőkön mászkáljon, mellékutcákban lopakodjon, hátsó udvarok kerítésein másszon keresztül, de Delise mindezt megtette Serpico társaságában, és láthatólag élvezte is a dolgot. Serpico néha aggódott is miatta, de Delise megnyugtatta: – Kutya bajom. Végre ismét rendőrnek érzem magam.

1969 tavaszán és nyarán szinte mindvégig együtt dolgoztak. Delise volt az első felettese, akit Serpico annyira tisztelt, hogy ,,főnök”-nek szólította, és mindig úgy emlékezett vissza erre az időszakra, mint rendőri pályafutásának legszebb szakaszára. Még bozontosabbra növesztette a haját és a szakállát, s hogy még inkább az utcán csavargó kábítószeresnek nézzék, gyakran elszívott éhgyomorra egy fekete olasz manilaszivart, amitől csakugyan olyan kábultnak látszott, mintha csak az imént adott volna be magának egy heroininjekciót. Ha kiszúrt valahol egy lottóirodát, rendszerint a következő módon járt el: egy háztetőről figyelte egy darabig a forgalmát, aztán felkérte Delise-t, hogy legyen a segítségére, mikor lecsap rá: ugorjon be egy padlásablakon, rohanjon le egy pince lépcsőjén, vagy álljon el egy mellékutcát. Serpico egy másik csele az volt, hogy mikor feltűnés nélkül akarta járni Észak-Manhattan utcáit, narancsot vagy grapefruitot majszolt, mint valami otthontalan csavargó, s ha Delise-nek találkozója volt vele valamelyik háztetőn, csak nyomon kellett követnie a Serpico által eldobált narancshéjakat.

Delise és Serpico beszélt a lehetőségről, hogy esetleg Észak-Manhattanben is működik olyan korrupciós szervezet, mint a 7. rendőrkerületben, de hírnevük miatt annyira elszigetelődtek a többi civilruhástól, hogy képtelenek voltak bármit is kiszúrni.

Aztán egy szép napon Serpico jelentette Delise-nek, hogy alighanem sikerült egy jelentősnek látszó lottóirodára bukkannia. Harlemben, a Lenox Avenue-ról nyíló egyik utcában működött, egy ötemeletes épület földszintjén levő üzlethelyiségben, amelynek a kirakatai be voltak festve, hogy ne lehessen belátni. Annyira jelentős volt, hogy a háztömb mindkét végén egy-egy adó-vevővel felszerelt őrszem állt, s egy harmadik, szintén adóvevővel, pontosan az üzlethelyiség előtt őrködött. Az utcában csak feketék laktak, s akármilyen kétes volt is a külseje, Serpico nem tartotta valószínűnek, hogy el tud haladni az őrszemek mellett, anélkül hogy felfigyelnének rá. A tetőről, ahonnan megfigyelte a műveletet, látott egy pinceajtót. Az üzlet közelében volt egy sikátor is, de az üzlet előtt posztoló őrszem gyakran elsétált odáig, vagyis könnyen észrevehette, ha azon jön végig valaki. Serpico azt mondta Delise-nek, hogy a legokosabb volna az irodára az épületből lecsapni: lerohannak a tetőről a lépcsőn, aztán ki a kapun. Az üzlet ajtaja csak mintegy hat méterre van a kaputól, meglepetésszerűen rajtaüthetnek.

Delise egyetértett a tervvel. Felmásztak a párhuzamosan futó utcában az egyik bérkaszárnya tetejére, s a háztetőkön keresztül kínlódtak át magukat annak az épületnek a tetejére, amelyikben az üzlet volt. Serpico kilesett a tető pereme fölött, és látta, hogy a helyzet változatlan: az őrszemek a posztjukon állnak, s az üzlet ajtaján ki-be járnak a fogadók.

Tervük az volt, hogy Serpico megy le elsőnek a lépcsőkön, s Delise utána, arra az esetre, ha valami zűr lenne. Csakhogy mikor Serpico kilépett az épület kapuján, az őrszem éppen arra nézett, és meghökkenve meredt rá. Ráismert, mert jelen volt egy másik lottóüzér letartóztatásánál, amelyet Serpico két héttel azelőtt foganatosított. Elordította magát: – Bezárni! – és berohant az üzletbe. Mire Serpico az ajtóhoz ért, az már be volt reteszelve. Serpico a nagy sietségben elejtette rendőrségi adó-vevőjét, s az darabokra tört a járdán. Megnézte, aztán szemügyre vette a bezárt üzletajtót, s hirtelen dühében, hogy kudarcot vallott, felkapott egy szemetesvödröt, bevágta a kirakatba, és utána ugrott.

Odabenn néhányan már kezdték égetni a papírokat. – Állj, rendőrség! – kiáltotta Serpico. Keze a gázálarctokban volt, amelyben a szolgálati revolvere lapult, megmarkolta, de nem húzta elő. Néhány riadt fogadó a falhoz lapult.

A következő pillanatban már Delise is ott állt Serpico mellett. Az iroda vezetője egy olyan ember volt, akit a rendőrség „nagy” begyűjtőként határozott meg. Három segédje is segített jegyezni a fogadásokat. A begyűjtő komor képet vágott, amikor Serpico bizonyítékul összeszedte a szelvényeket. Készpénzt csak keveset találtak, de ez nem volt szokatlan; a nagy irodákból a pénz ugyanolyan gyorsan el is tűnt, mint amilyen gyorsan befolyt.

Szinte azonnal megjelent a színen a begyűjtő ellenőre. – Ember – kiáltott fel –, mi ez? Honnan valók maguk?

– A kerületből – mondta Serpico.

– A kerületből? – kérdezte emelt hangon, felháborodva az ellenőr. – Nem hiszem. Hiszen az imént fizettem a kerületnek. – Az ellenőr Serpico jelvénye számát akarta látni, s mikor Serpico megmutatta, ismét morogni kezdett. – De hiszen fizettem a kerületnek. Miféle zsarolás ez?

– Kinek fizetett a kerületben? – kérdezte csendesen Delise.

Az ellenőr felelni akart, de meggondolta magát. Kíváncsian megnézte Delise-t, aztán azt mondta: – Senkinek. Senkinek se fizettem.

– Oké, indulás! – mondta Serpico a begyűjtőnek.

– Álljon meg a menet – tiltakozott az ellenőr. – Ő csak az emberem. Ha már mindenáron be kell vinniük valakit, vigyenek be engem.

– Ha jönni akar, jöhet – felelte Serpico –, de az embere is jön.

– Nem megyek sehova – mondta a begyűjtő. – Ha be akarnak vinni, hurcoljanak ki, ha tudnak, a tömegen keresztül. Nézzék meg, mekkora csődület van az üzlet előtt.

Delise megpróbált segítséget kérni az adó-vevőjén, csakhogy az a falakon belül nem működött. – Ide figyeljen, főnök – mondta Serpico. – Azt hiszem, a pincén keresztül ki tudok jutni. – S míg Delise az üzletben levőket sakkban tartotta a revolverével, Serpico kibújt a pinceablakon a sikátorba, onnan egy udvaron át kirohant az utcára, és egy telefonfülkéből segítséget kért.

Mikor a tömeg meghallotta az URH-s kocsi szirénáját, azonnal szétoszlott, és Serpico meg Delise kivezette foglyait az utcára. A rendőrség lepénzeléséről azonban semmi többet nem tudtak kiszedni belőlük. De mivel elhangzott az első utalás arra, hogy Észak-Manhattanben is működik a vállalkozás, tovább tapogatóztak, és arra a következtetésre jutottak, hogy az itteni sokkal körmönfontabb, mint a 7. rendőrkerületi volt. A legtöbb, amit Serpico ki tudott szedni néhány besúgójából, az volt, hogy a pénzt itt egy nyugalmazott rendőrökből álló „ügynökség” szedi be, nem maguk a civilruhások. Ennél többet a saját alakulatában elszigetelt Delise nemigen tehetett. Végül is felhívta McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettest, hogy tőe kérjen segítséget a nyomozáshoz. McGovern akkor éppen házon kívül volt, és Delise-nek csak egyik legfőbb munkatársával sikerült beszélnie. Mikor elmondta, mi a problémája, azt a választ kapta, hogy ilyen kéréssel szolgálati úton az észak-manhattani parancsnoki hálózathoz kellene fordulnia.

– Akkor akár egyszerűen közhírré tehetném a rádión is – vágott vissza Delise.

– Mi az – kérdezte McGovern munkatársa –, nem bízik a főnökeiben?

Delise nem válaszolt. Néhány nap múlva azonban elhatározta, hogy mégiscsak megpróbálja, mi történik, ha betartja a szolgálati utat. Beszélt a városnegyed parancsnokával, egy Fred Catalano nevű kerületi főfelügyelővel, és neki is elmondta, hogy gyanúja szerint az észak-manhattani civilruhások közt felütötte a fejét a korrupció. Catalano azt tanácsolta neki, hogy ha segítségre van szüksége á vizsgálathoz, igényeljen néhány újoncot a rendőr-akadémiáról.

– Újoncot? – kérdezte Serpico, mikor ezt meghallotta. – Ugratni akar?

– Szó szerint ezt mondta – válaszolta Delise. – Ott vagyunk, ahol voltunk.

Serpico tovább folytatta a lottóvállalkozások felderítését, s amilyen gyorsan csak tudott, lecsapott rájuk. Aztán megtörtént, ami annak idején Dél-Bronxban is: egyik fekete besúgója megkérdezte tőle, hogy csak feketékre pályázik, vagy hajlandó letartóztatni fehér lottóüzéreket is? – Tegyen próbára – felelte Serpico, mire a legközelebbi alkalommal a besúgó megadott neki egy nevet meg egy címet. Serpico tudta, hogy csakugyan „próbára teszik”. A begyűjtő, akit a besúgó megnevezett, egy Peter Tancredi nevű olasz volt, s a cím a Második Avenue és a 116. utca sarka volt Kelet-Harlemben, ahol még mindig hatalmon voltak egy hajdan tekintélyes olasz közösség maradványai, amelyből többek közt olyan hírhedt maffiatagok kerültek ki, mint Thomas Lucchese (Háromujjú Brown), Frank Costello és Joseph Valachi. A rendőrség gyakorlatilag nem nyúlt ehhez a közösséghez.

Serpico azonnal megfigyelés alá vette Tancredit, aki nyíltan állomásozott a járdán egy olasz klub előtt. Serpico látta, hogy emberek lépnek rendszeresen hozzá, suttogva váltanak vele néhány szót, aztán mennek, is tovább. Valahányszor ez megtörtént, Tancredi eltűnt a klubban, és egy-két perc múlva újból megjelent a járdán. Mivel meg volt győződve róla, hogy fogadásokat vesz fel, elhatározta, hogy letartóztatja. Csakhogy aznap, amikorra a letartóztatást kitűzte, Delise-t nem tudta elérni, így aztán egy fekete rendőrnőt vitt magával segítségül. Bizonyos értelemben, gondolta, egy nő kevésbé is lesz feltűnő, ha esetleg őrszemek állnának az utcán, akiket nem vett észre. Rövidre nyírta a szakállát, s bő nadrágot és sportzakót vett fel, ez illett jobban a környékbeli divathoz. Annyira vigyázott, nehogy kiszivárogjon valami a tervéből, hogy még a rendőrnőnek is csak akkor árulta el, amikor már csak fél háztömbnyire voltak a klubtól. Utasította, hogy maradjon a sarkon levő bank ajtajában, aztán ha ő bemegy a klubba, menjen utána.

Megvárta, amíg egy fogadó Tancredihez lépett. Aztán mikor Tancredi megfordult, hogy bemenjen a klubba, Serpico utána rohant. Éppen akkor lépett be a klubba, amikor Tancredi eltűnt a hátul levő konyhában. A klubban idősebb olaszok kártyáztak és kávézgattak, mikor Serpico végigsétált köztük; egyikük se nézett fel, se Tancredire, se rá.

A konyhaajtóba érve Serpico látta, hogy Tancredi kivesz egy papírlapot a sütőből, és ír rá valamit. Serpico hozzálépett, kikapta a kezéből a papírlapot, a sütőből még néhányat kivett, és azt mondta: – Le van tartóztatva. – Tancredi szó nélkül bámult rá.

Serpico visszatért vele az elülső helyiségbe. A kártyázó öregemberek még mindig nem figyeltek fel rájuk. A rendőrnő az ajtóban várakozott, és Serpico odaszólt neki, hogy zárja be az ajtót. Erre végre támadt némi nyugtalanság a kártyázok és kávézók közt. A kávépult mögött álló ember hirtelen bejelentette, hogy ő el akar menni. – Ott marad, ahol van – mondta Serpico. – Szeretnék körülnézni egy kicsit.

A pultos kijelentette: – Nincs joga itt tartani.

– Ne játssza meg nekem a philadelphiai ügyvédet – felelte Serpico –, mert beverem a pofáját. Itt szerencsejáték folyik, és mit csinál az a pasas ott a sörrel? Van italmérési engedélye? – A pultos befogta a száját, és a pultot kezdte fényesíteni.

Ebben a pillanatban megkopogtatták az utcai ajtó üvegét. Két férfi állt az ajtó előtt, egyik magasabb, mint a másik, mind a kettő elegánsan öltözve, széles karimájú kalapban. Serpico odaszólt a rendőrnőnek, hogy nyissa ki az ajtót. Mind a két férfi be akart lépni, elsőnek az alacsonyabbik. – Csak maga jöjjön – szólt oda neki Serpico.

Az alacsonyabbik bólintott a társának, és belépett. A klubban az öregek nagyon elcsöndesedtek. – Miben lehetek a szolgálatára? – kérdezte Serpico.

– Nem innánk egy szódat vagy valamit?

– Nem vagyok szomjas.

– Hé, lassabban a testtel – mondta a pasas. – Nem tudja, ki vagyok?

– Nem.

– Gondolkozzon csak. Ugyanúgy hívnak, mint magát.

Akkor már tudta Serpico, ki a férfi: Frank Serpico, alias Farbi volt, ismert szerencsejátékosként szerepelt a New York-i rendőrség nyilvántartásában, de rajta volt az FBI listáján is mint az ország akkoriban leghatalmasabb maffiacsaládjának, a Vito Genovese családnak a hadnagya. Frank még sohasem állt szemtől szemben ilyen rangú maffiataggal, és nagyon szerette volna tudni, hogyan értesült a gengszter a klubban foganatosított letartóztatásról. Ilyen gyorsan terjednek itt a hírek? Még elképesztőbb volt az a tény, hogy a másik Serpico tudta, hogy ő kicsoda.

– Nem mehetnénk be a konyhába beszélgetni egy kicsit? – kérdezte a másik Serpico.

– Bemehetünk. – Serpico odaszólt a rendőrnőnek, hogy tartsa zárva az ajtót, és ne engedjen senkit se be, se ki.

A konyhában a gengszter Serpico elkezdte: – Mondja, öcskös, mi baja van magának? Mindenki oké, aztán egyszerre csak megjelenik maga. Mi a hézag, he? Mondok én magának valamit. Gondoskodom én magáról a saját zsebemből.

– Nem érdekel, mi van a zsebében. Ha érdekelne, nem volnék itt.

– Ide figyeljen – folytatta a gengszter. – Ha kiviszi innen azt a pasast, meg fogja bánni. Ő csak meg akar élni valamiből. Helytelen lenne. Helytelen az egész környék szempontjából. Az ilyesmi mindenkit felháborít. Ismerem magát. Úgy értem, hogy mindent tudok magáról és Bronxról is, meg mindenről. És nem értem. A fenébe is, hát nem egy vérből származunk? Tudom, hol nőtt fel. Ismerem a kocsiját. Tudom, hogy a Village-ben lakik. – Egy kis szünet után folytatta: – Még azt is tudom, hol lakik a családja. Hogy van a mama meg a papa?

Ezt kétféleképpen értelmezheti, gondolta Serpico. Névrokona nagyon gondosan válogatta meg a szavait. Látszólag csak azt akarta hangsúlyozni, hogy barátoknak kellene lenniük, de ugyanakkor burkolt fenyegetés is volt minden szavában.

Serpico úgy döntött, hogy ezt nem veszi tudomásul. Hirtelen előhúzta Browningját, és a gengszter gyomrának szegezte. – Elegem van ebből a hülyeségből – mondta. – A pasast letartóztattam, és vélem jön!

A maffiahadnagy elvörösödött. – Ugyan már! Hát nem lehet magával beszélni? Miféle alak maga? Vannak még magán kívül is tisztességes rendőrök, de legalább az egyezményeinket tiszteletben tartják.

– Vagy azonnal kisétálok innen vele együtt – mondta Serpico –, vagy az egész tárat kilövöm. Nekem mindegy.

– Oké, legyen, ahogy, akarja, de szerintem nem ez a dolgok elintézési módja. Nem rendes dolog.

– Van még valami mondanivalója?

– Nincs – mondta a gengszter. – Még találkozunk.

Nem sokkal ezután történt, hogy egy másik fehér lottóüzér, akit Serpico letartóztatott, Vincent Sausto, alias Mickey McGuire, feléje fordult a bíróságon, és azt mondta: – Hé, vegye tudomásul, hogy magát el fogják intézni. – S mikor Serpico megkérdezte, hogy ugyan ki fogja elintézni, Sausto így felelt: – A saját fajtája. – Serpico újabb kérdésére: – Mit ért azon, hogy a saját fajtám? Az olaszok? – Sausto válasza ez volt: – Nem. A zsaruk.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

1969 vége felé amikor Serpico még mindig Delise felügyelő alatt teljesített szolgálatot Észak-Manhattanben, és Burton Roberts bronxi államügyész, valamint törzskara hozzáfogott a civil ruhás rendőrök bírósági tárgyalásának előkészítéséhez, akik ellen a vádesküdtszék vádat emelt, Roberts kínos feladat elé került. Tudta, hogy hiába biztosította Serpicót korábban az ellenkezőjéről, mégiscsak kénytelen őrá fanyalodni, mint a vád koronatanújára, tehát meg kell próbálnia beszélni a fejével, csakhogy segítség nélkül nem mert. Ezért aztán Sidney Cooper főfelügyelő-helyettest kérte meg, hogy puhítsa meg Serpicót, remélve, hogy Cooper rámenős modora és kérlelhetetlenül korrupcióellenes beállítottsága imponálni fog Serpicónak, és segít elfeledtetni vele, hogy nem váltották be a rendőrség kitakarítására tett nagyhangú ígéreteket.

Cooper akkor Bronx valamennyi egyenruhás és civil ruhás rendőrének a parancsnoka volt. Amikor 1963 augusztusában kinevezték erre a posztra, nemcsak a 7. rendőrkerületben kitört botránnyal kellett szembenéznie: a városnegyed, ahol éppen egy faji zendülés kirobbanása is fenyegetett, a bűnözés majdnem minden területén az utolsó helyen állt a városban a törvények eredményes foganatosítása tekintetében. Mivel a 7. rendőrkerületben a rendőrségi vizsgálat befejeződött, és Serpico vádjai már a vádesküdtszék kezében voltak, Cooper nem sokat tehetett az ügyben, és úgyszólván minden figyelmét arra fordította, hogy a közösség vezetőivel együttműködve a faji problémák megoldása és általában a városnegyedben elharapózott bűnözés ügyében próbáljon tenni valamit. Mire Serpicóval megismerkedett, a városnegyedben a faji feszültségek jelentősen enyhültek, és Bronx a város egyéb területeihez mérten kimagasló eredményeket ért el az olyan bűncselekmények leküzdésében is, mint a testi sértések, útonállások, betörések és lopások.

Serpico természetesen hallott már Cooperről, sőt Delise egyszer azt is mondta neki: – Ha a rendőrséget olyasvalaki vezetné, mint Cooper, nekünk, többieknek nem kellene lapulnunk, reménykedve, hogy egyszer csak eljön az az idő, amikor a magadfajta rendőrök nyugodtan előállhatnak, és felemelhetik a szavukat.

Serpico és Cooper első találkozása ennek ellenére meglehetősen viharos volt. Serpico közölte Cooperrel, hogy amit mond, nem személy szerint ellene irányul, s hogy végtelenül tiszteli őt, de Cooper mégiscsak „későn” avatkozik be a dologba, és fogalma sincs róla, hogy min ment ő keresztül. A kilátásba helyezett nagyarányú vizsgálatból egyszerűen nem lett semmi. Miért kerüljön ő még veszélyesebb helyzetbe, mint amilyenben van, kiabált Serpico, csupán azért, hogy Roberts elítéltethessen egy maroknyi civilruhást, és minden egyéb maradjon a régiben? – Velem ki törődik? – robbant ki. – Delise felügyelőn kívül egyetlen barátom sincs az egész rendőrségen.

Ekkor rendezte Cooper azt a nagy jelenetet, amelyet Serpico valószínűleg sohase fog elfelejteni. Bömbölt: – Még hogy nincs barátja! Nekem ilyen hülyeségeket ne mondjon, mert nem veszem be! – és az asztalra csapott az öklével. Hivatkozott rá, hogy ő mennyire egyedül volt mint több korrupcióellenes alakulat gyűlölt parancsnoka. – Nem vagyok benne semmiféle klikkben – ordította –, és a rendőrségen sincsenek barátaim. Nem is keresek magamnak. – Akármilyen feszült lelkiállapotban volt Serpico, végül is önkéntelenül elmosolyodott, és azt mondta: – Oké, főfelügyelő, mondok én magának valamit. Leszek én a barátja.

Lehet, hogy a dolgok másként alakultak volna, ha Cooper Bronxban lett volna, mikor a vizsgálat megindult, de hát nem volt ott, s így 1969. december 8-án, mikor Burton Roberts felhívta Serpicót a lakásán, és közölte vele, hogy szeretné, ha még aznap találkoznának, hogy megbeszéljék, melyik bírósági tárgyaláson kell megjelennie tanúként Serpicónak, Serpico nem volt hajlandó elmenni hozzá. Megint csak azt kérdezte, hogy miért nem emeltek vádat a rendőrségi fejesek ellen.

Roberts azt felelte, hogy ahhoz nem volt elegendő bizonyíték. Juan Carreras lottóbankár és felesége, Dolores, valamint a besúgó Victor Gutierrez tanúvallomásai alapján csak a civilruhások ellen emelhetett vádat. – Ezeknek a tanúvallomásoknak – mondta Roberts a maga cikornyás stílusában – maga adja meg a savát-borsát. Vagyis maga támasztja alá őket. Azok hárman minden bizonnyal nem kaphatnák meg az „év legbecsületesebb, legszavahihetőbb polgára” címet, mert nem olyan emberek. De maga más, mert maga a New York-i rendőrség tagja, valóságos hős. Mi hát a probléma? Jöjjön el.

