Date: 1950-10-14T23:00:00+00:00
Keywords: német; regény
Publisher: L:J:

JAN de HARTOG – STELLA

Titokzatos német tengeralattjáró süllyeszti el a megtorpedózott hajók megmentésére induló vontatógőzösöket. Az angoloknak nincsenek tengeralattjáróik, nincs légelhárításuk. A halálozási szám félelmetes. Ki az a bájos fiatal lány, aki a pusztulásba induló hajóskapitányoknak utolsó örömeit, emberi melegséget, vigszt nyújt? Mikor s hogyan törik meg a kettős varázs: az életet jelentő szerelemé és a halált hozó tengeralattjáróé – erre a kérdésre csak az utolsó oldalakon kapunk választ, de addig Jan de Hartog holland író könyvét sem tudjuk letenni.

JAN de HARTOG

STELLA

STELLA

Fordította: Kócsvay Margit

STELLA

A történet egy holland tengerész személyes élménye, aki csak azzal a feltétellel járult hozzá a regény megírásához, hogy ő is, partnernője is inkognitóban maradnak. Ezért nemcsak a személy- és helyneveket kellett megváltoztatnom, hanem egy OTWA elnevezésű fiktív szervet is létrehoztam, melybe belesűrítettem a második világháború „kis hajók” fegyvernemének legjellemzőbb ismérveit.

de H.

1941 őszén, amikor Hollandia megszállás alá került, én szökésem után Angliába érkeztem, s kapitány lettem egy tengeri vontatóhajón, a Western Approaches övezetében. Meglepetésként ért ez a megbízatás, hiszen akkor már hét esztendeje nem hajóztam. Kamaszfejjel a tengeri vontatójáratnál kezdtem pályafutásomat, nyolcesztendős fedélzeti szolgálat után megszereztem a kormányosi oklevelet, aztán átváltottam egy emberibb pályára, segédfelügyelő lettem a Hajózási Felügyelőségnél.

Londonban a beosztás hallatára közöltem, hogy a feladatra nem vagyok alkalmas, de kinevettek. Mivel mindenki bedől, ha azt mondják neki, hogy ne szerénykedjen, s mivel vajmi kevés vitatkozási lehetősége van annak, akivel közlik: „ez parancs”, hát bementem a raktárba, felpróbáltam egy csomó egyenruhát. Végül kaptam is egyet, amely hónaljban túl szűk volt, aztán fogtam kofferemet, s elutaztam szolgálati helyemre.

Szolgálati helyem Westport volt, egy közepes nagyságú kikötővároska Anglia délnyugati részén. Halványan emlékeztem a városra, hiszen jártam ott vagy tíz évvel azelőtt. Felmerült emlékezetemben egy tágas, rendetlen kikötő, egy Lyons nevezetű vendéglő meg egy kis tetoválóműhely, kirakatában táblával: „Kétszínű sellők, fájdalommentesen, vízállóan, négyzethüvelyenként 3 shilling.” Még arra is emlékeztem, hogy a város szívében van egy mesterséges dombocska, azon torony s a tornyon aranyozott angyal. Valaki elmondta nekem akkor, hogy ez az emlékmű Westport függetlenségének szimbóluma: a dombot meg a tornyot egy olyan férfiú tiszteletére emelték, aki nem fedezte fel Amerikát, s a szárnyait kihívóan az Újvilág felé kitáró angyal valóban Amerikával ellentétes irányba bámult.

Mikor egy ködös őszi estén Westportba érkeztem, ott találtam mindent, amire emlékestem, de egyebet alig. Ami azonkívül létezett valamikor, azt eltüntette a bombázás; a város szíve puszta romhalmazzá változott, s csak leomlott kémények és összevissza csavarodott vastraverzek meredeztek az égnek, mint csonka fatörzsek az erdőtűz után. Nem maradt meg egyetlen ház sem, de a torony, ott, a mesterséges dombon, túlélte a bombázást. Az angyal még most is kihívóan bámult kelet felé, csak az aranyozás olvadt le róla, s a fél szárnya tört le; de a gyönyörű pázsit szív alakú virágágyaival és kakas- meg pudliformára nyesett bukszus-bokraival kísérteties dzsungellé változott. Az elvadult fűben, a hajdani díszpadok diribdarabjai között, szerelmespárok pajzánkodtak gátlástalanul, mint az állatok. Csak a nők nem hasonlítottak egymáshoz a félhomályban, a férfiak mind egyenruhát viseltek. A dzsungel közepén, két vékony póznán, egy nagy, félig megszenesedett táblát láttam ezzel a felirattal: „Porolni szigorúan tilos”.

Menetlevelem szerint az Esplanade-on, a Grand Hotelbe voltam beszállásolva, hát megindultam a kikötő felé. Mikor a sarkon befordultam, szemben találtam magam a kis tetoválóműhellyel. A ház emeletei eltűntek, de az alagsor meg a kis műhely megmaradt. Kirakata azbesztbe foglalt, tenyérnyi ablakocskává zsugorodott, és új tábla került oda; „Szívek és nevek nyomtalan eltüntetése.” Ez a felirat az adott viszonyok között iszonyúan kétértelmű volt!

Könnyen rábukkantam a Grand Hotelre, a kikötő mentén végighúzódó fasorban megmaradt két épület egyikére. A Seaview nevezetű bérház után, egy kilométernyi romhalmon túl, következett a Grand Hotel. Arrafelé baktattam, a tarka nemzetiségű tengerészek, angol katonák és RAF-pilóták nyüzsgő tömegében, akik között motorkerékpáros katonai hírvivők száguldoztak felelőtlen sebességgel. Mikor az egyik megállt, és levette fejéről a bukósisakot, láttam, hogy fiatal leány.