Serpico erre is azt mondta, hogy nem megy el. Akkor átvette a kagylót Cooper főfelügyelő-helyettes: – Ide figyeljen, Frank, azt akarja, hogy parancsban rendeljem ide? Hallotta, mit mondott az államügyész. Jöjjön ide.

Robertson és Cooperen kívül Killorin kerületi főfelügyelő, a 7. rendőrkerület parancsnoka, és Sachson felügyelő vett részt a megbeszélésen. – Vesse le a kabátját – mondta Roberts Serpicónak, mikor megérkezett –, és üljön le e mellé a három tiszt mellé, akik fejesek a rendőrségnél. Még ma meg kell próbálnunk megállapodásra jutni – nem holnap, nem a jövő héten, hanem ma. Szeretném azonnal a tudomására hozni, hogy rászolgált az arany jelvényre. Szóval hallgasson rám. Hagyja abba a primadonnáskodást. Maga jó rendőr. Ne játssza meg a primadonnát vagy a hősszerelmest. Ne akadékoskodjon. Hagyja abba a csipkelődést.

– Szerettem volna jó rendőr lenni – vágott vissza Serpico –, ha alkalmat adtak volna rá.

– Hát most itt az alkalom.

– De nem az, aminek lennie kellene. Azért húzza el az orrom előtt a mézesmadzagot.

– Miféle mézesmadzagot?

– Hát az aranyjelvényt.

Sidney Cooper közbeszólt. – Az aranyjelvényre már októberben felterjesztették. Az első helyen áll a listán, még akkor is, ha nem érdekli.

– Talmi az a jelvény – mondta Serpico. – Az érdemtelenek kapják.

– Nem értem – mondta Roberts. – Mit akar ezzel mondani?

Módjában van egy jó példával szemléletesen megmagyarázni, mondta Serpico. Egy civil ruhás rendőrt Dél-Bronxban még a vizsgálat tartama alatt előléptettek detektívnek. Támadt egy kis kényelmetlen csend, de aztán Sachson felügyelő – mint a világ legtermészetesebb dolgát – „megmagyarázta”, hogy az illetőnek befolyásos összeköttetése van a rendőrségen.

– Persze – felelte Serpico –, a fejeseknek mindig van gondjuk az embereikre.

– Ide figyeljen – mondta Roberts –, mondok én magának valamit, hiszen úgy látom, értelmes ember. Maga egy harmincezer emberből álló szervezet teljes megreformálását kívánja. Elismerem, hogy ez a szervezet a múltban – és azt hiszem, jóval idősebb vagyok magánál – csakugyan korrupt volt. Ismertük a helyzetet. Borzalmas volt. Csakhogy ez a helyzet megváltozott. Ha nem változott volna meg, maga most nem ülhetne itt, és nem tárgyalhatna ilyesmiről három magas rangú tiszttel.

– A helyzet csakugyan megváltozott – mondta Serpico –, de nem úgy, hogy megjavult. A korrupció egyszerűen föld alá bújt.

– Nézze – mondta Roberts –, én csak a lassú, folyamatos fejlődésben hiszek. Nem hiszek abban, hogy kettesével, hármasával, sőt négyesével lehetne venni a lépcsőfokokat.

– Ezt a maszlagot hiába is próbálja nekem beadni – jelentette ki dühösen Serpico. – Lehet, hogy én csak egy közönséges zsaru vagyok, de azt még én is tudom, hogy ezt az ügyet a Belbiztonsági Szolgálatnak kellett volna kivizsgálnia. Ehelyett helyi szinten intézték az egészet, kevés emberrel, nem a megfelelő felszereléssel, és az eredménye tiszta nevetség. Persze még sötétben is sikerült eltalálniuk valakit, és most szeretnék elsimítani a dolgot azzal, hogy én legyek a koronatanú.

– Frank – mondta Cooper –, ha nem ítéljük el ezeket a fickókat, mindenki azt fogja hinni, hogy csak vaklárma volt az egész, csak maga akart feltűnést kelteni.

– Igaza van – mondta Serpico –, én vagyok a balek. Ha engem bíztak volna meg a vizsgálattal, nekem lett volna bátorságom végigcsinálni. Ravaszul elhitették velem, hogy Walshnek fogok dolgozni. Most, hogy az egész vizsgálatot elfuserálták, és én adtam bizonyos információkat, amelyeknek nem lett semmi eredménye, azt akarják, hogy tanúskodjam. Mi a legtöbb, ami kisülhet a dologból?

Roberts kijelentette, el van szánva rá, hogy legalább „két zsarut” elítéltet: Stanardet és Zumattót. – Nem fontos, hogy menynyit kapnak – mondta. – A lényeg az, hogy két zsaru mindenképpen kikerül a testületből, és elveszti a nyugdíját. Meg fogjuk mutatni mindenkinek, hogy ezt a disznóságot nem tűrjük tovább Bronxban.

Serpicónak eszébe jutottak az ígéretek, amelyeket Roberts a vádesküdtszék előtt való megjelenése előtt tett neki – hogy a vizsgálatot a többi városnegyedre is kiterjesztik –, és felcsattant: – De közben ez a disznóság tovább folyik Brooklynban, Queensben és…

– Maga folyton csak Brooklynt meg Queenst emlegeti – vágott a szavába Roberts. – Miért nem emlegeti San Franciscót és Los Angelest is?

– Engem csak a New York-i rendőrség érdekel, azért emlegetem csak azt. Maga azt mondta nekem, hogy nagyobb ügy lesz a dologból, mint a Gross-ügy volt.

Még Serpico is kénytelen volt elnevetni magát, mikor Roberts erre így válaszolt: – Kétségtelen, hogy néha túlzásokba esem.

– Mr. Roberts – mondta Serpico – nem állítom, hogy maga nem tett meg mindent, amit tehetett, és Cooper főfelügyelő-helyettes iránt is a legnagyobb tisztelettel viseltetem. De nem érzem állampolgári kötelességemnek, hogy tanúskodjam. Azt érzem, hogy engem a rendőrség és az egész városi közigazgatás átejtett. Fütyülnek rám. Sittre akarnak vágni két nyavalyás zsarut, aztán elfelejteni az egészet.

Frank Serpico végignézett a körülötte ülőkön: olyan sértődött arcot vágtak, mint az „értelmes” felnőttek, amikor hiába próbálnak meggyőzni egy értelmetlen, nyűgös gyereket. Pontosan tudta, mit gondolnak. Pedig ha ő is „értelmes” lett volna, mikor a dolgot elkezdte, még azt a kevés eredményt se érték volna el, amit elértek. Sőt, most egyikük se ülne itt. Serpicóban még mindig élt a remény, hogy valami lényeges kialakulhat a dologból, hogy valahogy rá tudja venni, rá tudja kényszeríteni őket, hogy valóban jelentőségteljes lépésre szánják el magukat.

Roberts végül is azt kérte, hogy Serpico – tekintet nélkül arra, hogy mi lesz végső fokon az eredmény – legalább próbáljon meg együttműködni azzal a helyettes államügyésszel, aki előkészíti a pereket. Serpico Cooperre pillantott. – Meg kell tennie, Frank – mondta Cooper. Serpico sokáig rezignáltan hallgatott, aztán azt mondta: – Rendben van.

Ha Serpico lehangoltan távozott is a Robertsszel való találkozóról, annál jobban feldobta az a találkozó, amely nem sokkal később jött létre közte és McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettes közt. McGovern kérte meg, hogy találkozzanak ismét négyszemközt a Fulton halpiacnál. Addigra a rendőrség különböző korrupcióellenes alakulatait teljesen átszervezték, és Walsh valamennyi pártfogoltja McGovern közvetlen parancsnoksága alá került. Serpico találkozott ugyan kétszer McGovernnel, amióta a 7. rendőrkerületben a vizsgálat megkezdődött, s telefonon is beszélt vele, de ez volt az első négyszemközti találkozójuk, amióta – több mint egy évvel korábban – ugyanitt összejöttek.

Serpico BMW kupéján hajtott a halpiachoz, sokáig várt, s már éppen el akart menni, mikor McGovern végre megjelent, a közlekedést okolva késéséért. A keménykötésű, szögletes arcú férfi, akinek szőke haja már őszült, erélyes rendőrnek látszott, csak a hangja nem illett valahogy a megjelenéséhez: furcsán semleges volt. Csevegtek egy darabig a külföldi kocsikról, aztán McGovern váratlanul kibökte: – Őszintén szólva nem tudom, miért vagyok itt, és azt hiszem, valószínűleg maga is ugyanígy van vele. Csak Walsh rendőrfőnök-helyettes érdeklődik, hogy hogy van.

Walsh nevének említése mintha újult erővel töltötte volna el McGovernt, és gyorsan hozzátette, hogy természetesen őt is érdekli Serpico hogyléte. Egy pillanatig habozott, aztán mintha csak nehezen találna szavakat, azt mondta, hogy nagyon szeretné „jobban tudatosítani” a rendőrségen a korrupció problémáját, hogy „nagyobb lelkesedéssel” küzdjenek ellene, és reméli, hogy Serpico a segítségére lesz.

– Aggódom maga miatt – mondta McGovern. – Tisztában vagyok vele, hogy meglehetősen egyedül van, de azzal is, hogy mindennek, amit eddig nekünk mondott, alapja van. Bizonyos dolgokat tehettünk, bizonyos dolgokat meg nem. További információkat szeretnék, híreszteléseket, bármit, amin el lehet indulni. Egyszóval tényeket szeretnék hallani.

Ez a személye iránt oly hosszú idő után támadt hirtelen, ügyetlen érdeklődés Serpico számára csak egyet jelenthetett: a rendőrség legfőbb vezetőit nyilván az nyugtalanítja, hogy esetleg valami más lépést is tett, és McGovern nyakába varrták a feladatot, hogy kitapogassa, mit.

– Ide figyeljen – mondta Serpico –, már régen benyújtottam volna a lemondásomat, ha Delise felügyelő nem lenne. Teljességgel el voltam csüggedve, amíg vele nem találkoztam. Mert mit csinál a rendőrség? Sok rendes fickó van a testületben, csak eszük ágában sincs előállni, amíg nem tudják biztosan, hol állnak. Csak egy szemernyi bátorítást várnak, és nem kapják meg.

McGovern láthatólag ingerült lett. – Azt hiszem, nem értjük egymást. Maga a humanitásról értekezik, én meg tényeket szeretnék hallani.

– Rendben van – mondta Serpico –, akkor maradjunk a tényeknél. Mi van Foran századossal meg a háromszáz dollárt tartalmazó borítékkal? Miért nem történt semmi az ügyben? – McGovern összeszorította a száját, és inkább nem válaszolt. – Miért kapta Delise felügyelő azt a választ, amit kapott, amikor McGovern hivatalához fordult segítségért az észak-manhattani korrupció kivizsgálásához? Miért mondták azt neki, hogy igényeljen újoncokat a rendőr-akadémiáról? Így akarnak nagyobb lelkesedést kelteni a probléma leküzdésére?

Delise újabb említésére McGovernből kitört a visszafojtott düh. Nem volt a hivatalában, mikor Delise telefonált, de ha bent, lett volna, Delise akkor is ugyanazt a választ kapja. – Ha Delise-nek problémája van – mondta –, oldja meg maga. Megvan hozzá a hatásköre. Ha meg akar szabadulni egy embertől, tudja, hogyan kell „megfogalmazni” egy jelentést, hogy áthelyezzék az illetőt.

Serpico már azon volt, hogy megkérdezi McGoverntől, hogyan tudnak efféle módszerekkel bármit is megoldani, de inkább nem kérdezte meg. Érezte, hogy a kérdése vég nélküli vitához vezetne. Ehelyett csak ennyit mondott: – A város elvárná, hogy támogassák az olyan embereket, mint Delise.

Ha McGovern ezt nem tekintette volna a személye ellen irányuló támadásnak, Serpico talán annyiban is hagyta volna a dolgot. Végeredményben nem ez volt az első eset, hogy kénytelen volt végighallgatni a status quó-t védelmező kenetteljes frázisokat. Csakhogy egészen elképedt, mikor azt kellett hallania, hogy az az ember, akinek állítólag az a feladata, hogy megvédelmezze a rendőrséget a korrupciótól, önelégülten kijelenti, hogy Serpico nem ismerheti az ő módszereit, s hogy ő, Joseph McGovern igenis „nagyon sokat” tett – legalábbis ő védte meg a rendőrfőnököt „kívülálló szervek támadásai” ellen.

Ilyen hangnemben váltak el egymástól. Csakhogy McGovern éles megjegyzése a „kívülálló szervekről” rendkívül feldühítette Serpicót, és újra fontolóra vette azt az ötletet, amelyet eredetileg David Durk vetett fel. Miközben a 7. rendőrkerületben folyt a vizsgálat, időnként összejött Durkkal, és elmondta neki, mennyire fél, hogy a vizsgálat kudarccal fog végződni. Durk, erre azt felelte, hogy ő már tudja, mi a tökéletes megoldás. Ne próbálkozzanak többé a város tisztviselőivel alkudozni: van neki egy ismerőse a New York Times-nál, forduljanak ahhoz, és tálaljanak ki mindent. Serpico akkor elvetette a gondolatot. Elege volt már a Durk által felvetett ötletekből: a Foran századossal, Jay Kriegellel, Fraiman főbiztossal való találkozókból. Különben is, érvelt, rendkívül valószínűtlen, hogy a Times cselekvésre szánná el magát két olyan szinten dolgozó zsaru kétes állításai alapján, mint ők, még akkor is, ha Durk detektív. De a McGovern-nel való találkozás után – mivel most már biztos volt abban, hogy amíg ilyen emberek vannak hatalmon, semmi sem fog történni – Serpico meggondolta magát. Mi lenne, ha egy magas rangú rendőr, egy felügyelő, egy Paul Delise társaságában menne el a Times-hoz, és az megerősítené, amit ő kénytelen elmondani a rendőrségen uralkodó korrupcióról és a rendszerről, amely ezt eltűri? Alighanem mindjárt más lenne a helyzet.

Amikor Serpico odaállt Delise elé, és megkérdezte, hajlandó lenne-e elmenni vele a Times-hoz, Delise egy pillanatra elfordította a tekintetét, megdörzsölte az arcát, és azt mondta: – Frank, én húsz-egynéhány éve szolgálok a rendőrségnél, feleségem és gyerekeim vannak, nemrég vettem egy házat, és annak a részleteit törlesztem. Ha el kellene hagynom a rendőrséget, nem tudom, hol a fenében kezdhetnék új életet…

Delise hangja elerőtlenedett. Tulajdonképpen nem tehetek neki szemrehányást, gondolta Serpico. Nagy dolgot kért Delise-től: hogy tegye kockára egész karrierjét. Olyasmit csinálni, amit Serpico javasolt, a szabályzat szerint tilos volt, és ha Delise belemegy, könnyen megeshetik, hogy a rendőrség kiadja az útját, ha éppen úgy dönt. Serpicónak az is eszébe jutott, hány rendőr kereste vagy hívta fel már titokban, hogy gratuláljon neki kiállásához, de mindegyik hozzátette, hogy ő persze nem lehet ilyen merész, nem reszkírozhat meg ennyit: családja van, felesége meg gyermekei vannak, gondoskodnia kell az eltartásukról. Serpico ezt készséggel elismerte, és gyakran eltűnődött azon, hogy ő vajon tudat alatt nem készakarva kerülte-e el ezeket a körülményeket – a házasságot s a többit –, amelyeket a többiek – akik nem akarnak a dologba belekeveredni – mentségül hoznak fel a maguk számára. Durk is nős volt, gyerekei is voltak, de Durk más eset volt. Őt Serpico tényleg sohasem tekintette olyannak, mint a többi rendőrt. A legcsekélyebb mértékben sem vonta kétségbe, hogy Durkot őszintén nyugtalanítja a korrupció, de azt is érezte, hogy Durk elsősorban hírnevet akar szerezni magának a leleplezésével, talán azért, hogy aztán a politikába vesse magát, vagy talán hogy jóval magasabbra kerüljön a rendőrségi ranglétrán New Yorkban vagy másutt. Egyszer, mikor Seattle-ben tört ki botrány a rendőrségen, Durk azt mondta Serpicónak, hogy esélye van a seattle-i rendőrfőnökségre, és Serpicót fogja megtenni detektívfőnökének. Később Serpico mondta is neki: – Még szerencse, hogy nem csomagoltam össze.

Delise felügyelő azonban már úgyis többet tett, mint amennyi a kötelessége lett volna, sokkal többet, mint amennyit Serpico egy magas rangú rendőrtiszttől elvárt, és ha túl nagynak találta a kérést, hogy menjen el vele a Times-hoz, Serpico minden további nélkül hajlandó volt megérteni.

Szótlanul egymás szemébe néztek, aztán mikor Serpico megfordult, hogy ott hagyja, Delise csöndesen hozzátette: – Hát én megtartottam a magam kis szónoklatát. Most tegye azt, amit érzése szerint tennie kell. Száz százalékig támogatni fogom. Amiben csak akarja.

Durk ismerőse a New York Times-nál egy karcsú, élénk, korán kopaszodó, harminchét éves, David Burnham nevű riporter volt. Mielőtt 1967-ben belépett a Times-hoz, két évig Washingtonban dolgozott az Elnök Bűnüldözéssel és Törvénykezéssel Foglalkozó Bizottságának helyettes vezetőjeként. Burnham a Times-nál a város ügyeivel foglalkozó szerkesztőséghez került, s megbízatása eredetileg a helyi bűnüldözés és törvénykezés egész területére kiterjedt, vagyis a bűnügyi igazságszolgáltatásra, a bírósági rendszerre, a börtönökre, bírákra, államügyészekre, rendőrségre és magára a bűnözésre. De hamarosan azon vette észre magát, hogy egyre inkább a rendőrség ügyei foglalkoztatják. Durkot úgyszólván örökölte a Times egy másik riporterétől, akinek Durk időnként tippeket adott.

Amikor Burnham különös figyelmet fordított a rendőrségre, nem is annyira erkölcsi okokból háborította fel az, hogy a panama és a korrupció milyen károkat okoz a rendőrségnek, hanem a törvények foganatosításának ebből következő gyakorlati problémái miatt. A rendőrökről írt egyik első jelentősebb cikke – amely az „ólba bújással”; vagyis a szolgálat közbeni szunyókálással foglalkozott – pontosan tükrözte ezt a hozzáállást.

Burnham már éppen konkrét bizonyítékokat próbált előásni a rendőrségi korrupcióra, mikor 1970. február 12-én Serpico, Delise, Durk és egy negyedik rendőr, akit Dupk vitt magával – s aki még ma is ragaszkodik hozzá, hogy névtelen maradjon, noha szerepe jelentéktelen volt –, megérkezett a Times-hoz az interjúra, amelyet Burnham készült folytatni vele Arthur Gelb, á város ügyeivel foglalkozó szerkesztőség vezetője, egy segédszerkesztő és egy másik riporter jelenlétében.

Serpico ösztönös megérzése, hogy Delise felügyelő jelenléte életbe vágóan fontos, helyesnek bizonyult. Burnham később meg is mondta: – Ha Delise nem lett volna ott, nem történt volna semmi. – A dolog még így se ígérkezett könnyűnek. Mielőtt a beszélgetés elkezdődött, Gelb utalt a téma kényes voltára, és megjegyezte, hogy egy ilyen anyag publikálása óriási nehézségekbe fog ütközni. A dühös és ideges Serpico felcsattant: – Szóval megint a régi nóta. Maguk is át fognak ejteni, mint a többiek. – De dühét hamarosan elfelejtette, mivel a szerkesztők és riporterek lenyűgözve hallgatták a hosszú interjú alatt.

Burnham feljegyzést készített, hogyan fogja feldolgozni az anyagot, és azonnal megkapta rá a jóváhagyást. Gondosan kidolgozott, háromrészes cikksorozatnak szánta, mindegyik részhez felhasználva a Serpico által ismertetett adatokat. Az első rész a rendőrségi korrupció kiterjedését mérte fel, a második bemutatta, hogyan fejlődött ki a korrupció, a harmadik felvetette, hogy mit kellene tenni ellene.

Miután elkészült az interjú, és a cikkek is megíródtak, Burnham – mint akármelyik riporter a helyében – dühös lett, mikor a cikkek nem jelentek meg azonnal. De mikor felelősségre vonta a szerkesztőit, megnyugtatták, hogy a cikksorozat meg fog jelenni, a Times csak azt várja, hogy legyen valami „jogcíme”, amibe belekapaszkodhasson.

Múlt az idő, és a cikksorozat csak nem jelent meg. Aztán, tisztára véletlenül, Burnhamnek alkalma adódott kiprovokálni a „jogcímet”, amelyre szerkesztői szerint szükség volt cikksorozata megjelentetéséhez. Április közepén egy szombati napon egyik barátja magával vitte egy koktélpartira, amelyet Richard Aurelio adott. Aurelio volt Lindsay polgármester választási hadjáratának vezetője sikeres újraválasztásakor, az új közigazgatásban polgármester-helyettes lett, s mint ilyen, Lindsay legbizalmasabb politikai munkatársa. Jelen volt a partin Thomas B. Morgan, Lindsay sajtótitkára is. Burnham korábban nem találkozott Morgannel, de most megragadta az alkalmat, hogy elbeszélgessen vele, és a beszélgetés során megemlítette neki, hogy a Times-nál cikksorozat van készülőben bizonyos korrupcióról, de részletekbe nem bocsátkozott.

A rákövetkező kedden, április 21-én Burnham felhívta Morgant városházi hivatalában, újból bemutatkozott, és emlékeztette rá, hogy mit mondott neki Aurelio partiján; Morgan azt mondta, hogy valóban emlékszik rá is, meg arra is, hogy célzott valamire, s Burnham ekkor árulta el neki, hogy a cikksorozat a rendőrségi korrupcióról szól, és óriási szenzáció lesz.

Morgan a hírrel azonnal – ahogy később visszaemlékezett rá, „öt percen belül” – Lindsay irodájában volt. Értesítették Aurelio polgármester-helyettest, valamint Howard R. Leary rendőrfőnököt is, akit Lindsay 1966 elején hozott New Yorkba Philadelphiából, ahol ugyancsak rendőrfőnök volt. Gyors egymásutánban egész sor megbeszélés következett, és végül is úgy döntöttek, hogy állásfoglalásra kényszerítik a Times-t: a polgármester azonnal létrehoz egy bizottságot az állítólagos rendőrségi korrupció kivizsgálására, és közhírré teszi a bizottság megalakulását.

Érdekes mellékhatásai is lettek a dolognak. Serpicót felhívta Jay Kriegel, majdnem pontosan három évvel azután, hogy Serpico jelentést tett neki a korrupcióról, amellyel ő maga találkozott, azaz beszámolt a háromszáz dollárt tartalmazó borítékról, Foran századosról és a 7. rendőrkerületben működő vállalkozásról. Azóta nem találkozott Kriegellel, és telefonon se beszélt vele.

Kriegel a telefonban a maga szokott csapongó módján beszélt, többek közt elmondta, mennyi dolga van – s mintha csak ezt akarná illusztrálni, minduntalan felkérte Serpicót, hogy maradjon a vonalban, mert a másik készüléken beszélnie kell valakivel –, de a húsz-egynéhány perces beszélgetés szóáradatából végül is kiemelkedett a fő téma: – Borzasztó kényelmetlen helyzetben vagyok – mondta Kriegel. – A múltkori beszélgetésünk alkalmával kétségkívül nem értettük meg kellőképpen egymást. Meg kell újra próbálnunk tenni valamit. Tudom, milyen szörnyűség történt legutóbb… Szeretném, ha leülnénk, és újból elbeszélgetnénk a problémáról, hátha eszembe jut valami másféle megközelítési mód. – Hozzátette, hogy ha ajánlata nem találna megfelelő fogadtatásra, őszintén sajnálná. Elmondta, hogy beszélt David Durkkal, és „nagyon restelli” magát.

Serpico azt felelte, hogy nem sok értelmét látja egy újabb találkozónak, de egyvalamire nagyon kíváncsi. Referált-e Kriegel Lindsay polgármesternek arról, amit ő akkor elmondott neki? Tud-e róla Lindsay? Ennél a pontnál Kriegel elbizonytalanodott. – Nem részletesen – mondta. – Beszéltünk a problémáról, s neki ugyanaz volt a véleménye, mint nekem. A dolgot a Nyomozóosztálynak és a rendőrfőnöknek kellett volna jelenteni. Nekik van „törvényes” felhatalmazásuk kivizsgálni az ilyesmit.

Aztán csütörtökön, április 22-én – két nappal azután, hogy Morgan jelentést tett Lindsaynek a Times készülő cikksorozatáról, két és fél évvel azután, hogy Serpico először beszélt McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettessel Philip Foran századosról és a háromszáz dollárt tartalmazó borítékról, és hónapokkal azután, hogy Serpico ismét szóba hozta a dolgot McGovern előtt, és megkérdezte, tett-e valamit az ügyben, azaz most, hogy a rendőrség vezetőit valóságos tevékenységi láz fogta el – McGovern végre kérdőre vonta Forant.

Foran lényegében mindent tagadott. Elismerte ugyan, hogy Durk elvitte hozzá Serpicót, de, mondta, nem emlékszik rá, hogy akkor ő csakugyan a Nyomozóosztályon volt-e, jóllehet Serpico is, Durk is azt állította, hogy a találkozó 1966 augusztusában történt, hat hónappal azután, hogy Foran odakerült, s jóllehet Foran emlékezett rá, hogy Serpico a beszélgetés során említette, hogy a zavargások miatt éppen egyenruhás szolgálatot teljesít, ez pedig Serpico szolgálati lapja szerint 1966 nyarán volt.

Foran százados kereken tagadta, hogy bármiféle borítékot látott volna, akár pénzzel, akár anélkül, tagadta, hogy figyelmeztette volna Serpicót, hogy ha tovább erőlteti a dolgot, a végén „az East Riverben találhatja magát, arccal lefelé”, és tagadta, hogy hozzájárult volna, hogy Serpico továbbadja a borítékot bármiféle őrmesternek. Foran szerint Serpico mindössze annyit mondott, hogy valószínűleg pénzt fog kapni valakitől, s azt tovább kell adnia civil ruhás kollégáinak, s mikor ő, Foran erre azt mondta, hogy „azt a pénzt lefoglaljuk”, Serpico kijelentette, hogy azt nem lehet, mert akkor őt „tetves árulónak vagy minek bélyegeznék”.

McGovern kérdésére Foran beismerte, hogy Serpicóval és Durkkal folytatott beszélgetéséről nem készített feljegyzést, és felettesének, Fraiman főbiztosnak sem tett róla jelentést. Valószínűleg ennek magyarázatául Foran elmondta, hogy Durk egyszer beajánlotta Serpicót a Nyomozóosztályra, s ő akkor érdeklődött Serpico után, és azt a bizalmas értesülést kapta róla, hogy „pszichopata”. Foran még ezt is hozzátette: – Nem tudom, illik-e elmondanom, de arra is történt célzás, hogy homoszexuális hajlamai vannak. Természetesen ez az értesülésem is bizalmas, és forrásomat még akkor se nevezhetném meg, ha emlékeznék rá, de nem is emlékszem.

A Serpicóval való beszélgetés során, mondta Foran, mindvégig „tisztán érzékelte”, hogy Serpico mindenáron „ki akarja hozni őt a sodrából”. Ő akkor követett el nagy baklövést, állította Foran, amikor Serpicót nem dobta ki azonnal az irodájából, hanem „nyugodtan atyainak nevezhető életfelfogásom miatt hagytam, hogy fecsegjen a fickó”.

Persze más dolog volt az, mikor egy Serpico-szerű zsaru még magára hagyatva próbálta egyik embertől a másikhoz szaladgálva meggyőzni a várost, hogy tenni kell valamit a rendőrségi korrupció ellen, s megint más, hogy a New York Times készült akcióba lépni. Ugyanaznap, amikor McGovern kérdőre vonta Forant – vagyis április 23-án, csütörtökön –, Lindsay polgármester hivatalosan bejelentette, hogy öttagú bizottságot nevez ki „a városi szervek tevékenységének kivizsgálására”, különös tekintettel az esetleges rendőrségi korrupcióra. A bizottság feje J. Lee Rankin a városi tanács részéről, tagjai: Robert K. Ruskin, Fraiman főbiztos utódja, Frank S. Hogan manhattani államügyész, Burton Roberts bronxi államügyész és Howard R. Leary rendőrfőnök.

A Times-nál Burnham izgatottan rohant Lindsay bejelentésével a város ügyeivel foglalkozó szerkesztőség vezetőjéhez, Arthur Gelbhez, aki elismerte, hogy a lapnak végre van jogcíme arra, hogy megjelentesse Burnham cikkét. Az eredetileg három részből álló sorozatot Burnham még aznap, vagyis csütörtökön éjjel Gelb instrukciói alapján néhány riporter és szerkesztő segítségével újraírta, hogy egy cikk legyen belőle, amely tartalmazza Serpico valamennyi vádját, plusz még azokat a megvesztegetési eseteket is, amelyeket az idők során Burnham a saját jószántából szedett össze.

Másnap déltájban A. M. Rosenthal, a Times főszerkesztője elolvasta és jóváhagyta a cikket. Aztán Burnham felhívta Morgan sajtótitkárt, és közölte vele, hogy a korrupciót leleplező, cikk másnap reggel fog megjelenni, és átküld belőle két levonatot „esetleges észrevételezés” céljából.

Morgan az egyik példánnyal a polgármester irodájába rohant, a másikat átküldte Leary rendőrfőnöknek, aki éppen megbeszélést tartott saját irodájában a főkapitányságon. Hatalmas, mahagóni borítású helyiség volt ez az iroda, a kandalló fölött Leary egyik elődjének, a szigorú arcú Theodore Rooseveltnek a képmásával. A megbeszélésen jelen volt Walsh rendőrfőnök-helyettes, McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettes és Foran százados. Foran éppen azt ismételte el, amit előző nap McGovernnek mondott, vagyis Serpico állításait tagadta, mikor a Times cikke megérkezett.

Learynek meg a többieknek alig volt idejük átfutni a cikket, a polgármester máris hívatta őket. Lindsay irodájában már együtt ült egy komor társaság, éspedig Richard Aurelio polgármester-helyettes, Rankin, a városi tanács tagja, Ruskin főbiztos, Morgan és az egyik ablak mellett behúzott nyakkal, idegesen rágva a körmét – Jay Kriegel.

A levonat lapjai még kézről kézre jártak. A polgármester fagyosan tartózkodó magatartást tanúsított, mint mindig, ha nagyon dühös volt, és ekkora társaság ült előtte. A társaság tagjai közt nem volt teljes az összhang. Különösen Ruskin és Leary utálták egymást. Ruskin egyszer megkérdezte Leary-től, hogyan foglalkozik a korrupcióval, és Leary ezt felelte: – Azzal Walsh foglalkozik. – Ruskin újabb kérdésére: – Akkor hogyan dönti el, mi a teendő az önhöz érkező bejelentések ügyében? – Leary válasza ez volt: – Én a bejelentéseket csak akkor látom, ha már kivizsgálták őket.

A körülbelül másfél óráig tartó értekedet legfőbb tárgya az volt, hogyan védjék ki a cikkben foglalt vádakat. Leary kijelentette, hogy az egész „egy nagy rakás szar”, és „annak a pszichopata rendőrnek” a műve, akit a „haverja, az a másik rendőr” biztatott fel. Lindsay polgármester nem egészen ilyen válaszra gondolt, és végül is kidolgoztak egy nyilatkozatot, amelyet Morgan eljuttatott a Times-hoz.

Lindsay nyilatkozatának a hangneme az volt, hogy a Városháza mindent szilárdan kézben tart. „Leary rendőrfőnök tájékoztatott, hogy a cikkben foglalt állítások többsége egy bizonyos rendőrtől származik, és a rendőrségnek már 1967-ben a tudomására jutott… A rendőrség ezeket az állításokat kivizsgálta, az ügyet átutalta a bronxi államügyészségnek, s ennek eredményeként számos esetben vádat emeltek.”

Frank Serpico már nem sok nevetnivalót talált az életben, a polgármester nyilatkozatának egyik mondata mégis megnevettette: „El vagyunk szánva rá, hogy a korrupciót és egyéb törvénysértéseket minden rendelkezésünkre álló eszközzel gyökerestől kiirtjuk.”

Arnold Fraiman, a Nyomozóosztály volt főbiztosa, jelenleg legfelsőbb bírósági bíró, akit Lindsay támogatásával neveztek ki, kenetteljes hangú külön nyilatkozatot adott ki, mely szerint egy civil ruhás rendőri valóban beszélt „neki a korrupcióról, de „szerfelett nagy általánosságokban”. A Times cikkének arra a vádjára felelve, hogy ő nem engedte meg egy „poloska” elhelyezését a 7. rendőrkerület egyik megfigyelési célokat szolgáló teherautójában, hogy annak segítségével hallgassák ki a civil ruhás rendőröket, mikor a korrupcióról beszélgetnek, Fraiman odáig ment, hogy „ezt megengedni égbekiáltó törvénysértés lett volna a Nyomozóosztály részéről”, ugyanakkor elfelejtette megmagyarázni, miért használ efféle elektromos szerkentyűket és magnókat rendszeresen a rendőrség.

A Times-ban a cikk 1970. április 25-én jelent meg, az első oldalon, ezzel a szalagcímmel:

MILLIÓS KENÉS A RENDŐRSÉGEN

A cikk nagy feltűnést keltett, és hetekig a rendőrségi korrupció és zsarolás volt az első oldalas szenzáció nemcsak a Times-ban, hanem a New York-i Daily News-ban meg a New York Post-ban is, és esténként ez volt a fő téma a televízióban és a rádióban. A polgármester nagy ijedelmére, akinek elnöki ambíciói egyre nyilvánvalóbbak voltak, az adminisztrációját érintő botrányból országra szóló szenzáció lett.

Leary rendőrfőnök is nyilatkozott, és nyilatkozatával szinte azonnal újabb hírlapi vitát kavart fel. Noha a Times-ban megjelent első cikk nem nevezte meg forrásait, Leary pontosan tudta, hogy anyagának zömét Serpico szolgáltatta. Ennek ellenére négy nap múlva ellentámadást próbált indítani, kijelentette, hogy „ismét felütötte fejét a maccarthyzmus”, s hogy a Times riportja „prostituáltak, kábítószeresek, szerencsejátékosok és elégedetlen rendőrök szóbeszédén alapul”.

Az eredmény az lett, hogy a polgármester minden reménye, hogy az általa kinevezett bizottság Rankin városi tanácstaggal az élén gyorsan elsimítja a dolgokat, füstbe ment. New York City öt kongresszusi képviselője Edward Koch vezetésével, aki Lindsay utóda volt a 17. kongresszusi körzetben, támadást indított Leary rendőrfőnöknek a bizottságban való részvétele ellen. Azt kérdezték, hogyan vizsgálhatja ki Leary önmagát. Rankin megpróbálta védelmébe venni bizottságát, mondván: „Nem hiszem, hogy egy kívülállókból álló bizottság, amely nem ismeri a problémát, ugyanolyan szakértelemmel és eredményességgel tudná végezni a munkát, mint amilyet tőlünk megkívánnak”, s egy másik interjújában azt mondta: bízik benne, hogy bármilyen nyilatkozatot tett is Leary, „nem fogja befolyásolni a bizottság tevékenységét és elszántságát, hogy eleget tesz a feladatnak, amellyel a polgármester megbízta”.

De a politikai ellenfelek, a közvélemény és a sajtó nyomása túlságosan erősnek bizonyult, és a Városháza végül is megadta magát. Gondosan kidolgozott forgatókönyv szerint Rankin tanácstag levelet intézett a polgármesterhez, és felvetette, hogy „az esetleges érdekütközések miatt” talán okosabb volna egy teljesen független polgárokból álló szakértő csoportot bízni meg a vizsgálattal. A polgármester azt felelte, hogy gondolkodni fog a dolgon, és egy kis presztízsmentő közjáték után bejelentette egy új, független bizottság megalakulását egy Whitman Knapp nevű Wall Street-i ügyvéd elnökletével.

Leary rendőrfőnök számára nem maradt más hátra, mint hogy alaposan elgondolkozzon a rendőrségen uralkodó fertőzött légkörön, a rendszeren, amely ellen Frank Serpico oly régóta harcolt. Majdnem egy hónappal a Times cikkének megjelenése után tett is egy kétségbeesett kísérletet, hogy megmutassa, nem marad tétlen. Elrendelte, hogy a város valamennyi kapitányságán olvassanak fel az eligazítások alkalmával egy napiparancsot. A napiparancsban Leary felszólított minden rendőrt, akinek tudomása van bárhol a testületben korrupcióról, hogy álljon elő és jelentse. A napiparancsban egy szóval sem utalt arra, hogy azokat, akik eleget tesznek a felszólításnak, megdicsérik vagy megjutalmazzák. Mindössze csak arról biztosította őket, hogy „megtorlástól” nem kell tartaniuk.

TIZENHATODIK FEJEZET

A Times cikkét követő vádak és viszonvádak áradata, az egyik vizsgáló bizottság feloszlatása és a másik megalakulása, a denunciálások és újabb vádaskodások, annak tagadása, hogy a rendszer alapjában véve rossz, s az ígéretek, hogy cselekedni fognak – mindez Serpicót lényegében hidegen hagyta. A város figyelme végre a rendőrségi korrupcióra terelődött ugyan, de amit eddig hallott, csak puszta szó volt, s még mindig semmi jelét nem látta annak, hogy csakugyan történni is fog valami.

Serpicót pillanatnyilag az izgatta, hogy ő lesz kénytelen koronatanúként fellépni Robert Stanard ellen. Annak lehetősége, hogy nem fogják tanúként igénybe venni, semmivé lett Philip Montalvannek, annak a 7. rendőrkerületi civilruhásnak két bírósági tárgyalása után, akinek titkos telefonszámát megtalálták Manuel Ortega lottóbankárnál. Valamennyi Montalvan ellen szóló tanúvallomás lottóüzérektől származott, és az első tárgyalás eredménytelenül végződött: az esküdtszék csak tizenegy az egyhez arányban tartotta bűnösnek. Az az egy esküdt, aki, „nem bűnös”-sel szavazott, állítólag kijelentette, hogy „ilyen emberek szavának sohasem fog hitelt adni egy rendőrrel szemben”. Amikor Montalvant ismét bíróság elé állították, fel is mentették.

Serpico másodszor is összeült Roberts államügyésszel és Cooper főfelügyelő-helyettessel tanúskodása ügyében. Nem került sor nagy összecsapásra; az előző decemberi beszélgetés után Serpico már tudta, hogy kénytelen lesz tanúskodni; tulajdonképpen már abban a pillanatban tudta, amikor egy évvel korábban beleegyezett, hogy megjelenik a vádesküdtszék előtt. Nagy vita csak Serpico szakálla körül folyt. Roberts azt akarta, hogy vágja le, és Serpico ellenkezett. Ez a baj a világgal, érvelt, hogy minden a látszaton alapul, és nem az igazságon.

– Nézze. Frank – mondta Roberts –, én egyetértek magával, de a tény akkor is tény marad, hogy akadhat valaki az esküdtek közt, akinek nem tetszik a szakálla. Miért vállaljuk ezt a kockázatot?

Serpico végül is kompromisszumot kötött; levágta a szakállát, de meghagyta bozontos, felkunkorodó bajszát, s konzervatív, szürke flanellöltönnyel ellensúlyozta a hatását.

Serpico 1970. június 18-án tett tanúvallomást Stanard ellen. Az előző éjszakát nyugtalanul, sőt szorongva töltötte, képtelen volt elaludni, a Village utcáit járta juhászkutyájával, Alfie-vel. az elmúlt három és fél év alatt történteken tűnődött, meg azon, hogy mi lett az egészből, s végül hajnaltájban sikerült talán egy órára nagy nehezen elszundítania egy székben. A drámában játszott szerepe hónapok óta nyílt titok volt, de az, hogy a bíróság elé áll, és szembenéz Stanarddel, a véglegességet jelentette, azt a pontot, ahonnan nincs visszatérés. Kíváncsi volt, mit fog érezni, ha így kerül szembe Stanarddel. De aztán reggel, miután megeskették, és elérkezett a pillanat, hogy a vádlottak padjában ülő Stanardre nézzen, és az visszanézett rá, egyáltalán semmit sem érzett. Maga is meglepődött rajta, de Stanard hirtelen pontosan olyan volt számára, mint akármelyik bűnöző.

Stanardet elsősorban hamis eskü miatt fogták perbe, mivel a vádesküdtszék előtt megesküdött rá, hogy soha nem vett részt a 7. rendőrkerület vállalkozásában. Serpicón kívül Juan Carreras, a lottóbankár, Dolores, a felesége, és Victor Gutierrez, a besúgó voltak a terhelő tanúk ellene. Serpicío nem volt jelen a tárgyaláson felhozott konkrét eseteknél, mégis megengedték, hogy tanúvallomást tegyen, mert volt rá precedens: New York állam fellebbviteli bírósága egy bizonyos esetben már elfogadott egy hasonló tanúvallomást az eset hátteréről, mert az távlatot és kellő „valószerűséget” adott a vádnak. Serpicónak ezenkívül tanúvallomást kellett tennie Stanarddel folytatott beszélgetéseiről, amelyekből kiderült, hogy Carrerasék benne vannak a buliban, rendszeresen fizetnek, és békén kell hagyni őket.

Miután Serpico nyugodtan előadta, milyen tapasztalatokat szerzett Stanarddel kapcsolatban a 7. rendőrkerület civilruhásaként, Stanard ügyvédje elkezdte feltenni keresztkérdéseit. Az ügyvéd először is Serpico jellemét vette célba. – Beidézték-e valaha is a rendőrbíróságra? – kérdezte.

– Igen – felelte Serpico. A kérdés egy obskúrus epizódra utalt, amely röviddel az után történt, hogy Serpico civil ruhás rendőr lett Brooklynban. Egyik nap, mikor bozontos szakállal, hosszú hajjal, ócska ingben és farmerban munkába hajtott a saját kocsiján, egy vörös képű, fehér hajú közlekedési rendőr megállította, mert egy útkereszteződésnél állítólag nem vette figyelembe a jelzéseit. Serpico azt mondta, hogy nem vette észre a rendőrt, és a lámpa zöld volt. A rendőr néhány gúnyos megjegyzést tett Serpico külsejére és az efféle hippikre általában. Heves vita következett, s mire Serpico igazolta magát, hogy rendőr, a közlekedési zsaru már nem táncolhatott vissza. A vége az lett, hogy újabb hosszas vita után a rendőrbíró Serpicót felfüggesztett pénzbírságra ítélte, mert nem engedelmeskedett a rendőr utasításainak.

Stanard ügyvédje nem bocsátkozott ezekbe a részletekbe, hagyta, hogy a rendőrségre való beidézés ténye önmagáért beszéljen, nyilván abban a reményben, hogy sikerült rámutatnia: Serpico előítélettel viseltetik minden rendőr iránt. Tartott egy kis hatásvadászó szünetet, aztán folytatta. Igaz-e, hogy Serpico egy időben a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatalban teljesített szolgálatot?

Igen, válaszolta Serpico, egy ideig valóban ott volt.

Emlékszik-e Serpico a felügyelőre, aki ott a parancsnoka volt?

Igen, emlékszik.

– Nos, történt-e ott valami, aminek következtében elhelyezték a hivataltól? – kérdezte gúnyos mosollyal Stanard ügyvédje. – Történt-e valami incidens az ottani férfivécében?

Úristen, gondolta Serpico, ezek aztán tényleg összefogtak, hogy elintézzenek. A hamis vád, hogy egy másik férfival fajtalankodott az illemhelyen, a minősítési lapján természetesen nem szerepelt, és ő szívesen elmesélte volna, hogy tulajdonképpen mi történt. Csakhogy a vádat képviselő államügyész-helyettes, Robert Koppelman felugrott: – Tiltakozom ez ellen a badarság ellen – és a tiltakozásnak helyt adtak.

Ezzel véget ért a Serpico jelleme és jó híre ellen intézett támadás, de Stanard ügyvédje utána még majdnem négy óra hosszat próbálta megingatni Serpico tanúvallomásának hitelét a 7. rendőrkerület akciójáról. Mikor ez nem sikerült neki, végül is már csak azt akarta tudni, miért nem hozakodott elő állításaival Serpico hamarabb, mint ahogy azt a vádesküdtszék jegyzőkönyvei mutatják.

Ez megint olyasmi volt, amiről Serpico boldogan számolt volna be részletesen, csakhogy Koppelman ismét felugrott és tiltakozott, s a tiltakozásnak helyt adtak.