A Grand Hotel ógörög homlokzatú, háromemeletes komor épület. Eleve meg voltam róla győződve, hogy kisajátította magának a Navy, de amikor beléptem a forgóajtón, láttam, hogy ez nem valószínű. Idős hölgyek üldögéltek a ballban, nádfonatú karosszékben, kezükben kávéscsészével, s a parányi babaszervizzel megterített nádasztalkák mellett a kilencórás híreket hallgatták. Szigetet képeztek a hallban a tengerként nyüzsgő, egyenruhás férfiak között, akik koktélospoharat szorongatva, ízes bemondásokkal és szitkokkal túlharsogták a BBC-szpíker hangját, mégpedig olyan nyelven, amelyet már régen nem hallottam. Hollandul.

Az idős hölgyek kisvételével szemlátomást csak hollandok lakták a szállodát. Kétféle egyenruhát láttam; olyat, mint az enyém és KLM-pilótaegyenruhát. Odacipeltem bőröndömet a fogadópulthoz, ahol egy savanyúképű, vén portás ezzel a felkiáltással fogadott – angolul:

– Megpukkadok! Megint egy!

A portás mellett ülő szemüveges hölgy anyás mosollyal így szólt hozzám:

– Isten hozta nálunk, kapitány; remélem, otthonosan érzi itt magát. A 77-es lesz a szobája, jó meleg, éppen a török fürdő fölött van. – Rászólt a vén portásra. – Francis, vezesse a kapitányt a szobájába, és gondoskodjék, hogy külön törülközőt kapjon.

A portás megemelintette a kofferemet, megismételte:

– Megpukkadok! – aztán hozzáfűzte: – Erre! – mégpedig olyan hangsúllyal, hogy baljós sejtelmekkel lépkedtem fel a lépcsőn.

Sejtelmem nem csalt. A 77-es szoba agyonzsúfolt börtöncellára emlékeztetett. Volt benne három emeletes ágy három-három fekhellyel, egy csaknem teljesen azbeszttel borított ablak, egy repedt mosdó, egy tükör, amerre valaki szappannal felírta, hogy „Szivattyú”, és iszonyatos hőség. A padlón mindenütt cipők, újságcafatokba gyömködött ételmaradékok, üres sörösüvegek; az ágyak vetetlenül álltak, s a falat meg a mennyezetet telefirkálták női anatómiai tanulmányokkal.

Azon tanakodtam, melyik lesz az én fekhelyem; a portás, úgy látszik, tudta. Lecsapta a kofferemet, és így szólt;

– Fent alszik majd Wolters kapitány ágyában. Ő ugyanis a múlt héten öngyilkos lett.

Sarkon, fordult, és kiment; mielőtt becsukta az ajtót, még visszaszólt:

– És nehogy a mosdóba piszkítson, kint van a W. C. a folyosón, a lépcső mögött.

– Köszönöm – mondtam, is a zsebemben kotorászva borravalót kerestem. Ő észrevette, és a padlóra köpött:

– Hagyja csak – mondta. – Ne_5kem csak nyugalomra van szükségem.

Kényszeredett mosollyal megjegyeztem:

– Nekem is.

Az öreg félszemét összehunyorítva méregetett, mint egy fotográfus, aztán így szólt:

– Kár úgy sietni, kapitány, eljön az a nyugalom, még mielőtt ráeszmél, hová került. Itt nálunk a magafajta fiatalok átlagos életkora három hónap. – Majd hozzátette: – Kérdezze csak meg Miss Neadlandtől – aztán becsukta az ajtót.

Fáradtságom ellenére nem voltam álmos. Levettem a zubbonyomat, mert vágott hónaljban, ekkor eszembe jutott, jobb lesz, ha mindjárt levetkőzöm és lefekszem. Jó ideig tartott, míg helyet találtam a ruháimnak; végül felakasztottam az egyetlen szék támlájára, amely ott állt a szoba középén.

Mikor végre felmásztam az ágyamba, és alvásra készen kinyújtózkodtam, észrevettem, hogy a párnám mellé valaki iskolamesteres kézírással, ceruzával egy verset írt a falra;

There is an old belief

That on some distant shore

Far from despair and grief

Old friends shall meet once more[1]

Kíváncsi voltam, Wolters írta-e oda a verset, de arra a megállapításra jutottam, hogy nem, mert három hónapnál régebbinek néztem az írást.

Emlékszem, néhány óra múlva félálomban elmosódott emberi hangokat és vízcsobogást hallottam, de meg se próbáltam felébredni, hogy bemutatkozzam. Nemcsak a hőség okozta kábaság miatt, hanem úgy éreztem, nem éri meg’ a fáradságot.

Hajnaltájban arra ébredtem, hogy dörömbölnek az ajtón, és egy hang bekiált:

– Kapitány! S. O. S!

Megismertem a vén portás hangját.

Rajtam kívül szemlátomást senki sem hallotta a lármát; szuszogástól, hortyogástól fortyogott az izzó csend. Kinyílt az ajtó, meggyulladt a villany, bejött a portás, és vállánál fogva rázogatott egy alvó alakot, aki a velem szemközti ágy középső fekhelyén a falnak fordulva hortyogott. Mivel az alvó alak nem ébredt fel, a portás megismételte a riadót:

– Kapitány! S. O. S! – majd motyogva hozzátette: – Megpukkadok! Ez holtrészeg – aztán csoszogva eltűnt a szemem elől, majd vízcsobogást hallottam.