Aztán Victor Gutierrez, valamint Dolores és Juan Carreras állt a tanúk korlátja elé. Egymást kiegészítő tanúvallomásaikból kiderült, hogy Juan Carrerast Dél-Bronxban lottóüzérkedésért többször is letartóztatták, egészen addig, amíg 1967 nyarának elején Serpico egykori társa, Carmello Zumatto és egy másik civilruhás be nem szervezte. Carrerasnak felvételi díjként 2000 dollárt kellett leszurkolnia. Utána havonként összesen 1650 dollárt fizetett: 150 dollárt a 48. körzet civilruhásainak, ahol a bankja működött, 500-at a 7. rendőrkerületnek, 800-at a városnegyed civilruhásainak és 200-at „a detektíveknek”. A városnegyednek fizetett 800 dollárban, mondta Carreras, „nem voltak benne a hadnagyok és a feljebbvalók”. Egyébként ezért a pénzért csak ő, a felesége, a bodega és az a lakás élvezett védelmet, amelyet lottóüzlete irodájának használt.

A rendőrség védelme alatt a Carreras házaspár átlagban heti 7000-10 000 dollárt kitevő fogadást vett fel, egészen 1967. december 23-áig, amikor egy sokak által megjátszott szám – az 542 – „beütött”, és Juan Carreras több mint 20 000 dollárt vesztett. Két hét múlva, 1968. január 6-án ugyanez a három szám, csak más sorrendben – 452 – ismét beütött, s noha ezúttal nem volt akkora a veszteségük, a kettő együttvéve felemésztette Carrerasék minden készpénztartalékát.

Carreras – tanúvallomása szerint – nem tudta, hová forduljon. De szinte azonnal – pontosabban: másnap – megjelent a színen Victor Gutierrez, és közölte, hogy ismer Jersey Cityben egy Ricardo Ramos nevű jelentős lottóbankárt, aki terjeszkedni szeretne, és esetleg egyezséget köthetnének vele. Ramos nagymenő volt, mind a szövetségi, mind a helybeli rendőrség úgy tartotta nyilván, hogy szoros kapcsolatban áll a keleti partvidék egyik maffiahatalmasságával, Joseph (Joe Bayonne) Zicarellivel. Carreras belement a dologba, mire Gutierrez azt mondta, hogy hétfőn, 8-án magával hozza Ramost.

Aztán, folytatta Carreras, váratlanul felhívta William McAuliffe, a 48. körzet egyik civilruhása. Carreras közölte vele, hogy legutóbbi veszteségei miatt nem tudja kifizetni a havi díjat, mire McAuliffe azt mondta, hogy hallotta, milyen pechje volt, de mindenképpen szeretne találkozni vele. Carreras elmondta neki, hogy délután megbeszélése lesz valakivel, és reméli, hogy azon minden rendbe jön.

A megbeszélésen – szinte egy időben Gutierrezzel és Ramosszal, a New Jersey-i lottóbankárral – négy civil ruhás rendőr is megjelent. A civilruhások Gutierrez és a Carreras házaspár szerint a következők voltak: „Bob” Stanard és „Jim” Paretti a 7. rendőrkerületből, valamint McAuliffe és Andrew Taylor a 48. körzetből. A megbeszélésen Stanard biztatta Ramost, hogy fogadja fel Carrerast. – Stanard megmagyarázta Ramosnak – vallotta Carreras –, hogy az én pénzem jó pénz. Kezességet vállalt értem, hogy jól dolgozom. – Erre Ramos belement, hogy támogatja Carrerast. Ha egy szám „beüt”, hatszáz az egyhez alapon fizet, bármekkora az összeg, és vállalja a tagdíjat is. Carreras viszont megtarthatja heti forgalma harminc százalékát, de ebből kell fizetnie a begyűjtőit; s megtarthat még további öt százalékot, ha maga akarja fizetni a zsarukat. De Carreras azt mondta, hogy ezt jobban szeretné Ramosra hagyni, és megjegyezne, hogy „egy hónappal máris hátralékban van”. Ramos közölte Stanarddel, hogy másnap felveheti a hátralékot, és a találkozó véget ért. Rutinszerűen ment a dolog, a rendőrség és az alvilág magától értetődően folytatta jövedelmező együttműködését.

Amikor Stanard állt a tanúk korlátja elé, hogy vallomást tegyen saját védelmében, tagadta, hogy valaha is beszélt volna Serpicóval a „vattáról”, tagadott minden esetet, amelyben Serpico szerint ő tagként szerepelt, tagadta, hogy valaha is pénzt kapott volna Carreraséktól, még azt is tagadta, hogy bármiféle „vattáról” beszélt volna velük. Június 30-án – tizenkét napig tartott a tárgyalás – az esküdtek bűnösnek találták Stanardet. Maximálisan hétévi fegyházbüntetést kaphatott volna, de csak egytől három évig terjedhető börtönbüntetésre ítélték, és egy év után feltételesen szabadlábra helyezték.

1970. július 1-én, vagyis az azt követő nap, hogy Stanardet elítélték, Burton Roberts államügyész levelet írt Howard Leary rendőrfőnöknek. Szeretné, írta Roberts, „felhívni a figyelmét Frank Serpico közrendőrre – jelvénye száma 19 076”, és leszögezte, hogy a „fent nevezett körülbelül két-három éve előállt, és ismertette, milyen korrupciós üzelmek folynak” Bronxban a tiltott szerencsejáték területén, és az ezt követő vizsgálat eredményeként, amelyet a rendőrség több magas rangú tisztje, valamint a bronxi államügyészség folytatott le, „mintegy nyolc rendőr ellen vádat emeltek”.

Robert hangsúlyozta, hogy Serpico nemcsak a vádesküdtszék előtt tett tanúvallomást, hanem „a nép kontra Robert Stanard”-perben is, és ennek eredményeként egy korrupt rendőrt elítéltek. Hozzátette, hogy Serpico ezzel „olyan kötelességet teljesített, amelyet a többi rendőr igen nagymértékben figyelmen kívül hagy”, hogy „magas fokú erkölcsi bátorságról tett tanúságot”, s hogy „ez a kitűnő rendőr nem a jutalom vagy a kitüntetés reményében cselekedte, amit cselekedett”.

„Lehet, hogy az erény önmagában hordozza jutalmát” – fejezte be levelét Roberts, de ő reméli, hogy Leary rendőrfőnök „megtalálja a módját” Serpico detektívjelvénnyel való meg jutalmazásának, hozzátéve, hogy ez „más rendőröket is hasonlóan bátor kiállásra késztethet”.

Roberts ugyanilyen értelmű levelet küldött Lindsay polgármesternek is, de hiába várta, se tőle, se Learytől nem kapott választ. Végül is Lindsay célszerűnek találta válaszolni – a maga módján. Július 28-án rövid levelet intézett Serpicóhoz, amelyben elismerte, hogy „Burton Roberts, Bronx államügyésze hívta fel a figyelmemet arra, hogy ön dicséretesen együttműködött a hivatala által legutóbb lefolytatott vizsgálat és bírósági tárgyalás során. Tudom, hogy New York valamennyi lakója rendkívül méltányolja az ön erkölcsi bátorságát.”

Ennyi volt az egész. Csak a levél alján volt még egy megjegyzés, hogy „a levelet másolatban megküldték” Learynek és Robertsnek is.

A rendőrfőnöktől még mindig nem érkezett válasz. Roberts többször is megpróbált telefonon érintkezésbe lépni vele, de hiába. Roberts éktelenül feldühödött ezen a basáskodáson, makacsul tovább próbálkozott, és végül is sikerült elérnie, hogy kapcsolják Learyt. Elmondta neki, hogy a Serpicóról meg a detektívjelvényről írt levele ügyében érdeklődik.

– Az az ember pszichopata! – csattant fel Leary.

– Ha az, akkor talán több pszichopatára volna szükség a rendőrségen – felelte Roberts. – Mi lesz a jelvénnyel?

– A kötelesség teljesítéséért nem jár jutalom – mondta Leary.

Roberts megkérdezte, hogy ugyan teljesítette-e még valaki a rendőrség tagjai közül a kötelességét. – Komolyan, Serpico szerintem megkaphatná azt a jelvényt.

Egy kis szünet következett. –: Amíg én vagyok a rendőrfőnök, soha! – felelte Leary, azzal vége is volt a beszélgetésnek.

Stanard elítélése után bíróság elé került William McAuliffe, a 48. körzetből való civilruhás is, bűnösnek találták, és egyévi börtönre ítélték. Zumattónak, Parettinek és Taylornak lehetővé tették, hogy kisebb vádpontokban önként bűnösnek vallják magukat, és felfüggesztett ítéleteket kaptak, azzal a feltétellel, hogy azonnal kilépnek a rendőrség kötelékéből, elvesztve minden jogukat, egyebek közt nyugdíjjogosultságukat is.

Volt még több tárgyalás is, mind a bíróságon, mind a rendőrségen belül. Egyeseket elítéltek, másokat elbocsátottak, néhány ügy függőben maradt, de lényegében valamennyi esetben alacsony rangú rendőrökről volt szó. De Frank Serpico szerepe a jelek szerint véget ért, és ő egyre azon emésztette; magát, hogy tulajdonképpen nagyon kevés eredményt ért el.

Ezekben a hónapokban egyre jobban megbarátkozott Cooper főfelügyelő-helyettessel, s Cooper a maga nyers, zsémbes modorában megpróbálta jobb kedvre deríteni. Beszélgetéseik sokszor ordítozássá fajultak. A dolgok nem állnak olyan rosszul, érvelt ilyenkor Cooper, valamit mégiscsak elértek az ítéletekkel, az ember nyugodtan rendőr maradhat, és ki tudja, milyen változásokat hoz még a Knapp-bizottság. Serpico csak hallgatta. Milyen más lehetett volna a pályafutása, az élete, ha hamarabb találkozik olyan emberekkel, mint Delise és Cooper, és alattuk dolgozhatott volna.

Serpico rájött, hogy Coopernek van egy különös tulajdonsága. Valahányszor Serpico ócsárolni kezdte a rendőrséget, az idősebb férfi azonnal a védelmére kelt. De ha Serpico tartotta a száját, Copper a végén éppúgy bírálta a rendőrséget, mint ő, ha ugyan nem jobban, éppúgy bírálta a vezetést, éppúgy eltöprengett rajta, hogy mi történik, és mit kellene csinálni.

Cooper nemcsak beszélt, hanem cselekedett is, és egy bizonyos eset végleg megpecsételte barátságukat. Serpico bátyja, Pasquale, mint sok más kereskedő a város szegényebb negyedeiben, vasárnap is nyitva tartotta kis fűszerüzletét – és előfordulhatott, hogy megsértette az állam vasárnapi nyitvatartási törvényét. A törvény nem tiltotta meg kereken bizonyos üzletek vasárnapi nyitva tartását, de tartalmazott egy bonyolult listát, hogy milyen cikkeket szabad árusítani, és milyeneket nem vagy csak a nap bizonyos meghatározott óráiban.

Ez a törvény úgyszólván nyílt felhívás volt a rendőrségi zsarolásra. Noha az egyes kizsarolt összegek nem voltak nagyok – két, három, legfeljebb öt dollárra rúgtak –, New York állam törvényhozói bizottsága az ilyen zsarolások évi összegét csak New York városában több mint hatmillió dollárra becsülte. Egy olyan boltosnak, mint Serpico bátyja, még ha nem sértette is meg a törvényt – például nem árult sört a törvényben előírt déli egy óráig – inkább megérte a két dollárt kifizetni, mint hogy a bíróságon vesztegesse az idejét és a pénzét, ha beidézték.

Pasquale akkor említette először Serpicónak, hogy zsarolják, amikor Serpico 1968-ban megjelent a vádesküdtszék előtt, Serpico jelentette a dolgot McGovern ellenőrző főfelügyelő-helyettesnek. – Maga mindig ilyen csip-csup semmiségekkel jön hozzám – felelte ingerülten McGovern, és egy tábornokhoz hasonlította magát a hadseregben, Serpicót meg az olyan közlegényhez, aki állandóan hozzá szaladgál, ha valaki ellop két tojást a kantinból.

McGovern mindazonáltal megígérte, hogy utánanéz a dolognak, de Serpico megtudta a bátyjától, hogy minden maradt a régiben. Így aztán Serpico egy vasárnap délután átbiciklizett Brooklynba egy magnóval a hátizsákjában. Megkereste az egyiket a két zsaru közül, aki rendszeresen zsarolta Pasqualét, és rávette, hogy beismerje, nemcsak most zsarolják, hanem továbbra is zsarolni fogják a bátyját.

A rendőr nyíltan megmondta: annak, hogy Pasquale öccse is rendőr, nincs semmi jelentősége. – Éppen ma magyaráztam ezt meg a bátyjának – mondta a rendőr. – Azt mondta: „Oké, fizetek…”

– Ó, csakugyan ezt mondta? – kérdezte Serpico remélve, hogy kellőképpen mesterkéletlen a hangja.

– … és jól teszi, ha komolyan gondolja – folytatta a rendőr –, ugyanis én voltam az első, aki betette a lábát az üzletébe, amikor annak idején megnyitotta. Beszéltem vele, és azt mondta, belátja, hogy kénytelen fizetni.

– Igazán?

– Aztán mikor legközelebb bement hozzá valaki, mégis megkérdezte: „Mi tetszik?” Márpedig ha egy rendőr vasárnap délelőtt beteszi lábát egy üzletbe, éppen azt nem szabad megkérdezni tőle, hogy „Mi tetszik?” Nem szabad kényelmetlen helyzetbe hozni a gyerekek előtt, nem szabad mások előtt tárgyalni vele ilyesmiről. Félre kell vonulni a rendőrrel.

– Lassú felfogású a fiú – mondta Serpico, mintha bátyja lenne az a kereszt, amelyet egy életen át viselnie kell. – Nem való neki az az üzlet.

– Megpróbáltam megmagyarázni neki, miről van szó. „Basta!”– mondtam. „Ne adjon pénzt a gyerekek előtt. Ha beszélni akar velem, menjünk be, hátra, és beszélgessünk értelmes emberek módjára.” Aztán ma délelőtt, mikor bementem, megint azt kérdezte: „Mivel szolgálhatok?” Olaszul feleltem neki. Azt mondtam: „Ide figyeljen, én is olasz vagyok, maga is olasz, igazán megérthetnénk egymást. Csak egy dolgot tehet: azt, amiben megegyeztünk az első héten, amikor kinyitott.”

– Azt mondja – mondta Serpico –, hogy ma megint kapott egy idézést. Mondom, hogy lassú felfogású, és nem akarom, hogy zaklassák, csak mert nem akar fizetni.

– Az idézést tőlem kapta – mondta a rendőr. – Fizetnie kell nekem ugyanúgy, ahogy a többi boltos fizet, különben mindennap kap tőlem egy idézést, amikor szolgálatban vagyok.

Serpico beszámolt McGovernnek a hangszalagról, de McGovern nem tanúsított iránta különösebb érdeklődést. Aztán két évvel később, közvetlenül Stanard elítélése után, Serpicót halálra rémülten felhívta a bátyja azzal, hogy végül is beidézték tanúnak a rendőrségre a két rendőr elleni fegyelmi tárgyalásra, hogy csak az ő vallomása, áll szemben az övékével, és most mit csináljon?

Serpico azonnal felhívta Coopert, elmondta, hogy hangfelvételt készített, de McGovern nem vett róla tudomást. Cooper egy órán belül kocsit küldött Serpicóért, és elhozatta vele a széfjéből a hangszalagot. A hangszalag alapján a két rendőrt bűnösnek találták, és később elbocsátották a rendőrség kötelékéből.

Utóbb egy ingerült rendőr felelősségre vonta Serpicót. – Hogy tehettél ilyet a kollégáiddal nyavalyás két dollár miatt?

– Aha, értem – mondta Serpico –, csak mert csupán két nyavalyás dollárról van szó, nem számít bűnnek.

A rendőrség, úgy látszik, kedveli a kétértelmű bürokratikus lépéseket. Ilyen volt az is, hogy Serpicót áthelyezték ugyan a Nyomozóosztályhoz, de nem kapta meg az arany detektívjelvényt, hanem továbbra is közrendőri „bádogplecsnijét” kellett magánál hordania. Dél-Brooklynba osztották be, a „narkósokhoz”. Áthelyezése még Stanard tárgyalása előtt kijött, de a tárgyalásra fel kellett készülnie, így aztán csak 1970 nyarán kezdett teljes gőzzel a narkós csoportban dolgozni.

Akármit tudtak is Serpicóról Dél-Brooklynban a kollégái, annak a híre, hogy karate szakértő és félelmetes lövő, megelőzte, így aztán a fogadtatása, ha nem is barátságos, legalább korrekt volt. Egy őrmester közölte vele, hogy letartóztatási kvótája havi négy kábítószeres bűnöző, és beosztotta egy négy főből álló brigádba. Közölték vele továbbá, hogy ha valami „valóban nagy” ügy fordulna elő, át kell adni a narkósok Különleges Nyomozó Alakulatának.

De semmiféle nagy ügy nem adódott, és Serpico hamarosan rájött, hogy a rendőrség fellépése a heroin kereskedelem és a heroin fogyasztás ellen éppoly hatástalan és értelmetlen, mint a Times Square körül dolgozó prostitúciós részlegé volt, amikor ott dolgozott éjszakánként. Elméletileg legfőbb célpontjaik a kábítószer szétosztói, a „szállítók” voltak. De azok az úgynevezett szállítók, akiket Serpico csoportja vagy akármelyik másik csoport letartóztatott, szinte kivétel nélkül csak jelentéktelen közvetítők vagy olyan dopposok voltak, akik továbbadtak egy-egy pótadagot más dopposoknak. A letartóztatási kvótát is ugyanúgy értelmezték, mint a prostitúciós részlegnél. Ha egy doppos egy másik dopposnak csak egy háromdolláros „tasak” heroint adott is el – akkoriban ez volt a heroin kereskedelemben a legkisebb adag –, már bűntettnek minősítették; az, hogy később a bíróság minek minősítettéi nem volt érdekes. Mivel a bíróság túl volt terhelve, a fogolynak rendszerint megengedték, hogy beismerje, kábítószer volt a birtokában, ami csak vétség volt, s így enyhe ítéletre számíthatott. Az ítéletet gyakran felfüggesztették, és ha a doppos hajlandó volt más dopposokat beköpni, egyszerűen feltételesen szabadlábra helyezték. A legtöbb narkós, zsaru azzal indokolta ezeket a letartóztatásokat, hogy legalább „eltűnnek a dopposok az utcákról”. Ez megint csak azt juttatta eszébe Serpicónak, hogyan „takarították el” az utcáról a prostituáltakat csak azért, hogy másnap este ugyanazon a sarkon újból megjelenjenek.

Mondhatta volna, hogy egye fene az egészet, és kiléphetett volna a testületből, de makacsul el volt rá szánva, hogy megvárja, mikor kapja meg a detektívjelvényt, amelyre mindig vágyott, s amelyre most már minden jogcíme megvolt. Ezenkívül volt még egy másik fontos körülmény is. Szeptemberben, valamivel több mint négy hónappal a Times rendőrségi korrupcióról szóló cikke után, Leary rendőrfőnök váratlanul lemondott – mind ő, mind Lindsay polgármester erélyesen tagadta, hogy a lemondásnak bármi köze volna a Knapp-bizottság küszöbön álló vizsgálatához –, és a polgármester Patrick V. Murphyt, a New York-i rendőr-akadémia volt vezetőjét nevezte ki a helyére, aki akkor a detroiti rendőrség főnöke volt, és ritka hírnévnek örvendett a rendőrségen: azt beszélték róla, hogy „a jogrend elfogulatlan őre”. Várható volt, hogy hamarosan megkezdődik a rendőrség drasztikus felforgatása és átszervezése – állítólag a korrupció elleni harc és a közrend hatásosabb védelme lett a jelszó –, s mind Cooper, mind Delise biztatta Serpicót, hogy tartson ki, várja meg, mi fog történni, és higgye el, hogy a rendőrségnek olyan emberekre van szüksége, mint ő.

Közben a heroin változatlan mennyiségben özönlött tovább a városba, s folytatódtak az őrültnél őrültebb bűncselekmények, amelyeket a mindenre elszánt kábítószeresek követtek el egy-egy adag heroinért. Serpicót úgy elkedvetlenítette, mikor látta, milyen jelentéktelen lépéseket tesznek az ügyben, hogy átengedte társainak a brigád által foganatosított valamennyi letartóztatás dicsőségét. Biztos volt benne, hogy ugyanolyan mértékkel mérik a kábítószereseket is, mint az illegális szerencsejátékok üzéreit. Ha a rendőrök akarnák, szinte egyik napról a másikra véget vethetnének a kábítószer-kereskedelemnek, legalábbis nagy részének. De Serpico egymagában nem sokat tehetett.

Dél-Brooklynban – miközben várta, hogy mikor következnek már be a rendőrségen kilátásba helyezett változások – „bélyeges” ember volt, szándékosan elszigetelték attól, ami valóban folyt. Mintha egy selyemgubóban élt volna. Még partnerei társaságában is, akikkel nap mint nap együtt dolgozott, állandóan érezte a bizalmatlanság okozta feszültséget.

Aztán váratlanul bepillantást nyert abba, ami – miként sejtette is – körülötte történik. Gyalog ment az utcán, mikor megállt mellette a kocsijával egy detektív a narkós csoporttól. – Hé, ugye, maga Serpico? – kérdezte a detektív.

– Egen. Mi van?

– Szálljon be, beszélni szeretnék magával. – Serpico becsúszott melléje az ülésre.

– Nincs magánál felvevő, hé? – kérdezte a detektív.

Serpico vállat vont, felemelte a karját, és hagyta, hogy a detektív végigtapogassa, mert kíváncsi volt rá, mit akár mondani. Mikor a detektív megnyugodott, hogy nincs mitől tartania, rákezd te: – Ide figyeljen, én meg tudom érteni, amit Bronxban művelt. Az ott csak aprópénz volt. Mit szólna hozzá, ha egy kis komoly pénzt keresne?

– Hé – válaszolta Serpico –, talán előbb hadd kérdezzek én. Mi ez, csapda?

– Ugyan már – mondta a detektív –, csak szívességet szeretnék tenni magának.

– Hogyan?

– Ide figyeljen. Mi itt nem tetves havi nyolcszázért szarakodunk. A múlt héten például ott volt az az elosztó, három tag szedte be neki a gubát, mindegyik negyven lepedőt. Mi csak megvártuk, amíg mind a hárman leszurkolták neki a negyvenet, aztán lecsaptunk rá. Tudja, mennyi volt az négyfelé osztva? Nem állítom, hogy mindennap akad ilyen fogás, de előfordul. Sose lehet tudni.

Serpico eltűnődött: hol van már az az idő, amikor olyan finnyásan különbséget tettek tiszta meg szennyes pénz közt? – Hogy jut eszébe ilyesmit elmondani nekem? – kérdezte.