A portás újra megjelent, és egy csuromvizes mosdókesztyűvel dörzsölni kezdte az alvó alak tarkóját, közben visszatetszően nyájas hangon költögette:

– Kukukk, kis kapitány, keljen fel, keljen fel.

Az alvó felriadt, káromkodva lerúgta magáról a takarót, s kilendült az ágyból két lábszár. Fiatal lábszárak voltak.

A portás távozása után előkászálódott az alvó. Szőke fiú volt, kócos hajcsimbókjával csaknem gyereknek hatott. Míg a székre csapott ruhakupacban turkált, ámulva figyeltem. Kapitánynak nagyon is fiatal. Inkább pilótának néztem volna, de mikor felhúzta a zubbonyát, láttam, hogy négy rangjelzősáv van a kabát ujján. Rendkívül gyorsan elkészült az öltözködéssel, ha figyelembe vesszük, milyen állapotban volt. A szobából kilépve eloltotta a villanyt, s otthagyott engem kavargó gondolataimmal a sötétben. Útban Westport félé idegesített, csaknem kétségbe ejtett az a gondolat, hogy vontatóhajóparancsnoki tisztséget kell vállalnom; most e gyermek láttára kissé ébredezett az önbizalmam.

Amint ott feküdtem a sötétben, különös érzés ejtett hatalmába. Talán az emlékek és a magány okozta, meg az, hogy eltűntek a régi normák, de valami új, egyre növekvő szorongás fogott el. Úgy éreztem, hogy most fogok átlépni egy árnyék-határvonalon, mintha számomra eladdig meg sem kezdődött volna a háború mindazok ellenére, amiket szökésem folyamán átéltem. Egyszeriben bajtársaimmá fogadtam a sötétben körülöttem hortyogó és szuszmogó fiúkat; eszembe jutott a falra írt vers, átéreztem szépségét és teljes értelmét, mintha már én is útban lennék ama távoli part felé, mintha régi barátaim lennének ezek a fiúk, holott még a nevüket sem ismerem.

Tágra nyílt szemmel feküdtem a sötétben, és hallgattam, hogyan ébred a város. A kikötőből behallatszott a távoli ködkürtök búgása s az első arra száguldó motorkerékpárok berregése. Eszembe jutottak a bukósisakos leányok, akik védett családi otthonukat odahagyva feltűzik a hajukat, nadrágba bújnak, és kora hajnalban száguldoznak odakint; bizonyára többet tudnak már a kétütemű motorokról meg a halálról, mint amennyit az algebráról meg a szerelemről valaha is tudtak. Láttam, hogy az azbesztbe foglalt ablakocskát rózsaszínűre festi a hajnal fénye, s újra eszembe jutott a fiú, akinek négy rangjelző sáv van a kabát ujján. Életemben először öregnek éreztem magám, holott még be se töltöttem a harmincat.

Másnap a nagy ebédlőben reggeliztem, egyenruhás férfiak között; rendetlen összevisszaságban ültek a hosszú asztaloknál. Előttük óriási teáskannák és cukortartók, olyan összevissza turkált cukorral, mint amilyen az óvodai homokozó játékidő után. Már csak azok az apró, egyszemélyes asztalkák őrizték a háború előtti rend emlékét, ahol az idős hölgyikék üldögéltek a pirított kenyér és a narancsdzsem közé csúsztatott, gondosan összehajtogatott Daily Telegraph és The Times mellett.

Étkezés közben lépett az ebédlőbe egy holland pilóta, nyomában egy RAF-közpilóta hatalmas banánfürtöt cipelt. A holland minden asztalkánál letépett egy gerezdet a banánfürtről, s hajbókolva, udvarias szavakkal felkínálta az ott ülő idős hölgyeknek, aztán az egyik hosszú asztalhoz lépve leroskadt egy székre, és így szólt:

– Teremtuccse, ez egyszer csaknem kinyírtak!

Valaki megkérdezte tőle:

– Hol?

– Háromszáz mérföldnyire Gibtől nyugatra. – Aztán felkurjantott:

– Lily! Reggelit!

További részletekre senki sem volt kíváncsi.

Reggeli után az utasításnak megfelelően jelentkeztem a főparancsnokságon. Egy kis téglaépület felé irányítottak, az egyik kikötőhely végére; ott ékeskedett rajta az angol királyi címer meg egy gránitba vésett felirat: „Kir. Vám- és Adókirendeltség.” A nehéz tölgyfaajtóra szögezett triplextáblácskán ez állt: „RNAN, OTWA, RHQ. Tessék kopogni.” Bekopogtam, s egy hang kiszólt:

– Tessék!

Mikor benyitottam, olyan többszólamú morzecsivitelés ütötte meg a fülemet, mintha az állatkerti madárházba léptem volna. A jobb oldali fal mentén, egy hosszú pulton három rádióvevőkészüléket láttam, fölöttük hangszóró. A bal oldali fal mellett pedig hatalmas íróasztal állt. Az íróasztalnál egymással szemközt két férfi ült, egy dühös képű, öreg vontatókapitány meg az Angol Haditengerészet egy fiatal főhadnagya, aki éppen a körmét tisztogatta. Emlékeztem a kapitány arcára: ez az ember is tagja volt annak a bizottságnak, amely előtt annak idején a belvízi hajózási kormányosi vizsgát letettem. Akkor féltem tőle; később, amikor a vizsga lefolyását elmeséltem, vicces figurát faragtam belőle, hiszen a vizsga nagyrészt abból állt, hogy a tengeri vontatószolgálatnál használatos vezényszavakat kellett bömbölni; mennél harsányabb hangja volt a jelöltnek, annál nagyobb eséllyel vágott neki a vizsgának. Most ismét féltem tőle.