– Hát hogy is mondjam csak? Magának nincs valami jó híre. Sok embert idegesít.

– Na és? Ezek után mit kellene tennem?

– Legyen észnél – felelte a detektív.

Ez a puhatolózás – meg a benne rejlő fenyegetés – ugyanolyan dühbe hozta Serpicót, mint az a találkozó a bronxi államügyész irodájában, amikor megtudta, milyen jelentéktelen eredményekkel akarnak megelégedni a 7. rendőrkerületben lefolyt vizsgálat után. Hát ő erre nem hajlandó. Megint sarokba szorították, s ezúttal még rosszabb a helyzet: itt nem szerencsejátékosoktól, hanem heroin kereskedőktől kellene hagynia megvesztegetni magát. Serpico elhatározta, hogy visszaüt.

De nem volt rá alkalma.

TIZENHETEDIK FEJEZET

1971. február 3-án, szerdán, Frank Serpico a délelőtt nagy részét takarítással töltötte, aztán bevásárolt némi fűszerárut, és elvitt egy csomó szennyest a közeli önkiszolgáló mosodába.

Elvben ő is, társai is szabályos nyolcórai szolgálatot teljesítettek, a gyakorlatban azonban az ő brigádja is, akár a többi narkós brigád, rendszerint csak akkor dolgozott, ha letartóztatás volt esedékes, vagy meg kellett figyelniük valakit; a kapcsolatot a Kábítószeres Részleg manhattani főhadiszállásának hírközpontján keresztül tartották egymással. Előző nap a brigád vezetője – Gary Roteman, egy szikár, őszülő, Serpicónál négy évvel idősebb ember – azt mondta, hogy szerdára nincs semmi tennivalójuk, legfeljebb csak este, de előbb beszélnie kell egyik besúgójával. Rendben van, felelte Serpico, ha szükség lenne rá, késő délután a lakásán megtalálják.

Így aztán mikor végzett a házimunkával, elment a rendőr-akadémia lőterére – ahová havonként egyszer rendszeresen el szokott látogatni –, és ott gyakorolt egy darabig három fegyverével: a Browning automata pisztollyal, 38-as szolgálati revolverével és a pisze orrú 38-assal.

Alighogy hazaért, telefonált Roteman. Közölte, hogy besúgójának van valamije a számukra, esetleg két letartóztatást is foganatosíthatnak, ami bizony nem fog ártani, mivel már február elején járnak, és januárban nem nagyon teljesítették a normát. Serpico rendszerint csak a Browningját meg a pisze orrú 38-asát hordta magánál, a szolgálati revolverét egy bank páncéltermében tartotta, hogy ne férhessenek hozzá, ha esetleg betörnének a lakásába, mikor nincs otthon. De mire visszaért a lőtérről, a bank bezárt, így aztán most mind a három fegyvert magával vitte. Amikor belépett a dél-brooklyni narkósok szobájába a 94. körzetben, és levetette a zubbonyát, az egyik rendőr felkiáltott: – Jesszusom! Csak nem gondolod, hogy forradalom lesz?

Serpico három társával együtt betért egy falatozóba egy feketére meg egy pitére. Rotemanen kívül ott volt Arthur Cesare, egy sötét bőrű, fekete hajú, egyenes orrú olasz meg egy új ember, Paul Halley, akinek kerek, sápadt arcában úgy ültek apró gombszemei, mint két szem mazsola egy aprósüteményben. Egy témát észrevehetően kerültek, mikor Serpicóval beszélgettek. Soha egyikük sem tett említést – még csak burkolt célzás formájában sem – a 7. rendőrkerület ügyéről.

Cesare beszélt. – Képzeljétek, a srácom hazajött a suliból, és tudjátok, mire tanították őket az énekórán? Arra a szar „Győzni fogunk”-ra. Meg is mondtam neki: „Nem tűröm, hogy ezt énekeld, megmondhatod a tanító néninek.” Amiatt a rohadt komcsi, Martin Luther King miatt éneklik.

– Jé, nem is tudtam, hogy Martin Luther King kommunista volt – mondta színlelt csodálkozással Serpico.

– Mi az hogy. Még tagkönyve is volt.

– Nahát – folytatta Serpico –, ezt jó tudni. Te honnan tudod? Valamelyik besúgódtól?

– Ugyan, ezt mindenki tudja.

– Csak vigyázz – mondta Serpico, már nem is próbálva leplezni szarkazmusát. – Megmondtad a gyereknek, hogy ne énekelje. Eddig rendben is van. De mit fog csinálni szegény gyerek holnap az iskolában? Vagy ott fogsz állni a háta mögött, mikor a többi gyerek megkérdi tőle, hogy miért nem énekel velük?

Cesare dühös pillantást vetett Serpicóra. – Légy nyugodt – mondta –, beszélek a tanító nénivel is.

– Induljunk – mondta Roteman.

Roteman besúgója egy Puerto Ricó-i fiatalember volt, aranykeretes szemüveggel. Ez volt rajta a legfeltűnőbb. Serpico még a nevét se tudta, noha Roteman egyszer-kétszer már előzőleg is igénybe vette a szolgálatait. Kábítószeresből lett besúgó, s állítólag leszokott a heroinról. A besúgás mellett, gondolta Serpico, mellékesen valószínűleg heroinnal is kereskedik, ahogy az már lenni szokott. De ahogy Roteman mondta: – Kitűnő információkat szállít – és csak ez volt a fontos.

Amikor a bérházhoz értek, ahol a besúgó lakott, Halley a kocsiban maradt, de Serpico úgy döntött, hogy ő inkább felmegy Rotemannel és Cesaréval. Már az is bosszantotta, hogy megint csak azért eszközölnek egy jelentéktelen narkós letartóztatást, hogy teljesítsék havi kvótájukat, de még jobban nyomasztotta a gondolat, hogy a kocsiban ülve fecsegjen Halleyvel.

A besúgó engedte be őket. A felesége nem volt otthon, s a besúgó azt mondta, hogy meg kell várnia, míg hazajön, mert vigyáznia kell a gyerekekre. Az egyik fiú volt, talán ötéves, a másik lány, körülbelül egy évvel idősebb, mind a kettőnek nagy, fekete szemei voltak, és Serpico spanyolul beszélgetett velük, míg Roteman és Cesare a szoba egyik sarkában összebújt a besúgóval. A gyerekeket elbűvölte Serpico szakálla, s ő megengedte, hogy megcibálják. Úristen, gondolta, itt csak irántuk érzek valami vonzalmat. Végül megjött a besúgó felesége. Csinos nő volt, elnézést kért, hogy késett, és vendégszeretően megkérdezte, isznak-e egy feketét. Serpico két társa nem kért, azzal, hogy már menniük kell, de Serpico úgy érezte, hogy ha az asszony volt szíves megkínálni, el kell fogadnia. Különben is szerette az erős kávét, amilyet a Puerto Ricó-iak ittak. Így aztán a többiek csak ácsorogtak, míg ő felkortyolta a forró tejjel kevert kávét, és rosszkedvűen azon tűnődött, vajon tudja-e a besúgó felesége, mivel foglalkozik a férje.

Aztán elindultak. A kocsiban a besúgó a Driggs Avenue-ra irányította őket. Ez egy észak-déli irányú utca volt Brooklyn Wil-liamsburgh nevű negyedében. Az utolsó háztömbnél, ott, ahol az utca véget ért a Manhattanbe vezető Williamsburgh-híd közelében, elhaladtak egy jobb kéz felé eső elég nagy, négyemeletes épület előtt, s a besúgó azt mondta, hogy megtudta, ott lakik egy ember – egy Mambo nevű férfi –, aki kábítószert árul. Megkerültek két háztömböt, visszatértek a Driggs Avenue-ra, és megálltak körülbelül fél háztömbnyire az épületitől, egy útkereszteződés közelében. Balra tőlük egy elhagyatott iskolaudvar terült el.

A terv az volt, hogy a besúgó elhelyezkedik az épület bejáratánál. Ha valaki bemegy és kijön, megpróbálja megállapítani, vásárolt-e heroint. Majdnem mindenkit ismert a környéken, elbeszélgethetett velük, és ha úgy találta, hogy valamelyikük „szennyes” – azaz heroin van nála –, azzal kellett jeleznie, hogy leveszi a szemüvegét, és megtörli a zsebkendőjével.

Sötét volt, a Driggs Avenue rosszul volt megvilágítva, de az épület bejárata közelében volt egy utcai lámpa, amely elég fényt vetett ahhoz, hogy a besúgót látcsővel szemmel tarthassák. Serpico három társa azonban annyira belemerült a beszélgetésbe, hogy gyakran elfelejtették szemükhöz emelni a látcsövet, mikor rajtuk lett volna a sor. Serpico, aki nagyon szeretett volna túl lenni már az egészen, végül is elvette tőlük, és magánál tartotta. A kocsi hátsó ülésén ült, a látcsövet az első ülés hátára fektette, kitartóan figyelt és percről percre ingerültebb lett. Már kilenc is elmúlt, s már több mint egy órája ott ültek. Dühítette, hogy a besúgó időnként eltűnt az épületben, s ilyenkor feszülten leste a sötétben, mikor tűnik fel újból. Amikor Cesare előadott egy viccet, majdnem kiütötte a kezéből a látcsövet, mire Serpico kitört: – Ti is munkában vagytok, vagy nem? – Néha elhaladt a kocsi mellett egy-egy ember, némelyikük teljesen közömbös képpel, és Serpico reménykedve megszólalt: – Ha még sokáig itt maradunk, ki fognak szúrni bennünket – mire Roteman válasza ez volt: – Nyugi, senki nem fog kiszúrni senkit.

Serpico egyszerre csak észrevette, hogy a besúgó leveszi a szemüvegét, és megtörli. – Hé – mondta –, jelt adott! Nyilván az a nő az a bevásárlószatyorral. – A nő az épületből jött ki, és jobbra indult a Driggs Avenue-n, velük ellenkező irányban. Amikor befordult a sarkon, utánamentek a kocsival, és a mellékutca közepe táján melléje hajtottak. Serpico társai kiugrottak a kocsiból, ő benne maradt. A három férfi körülvette a nőt, és egyikük belenézett a szatyrába. A mellékutcában olyan sötét volt, hogy Cesare visszajött a kocsihoz egy zseblámpáért. Az egyik nem működött, s mikor az ülés alatt talált egy másikat, az működött ugyan, de már majdnem kimerült benne az elem. – A krisztusát – morogta dühösen Cesare –, miért nem ellenőrzi valaki ezeket a vacakokat? – A kocsiból Serpico tisztán látta, hogy társai pácba kerültek. A húszas évei elején járó nő a kezdeti meglepetés után hangosan tiltakozni kezdett, s ha alaposabban meg akarták motozni, az mindenféle komplikációhoz vezetett volna. A szabályzat értelmében be kellett volna vinniük a kapitányságra, hogy egy rendőrnő motozhassa meg. Végül is lemondtak róla, és továbbengedték a nőt.

Amikor visszatértek a kocsihoz, Roteman odaszólt Serpicónak: – Mondhatom, sokat segítettél!

– Mi az? Hárman nem voltatok elegen egy nőhöz?

– Mindegy – mondta Roteman –, úgy se volt jó skalp. Gyerünk vissza oda, ahol voltunk.

Ismét leparkoltak az iskolaudvar mellett, s mikor újabb tíz perc telt el, anélkül hogy a besúgó jelt adott volna, Serpico megszólalt: – Mi a fenét csinálunk? Itt maradunk egész éjszaka?

Erre Roteman azt mondta: – Miért nem mész fel, és nézed meg, hátha sikerül bizonyítékot találnod? Te nem leszel nekik gyanús.

Megint a régi nóta, gondolta Serpico. A környék alapjában véve Puerto Ricó-i gettó volt, és a társai úgy voltak öltözve, és egészében véve úgy festettek, hogy egy tízéves srác is azonnal felismerhette bennük a rendőrt. De Serpicóval nem volt ilyen probléma. Ezen a hideg februári estén magas szárú bakancsot és vastag zoknit viselt, a farmer alatt, vattázott katonazubbonya alatt pedig vastag gyapjú garbópulóvert és bőrzekét, s sál volt a nyaka körül. Kiszállt a kocsiból. Bement egy bodegába, vett egy doboz sört, és azt iszogatta, miközben az épület felé sétált, mint egy közönséges utcai csavargó. A Driggs Avenue 778. számú épülete valamikor a környék látványossága lehetett. Díszes, kőből faragott homlokzata volt, s kőbe volt vésve a neve is: ÚJ UDVAR, de most már siralmas volt a kapualja, tele volt szeméttel, s a falairól nagy darabokban mállott le a festék.

A besúgó a kapu alatt állt, s mikor elhaladt mellette, Serpico ránézett, és kicsit felhúzta a szemöldökét, ezzel jelezve neki, hogy felmegy a tetőre. Két tinédzser ült az előcsarnokba vezető lépcsőn, éppen csak felpillantott Serpicóra, aztán tovább beszélgetett.

Serpico elindult az első emeletre vezető lépcsőn. 38-as szolgálati revolvere a bal vállára vetett kifakult gázálarctokban volt, Browning automata pisztolya pedig szokott helyén, a baloldalt az övére csatolt pisztolytáskában, markolatával előre. Kivette pisze orrú 38-asát jobboldalt az övéből, és bedugta a zubbonya jobb zsebébe, a kezét is a zsebében tartva. Elővigyázatosságból tette, minden kábítószeres akciónál így járt el, ha egyedül volt, mint most is. Lottóüzérek esetében úgyszólván elképzelhetetlen volt a tűzpárbaj, de a heroin esetében más volt a helyzet. A kábítószeresek veszedelmesen kiszámíthatatlanok voltak, és a heroin kereskedők, ha rajtakapták őket, és nem vásárolhatták meg maguknak a szabadulást, vagy másként nem egyezhettek meg az igazságszolgáltatással, tudták, hogy hosszú börtönbüntetéssel kell számolniuk.

Miközben tovább ment fölfelé a lépcsőn, megcsodálta a csempézett pihenők bonyolult mintázatait, noha alig látszottak a rájuk rakódott mocsoktól. A pihenőket megtöltötte a levesbe főtt marhacsontok, a sült disznóhús és az achiote, a rizs színesítéséhez használt pirosas fűszer szaga. A zárt ajtók mögül csak zenét és a televíziókészülékek hangját hallotta. A lépcső elhagyatott volt, csak közvetlenül a tetőkijárat előtt hevert elnyúlva egy lompos kutya. Serpico óvatosan lépett keresztül rajta, remélve, hogy nem kezd ugatni. De a kutyának egy izma se rezdült, s mikor Serpico kiért a tetőre, rájött, hogy miért nem. A kutya nyilván megszokta, hogy minduntalan átlépnek rajta.

Hideg volt, de a levegőben átható húgyszag terjengett, és a tető tele volt szikkadt szarcsomókkal. A kijárat fölött lógó csupasz villanykörte fényében Serpico több tucat üres celofántasakot látott, és ami bizonyos értelemben még rosszabb, egy csomó kinyomott ragasztós tubust: a gyerekek szippantottak ragasztót, mielőtt beavatták őket a kábítószer-élvezetbe. Együtt volt itt minden, a herointól reménytelenné vált életek züllöttségének és borzalmainak minden néma jele, és Serpicónak megint csak az jutott az eszébe, milyen fölösleges és mennyire csak képmutatás kábítószer-élvezők és jelentéktelen közvetítők után szaladgálni, mikor a nagykereskedőkhöz csodálatosképpen nem nyúl senki.

Jobb kéz felől láthatta a Williamsburgh-híd ívét jelző villanykörték szép, kékes gyöngyfüzérét és a folyón túl a mutatós Wall Street felhőkarcolóinak kontúrjait. Olyan közelinek tűntek, hogy úgy érezte, csak ki kellene nyújtania a kezét, és megérinthetné ezt a csillogást, mintha nem is a gettóban állna egy háztetőn. Néhány perc múlva csatlakozott hozzá a besúgó. – Mi történt? – kérdezte. – Elkapták a lányt? „Szennyes” volt.

– Nem kapták el. Megállították, de nem voltak biztosak a dologban, és elengedték.

– Heroin volt nála. A testén rejtegette. Be kellett volna vinniük.

– Nem vitték be, és kész – mondta Serpico. – Mondtak rólam valamit azok a srácok ott a földszinten?

– Nem, csak azt, hogy ez a jampi hippi biztosan fűért jön.

Serpico nevetett, aztán megkérdezte a besúgótól, tudja-e melyik lakásban működik Mambó, a közvetítő. A második emelet 3/G-ben. mondta a besúgó, mindjárt a lépcső mellett.

– Oké – mondta Serpico. – Menjen vissza, és jelezze a többieknek, ha vásárol valaki. Én még itt maradok egy darabig, hátha sikerül kiszúrnom valamit. – Az épület U alakú volt, két szára párhuzamos az utcával, és Serpicónak eszébe jutott, hogy a szemközti szárny tetejéről talán be tudna látni a 3/G. számú lakásba. De aztán rájött, hogy a lakás fekvése olyan, hogy az ablakai hátra, az épület túloldalára néznek, s így nem láthat be. Keresztülvágott a tetőt borító mocskon, és lenézett a Driggs Avenue-ra. Látta, hogy a besúgó pontosan alatta áll, s az utca másik oldalán jön két férfi.

A két férfi éppen abban a pillanatban vágott át hirtelen az úttesten az épület felé. Serpico leosont a lépcsőn, és megállt a harmadik és a második emelet közt. A második emeleti pihenő gyengén meg volt világítva, de maga a lépcső sötét volt. Felfelé jövő lépteket hallott, áthajolt a korláton, s látta, hogy a két férfi megáll a 3/G. előtt, és bekopog. Bentről fojtott hang válaszolt, mire az egyik férfi közölte, hogy Mambót keresi. Az ajtó résnyire kinyílt, újabb párbeszéd következett, aztán az a férfi, aki bekopogott, beadott valamennyi pénzt. Az ajtó becsukódott, aztán újra kinyílt, és Serpico látta, hogy kiadnak rajta valamit, s a két férfi már rohan is le a lépcsőn. Serpico utánuk rohant, ki az utcára. A két férfi a kocsi irányába indult, amelyben Serpico társai ültek, és Serpico rámutatott a két fiatalemberre; alig húszévesek lehettek. Társai kiugrottak a kocsiból, elkapták őket, s két tasak heroint találtak annál, amelyik Serpico szeme láttára pénzt adott be a lakásba.

Serpico elmesélte, mit látott, mire Rote-man azt mondta: – Oké, kapjuk rajta ezt a Mambót.

– Hogy akarod rajtakapni? – kérdezte Serpico.

– Úgy, hogy te veszel tőle egy adag füvet. Azaz kinyittatod vele az ajtót és elkapjuk. A fenébe is, te beszélsz spanyolul.

Serpicónak efféle megbízást nem lett volna kötelessége vállalni. Az ilyenfajta vásárlásokat lebonyolítani a narkós csoport titkosrendőreinek a feladata volt. Mégis belement. Öt perc alatt túl lesznek az egészen, és mehet haza.

A fiatalembert, akinél a két tasak heroin volt, megbilincselték, és a kocsiban hagyták Halleyvel. Roteman meg Cesare pedig visszament Serpicóval a Driggs Avenue 778-ba. A két tinédzser, aki előzőleg tudomást sem vett Serpicóról, még mindig a kapu alatti lépcsőn ült, és az egyik odaszólt neki: – Hello, biztos úr! – De megokosodott a srác, gondolta Serpico.

Miközben felfelé mentek a lépcsőn, Serpico megkérdezte Rotemantól: – Kiszedted abból a fickóból a nevét, hogy megmondhassam, ki küldött? – Mire Roteman azt mondta: – Nem emlékszem rá pontosan, azt hiszem, Joe vagy Tony vagy mi. Inkább Joe. – A Halley őrizetében hagyott fogoly neve, mint később kiderült, Luis volt.

A második emeleti pihenő, mint valamennyi az épületben, hosszú volt, és elég keskeny, két-két lakás volt a két végén, egy meg pontosan szemközt a lépcsővel. A 3/G. számú lakás közvetlenül a lépcsőtől jobbra volt. Cesare a lépcsőn maradt, egy-két fokkal lejjebb, és a falhoz lapult. Roteman, aki feljött a pihenőre, a 3/G-vel szomszédos lakás ajtajához lapult.

A 3/G. ajtaja pirosra volt mázolva, s ahol – sok helyütt – lepattogzott róla a festék, kilátszott a bádogborítás. Volt rajta egy kémlelőlyuk. Serpico katonazubbonya zsebébe dugta a jobb kezét, és megmarkolta pisze orrú 38-asát. Aztán a másik kezével bekopogott az ajtón.

Hallotta, hogy az ajtóhoz jön valaki. A kémlelőlyukon félretolták a fedelet, és látta, hogy egy eltorzult szem mered rá.– Kellene valami – dünnyögte Serpico spanyolul. – Joe küldött.

Az ajtó másik oldalán álló alak elkiáltotta magát: – Mambo! Hé, Mambo! – és az ajtó résnyire kinyílt. Serpico látta, hogy biztosítólánc van rajta. Gyorsan hátralépett, s a bal vállát leeresztve teljes erejéből nekivetette magát az ajtónak, arra számítva, hogy Roteman és Cesare a háta mögött vannak.

A biztosítólánc elpattant. Az ajtó kezdett engedni, és Serpico, aki tovább, nyomta az ajtót, közben úgy csavarodott, hogy a feje meg a teste jobb felsőrésze belül került az ajtón. Észrevette, hogy odabenn az ajtó másik oldalán egy kis benyíló van, nem sokkal szélesebb, mint maga az ajtó. A benyíló sötét volt, csak a mellette levő konyhából szűrődött ki némi világosság.

Az ajtót belülről próbálták visszanyomni, a sötétben is látni lehetett, hogy egy vagy talán két alak mélyen előrehajolva nekifeszül. Serpico elkiáltotta magát: – Rendőrség! Kezeket fel! – Annak, aki visszafelé nyomta az ajtót, Serpicóval szemben megvolt az az előnye, hogy a benyíló falának támaszkodhatott. Serpico hallotta, hogy valaki kiabál: – Mambo! Mambo! – és látta, hogy egy sovány arcú fiatalember rohan ki feléje a konyhából.

Serpico teste úgy szorult az ajtó közé, hogy félig bent volt, félig kint, lábai kényelmetlenül beékelődtek a nyílásba. Jobb karja nekiszorult a benyíló falának, kétségbeesetten próbálta előhúzni pisze orrú 38-asát a zubbonya zsebéből.

Hátratekerte a nyakát, kinézett a nyíláson, és látta, hogy mindkét társa ott áll mögötte a pihenőn, dermedt mozdulatlanságban. – Mi az istenre vártok? – ordította Serpico. – Segítsetek! Nyomjátok!

Visszafordította a fejét. Egy végső, kétségbeesett erőfeszítéssel sikerült annyira megmozdítania a jobb karját, hogy kihúzhatta a 38-ast a zsebéből. Aztán meglátta a körülbelül negyven centiméter távolságból az arcának szegezett pisztolyt.

Emlékezete szerint olyan volt az egész, mint amikor gyorsított filmet néz az ember. Meglátta a fegyvert, s már be is következett az óriási villanás – nem az a jelentéktelen kis villanás, amilyet olyankor látni, amikor elsütnek egy fegyvert, hanem egy irtózatos, csupa szín, nagy villanás, közvetlenül a szeme előtt, csupa vörös, sárga és narancsszín, s már érezte is, hogy forróság önti el a fejét, és tudta, hogy meglőtték. Tizenéves korában sokat bokszolt, és a fájdalom, amelyet a lövésre érzett, pontosan olyan volt, mint amikor keményen orrba vágták, és az agyába is villant: Ennyi az egész?

Aztán mintha minden lelassult volna, mint egy álomképsor. Serpico éppen felemelte a revolverét, mikor a vakító villanás fellobbant. A 38-as páratlan szerkezet volt; hallatlanul érzékeny, a revolver a legkisebb reflexmozdulatra elsült, és Serpico szinte egyidejűleg viszonozta a lövést.

Az első lövés dörrenése, azé, amelyik a golyót a fejébe röpítette, ugyanolyan elképesztően óriási volt, mint a lövést kísérő villanás: mintha egy hordó lett volna a fejében, és abba dobtak volna bele egy bombát, de saját lövésének a dörrenése mintha már csak gyenge, távoli visszhangja lett volna az első lövésnek.

Serpico kizuhant az ajtónyílásból, és teljes súlyával elterült a csempézett pihenőn, a homloka jobboldalt csúnyán összezúzódott. Lábai még mindig be voltak ékelődve az ajtó és az ajtófélfa közé. Megpróbálta kiszabadítani őket, aztán érezte, hogy elvonszolják az ajtóból.

A jobb oldalán feküdt, és látta, hogy a vére gejzírként spriccel a szeme mellett a néhány centire levő falra, és lefolyik rajta. Cesare hajolt föléje, és Serpico megszólalt: – Az isten szerelmére, próbáld elállítani a vérzést. Használd a sálamat.

Érezte, hogy Cesare kezdi elmázolni a vérzést, és szeretett volna felordítani: – Ne úgy, te barom! – de elfulladt a szájában és torkában összegyülemlett vértől, és nem tudta kimondani a szavakat.

Hallotta, hogy valahol mögötte Roteman ordít: – Rendőrség! Fegyvereket eldobni, kezet fel, és kijönni! – hallotta, hogy a lakásban hisztérikusan zokog egy nő, és azt gondolta: „Itt fekszem, elvérzek, ő meg azt mondja nekik, hogy emeljék fel a kezüket, és jöjjenek ki.”

Mérhetetlen fáradtság vett rajta erőt. Úgy érezte magát, mint amikor gyerekkorában a házifeladata fölött bóbiskolt olyan fáradtan, hogy a legszívesebben elaludt volna, de most kétségbeesetten próbálta nyitva tartani a szemét, úgy érezte, hogy ha sikerül, és nem veszti el az eszméletét, talán nem hal meg.

Az első megnyugtató szavakat, hogy nem lesz semmi baj, már útban van a segítség, nem a társaitól kapta, hanem egy összeaszott öregembertől, aki egyszerre csak ott térdelt mellette. – Ne aggódjon – mondta az öregember spanyol akcentussal. – Telefonáltam a rendőrségnek. Jön a rendőrség. Ne aggódjon. – És megszorította Serpico kezét.

Serpico hallotta, hogy sziréna sivít, rendőrségi sziréna, és ahogy ott feküdt a pihenő mocskos csempéjén, hallotta, hogy léptek dobognak fölfelé a lépcsőn, aztán meglátott két egyenruhás rendőrt, és hallotta, hogy egyik társa azt mondja: – Narkósok vagyunk. Ő is kolléga – mire az egyik egyenruhás hitetlenkedve rámeredt a szakállas Serpicóra, és felkiáltott: – Ez rendőr?

Aztán, magához térve meglepetéséből, a két rendőr gyorsan felkapta Serpicót – a két karja ernyedten lelógott –, és lecipelte a lépcsőn, elhaladt vele a két tinédzser és á még mindig a kapualjban álló besúgó mellett, és a Driggs Avenue 778. előtt óvatosan befektette az URH-s kocsi hátsó ülésére. Bekapcsolták a szirénát, és elrobogtak vele a Greenpoint Kórházba, ahol Frank Serpicót. aki véráztatva, tehetetlenül feküdt a hordágyon, begurították az intenzív osztályra, ahol az első ápolónő, aki hozzányúlt, az utolsó pillanatban fojtotta el sikolyát, hogy „meghalt”, amikor meghallotta, hogy Serpico mondani próbál valamit.

Miközben Serpico a 3/G. számú lakás előtt feküdt elnyúlva a pihenőn, Echeveria, alias Mambo, a huszonnégy éves kábítószerüzér, aki lelőtte, s aki maga is rabja volt a kábítószernek, megszökött.

A lakásban bizonyos Ruben Tarrats lakott. Aznap este otthon volt, s otthon volt a bátyja, valamint a húga is, aki Mambo barátnője volt. A húga azt mondta, hogy amikor a bejárati ajtónál megkezdődött a dulakodás és a lövöldözés, ő egy másik szobában a televíziót nézte, aztán berontott Mambo, vérzett az egyik keze, elordította magát: – A rendőrség! Meglőttek, meglőttek! – aztán a bátyjával, Rubennel együtt kimászott az ablakon, és lemászott a hátsó tűzlépcsőn.

Amikor kihallgatták a leányt meg a másik Tarrats fivért, a rendőrség megtudta, hogy Mambo több helyen is elbújhatott, például egy másik barátnőjének a lakásán, Williamsburghban. A házat megfigyelés alá helyezték, és február 4-én hajnali negyedhárom körül, amikor Mambo megpróbált kisurranni barátnője lakásának hátsó ablakán, Maxwell Katz őrszemes rendőr észrevette, és hasba lőtte. Katz a lakásán tartózkodott, Long Islanden, North Massapequában, amikor meghallotta a televízióban a jelentést a lövöldözésről, és azonnal Brooklynba hajtott, hogy segítsen felkutatni Serpico támadóját. Katz előadása szerint észrevette, hogy egy férfi mászik ki az ablakon, a jobb keze zsebkendőbe van csavarva, s a baljában fegyvert szorongat. – Lövésre emelte a fegyverét – mondta Katz –, mire én tüzeltem. – Mambonál volt a 22-es pisztoly, amellyel Serpicót lelőtte, és nála volt Serpico pisze orrú 38-asa is: a benyíló padlójáról kapta fel, ahová Serpico ejtette. Egy golyót lőttek ki belőle.

Mikor kiderült, hogy a rendőrség vezetőinek kezdeti félelme, hogy Serpicót egy másik rendőr lőtte le, alaptalan, mindnyájan megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Mivel azonban éppen Serpicót lőtték le, azonnal vizsgálatot indítottak, hogy megállapítsák a lövöldözés körülményeit, nem valami konspiráció áldozata lett-e Serpico.

Mind Arthur Cesarét, mind Gary Rote-mant még február 4-én a hajnali órákban kihallgatták, Cesarét 3 óra 43, Rotemant 4 óra 07 perckor. Mindkettőjükkel közölték, joguk van kérni, hogy ügyvéd is legyen jelen a kihallgatáson, de egyikük sem élt e jogával.

Cesare elmondta, hogy mielőtt Serpico bekopogott az ajtón, ő Serpicótól jobbra a lépcsőn helyezkedett el, és Roteman Serpicótól balra támaszkodott neki a szomszédos lakás ajtajának. Megerősítette, hogy Serpico vetette neki magát az ajtónak, de arról, hogy úgy szorult az ajtó közé, hogy félig bent volt, félig kint, és kétségbeesetten próbálta kiszabadítani magát, meglehetősen homályosan számolt be. – Franknek nem sikerült egészen kinyitni az ajtót. Ezért megkérte Garyt meg engem, hogy segítsünk neki.

A két ember éppen Serpico segítségére akart menni, amikor – Cesare szerint – „kilőttek a lakásból, és eltalálták Franket”. Serpico „támolyogni” kezdett. Cesare megpróbálta megakadályozni, hogy elessen. – Mikor hozzáugrottam – mondta –, eldördült még egy lövés. Erre megpróbáltam elrántani Franket, de a lába beékelődött az ajtónyílásba, s miközben kirángattam, észrevettem, hogy egy revolvercső nyúlik ki az ajtón. Rálőttem a revolverre. Ekkor kiáltotta Gary: – Fegyvereket eldobni, kezeket fel, és kijönni!

Kihallgatása végén megkérdezték Cesaré-tól, hogy Serpico elsütötte-e revolverét. Azt felelte: – Nem hinném.

Roteman, akit külön hallgattak ki, így adta elő a történteket: – Az ajtó csak egy kicsit nyílt ki. Biztosítólánc volt rajta. Belülről megpróbálták visszanyomni. Aztán, folytatta, „egy lövést hallottam. Én akkor közvetlenül Serpico mögött álltam, segítettem neki befelé nyomni az ajtót.” Roteman azt mondta, hogy amikor látta, hogy lövés villan a lakásból, viszonzásul leadott „két lövést”. És állítólag szólt Cesarénak, hogy „menjen és kerítsen egy mentőkocsit” – amiről Cesare nem tett említést a történtekről szóló első verziójában. Roteman hozzátette, hogy ő bement egy másik lakásba, és ő is telefonált a mentőkért. Igazolta magát, hogy rendőr, és közölte, hogy egy másik rendőrre lőttek rá. Mivel Cesare ugyanezzel a céllal az utcán volt, ez azt jelentette, hogy a súlyosan megsebesült Serpico teljesen magára maradt.

Egyikük sem tett említést az öregemberről, aki Serpico mellett térdelt, amikor az vérezve feküdt a pihenőn, és azt mondta neki, hogy ne aggódjon, ő már kihívta a rendőrséget. Pedig a jelzés, amelyet leadtak az URH-s kocsinak, amelyik Serpico segítségére sietett, csak a „tíz-tíz” volt, ami egyszerűen csak lövöldözést jelent – ezt a kódjelet használták, ha ismeretlen személyek közt került sor tűzpárbajra –, és nem a „tíz-tizenhárom”, ami azt jelenti, hogy „rendőrön kell segíteni”, s automatikusan ezt adják le, ha tudják, hogy rendőrre lőttek rá, vagy rendőr van bajban.

Roteman is, Cesare is azt állította, hogy végül is nem Serpico szakította el a biztosítóláncot, hanem ők; és később, még a délelőtt folyamán, a kihallgatásuk során nyert értesülések alapján egy rendőrségi szóvivő úgy tájékoztatta a riportereket, hogy Serpico bekopogott a 3/G. számú lakás ajtaján, megpróbált heroint vásárolni, az ajtó félig kinyílt, bár rajta volt a biztosítólánc, s mikor Serpico megpróbált belépni, két lövés dördült el a lakásból, az egyik eltalálta Serpicót, aki erre „kiesett a félig nyitott ajtón”.

Hogy ez hogy lett volna lehetséges, sohasem magyarázták meg. A legtöbb biztosítólánc, így a Driggs Avenue 778-ban levő lakásoké is, legfeljebb tizenöt centi hosszú, éppen csak azt teszi lehetővé, hogy belülről láthassák, ki áll az ajtó előtt, vagy pénzt adjanak be a résen, illetőleg heroin tasakokat adjanak ki rajta. Egy 1971. február 9-én kelt bizalmas rendőrségi jelentés is azt állította, hogy Serpico „a félig nyitott ajtón esett ki”, de ezt a későbbiekben már nem említették. Ahogy az egyik brooklyni helyettes államügyész szárazon megjegyezte: – Annak a láncnak legalább egy méter hosszúnak kellett volna lennie.

Amikor március 19-én ismét kihallgatták, Cesare így emlékezett vissza a történtekre: – Én leadtam egy lövést a lakásba, amikor a két elkövető kimászott a hátsó ablakon a tűzlépcsőre. Aztán lerohantam, hogy értesítsem a mentőket, és segítséget kérjek.

Roteman viszont most azt mondta, hogy „csak a segítség megérkezése után szólítottuk fel a lakásban tartózkodókat, hogy felemelt kézzel jöjjenek ki”. Roteman szerint a lakásból leadott lövések egyike közvetlenül mellette süvített el a pihenőn, és így írta le, hogy mit érzett akkor: – Hogy úgy mondjam, szinte sokkot kaptunk. – Meg ezt is mondta: – Magam is, meg Cesare is nagyon szolgálatkész és buzgó rendőrnek ismertük meg Franket, és nagyon érezni fogjuk a hiányát, mivel úgy látszik, nagyon sokáig hasznavehetetlen lesz.

Volt egy harmadik kihallgatás is, amikor Roteman és Cesare megjelent a Kitüntetéseket Adományozó Bizottság előtt, hogy megkapja a Serpico életének megmentéséért járó elismerést. A bizottság megtárgyalta az ügyet, és úgy döntött, hogy a vallomásaikban található ellentmondások a zűrzavaros helyzet „természetes következményei”, és végül is mindkettőjüknek a „Kivételes érdemekért” járó érmet adományozták; ez az ötödik a rendőrség által adományozható nyolc kitüntetés rangsorában. Maxwell Katz őrszemes rendőr, aki önként jött be a városba, és végül is ő csípte el Mambot, aki majdnem megölte Serpicót, ugyanezt a kitüntetést kapta. Amikor Serpico később megismerkedett Katzcal, részvétét fejezte ki neki: – Ha nem rólam lett volna szó, hanem valaki másról – mondta –, minden bizonnyal előléptették volna.

A pletykák és híresztelések, hogy Frank Serpicót tőrbe csalták – esetleg társai tudta nélkül –, makacsul tartják magukat, és sokan vannak, akik sohasem is fogják komolyan elhinni az ellenkezőjét. Magában Serpicóban csak február 3-a estéjének keserű emléke maradt meg; sohasem fogja megbocsátani társainak, hogy meggyőződése szerint elmulasztottak segíteni neki, amikor megpróbált befurakodni abba a lakásba a Driggs Avenue-n.

Serpico körülbelül egy hete feküdt a Brooklyn! Zsidó Kórházban, amikor Arthur Cesare meglátogatta. Serpico bal arca még béna volt és püffedt s csupa kékessárga folt. Fekete karikás bal szeme majdnem teljesen csukva volt, s még mindig alig tudott beszélni az állkapocscsontján szilánkokra zúzódott golyó miatt. Ép jobb szemével rámeredt Cesaréra, és suttogni kezdett: – Miért nem mész vissza az akadémiára, hogy megtanulj lőni?

– Vigyázz, mert nem adom ezt oda – tartott eléje Cesare idegesen egy borítékot. – Az órád.

– Tedd le, és tűnj el innen.

– Ott találtam a lépcsőházban a földön.

– Lehet, hogy kitüntetnek érte.

– Tudod is te, hogy mi történt. Nem voltál eszméletnél.

– Pontosan emlékszem mindenre – mondta Serpico.

– Én fogtalak fel a karomban, mikor meglőttek. Én fektettelek le gondosan vigyázva.

– Fektettél a nyavalyát. Akkor mitől van ez itt? – mondta Serpico, és a homloka jobb oldalán levő zúzódásra mutatott. Akkor sérült meg ott, amikor a csempézett padlóra zuhant. – Nagyon szépen kérlek, tűnj el innen a nyavalyába, mert behívom az ápolónőt.

Cesare habozott egy kicsit, aztán letette a borítékot, és távozott.

Mindent összevéve Serpico hat hétig volt kórházban. Miután még aznap éjjel, miután lelőtték, kiderült, hogy nincs szükség azonnali műtéti beavatkozásra, hogy a golyó szilánkjait eltávolítsák, orvosai legfőbb gondja az volt, hogy esetleg be kell hatolniuk a koponyájába, hogy az agyhártyáján bevarrják a repedést. De a rengeteg antibiotikumnak, amelyet abban a reményben pumpáltak bele, hogy ezt a műtétet szükségtelenné teszi, meglett a hatása, és február végére – három és fél héttel azután, hogy Serpicót kicipelték a Driggs Avenue-n levő épületből – az agyhártya magától begyógyult, és a baljós, véres gerincvelő-folyadék is megszűnt szivárogni a füléből.

Mikor elmúlt a végzetes fertőzés, vagyis az agyhártyagyulladás veszélye, Serpico idegsebészei, Aaron Berman és Zeki Ugar, újból a golyószilánkokra fordították figyelmüket, főleg arra, amelyik olyan közel volt a nyaki verőérhez. Egy sorozat háromdimenziós röntgenfelvétel, amelyet még akkor készítettek róla, amikor még antibiotikumokat kapott, azt mutatta, hogy a szilánk, úgy látszik, egy helyben maradt. Most, március 1-én, újabb vizsgálatot végeztek, hogy meghatározzák a verőér közelébe került szilánk pontos helyét. Tűt szúrtak az artériába, festéket fecskendeztek bele, aztán egy sor újabb röntgenfelvételt készítettek. A vizsgálat megerősítette a korábbi vizsgálatok eredményét, miszerint a szilánk oldalfekvésben van pontosan fél centiméterre – vagyis nem egészen kéttized hüvelykre – az artériától, és nem mozdult azóta, hogy Serpicőba belelőttek.

Továbbra is számolni kellett azonban az aneurizma veszélyével, vagyis a szilánk környékén az ütőértágulattal, amely azonnali kihatással lehetett az agyra és a szívre, vagy szakadást okozhatott magában az ütőérben. De dr. Berman és dr. Ugar – három okból is – ismét a sebészi beavatkozás ellen foglalt állást. Az első ok az volt, hogy Serpico arcidegei, amelyek a kezdeti bénulás után meglepően jól helyrejöttek, súlyos károsodást szenvedhetnek; a második az, hogy egy ilyen kényes műtét során, amilyen ez lenne, megsérülhet az ütőér vagy valamelyik elágazása; s a harmadik: még mindig fennállt az a lehetőség, hogy nem lesznek képesek megtalálni a szilánkot. Berrnan is, Ugar is az a fajta idegsebész volt, aki meg volt győződve róla, hogy ha csak lehet, nem kell operálni, hagyni kell a szilánkot, ahol van, mivel ez látszott a legkevésbé kockázatosnak, mikor egyébként minden olyan jól ment. Volt persze egy kiszámíthatatlan tényező. A szilánk bármikor elmozdulhatott, ami azt jelentette, hogy Serpicónák élete végéig rendszeresen ellenőriztetnie kell.

Serpicót valószínűleg már a következő héten elbocsátották volna, csakhogy hirtelen belázasodott, és fájdalmakról panaszkodott a bal lábában. Kiderült, hogy phlebitisze, azaz érgyulladása van, amelyet az okozott, hogy olyan sokáig ágyhoz volt kötve, és az a veszély fenyegetett, hogy halált okozó vérrögök kerülnek a tüdejébe. De öt nap múlva ismét normális lett a hőmérséklete, sikerült megfékezni a gyulladást a lábában.

Serpico még egy hetet töltött a kórházban. Kórlapja szerint a hangulata is megjavult, és dr. Ugar, aki magánemberként is nagy érdeklődést tanúsított iránta, belépett a szobájába, és végül is megmondta Serpicónák azt az egyetlen dolgot, amit eddig még óvakodott közölni az állapotáról: a golyó becsapódása úgy megrázkódtatta a fülcsontját, hogy a bal fülére valószínűleg örökre süket marad. Miután túljutott az első sokkon, amelyet a hír okozott, Serpico bölcs belenyugvással fogadta a dolgot. Tekintve, hogy mi minden egyéb történhetett volna vele, úgy érezte, aránylag elég olcsón megúszta.

A kórházat március 15-én hagyta el, egy jelöletlen rendőrségi kocsin. A brooklyni kerületi kapitányságra vitték, ahol megkapta személyi tulajdonait, a Browning automata pisztolyt, 38-as szolgálati revolverét – a pisze orrú 38-ast mint Mambo ellen szóló bizonyítékot visszatartották – és egy kartondobozt, amelyben a ruhadarabjai voltak. Mikor hazaért a lakására, a Perry Streetre, és kinyitotta a dobozt, látta, hogy a véráztatta ruhadarabok egy műanyag zsákba vannak csomagolva. Feltépte a zsákot, hogy kivegye belőle őket: még mindig ragadósak voltak a február 3-a estéjén kiömlött vértől, ezért aztán a bakancsán kívül minden egyebet kidobott.

A hazatérését követő napon ismét kínozni kezdte a lába, és körülbelül három hétre tolószékbe kényszerült. Aztán mikor megjavult a lába, a kardot rejtegető botra támaszkodva elsántikált a Hudson folyó mólójára. A botot nemcsak támasztékul vásárolta, hanem védelmül is: úgy érezte, erre szüksége van, akármi rejlik is a lelövése mögött. Néha órákig elüldögélt a napon, juhászkutyája, Alfie őrködött mellette, s igyekezett lehetőleg nem gondolni semmire, igyekezett elfelejteni a múltban történt ocsmányságokat, s egyelőre még a jövőn sem volt kedve töprengeni, csak ült, nézte a folyón a forgalmat, és várta, hogy újból erőre kapjon.

Néha furcsa képzelgések vettek rajta erőt, és egyszer azt álmodta, hogy a tanúk korlátja előtt áll, és a rendőröktől megkívánt hagyományos stílusban tesz tanúvallomást. Gyakran parodizálta is barátai előtt ezt a mesterkélt stílust. – Igenis, aztán történt egy alkalommal, amikor megfigyelés alatt tartottam az elkövetőt, hogy a fent nevezett papírlapot tanulmányozta, és egy sárga ceruzával feljegyzéseket eszközölt rajta. – Hallgatói nevettek, Serpico meg folytatta: – Vádlotthoz odalépett több ismeretlen férfiszemély, s rövid beszélgetés után U. S. pénzt adott át neki bankjegyek, illetve érmék formájában, amelyeket vádlott elfogadott, és nadrágjának jobb zsebében helyezett el. Az utolsó ilyen művelet után elhagytam megfigyelési helyemet, ahol tizenhat órán át titokban tartózkodtam, odaléptem fent megnevezett vádlotthoz, és letartóztatás alá helyeztem, mire ő azt mondta: „Biztos úr, nem intézhetnénk el másként a dolgot?”