Érdes hangon beszélt; a hangszórók cirpelésétől alig értettem a szavait. Valahogy kihámoztam, hogy hajómat, a Zeeland-ot a dokkba vitték javításra. Ez éppen kapóra jön, mert így alkalmam lesz a jövő héten egy másik vontatóhajó vendégeként a szolgálattal megismerkedni. Ingerült hangon ecsetelte, milyen nemes hivatást teljesít az OTWA, és legalább hatszor „óceáni vöröskeresztes szolgálat”-nak nevezte.

Ezen a meghatározáson túlmenően – amelyet az agyonstrapált emberekre jellemző, bosszús türelmetlenséggel vetett oda – azt is megtudtam, hogy az OTWA az Ocean-going Tugboats Western Approaches[2] rövidítése. A folytatását nem értettem, de a kivehetetlen szóáradatból hirtelen megütötte a fülemet egy szó: annak a kapitánynak a neve, akinek a hajóján utazni fogok, amíg a Zeeland újra szolgálatba állhát. Az a név, hogy Dop.

Jól ismertem Jan Dopot. Együtt végeztük a tengerhajózási iskolát és ugyanazon a hajón tettünk vagy négy utat, mielőtt otthagytam a szolgálatot. Dop talpraesett fickó volt, kissé talán túl szilaj is; mindeddig úgy tudtam, hogy a megszállás után, akárcsak jómagam, ő is Hollandiában maradt, s azt képzeltem, hogy van lakása meg nőcskéje valahol Amsterdamban vagy Rotterdamban, és halálra keresi magát a feketézéssel. Akkor reggel úgy röppent felém a neve, mint egy mentőöv; gyorsan megkérdeztem az öreg kapitánytól, hol találhatom meg Dopot.

– Várj csak – felelte a kapitány, aztán átszólt a szoba túlsó felére: – Hé! Hol van most a Vlieland?

A nekünk háttal ülő távírászok közül az egyik, hátra se pillantva, így feleit:

– Épp most haladt el B. R. mellett egy kötélre vett tankhajóval.,

– Bishop Rock – mondta a kapitány –, akkor vagy négy óra múlva visszatér. Jelentkezz itt újra. tizenegykor. Alászolgája.

Tizenegy órakor visszamentem. Az öreg kapitány szónoklata kellős közepén toppantam be. Öklével verte az asztalt, ordított, de rá se hederített senki, a hangszórók csiviteltek, a három távírász háttal az öregnek írt-írt, az angol tengerésztiszt pedig már befejezte a manikűrözést, és éppen az öngyújtóját töltötte. Amikor az öreg kapitány észrevette, hogy belépek, hozzám intézte üvöltő szavait.

– A gazemberek! – ordította. – Az alattomos cápák! Két héten belül ez már a második, akit kinyírtak! Ha eztán sem kapnak a hajóim légi fedezetet, vagy legalábbis nem szerelik fel őket olyan ágyúval, amely vízszintes irányba is lő, agyonverem az egész bandát!

Az utolsó mondatot már angolul üvöltötte a fiatal tengerésztiszt felé; az azonban fel se pillantott, tovább töltögette az öngyújtóját Rádöbbentem, hogy egy tengeralattjáró elsüllyesztette az egyik vontatóhajónkat, s a gyomrom tája összerándult, mikor agyampa villant, hogy hátha Jan Dop az áldozat. Megkérdeztem az öreg kapitánytól, de ő azt mondta:

– Nem – mégpedig olyan hangsúllyal, mintha fájlalná. Közölte, hogy a Friesland süllyedt el Daamen kapitánnyal. Daamen volt a flotta legfiatalabb s egyben legkiválóbb hajóparancsnoka. Mindig a legkülönbek esnek el legelőször ebben az átkozott háborúban. Rögtön tudtam, hogy az a fiú volt Daamen kapitány, akit a szemem láttára költött fel a portás.

Félóra múlva befutott Dop hajója. Az iroda páralepett ablakán át figyeltem. Merész ívben megkerülte a kikötőhidat, aztán hanyagul befarolt a többi vontatóhajó közé; recsegést hallottam, és láttam, hogy árboca megremeg, amikor a hajó fara nekivágódik a kikötőhídnak. A háború előtt emiatt fegyelmit kapott volna Dop. A legénység még a kikötéssel bajlódott, de ő már partra ugrott, és utána ugrott egy tengernagyi egyenruhás férfi is.

Dop hangoskodva, idegesen lépett be az irodába; mikor megpillantott, elakadt a szava. Tátott szájjal bámult egy pillanatig, s alig hiszem, hogy valaha is elfelejtem ezt a pillanatot. Dop soha többé nem árulta el olyan leplezetlenül a titkát. Halálosan meg volt rémülve. De rögtön úrrá lett magán és felkiáltott:

– Ez nem lehet igaz!

Csaknem a nyakamba borult. Szemlátomást ugyanaz a Dop volt, akit olyan jól ismertem a régi jó időkből; tökéletesen elleplezte rémületét, amit az imént láttam rajta. Rácsapott a vállamra, és káromkodva mellbe vágott, mint bármelyik holland tengerész meghatott pillanataiban. Ekkor ránk szólt az öreg kapitány:

– Hohó, fiúk! Mindjárt mehettek játszani, de előbb tessékeljétek ki ezt az ipsét, hadd menjen.

Az ipse az a férfi volt, akit messziről tengernagynak néztem. Kiderült, hogy annak a jugoszláv hajónak a kapitánya, amelyet Dop bevontatott. Bűzlött a benzintől, és bamba kifejezésű, sötét szeme volt. Dop segítségével kitöltött egy csomó űrlapot, jelentést tettek, mi történt a hajójával, hol szedte fel őket Dop, milyen ellenállást tapasztaltak az ellenség részéről, milyen útvonalon jöttek idáig, és mennyi időt vett igénybe az út. Dop ügyesen, szakavatottan kezelte az ügyet, látszott, hogy kellő gyakorlata van az ilyesmiben; a jugoszláv kapitánynak szinte megbénult az agya, egyre a szemét dörzsölte, törte a fejét, mi is történt vele tulajdonképpen, s tört angolsággal, akadozva felelgetett a kérdésekre. Az űrlapok aláírása után Dop így szólt:

– No, kapitány, ezzel végeztünk. Üdvözletem a családjának, viszontlátásra.

A jugoszláv ünnepélyesen felállt, és mocskos mancsát kinyújtva így szólt:

– Én nagyon köszönöm megmentetted enyém hajó.

Dop sebtében kezet szorítva elköszönt:

– Viszlát, kapitány, viszlát – aztán odasúgta nekem: – Iszkoljunk innen.

Dop már kinyitotta az ajtót, hogy kilépjünk, mikor az öreg kapitány utánunk szólt:

– Hé, öcsém, a piruláid!

Dop átvette, és zsebre gyűrte a borítékot, amit az öreg feléje nyújtott. Az öreg kapitány még megjegyezte:

– Aztán semmi bolondság, halljátok-e! Menjetek fel a lakásodra vagy a szállodádba, vagy ide, vagy oda. Nem szeretném újra tűvé tenni az egész várost éjszaka, hogy előkerítsem Dop kapitányt ivócimborái közül.

Dop elköszönt:

– Viszlát, viszlát – és kirohant.

Odakint ragyogó őszi délelőtt volt. Megálltunk a szélben, Dop vállon ragadott, kartávolságra tolt magától, és így szólt:

– Ki hitte volna, hogy itt vagy! Istenemre, remek. – Aztán átölelte a vállamat, és félszeg léptekkel leballagtunk a kikötőhídról, Dop karja remegett.

Nehéz volt a bennem feltoluló kérdések és mondanivalók közül választani. Végül is megkérdeztem, miféle pirulákat adott neki az öreg kapitány. Dop azt felelte:

– Ó, hát altatót. Azelőtt tubusszámra kaptuk, de mióta Wolters ötvenet vett be egyszerre, csak hármat kapunk minden út után. – Aztán vigyorogva rám sandított és hozzátette:

– Örülök, hogy megtette az a kelekótya! Elhiszed nekem? Különben sose kerültél volna ide.

Mivel nem értettem a célzást, Dop elmondta, hogy Wolters volt a Zeeland egyik kapitánya a kettő közül, és én leszek az utóda. Dop úgy hitte, Wolters nem akart öngyilkos lenni, hanem részegen vette be a pirulákat. Arra a kérdésemre, hogy érti azt, hogy „az egyik kapitány a kettő közül”, Doptól kaptam az első konkrét felvilágosítást az OTWÁ-ról. Minden vontatóhajónak kettős személyzete van; ezek váltják egymást, mihelyt befut a hajó a mentőexpedícióról, hogy szükség esetén azonnal újra kifuthasson. Amíg a hajó úton van, a fedélzeten senki sem hunyhatja le a szemét; kettős személyzet nélkül nem lehetne a hajókat állandóan üzemben tartani. Ez az oka, hogy a tisztek a Grand Hotelban vannak elszállásolva, a fedélzeti legénység pedig a Batáviai Társaság egy ócska komphajóján, amely a kikötőben horgonyoz. A vontatóhajók fedélzetén nem lakik senki.

Azt hittem, hogy a Grand Hotelbe megyünk, de amikor balra akartam fordulni az Esplanade-on, Dop visszahúzott, és így szólt:

– Nem arra megyünk, hanem erre. Felmegyünk a lakásomra.

– A lakásodra? – kérdeztem.

– Oda – mondta Dop –, vagy nem tudtad? Én vagyok itt az egyetlen hollandus, akinek saját lakása van. Lakásom meg egy kis nőcském. – Beszéd közben megjelent arcán az a jól ismert, csibészes kifejezés, amely eddig azt a hitet keltette bennem, hogy Dop a feketepiacon kötött ki. Ekkor erőt vettek rajtam a cinkos baráti érzelmek, én is rávigyorogtam, s a vállára csapva így szóltam:

– Te vén csirkefogó! No és milyen a nőcskéd?

– Nem fogsz benne csalódni – mondta Dop rám kacsintva.

Dop lakása a Seaview nevezetű épülettömb legfelső emeletén volt, abban a házban, amely előtt előző este elhaladtam. A lift rácsán cédula függött: „Javítás alatt”, s látszott rajta, hogy évek óta ott lóg. Felmásztunk a sáros lépcsőn az ötödik emeletre; minden emeleten a kis, sötét pihenőkre három egyforma, alumíniumszámmal jelzett ajtó nyílt. A legfelső emelet világosabb a többinél, mert a mennyezetén volt egy törött világítóablak, amely azelőtt azbeszttel lehetett borítva, de most besütött rajta a nap. A padozaton, a világítóablak alatt, egy Afrika térképére emlékeztető, kormos esőfolt látszott. Dop megállt a 12-es számú, bal oldali ajtó előtt. A kettes szám felül meglazult, és fejjel lefelé lógott. Dop kulcsot vett elő zsebéből, és kinyitotta az ajtót.