Ott a mólón, miközben félálomban üldögélt a napon, mintha minden összekeveredett volna. A tanúk korlátja előtt állt, de a tárgyalóterem röhögő barátokkal volt tele, s ő egy prostituált ellen tett tanúvallomást. – Miután megfigyeltem, hogy vádlott több ismeretlen férfiszeméllyel beszélgetést kezdeményez, én is elsétáltam vádlott mellett, és ráköszöntem: „Jó estét”, mire fent nevezett vádlott megkérdezte, nincs-e kedvem elszórakozni egy kicsit, mire én azt feleltem: „Nem bánnám, ha megvacsoráznánk és innánk néhány pohárral”, mire vádlott kijelentette, hogy nem ér rá egész este, mert nem csukhatja be az üzletét – s közben ismételten odakiáltott a tárgyalóteremben ülő barátainak: – Mi olyan mulatságos ebben? Ez egyáltalán nem mulatságos – aztán verítékben úszva felébredt.

Májusban, még mindig lábadozóban, erős fejfájásoktól gyötörve, amelyek mindig váratlanul törtek rá, Serpico engedett Cooper főfelügyelő-helyettes rábeszélésének, és elment a főkapitányságra, hogy átvegye az új rendőrfőnök, Patrick Murphy kezéből az arany detektívjelvényt. – A fenébe is, Frank – mondta Cooper –, ne utasítsd vissza. Megérdemled, rászolgáltál.

Ennek kellett volna élete legnagyobb napjának lennie, hiszen ez volt a legtöbb, amire vágyott, attól a pillanattól fogva, amikor betette a lábát a Rendőrakadémiára. Végre birtokában volt a jelvény, de már nem érdekelte.

Serpico szomszédai Greenwich Village-ben ekkor már természetesen valamennyien tudták, hogy mi ő, de legnagyobb meglepetésére nemcsak hogy nem vették rossz héven, hogy rendőr, hanem tömegével fordultak hozzá olyan problémákkal, amelyekkel vagy nem mertek a rendőrséghez fordulni, Vagy szentül meg voltak győződve róla, hogy a rendőrség úgysem csinál az ügyükben semmit. Hozzá fordult például egy buzi, aki rettegett a férfitól, akit a lakásába fogadott, egy idős boltos, akit rendszeresen zsarolt egy építési felügyelő, egy hippiüzlet, ahová betörtek, s egy fehér lány, aki szabadulni szeretett volna a fekete férfitól, akivel együtt élt, de az megfenyegette, hogy csúnyán megveri, ha elhagyja őt. A helyzet iróniája tökéletes volt. Most felszólították arra, amiről valamikor azt hitte, hogy minden rendőr magától értetődő kötelessége: hogy másokon segítsen.

Aztán egy este, amikor egy egész csomó barátja ült nála, borozgattak és beszélgettek, valaki felvetette, hogy alakítsanak önkéntes polgárőrséget – Greenwich Village Közrendi Bizottsága néven –, és nagy éljenzéssel, lelkes pohárköszöntők kíséretében azonnal Serpicót választották meg a bizottság vezetőjévé. A bizottság legnagyobb diadalát – örökké úgy fogják emlegetni, hogy a Hudson Street-i Útburkolat Esete – nem sokkal megalakulása után aratta. A macskaköves Hudson Street, amely Serpico lakása közelében húzódott, egyike volt a város utolsó utcáinak, amelyet még tizenkilencedik századbeli burkolatkő borított. Az utca egyik szakaszán felszedték a kövezetét, hogy új telefonkábeleket fektessenek le, és egy lány, aki elszánt tagja volt a bizottságnak, jelentette Serpicónak, hogy „emlékbe” lopkodják a burkolatköveket, s hogy tenni kellene valamit az ügyben.

Tulajdonképpen nem volt semmi oka rá, hogy izgassa a dolog, de másnap este, amikor a lány meg egy másik pár társaságában kilépett egy csemegeboltból, Serpico önkéntelenül felkiáltott: – Ó, hogy az ördög vinné el! – Néhány házzal arrébb, egy kiásott gödör mellett heverő nagy halom burkolatkőnél egy fehér inges, nyakkendős, sötétkék ruhás, testes férfi állt, és kettesével szedte fel és dobálta be a köveket egy furgonba. A meglehetősen törékeny, apró termetű lány azonnal odasietett a férfihoz, és megszólította: – Elnézést, uram, de nem szép dolog, hogy ilyesmit művel. A Village-nek ez a területe történelmi nevezetességű. Mit gondol, hogy fog kinézni ez az utca, ha újra befedik, és nem lesz elég a burkolatkő?

A testes férfi ránézett: – Ide figyeljen, kislány, törődjön a maga dolgával, én meg csinálom a magamét.

– Hátha az én dolgom az, hogy letartóztassam? – kérdezte a lány, dühösen visszatért Serpicóhoz, és csípőre tette a kezét:

– Na mi lesz, Frank?

Serpico sóhajtott egyet, és odament a pasashoz: – Hé, miért nem hallgat a hölgyre? – kérdezte. – Tegye vissza a köveket, és tűnjön el innen. – Azzal elővette a jelvényét.

A férfi rábámult Serpicóra, a szakállára, bő szárú farmerjére, szandáljára és a jelvényére, és így felelt: – Egy szart! Ilyen az én zsebemben is van, de ha én néznék ki úgy, mint maga, én nem hencegnék vele.

Serpico egy pillanatig szóhoz sem tudott jutni, aztán a lehető leghivatalosabb modorában azt mondta: – Ha tényleg van egy ilyen a zsebében, meg kell értenie. Ennek a közösségnek a polgárai panaszt emeltek nálam, és nekem kötelességem ennek értelmében járni el. Hajlandó abbahagyni a dolgot, vagy nem?

– Oké, cimbora, ha már így megjátssza a Nagy Rendőrt, ha akarja, egy perc múlva itt se vagyok.

– Akkor tűnés – mondta Serpico –, és nehogy visszajöjjön!

Miután a pasas elment, a lány megkérdezte: – Miért engedted el, Frank?

– Zsaru volt – mondta Serpico.

– Na és az mit számít?

– Úristen – mondta Serpico. – Fegyvere van, és nálam is fegyver van. Csak nem akartad volna, hogy tűzharcba bocsátkozzam vele egypár macskakő miatt? Ne félj, megjegyeztem a rendszámát, és utánanézünk.

A New York Times rendőrségi korrupcióról szóló cikkeinek és a Knapp-bizottság nagy hűhóval beharangozott vizsgálatának egyik kézzelfogható eredménye az lett, hogy Joseph McGovern helyett Sidney Coopert nevezték ki ellenőrző főfelügyelő-helyettesként a rendőrség valamennyi korrupcióellenes alakulatának a parancsnokává. Serpico tehát felhívta Coopert, és elmondta neki, mi történt. Cooper kirobbant a telefonban: – Már igazán csak erre van szükséged a történtek után – ordította. – Hogy holmi nyavalyás utcakövek miatt kezdj ki egy rendőrrel!

– Nézze, főnök, nekem már teljesen mindegy volna a dolog. Csakhogy – és Serpico hangja ünnepélyesre váltott – Greenwich Village Közrendi Bizottsága nevében telefonálok.

– Minek a nevében?

Tudva, hogy a rendőrség pillanatnyilag teljességgel defenzívába kényszerült, s hogy még Cooper is kénytelen lesz reagálni egy tömegszervezetnek hangzó csoport említésére, Serpico megismételte: – Mondom: Greenwich Village Közrendi Bizottsága nevében.

Egy hét múlva Cooper mogorván közölte Serpicóval, hogy megmondhatja annak a nyavalyás bizottságnak: a pasas csakugyan rendőr volt, rajtakapták, hogy a Staten Island-i házában kerti flekkensütőt épít a Hudson Street burkolatköveiből, s hogy a rendőrség fegyelmit fog indítani ellene.

– Tyűha, főnök, azonnal közlöm velük a jó hírt – mondta Serpico. – A bizottság igazán hálás lesz önnek érte.

De Frank Serpico számára volt az esetnek egy kijózanító mellékhatása is. A puszta tény, hogy egy ilyen üggyel magához Cooperhoz kellett fordulnia, világossá tette számára, hogy helyzete a rendőrségen tarthatatlan, és a szíve mélyén már tudta, hogy rendőri pályafutásának napjai meg vannak számlálva.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

1971 nyarán, miközben Serpico tovább lábadozott súlyos fejsebéből, a rendőrség lehallgatott egy maffiatelefont, s a beszélgetés során elhangzott egy rejtélyes megjegyzés, hogy „el fogják tenni az útból azt a szakállas zsarut a Village-ben”. Cooper főfelügyelő-helyettest azonnal tájékoztatták a dologról, és testőröket rendeltek ki Serpico mellé. Mivel Serpico már úgyis engedélyt kért, hogy szabadságra mehessen – vagy Floridába, vagy a karib-tengeri szigetek valamelyikére –, olyan döntés született, hogy hagyja el a várost, de nem utazhatott délre, noha a szabadságlevele délre szólt, és repülőjegyet is Floridába váltott, hanem északra, Nova Scotiába hajtott cirkálóján, s telefonon mindvégig érintkezésben maradt Cooperrel.

A Serpico meggyilkolására való összeesküvésről semmi többet nem tudtak megállapítani, s mikor visszatérése után ismét testőröket rendeltek ki melléje, megkérte Coopert, hogy ne tegyék; kényelmetlenül érezte magát testőrökkel körülvéve, és kijelentette, hogy tud ő maga is vigyázni magára.

Ez a fenyegetés – mint minden egyéb – megint csak olyasmi volt, amivel az óta a nap óta mindig is számolnia kellett, amikor a kezébe nyomták a háromszáz dollár kenőpénzt.

Hátra volt még a dráma utolsó felvonása, amelyben szintén akadt szerepe. Több mint egy év telt el azóta, hogy Serpicónak a New York Times-ban megjelent leleplezései arra kényszerítették Lindsay polgármestert, hogy független szakértői bizottságot nevezzen ki a rendőrségi korrupció kivizsgálására. Egy ideig úgy látszott, hogy ez se jut semmire. A bizottság, amelynek egy Wall Street-i ügyvéd, Whitman Knapp volt a feje, mindössze hat hónapot kapott feladata elvégzésére, és előrelátható volt, hogy mind az időből, mind a pénzből kifogy, mielőtt még bármire juthatna. Ez is lett volna a vizsgálat vége, ha az igazságügy-minisztérium nem ajánl fel 215 000 dollár segélyt, hogy a bizottság egy szövetségi igazságszolgáltatási program keretében folytathassa munkáját. Mivel a pénz ilyenformán rendelkezésre állt, a Városi Tanács kényszerűségből – attól félve, hogy politikai mesterkedéssel fogják megvádolni – az utolsó pillanatban megszavazta a bizottság működésének újabb hat hónapra való meghosszabbítását.

Ugyanakkor, amikor a Knapp-bizottság fennmaradásáért küzdött, törvényessége ellen óvást emelt a bíróságon – a rendőrség. A Rendőrök Jótékonysági Egyesülete fogta perbe a bizottságot, nemcsak azért, mert sérti a város kiváltságlevelének ama cikkelyét, amely szerint olyan bizottság nem vizsgálhatja felül a rendőrség ügyeit, amelyben nem a rendőrség tagjai vannak többségben, hanem azért is, mert a vizsgálat „nagy költséget, rengeteg bosszúságot és kellemetlenséget” okozhat a rendőrségnek. Hogy miféle bosszúságra és kellemetlenségre gondolt a Rendőrök Jótékonysági Egyesülete, akkor lett világossá, amikor két körzeti felügyelő és három százados, akiket felszólítottak, hogy feleljenek az anyagi helyzetükre vonatkozó kérdésekre, külön pert indított a bizottság ellen; az öt tiszt azzal érvelt, hogy ha a kérdésekre felel, lemond ama alkotmányban biztosított jogáról, hogy nem köteles „önmagát vádolni”.

Hasonló pereket indított a bizottság idézési jogköre ellen egy egész sor rendőr, felügyelőktől kezdve le egészen a közrendőrökig, de végül is valamennyi keresetet elutasították. S mikor Serpico visszatért Nova Scotiából a városba, Knapp elnök bejelentette, hogy a bizottság adatgyűjtési erőfeszítései és titkos ülésen lefolytatott kihallgatásai befejeződtek, s hogy ő kész 1971 októberében nyilvános kihallgatásokat tartani.

Közben a nyilvános kihallgatások előérzetében Murphy rendőrfőnök tovább folytatta a rendőrség nagyarányú átszervezését, s az elődje alatt működő egész vezetőséget menesztette, vagy más beosztásba helyezte, köztük Walsh első rendőrfőnök-helyettest is; Walsh is, McGovern is lemondott. A rendőrség újjászervezését célzó, szinte naponként kiadott rendelkezések között a legfontosabb a „számadási kötelezettség” addig nem ismert elve volt, ami azt jelentette, hogy a parancsnokok közvetlenül felelősek beosztottjaik cselekedeteiért.

Mielőtt Serpicót lelőtték, szorosan együttműködött a Knapp-bizottság jogi tanácsadójával, Michael Armstronggal, aki korábban az Egyesült Államok igazságügy-miniszter helyettese volt, és a bizottság korlátozott költségvetése és személyi állománya miatt eleinte úgy látszott, hogy ismét neki, Serpicónak kell koronatanúként szerepelnie a rendőrségi korrupció ügyében. De aztán a bizottság egyik ügynökének sikerült rajtakapnia egy William Phillips nevű becstelen, hideg tekintetű civil ruhás rendőrt, amint éppen megzsarolta egy manhattani bordély madámját, és titokban hangszalagra vett egy csomó egyéb kenésről és zsarolásról szóló vallomást is, amellyel Phillips elhencegett: valamennyit rendőri pályafutása során követte el. – Nem mondhatnám, hogy milliomos vagyok – közölte szerényen a Knapp-bizottság ügynökével. – De megvagyok. Elég jól élek, de milliomos nem vagyok.

Phillips egy ügyvéd irodájában éppen tízezer dollárt próbált kicsalni, hogy elintézzen egy csekkhamisítási ügyet, amikor észrevette, hogy a bizottság ügynökénél parányi mikrofon és adókészülék van. Éppen meg akarta támadni az ügynököt, de a bizottság egy másik ügynöke, aki felvette a beszélgetést, még idejében berontott a szobába. Mikor szembesítették a bizonyítékkal, vagyis saját hangjával, amint beszámol a mocskosnál mocskosabb zsarolásokban való részvételéről, Phillips elhatározta, hogy egyezséget köt. Ha sértetlenséget biztosítanak neki, cserébe besúgó lesz. Murphy rendőrfőnök és az ügyben részt vevő államügyészek a Knapp-bízottság és Armstrong kérésére nagy nehezen belementek, hogy nem emelnek vádat Phillips ellen az általa beismert konkrét korrupciós esetek miatt, és Phillips viszonzásul valóban a Knapp-bizottság beépített ügynöke lett: hangszalagra vette más rendőrökkel folytatott beszélgetéseit a korrupcióról, és részletesen kiteregette saját bűnös múltját is a bizottság nyomozói előtt. És noha más „szélhámos zsaruk” is megjelentek a nyilvános kihallgatásokon, a televízió lenyűgözött nézői szemében ő lett a tanúk közt a sztár, mikor beszámolt a „vatta”-vállalkozásról, az évi több millió dollárra rúgó kenésekről és megvesztegetésekről, amelyek jóformán a város valamennyi rendőr kerületét érintették. Serpico közömbösen nézte; abban, amit Phillips mondott, nem volt semmi, amiről ne tudott volna, és ne próbált volna éveken át tenni valamit ellene.

A kihallgatások kilenc napig tartottak, és úgy látszott, hogy a Knapp-bizottság működésének nyilvánosság előtti szakasza ezzel véget is ér. Csakhogy Lindsay polgármester számos politikai ellenfele, élükön Matthew Troy városatyával, a queensi demokrata vezérrel, vádaskodni kezdett, hogy a Knapp-bizottság vizsgálata nem leplezi le a rendőrség fejeseinek és a Lindsay-adminisztráció kedvenceinek, főleg Jay Kriegelnek a bűnösségét. Mivel a politikai nyomás egyre nőtt, Whitman Knapp végül is beadta a derekát, és bejelentette, hogy újabb sor nyilvános kihallgatás következik, s ez alkalommal Serpico is megjelenik a bizottság előtt.

Serpico húzódozott tanúvallomást tenni, félt, hogy az egész vizsgálatból a végén politikai futballmeccs lesz, és a fő témát – a rendőrségi korrupciót, valamint a rendszert, amely lehetővé tette elburjánzását – a politikai belharcok eredményeként szem elől tévesztik. Meg volt győződve róla, hogy a vádaskodások ideje már elmúlt, többé mér nem az a fontos, hogy ki mit csinált vagy nem csinált, hanem az, hogy mi lesz a jövőben, mivel találja szemben magát egy rendőr-akadémiáról ezután kikerülő újonc. Ráadásul a barátai is féltették, Serpicót: hogy fognak bánni vele a kihallgatásokon, mikor annyi városi hatalmasság is belekeveredett az ügybe; egyikük fel is hívta Ramsey Clark volt legfőbb államügyészt, aki akkor magánpraxist folytatott New Yorkban. Noha Clark sem a telefonálót, sem Serpicót nem ismerte, azonnal elvállalta Serpico érdekeinek tiszteletdíj nélküli védelmét. Ahogy később mondta: – Azért tettem, mert úgy éreztem, hogy a rendőrségnek kétségbeejtően nagy szüksége van olyan emberekre, mint Frank Serpico.

Megengedték, hogy Serpico a jogi tanácsadójaként szereplő Clark jelenlétében számoljon be – egyszerű szavakkal és őszintén – magányos odisszeájáról a rendőrségi korrupció ellen folytatott küzdelme; során. Serpico körülbelül három órát töltött a bizottság és a televízió kamerái előtt. Mikor végezetül az Armstrong és a bizottság többi tagja által feltett kérdésekre is felelt, megkérdezték tőle, van-e még valami hozzátennivalója. – Van – felelte, és csendesen felolvasott egy rövid nyilatkozatot, amelyet előző éjszaka fogalmazott meg. Phillips elmondta – jobban ő sem tudta volna elmondani –, milyen erkölcsi fertőbe juttatta a rendőrséget a korrupció, Serpico legfőbb gondja nem ez volt. Az ő gondja, amiért a tanúskodást is vállalta, mindig az a sok ezer közönséges rendőr volt, aki szeretett volna becsületes lenni. Ezt tükrözte a nyilatkozata is.

„Abban a reményben jelentem meg ma itt a bizottság előtt, hogy a jövőben egyetlen rendőr sem fog olyan kiábrándító és kétségbeejtő tapasztalatokra szent tenni, amilyeneknek én voltam kitéve az elmúlt öt évben feletteseim részéről csak azért, mert megpróbáltam jelentést tenni a korrupcióról.

Azt kellett éreznem, hogy nem kívánt feladattal terhelem meg őket. A baj ott van, hogy a légkör még mindig nem olyan, hogy egy becsületes rendőr nyugodtan felléphetne, anélkül hogy kollégái szemében ne váljék nevetségessé, vagy ne kelljen megtorlástól félnie.

Olyan légkörben élünk, hogy a becsületes rendőr fél a becstelentől, és nem megfordítva. Remélem, hogy ez és valamennyi ez után következő vizsgálat a rendőrség minden szintjén foglalkozni jog a korrupcióval, és nem korlátozódik csupán egyes közrendőröket érintő esetekre.

Rendőrségi korrupció csak akkor fordulhat elő, ha magasabb szinteken legalábbis szemet hunynak fölötte. Ennélfogva ezeknek a kihallgatásoknak a legfontosabb eredménye az lehet, ha nem is annyira a közvéleményt, mint a rendőröket meggyőzik arról, hogy a rendőrségnek meg kell változnia.

Véleményem szerint az is rendkívül fontos, hogy a magasabb rangú rendőrök megbecsüléssel viseltessenek az átlagos közrendőrök iránt. Minden közrendőr rendőr, és feletteseiknek eszerint kell kezelniük őket.

Egy rendőr önmagáról alkotott véleménye igen nagymértékben feletteseinek róla alkotott véleményét tükrözi. Ha felettesei fontosnak tartják a munkáját és hatáskörét, ő is annak fogja tartani.

Ugyancsak fontos, hogy a rendőrök változtassanak a közösség iránt tanúsított magatartásukon. A rendőr legfőbb kötelessége eleget tenni a közösség szükségleteinek, amelyet szolgál.

A rendőrségnek meg kell értenie, hogy a közösséggel való tényleges és folyamatos kapcsolata sokkal fontosabb, mint az imponáló letartóztatási rekordok.

A rendőrségen a jutalmazási rendszernek inkább a rendőrnek a közösséggel való mindenre kiterjedő együttműködésén kell alapulnia, mint azon a képességén, hogy teljesíteni tudja-e a letartóztatási kvótát. Pusztán az a leleplezés, hogy a korrupció széles kűrben elterjedt, semmiféle problémát nem fog megoldani.

A rendőrök magatartásában és a közösséghez való viszonyában alapvető változásokra van szükség. Ez életbe vágóan fontos. Ennek biztosítására elengedhetetlen, hogy a rendőrségi korrupcióval egy állandó, független vizsgáló testület foglalkozzék, mint amilyen ez a bizottság.”

Serpico nyilatkozata után – arról, hogy mit kellene tenni – egész sor rendőrségi és városi tisztviselő állt a bizottság elé – szánalmas díszfelvonulás volt –, csak azért, hogy igazolja szerepét abban, aminek Serpicót öt éven át kitették. Serpico öt éven át próbálta egyiket a másik után rávenni, hogy tegyen valamit a testületben elterjedt korrupció ellen, s ők most csak arra tudtak hivatkozni, hogy milyen nehéz volt tárgyalni vele.

Az első tanú az óvatos, ünnepélyes Cornelius J. Behan volt, az a tiszt, akihez Serpico elsőnek fordult, amikor arról volt szó, hogy áthelyezik a 7. rendőrkerületbe. Később századosból felügyelővé léptették elő, és nemsokára őt nevezték ki a Rendőr-akadémia parancsnokává. Igen, ismerte el Behan, Serpico csakugyan felhívta őt a 7. rendőrkerületbe való beosztása előtt, és aggodalmát fejezte ki az ottani esetleges korrupció miatt.