Beléptünk egy kis ebédlőkonyhába; otthonos helyiség volt piros-fehér kockás ablakfüggönyeivel. A csendes lakásban mintha senki se lenne otthon. Dop levette a sapkáját, az asztalra hajította, és megszólalt angolul:

– Hé, hol bujkálsz?

Ekkor a helyiség egyik sarkában kinyílt az ajtó, és belépett egy leány.

Körülbelül huszonhárom éves, karcsú, szőke nő, kibontott haját fehér szalag övezte, és kék pongyolát Viselt. Gyönyörű, nagy, kék szeme volt és riadt kifejezésű ajka.

– Ő Stella – mondta Dop. A leány rám mosolygott, de a szeme komoly maradt; úgy nézett rám, ahogy a gyermekek nézik a felnőtteket első találkozáskor: komoly, figyelmes s egyben elfogódott tekintettel. Dop odament hozzá, átkarolta és megszorongatta.

– Jól aludtál? – kérdezte. A leány bólintott, és megcsókolta Dopot. Majd megkérdezte:

– Jól utaztál? – Lágy hangja mélyebb volt, mint ahogy elképzeltem.

– Ó, nem történt semmi különös – mondta Dop. – Egy kigyulladt jugoszláv hajó, nagyon jól parírozott.

Újra megcsókolta őt, aki olyan rajongva nézett rá, hogy illetlenség lett volna tovább figyelnem. Látszott, nagyon szerelmes.

– No, fiam, ülj le, csak kényelmesen – mondta Dop. A leány megkérdezte tőlem, ennék-e valamit, de én azt feleltem:

– Köszönöm, nem.

Dop rám szólt:

– Ne szabadkozz. Egyél valamit, amíg én megmosdom. Ő csinálja Westportban a legfinomabb fehérbabos pirítóst.

Leültem az asztalhoz, Dop eltűnt azon az ajtón, amin át az imént a leány belépett. Nyitva hagyta. Miközben Stella kivette a kenyeret a pléhdobozból, és begyújtotta a gázt, hallottam, hogy a másik szobában Dop dudorászik, és csobog a víz.

A leány kenyeret szelt, és feltette a pirítórácsra, aztán kinyitott egy fehérbab konzervet, belerázta tartalmát egy láboskába, s a láboskát feltette a lángra.

Kíváncsi voltam, mit csinál még, hogy elkészüljön a legfinomabb westporti fehérbabos pirítós, de nem csinált semmit egyebet. Megpirította a kenyeret, megkente vajjal, kanállal rátett egy kupac babot, ennyiből állt az egész. Ebből láttam, hogy Dop is nagyon szerelmes.

Miközben a nő tett-vett, barátságosan kikérdezgetett; most kerültem-e ide, erre a szolgálati helyre és így tovább. Lágy, mély hangjában volt valami megnyugtató, amit, ki tudja, miért, jólesett hallanom. Ráébredtem, hogy Westportba érkezésem óta ott, azon a konyhaszéken oldódott fel először a szorongásom. Csak akkor éreztem át, milyen görcsös volt ez a szorongás. Egyszeriben újra észrevettem, mennyire vág a zubbonyom hónaljban, s engedélyt kértem tőle, hogy levethessem. Miközben ezt kérdeztem, ő újra rám emelte komoly, kék szemét, és így szólt:

– Mutassa csak. Talán át tudom magának alakítani.

Valami udvarias szólamot motyogtam, de ő rám se hederített, úgyhogy átadtam neki zubbonyomat. A vállánál fogva tartotta, aztán, mintegy a méreteimet latolgatva, nézegetett, és így szólt:

– Jöjjön csak velem. Talán adhatnék magának valamit.

A sarokban levő ajtón át bementem utána a hálószobába, ahol egy dupla ágy, egy ruhásszekrény meg egy pipereasztalka volt. Egy másik, nyitott ajtón át láttam, hogy Dop meztelenül áll a kádban és mosdik.

A leány az ágyra fektette a zubbonyt, majd a szekrényhez lépett. A szekrény tetején, bőrrámában egy egyenruhás fiatalember nagyított fényképe állt, fehér szegélyén ezzel a felírással: „I’ll walk beside you”.[3]

Kinyitotta a szekrényt, s láttam, hogy egy rúdon vállfára akasztott egyenruhák lógnak benne. Kiválasztott egyet, levette a vállfáról, és így szólt:

– Próbálja fel.

Kormányosi egyenruha volt.

Felpróbáltam, mérete megfelelt. Dop kiszólt a fürdőszobából:

– Mit csináltok ott?

Aztán bejött papucsban, házikabátban, egy törülközővel a haját szárítgatta.

– Másik zubbonyt keresek neki – mondta a leány. – Ez jó?

– Jó – mondtam kissé feszengve, mert Dopon látszott, hogy nem tetszik neki a dolog. Hirtelen az agyamba villant, hogy ez nem lehet az ő egyenruhája; ő kapitány, és sokkal soványabb, mint én. A leány megszólalt:

– Ha jó magának, akkor átvarrom a rangjelző sávokat. Biztos, hogy jó?

– Igen, mintha rám öntötték volna – feleltem.

– Mondja meg nyugodtan, ha nem jó – mondta a leány olyan hangon, ahogy a felnőttek beszélnek a gyermekükkel az áruházban. – Nézze meg a hónaljkivágást; dugja bele a kezét, és nézze meg, elég bő-e.

Én engedelmesen megpróbáltam, és azt mondtam, hogy elég bő.

– Jó, akkor adja ide – felelte. Levettem, s ő a két zubbonnyal eltűnt a konyhában. Mihelyt kiment, odasúgtam Dopnak:

– Ne haragudj, hogy…

Dop azonban belém fojtotta a szót. Suttogva rám szólt:

– Pszt! Később majd megmagyarázom – aztán hangosan hozzátette: – Gyerünk! Együnk egy-két falatot!

Becsukta a ruhásszekrényt; a szekrény tetején megbillent a fénykép. Visszamentünk a konyhába.

Miközben mi babos pirítóst ettünk, a leány egy kis körömollóval gondosan lefejtette a zubbonyomról a rangjelző sávokat. Most, étkezés közben néztem meg először a kezét; vörös kamaszkeze ügyetlenül szöszmötölt a körömollóval. Mindebben volt valami megrázó; a konzervdobozból kikaparászott legfinomabb westporti babos pirítós meg szöszmötölés a körömollóval azt a hitet keltette bennem, hogy ez a leány ugyanolyan dilettáns, akárcsak mi. Dop olyan bravúrral futott be a kikötőbe, mint a világ legkitűnőbb tengerésze, és nekiment a stégnek; jómagam kénytelen-kelletlen egy csapásra vontatóhajó parancsnok leszek, s azzal szédítek mindenkit, hogy világéletemben az voltam, holott az igazat megvallva már csak homályosan emlékszem azokra a manőverekre és vezényszavakra, amelyeket kilenc esztendővel ezelőtt olyan lelkesen bömböltem a vizsgán. Dilettánsok voltunk mindannyian: az a részeg fiú, aki ma délelőtt elesett, a motorkerékpáros leányok, a dühös, öreg hajóskapitány a főparancsnokságon és ez a nő is… Adta a kismamát és a házivarrónőt, igazán kedves volt.

Kitűnően éreztem volna magam, ha az egyenruha meg a billegő fénykép szeget nem üt a fejemben. Azt hiszem, kissé megrémített Stella, nem a személy, hanem rejtélyessége. Eleinte feloldódtam jelenlétében, mert úgy véltem, hogy abból a világból való, amelyet én is jól ismertem; Dop nőcske i közé tartozik. Most azonban rádöbbentem, hogy ez nem teljes definíció; ő az árnyékvonalon túli világnak is része volt, annak a világnak, ahová én még nem léptem be. Hozzátartozott a háborúhoz.

Mikor meglátta, hogy fogytán van a babos pirítós, kávét főzött nekünk az üvegburában. Kávézás közben Dop az OTWA-ról beszélt. Nem volt már sem ideges, sem nagyhangú; nyugodtan, szakszerűen beszélt. Elmondta, hogy az OTWÁ-nak három kikötőben van állomáshelye a nyugati tengeri fronton; ezek közül az egyik Westport. Minden állomáshelyen két-három vontatóhajó teljesít szolgálatot, s az a feladatuk, hogy felszedjék az Amerikából a Western Approach-on át Angliába vonuló hajókaravánok által visszahagyott roncshajókat. A találatot kapott hajó mihelyt mozgásképtelenné válik, roncsnak minősül, lett légyen repülőgépbomba, torpedó vagy tengeralattjáró ágyúlövedékének áldozata. Tekintve, hogy jelenleg már naponta átlag két hajókaraván érkezik, s ez a szám még növekszik, nem ritka eset, hogyha valamelyik vontatóhajó befut egy ronccsal, azonnal visszairányítják, hogy a következő roncsot felszedje. A három állomáshely közül Westport a legfontosabb, s eleinte nem is volt itt annyira rossz a helyzet; öt vontatóhajóval kezdték, de már csak három van, s eddig még nem jöttek újabb hajók.

Megkérdeztem, mit csinál itt a KLM; Dop elmondta, hogy Gibraltáron átmenő légijáratot tartanak fenn a Közel-Kelet felé. Kurtán válaszolt, közben gyors pillantást vetett a leányra, mintegy jelezvén, hogy jelenlétében nem akar erről a témáról beszélni. Stella hirtelen megszólalt:

– Ideje, hogy bevedd a pirulákat.

Dop azt felelte:

– Nem, hisz mindjárt mennem kell.

A leány felpillantott.

– Csak nem a hajóval? – kérdezte.

– Nem – mondta Dop –, csak elkísérem. Be kell mutatnom Van Dorpnak. – Stella mosolyogva rám pillantott, de a szeme nem volt valami barátságos.

– Siessenek, hogy Dop alhasson, különben összecsuklik, ha holnap utaznia kell.

Könnyed megjegyzés volt, mintha magától értetődő dologról lenne szó, ha Dop dühbe nem jön, el is kerülte volna a figyelmemet. De Dop nagyon megdühödött; ráförmedt.

– Ki a fene csuklik itt össze?! Én még soha a fene ette életemben nem csuklottam össze! Hogy a fenébe mersz engem összetéveszteni másokkal! Én…

Tovább folytatta volna, de a leány felállt és megcsókolta.

Különös pillanat volt, alig hiszem, hogy valaha is elfelejteném. Láttam, hogy csókjától Dop halálfélelme eloszlik. Irigyeltem őt, pedig mi volt az én szorongásom ahhoz a rémülethez képest, ami az ő szemében felvillant, amikor viszontláttuk egymást a főparancsnokságon.

Nem tetszett nekem ez a rémület, mert nem találtam rá magyarázatot. Elég sok emberrel találkoztam, akiknek működése az OTWA-munkánál első pillantásra sokkal veszélyesebbnek látszott, s azok félannyira se féltek. A RAF-pilótáknak, akik éjszakánként Németországot bombázták, több okuk volt a félelemre, mint nekünk, de legjobb tudomásom szerint mégis sokkal jobb idegállapotban voltak. Valami hiba lehet az OTWA körül, amiről én még nem tudok, valami, ami megkülönbözteti a többi fegyvernemtől. De miközben így töprengtem, eszembe jutott a pilóta, aki reggel belépett az ebédlőbe a banánokkal; az ő szeme is ugyanazt fejezte ki, mint Dopé. A félelem is hozzátartozott a rejtélyhez; lehet, hogy enyhülni fog, ha felfedezem az okát.