Kijelentette, hogy Serpico kétségkívül azért fordult hozzá, mert mélységesen vallásos ember hírében állt – afféle „gyóntatóatyja” volt a fiatal rendőröknek, akiknek problémái voltak –, és megerősítette, hogy Serpico telefonjának eredményeként érintkezésbe lépett szomszédjával, Philip Sheridannel, a 7. rendőrkerület adminisztratív munkakörben dolgozó tisztjével, aki megnyugtatta, hogy Serpicónak nincs mitől félnie. Megerősítette azt is, hogy az ezt követő télen és 1967 tavaszán többször is találkozott Serpicóval, miután az jelentette neki, hogy szervezett vállalkozás működik a rendőrkerület civilruhásai közt. Behan azt mondta, hogy három ízben beszélt Walsh rendőrfőnök-helyettessel a tárgyban, utoljára 1967 áprilisában, s hogy a rákövetkező októberben ismét érintkezésbe lépett Sheridannel, miután Serpico „rendkívül felindult lelkiállapotban” felhívta, és bejelentette, hogy „nem hajlandó többé tétlenül nézni a korrupciót, és el van szánva rá, hogy a nyilvánosság előtt emel szót ellene”.

Ő csak ekkor tudta meg, állította Behan, hogy Walsh nem tett semmit Serpico bejelentése ügyében, amelyről ő referált Walsh-nek. – Volt addig valami oka azt hinni, hogy folyamatban van valamiféle vizsgálat? – kérdezte Whitman Knapp, a bizottság elnöke.

– Hát látni semmiféle jelét nem láttam, de ilyenre nem is számítottam. Azonfelül az ellenkezőjét se volt okom hinni.

– Volt valami oka rá – folytatta Knapp –, hogy ne tegyen fel kérdést a rendőrfőnök-helyettesnek a vizsgálatra vonatkozóan?

– Hát – válaszolta Behan – mivel én akkor csak százados voltam a rendőrségen, úgy éreztem, nem vagyok olyan helyzetben, hogy firtathassam, mit csinál egy rendőrfőnök. – Behantől senki sem kérdezte meg, milyen helyzetben hagyott ezzel egy olyan egyszerű rendőrt, mint Serpico, s erről ő sem kockáztatott meg véleményt.

A következő tanú a már nyugalomba vonult Philip Sheridan felügyelő volt, aki annak idején úgy jellemezte a 7. rendőrkerületet, hogy „szeplőtelen, mint Szűz Mária”. Sheridan kelletlenül elismerte, hogy sok olyan lottóvállalkozásról tudott, amelyről Serpico azt állította, hogy rendszeresen lefizette a rendőrséget.

Michael Armstrong, a bizottság jogi tanácsadója megkérdezte, indult volna-e vizsgálat ezeknek a vállalkozásoknak az ügyében, „függetlenül attól, hogy Serpico előáll-e vagy sem”.

– Igen – mondta Sheridan. – Minden bizonnyal.

– De ténylegesen sohase próbáltak vizsgálatot indítani ellenük, ugye?

– Hát amikor a civilruhások parancsnoka voltam, sok foglyot kikérdeztem. Mindig félre szoktam vonni egyet-egyet azzal, hogy „kinek fizet?”, és kifaggattam.

Sheridan ismételten kijelentette, hogy a rendőrkerületben működő vállalkozásról csak akkor értesült, amikor Serpico jelentést tett róla. Elismerte, hogy Serpico elegendő adatot produkált ahhoz, „hogy vizsgálat indulhasson”, de – panaszolta – nem volt hajlandó „lehallgatót hordani magánál”. Kicsit szomorkásan hozzátette: sajnos, sohasem volt biztos benne, hogy Serpico csakugyan bízik benne. Azonkívül, hogy úgy festette le Serpicót, mint aki nem volt hajlandó együttműködni a vizsgálat során, Sheridan észrevehetőleg azt akarta mindenáron bebizonyítani, hogy ő személy szerint nem volt korrupt, és tanúvallomását azzal zárta, hogy jelenleg gépírást tanít egy középiskolában, a legalacsonyabb fizetési fokozatban, és bírói úton jövedelme kiesésének megtérítését fogja követelni a Knapp-bizottságtól arra az időre, amit a bizottság előtt kellett töltenie.

A témát, hogy a 7. rendőr kerületben lefolytatott vizsgálat Serpico csökönyös magatartása ellenére volt sikeres – hiszen ő még rejtett magnót sem volt hajlandó magánál hordani –, gyorsan átvette Jules Sachson, jelenleg kerületi főfelügyelő, aki annak idején azt mondta, senki se kérte rá Serpicót, hogy „ölükbe dobja a forró krumplit”, és átvette Burton Roberts bronxi államügyész is, aki kijelentette a bizottság előtt, hogy a vizsgálat „még eredményesebb” lehetett volna, ha Serpico jobban együttműködik velük. – Ez az ember nem akart magnót hordani magánál – zsémbelt Roberts. – Ez az ember nem akart tanúvallomást tenni. Ez az ember nem akart a vádesküdtszék elé állni. – De a bizottság tagjainak a kérdéseire – jóval mérsékeltebb hangnemben – végül is beismerte, hogy Serpico nélkül „nem lett volna semmiféle vizsgálat a rendőrségen”, és „nem ült volna össze semmiféle vádesküdtszék”.

Joseph McGovern volt ellenőrző főfelügyelő-helyettes, aki annak idején a Fulton halpiacnál szeretett találkozni Serpicóval, afféle nyájas műkedvelő pszichológusnak igyekezett feltüntetni magát, amilyen egy lelki beteg embernek kellhet. Véleménye szerint Serpicónak, „kalauzra és segítőtársra” volt szüksége, s „én úgy érzem – mondta –, ezt a szerepet töltöttem be”. Ez volt az oka annak, magyarázta McGovern, hogy Foran százados és a háromszáz dollárt tartalmazó boríték ügyében, amelyről Serpico mesélt neki, mindaddig nem csinált semmit, amíg a New York Times cikke a rendőrségi korrupcióról meg nem jelent. – Emlékszem –mondta McGovern –, hogy Frank mérhetetlenül feszült lelkiállapotban volt – és ő nem akart egy lépést se tenni, nehogy „még növelje Frank megterhelését”. McGovern fenntartotta állítását, hogy emlékezete szerint Serpico sohasem beszélt neki a bátyját zsaroló rendőrökről készített hangszalagról, és tett bizonyos célzatos megjegyzéseket John Walshnek, a rendőrfőnök első helyettesének eljárásmódjára is. Walsh olyan ember volt McGovern szerint, akinek nem lehetett „sok kérdést feltenni”. Ha a véleményét akarta tudni az ember egy bizonyos ügyben, lehetett az akármilyen bonyolult, s ő csak egy „igent” mondott rá, meg kellett elégedni vele. – Ha ő egyszer azt mondta, hogy „igen”, vége volt a beszélgetésnek – jegyezte meg McGovern még mindig áhítattal a hangjában.

Amikor maga John Walsh jelent meg a bizottság előtt, nehéz volt elhinni, hogy ez az az ember, akinek a puszta neve hallatára rettegés töltötte el a rendőrségen valamennyi zsaru szívét. Armstrong jogi tanácsadó és a bizottsági tagok kérdéseire mesterkélt, öntelt válaszokban próbált magyarázatot adni a nagy rejtélyre, hogy miért hagyta Serpicót bizonytalanságban a 7. rendőrkerületben 1967 áprilisától, amikor Behan utoljára találkozott vele, egészen októberig, amikor Serpico ismét érintkezésbe lépett Behannel, és Behan erre felhívta Sheridant. Walsh kijelentette, hogy ő egyszerűen csak megfeledkezett a dologról.

A három találkozóból, amelyet Behan emleget, az első kettőre nem emlékszik, mondotta tanúvallomásában Walsh, de a harmadikra, az áprilisira igen. – Akkor azt mondtam, hogy hajlandó volnék találkozni Serpicóval – magyarázta Walsh a bizottságnak. – Sajnos, erre a találkozóra sohasem került sor. Azt hittem, a találkozót Behan felügyelő megszervezi. Mikor nem szervezte meg, az egész epizód kiment a fejemből.

Képtelenség volt megállapítani, vajon az utolsó években, amikor Walsh még úgyszólván teljesen egyedül gyakorolta óriási hatalmát a rendőrségen – zárkózottan, senkiben sem bízva, mindenkit szemmel tartva –, csakugyan olyan bizonytalan volt-e az emlékezete, mint amilyennek most látszott, vagy ez egyszerűen csak egy újabb machiavellisztikus fogás a részéről. Knapp elnök is eredménytelenül próbált rájönni.

– Mi a fenének várt hat hónapig, hogy Behan ismét jelentkezzen? – tört ki végül dühösen, pedig az ilyesmi nem volt rá jellemző.

Walsh kifejezéstelenül bámult vissza rá és – nem válaszolt.

Utána David Durk – immár őrmesterként – megerősítette, hogy jelen volt Serpico Foran századossal, Jav Kriegellel és Arnold Fraiman főbiztossal való találkozóin. Hozzátette, hogy Fraiman egy későbbi találkozásuk alkalmával azzal bocsátotta el őt, hogy Serpico „pszichopata”. Aztán Durk szenvedélyes felhívást intézett a Knapp-bizottsághoz és a közvéleményhez, hogy vessenek véget a rendőrségi korrupciónak, egy mondat közepén elakadt a hangja, és kirohant a tanácsteremből, ahol a bizottság a kihallgatásokat tartotta.

A rémtörténet Arnold Fraiman tanúként való felesketésével folytatódott. Fraiman, aki már New York Állam Legfelsőbb Bíróságának a tagja volt, elismerte, hogy annak idején találkozott Serpicóval és Durkkal, de hozzátette, hogy a találkozóról való emlékei „homályosak”. Tagadta, hogy Serpicót valaha is „pszichopatának” nevezte volna, de bevallotta, hogy Serpico külsejét „szokatlanul egyénieskedőnek” találta. Makacsul állította, hogy Serpico csak „nagy általánosságokban” beszélt a korrupcióról a 7. rendőrkerületben. Tanúvallomása egyik pontján ezt állította: – Az első reakcióm az volt, hogy ez az információ nem is olyan értékes – egy másikon meg pontosan az ellenkezőjét: – Nem vontam kétségbe az információ értékét. Legfeljebb azt gondolhattam, hogy nehéz bizonyítani.

– Érthetetlennek találom – jegyezte meg csípősen Armstrong jogi tanácsadó –, hogy miért nem tett jelentést valakinek erről a fontos és értékes információról.

– Rendes körülmények közt tettem volna, de ő (Serpico) nem akarta, hogy megnevezzem a személyét.

– Akkor is nehéz megérteni – makacskodott Armstrong –, hogy miért ejtett el minden további nélkül egy ilyen információt. – Knapp elnök közbeszólt, és megkérdezte Fraimantól, nem érzi-e úgy, hogy „bírói tévedést” követett el.

– Nem ez lett volna az egyetlen tévedésem a három év alatt, amelyet a Nyomozóosztály főbiztosaként töltöttem – válaszolta ravaszkás mosollyal Fraiman.

Valamennyiük közül a volt rendőrfőnök, Howard Leary produkálta a leghihetetlenebb alakítást. Neki senki soha nem szólt semmit, állította, azt sejtetve ezzel, hogy ha szóltak volna, másként alakultak volna a dolgok. Serpicóról és a 7. rendőrkerület botrányáról 1967. október 9-én hallott először, amikor John Walsh említést tett neki róla McGovernnel és a bronxi rendőrtisztekkel való találkozója után. Ezután ő, folytatta Leary, egyszerűen a hozzáértő Walshre hagyta a probléma elintézését. A bizottság előtt való megjelenését követő sajtókonferencián Leary, aki négyszemközt Forannel versenyezve nevezte „pszichopatának” Serpicót, a nyilvánosság előtt pedig „elégedetlen” zsaruként jellemezte, gúnyosan azt mondta a riportereknek, hogy „borzasztó érzés” volt nézni a televízióban a bizottság előtt „gyötrődő, csalódott” Serpicót.

Az utolsó tanú, aki vallomást tett a Knapp-bizottság előtt, Jay Kriegel, jelenleg Lindsay polgármester törzskarának főnöke volt. Kriegel megerősítette, hogy Durk, akit jól ismert, 1967 áprilisában magával hozta városházi irodájába Serpicót. Azt mondta, hogy nagy általánosságban tájékoztatta Lindsay polgármestert Serpicónak a 7. rendőrkerületben tapasztalt korrupcióra vonatkozó állításairól, mivel azonban Durknak a találkozóra vonatkozó kikötései – miszerint neki is, Serpicónak is feltétlenül névtelennek kell maradnia – „megkötötték a kezét”, nem bocsátkozhatott részletekbe. – Csak annyit mondtam a polgármesternek, hogy egyik barátom összehozott a barátjával, egy rendőrrel, a rendőr beszélt nekem a korrupció problémájáról, aztán azzal a javaslattal álltak elő, hogy összeszednek egy csomó rendőrt, aki hasonló dolgokat tud, mint Frank Serpico, hogy a polgármester első kézből kapjon tájékoztatást.

Kriegel szerint a polgármester a javaslatot elvetette azzal, hogy az ügy titoktartást követel. Michael Armstrong megkérdezte, hogyan reagált a polgármester a korrupciós vádakra. – Megkérdezte, jelentették-e azokat a rendőrségnek – felelte Kriegel –, és én közöltem vele, hogy jelentették.

– És arról is referált neki, hogy a rendőrök elégedetlenek a rendőrségi vizsgálat menetével?

– Nem – mondta Kriegel –, erről nem referáltam.

Erre Armstrong kérdezett valamit, ami bombaként hatott. Nem azt vallotta-e eskü alatt Kriegel a bizottság zárt ülésén, hogy igenis elmondta a polgármesternek: Serpico és Durk „nincsenek megelégedve” a Serpico vádjai ügyében indított rendőrségi vizsgálat előrehaladásával?

Kriegel azt felelte, hogy csak a zárt ajtók mögött tett tanúvallomásáról készült jegyzőkönyv elolvasása után beszélt „hosszasabban” a polgármesterrel az esetről, és biztos benne, hogy „a Frankkel és Daviddel való találkozását követően erről nem referált a polgármesternek”.

A manhattani államügyészség egy ideig fontolgatta, hogy ne emeljen-e vádat Kriegel ellen hamis tanúzásért. Hogy ez nem történt meg, annak elsősorban az volt az oka, hogy a Knapp-bizottság mulasztást követett el, amikor az év folyamán korábban tartott zárt ülésén kihallgatta Kriegelt. Mert míg most a bizottság – miután azzal vádolták, hogy politikai okokból fehérre akarja mosni – keményen állást foglalt a Lindsay-adminisztráció ellen, korábban ennek pontosan az ellenkezője történt. A Kriegel titkos tanúvallomásáról készült, ritka sorokban gépelt kétszáz szavas jegyzőkönyvben, amely főleg a Serpico által adott információkat tartalmazta, alig több mint egy sor foglalkozott azzal, hogy ezekből Kriegel mit adott vagy nem adott tovább a polgármesternek. Akkori tanúvallomása szerint Kriegel jelentette a polgármesternek, hogy „bizonyos rendőrök” azzal vádolják a rendőrséget, hogy nem vizsgálja ki alaposan a belső korrupcióra vonatkozó állításaikat. A jegyzőkönyv azonban így idézte Kriegelt: „Amikor javaslatokat tettem a polgármesternek általában a korrupcióval kapcsolatban, ez is szóba került mint annak a jele, hogy a probléma létezik.”. De – jellemző módon – a jegyzőkönyv szerint a zárt ülésen senki sem kérdezte meg Kriegeltől, hogy mit jelent részletesen ez az „ez”, és így most nyugodtan állíthatta, hogy mindössze annyit, hogy rendőrök fordultak hozzá, és nem vonatkozik semmiféle konkrét panaszra. Ha nem voltak „alaposak” a feleletei, mondta Kriegel az államügyészségnek, ennek az az oka, hogy a bizottság kérdései sem voltak alaposak. A bizottság akkori magatartását legjobban Whitman Knapp elnök szónoki kérdése tükrözte, amelyet egy riporterhez intézett, amikor az megkérdezte, hogyan fogja kezelni vizsgálata során a bizottság Lindsayt. Hogyan indíthat vizsgálatot az ember az ellen, aki kinevezte? – kérdezte vissza Knapp.

A történtek legvalószerűbb magyarázata alighanem Lindsay válaszában rejlik, amelyet a philadelphiai Pennsylvania Egyetem egyik hallgatójának adott, amikor ott – röviddel a Times rendőrségi korrupcióról szóló cikkének megjelenése után – beszédet mondott. Miért kellett egy újságcikk ahhoz, kérdezte a hallgató, hogy „lépésre szánja el magát a város”?

– Ha maga is olyan hosszan tartó és olyan kényes kapcsolatban állt volna a harminckétezer tagú New York-i rendőrséggel, mint én – válaszolta Lindsay –, meg tudná érteni.

Ezzel vége is volt. Frank Serpico 1971-72 telén mindvégig betegállományban maradt, hogy teljesen kigyógyuljon a fejsebből, amely majdnem az életébe került. Egy újabb röntgenvizsgálat kimutatta, hogy némelyik golyószilánk elmozdult ugyan, de a legveszélyesebb, az, amelyik a nyaki verőér közelében fészkelt, nem. Egész télen át azon töprengett, milyen jövő vár rá, ha rendőr marad. Érezte a lappangó gyűlöletet, amelyet, a rendőrség szervezete táplál iránta, és tudta, hogy az után, amit tett, örökké kívülálló marad. Kíváncsi volt, meddig bírja még elviselni ezt a páriáéhoz hasonló életet.

1972 májusában újabb botrány rázta meg a rendőrséget. A brooklyni 13. rendőrkerületben – abban, ahol Serpico kezébe nyomták a háromszáz dollárt tartalmazó borítékot – húsz civil ruhás rendőr, egy rendőrnő és két őrmester ellen voltak kénytelenek vádat emelni, mert évi negyedmillió dollár kenőpénzt fogadtak el a maffiával kapcsolatban álló szerencsejátékosoktól. Ez a botrány nem azért robbant ki, mert előállt egy Serpicóhoz hasonlóan becsületes rendőr, hanem mert ismét rajtakaptak egy becstelent. A Knapp-bizottság kihallgatásait követően a rendőrség új taktikát alkalmazott: bizonyos esetekben sértetlenséget ajánlott fel a korrupción rajtakapott rendőröknek, amennyiben hajlandók együttműködni további korrupciók leleplezésében, és ez vezetett ahhoz, hogy a 13. rendőrkerületben az említett rendőrök ellen vádat emeltek. Nem sokkal ezután újabb botrány robbant ki, ebben a narkós csoport elit alakulatának, a Különleges Nyomozó Alakulatnak a tagjai szerepeltek. Ez volt az az alakulat, amelynek át kellett volna adnia a „nagy” ügyeket – Serpico legalábbis ezt az utasítást kapta, mikor narkós zsaru lett –, amennyiben ilyenekbe botlik.

Mikor lesz már ennek vége? – gondolta Serpico. De az, ami végül is döntésre késztette, hogy maradjon-e rendőr, vagy sem, 1972 tavaszán következett be, amikor a rendőrség hivatalosan bejelentette, hogy legmagasabb kitüntetését, a Becsületrendet adományozza neki, nem azért, mert volt bátorsága jelentést tenni a korrupcióról, hanem azért, mert – ahogy Serpico megfogalmazta – „volt olyan ostoba, hogy arcba lövette magát”. Ekkor határozta el, hogy kilép a testületből, s már sem Sidney Cooper, sem Paul Delise – vagyis az a két ember, akit legjobban csodált a rendőrségen – nem volt olyan helyzetben, hogy lebeszélhesse róla. Cooper már elárulta neki, hogy nyugalomba fog vonulni, és Delise is ugyanerre a lépésre készült.

Június 13-án, majdnem öt évvel azután, hogy Serpico először tett neki jelentést, Philip Foran százados végre rendőrbíróság elé került, mert hamisan vallott, amikor azt állította, hogy semmiféle tanácsot nem adott Serpicónak a háromszáz dollárt tartalmazó borítékra vonatkozóan. Serpico is, Durk is ellene tanúskodott, és Forant – aki továbbra is tagadta vádjaikat – végül is bűnösnek találták. Büntetése azonban csak annyi volt, mintha csak rávertek volna a kezére: harminc napra fizetés nélkül felfüggesztették. Foran százados fellebbezést nyújtott be az ellene emelt vádak ellen azon az alapon, hogy „önkényesek, képtelenek és törvénytelenek”. Fellebbezésében azt állította, hogy a rendőrfőnök túllépte hatáskörét, mivel az ügyben vizsgálatot folytató vádesküdtszék 1970-ben kimondta, hogyha vád „nem megalapozott”, továbbá, hogy a Serpicóval és Durkkal való találkozásának ügye a törvény értelmében már elévült. Ugyanakkor viszonvádat emelt, hogy a rendőrbíróság „politikai indítékokból” és az „illetéktelen közvélemény” nyomására lépett fel ellene.

Addigra Serpico már hivatalosan befejezte rendőri pályafutását. Egy rokkantsági nyugdíjat biztosító papírral és egy – a Browning automata pisztolyra szóló – fegyverviselési engedéllyel a kezében lépett ki a testületből. Elhatározta, hogy egy időre elhagyja az országot, és megpróbálja rendbe hozni tönkretett életét. Úgy gondolta, hogy harminchat évesen is tud még kezdeni valamit – valahol, valahogyan.

Amikor kifelé jött a papírjaival a főkapitányságról, hozzálépett egy rendőr – mint annyian mások a Knapp-bizottság kihallgatásai után –, és nagy komolyan megkérdezte: – Mondd, Frank, gondolod, hogy tényleg változott valami? Gondolod, hogy ezentúl másként fognak menni a dolgok?

– Nem tudom – felelte Serpico. – Nem rajtam áll többé. Én megtettem, amit meg kellett tennem.

Serpico leköszönése tragédia volt mind a város, mind a rendőrség, mind önmaga számára. Frank Serpico semmi egyebet nem akart, csak jó rendőr lenni. Talán éppen ez volt a baj: túlságosan sokat akart.

Tartalom

- I. RÉSZ

- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIKFEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET
- ÖTÖDIK FEJEZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET

- II. rész

- NYOLCADIK FEJEZET
- KILENCEDIK FEJEZET
- TIZEDIK FEJEZET
- TIZENEGYEDIK FEJEZET
- TIZENKETTEDIK FEJEZET
- TIZENHARMADIK FEJEZET
- TIZENNEGYEDIK FEJEZET
- TIZENÖTÖDIK FEJEZET
- TIZENHATODIK FEJEZET
- TIZENHETEDIK FEJEZET
- TIZENNYOLCADIK FEJEZET