Dop felállt, a hálószobába ment, hogy felöltözzék, a leány meg tovább varrogatta zubbonyomra a rangjelzést. Közben beszélgettünk, vagyis jobban mondva főként ő vitte a szót. Mint a legtöbb angol nőnek, neki is megvolt az a bámulatra méltó tulajdonsága, hogy kínos helyzetekben jelentéktelen témákról tud tereferélni. Elmondta nekem, milyen kedvesek a westportiak; egy bizonyos Bellné asszony rendszeresen estélyeket ad a harcoló alakulatok részére, társasjátékokkal, alkoholmentes italokkal, s egyszer majd kérjem meg Jant, hogy valamelyik este vigyen el a Vadak Klubjába, mert ott bűbájos öregurak két szólamra matrózdalokat énekelnek, zsebbiliárdot játszanak, és aki egyenruhában van, az felállhat, ha kedve tartja, hogy előadja kalandjait, vagy elszavaljon egy verset saját anyanyelvén. Ezért nevezik „vad”-nak a klubot. Mire Dop bejött, elkészült a zubbonyom.

Felvettem, s miután újra bizonykodtam, hogy jó, előkaparásztam régi zubbonyomból a holmimat, hogy átrakjam az új zsebébe. Mikor be akartam dugni a tárcámat a belső zsebbe, észrevettem, hogy tisztító vállalati címkén egy név van benne: H. F. Barger.

– Csak nem Henk Barger? – kérdeztem, hiszen Barger hosszú évekig kebelbarátom volt; a rangfokozat megszerzéséig együtt matrózkodtunk. Dop gyorsan rávágta:

– De igen – aztán Oldalba bökött. Elég bárgyú képet vághattam, mert mikor Dop megfordult, hogy a köpenyéért menjen, odasúgta nekem: – Ne bámulj olyan értetlenül! Mindjárt megmagyarázom…

Búcsúzás közben, mikor megköszöntem a zubbonyt, Stella mosolyogva így szólt:

– Eljöhetne egyszer vacsorára.

Akkor már eléggé ismertem az angolokat ahhoz, hogy tudjam, az ilyesfajta meghívás csak akkor komoly, ha a napot és az órát is közlik. Ebből a meghívásból arra következtettem, hogy nem nyertem meg a leány tetszését, s nem tetszik neki az a mód, ahogyan Dop életébe berontottam és elcsalom, holott Dopnak le kellene feküdnie.

Sajnáltam, mert tetszett nekem.

A házból kilépve Dop először a forgalmas Esplanade-on, majd sötét utcákon át, romhalmazok között, a beomlott városháza pincéjébe vezetett. A pincében egy The Social Centre elnevezésű kantinféle volt a szövetséges haderő részére. Több száz, tarka nemzetiségű tengerész agyonfáradt leányokat táncoltatott a sűrű füstben három hangszóró zenéjére, vagy teáskannák és coca-colás üvegek mellett üldögéltek a fal menti kerek asztalkáknál. A fülsiketítő zsivajban kénytelenek voltunk ordítani; Dop üvöltve közölté velem, hogy Westportban ez az egyetlen hely, ahol magánbeszélgetést folytathatunk.

Rájöttem, hogy igaza van. Mikor végül találtunk a helyiségben egy üres sarokasztalt két székkel, s Dop bömbölni kezdett, úgy tűnt nekem, hogy a pokoli zsivaj pillanatokon belül tökéletesen elszigetel bennünket szomszédainktól, akik annyira közel ülnek hozzánk, hogy a hátunk összeért. Fejünkkel nemet intettünk két leánynak, akik süketnéma nyelven megkérdezték tőlünk, akarunk-e táncolni, s rendeltünk két coca-colát egy agyonhajszolt pincérnőnél, aki kerekes kocsijával átnyomakodott a tömegen; aztán Dop beszélni kezdett.

Eleinte annyira szórakozott voltam, hogy alig figyeltem a szavaira, de később megfeledkeztem róla, mennyire ordít Dop, s hogy tulajdonképpen milyen őrjítő az egész szituáció. A lárma és a füst szinte elszigetelte Dop sovány arcát. Nagyon fiatalnak látszott tarkóig hátratolt sapkájában, amint ideges kezével egy gyufaskatulyát tépegetett; lassanként észrevettem, hogy éppannyira nem illenek hozzá a kapitányi sávok, mint ahhoz a fiúhoz, akit előző éjjel figyeltem, amint halála előtt felöltözött. Dop mentegetőzött, hogy a lakásán leintett, mikor Bargert emlegettem. Ő nem titkolózik, csak nem akarta Stellát azzal nyugtalanítani, hogy olyan emberekről beszélgetünk, akik már elestek. Stella érzékeny lelkű ember, aki a háború előtt a világtól elvonultan élt; a Hebridák valamelyik szigetéről származik, a háború kitörésekor önkéntesnek jelentkezett, és minden átmenet nélkül Westport bombázásai közé cseppent. Megkérdeztem, mit csinál itt Stella; Dop elmondta, hogy mielőtt összeköltöztek, titkárnő volt a KLM-nél; most minden idejét neki szenteli.

Nem érdeklődtem, kinek a fényképe van a szekrény tetején, de Dop valószínűleg eltalálta a gondolatomat. Talán kissé túl udvarias képet vágtam, mikor úgy beszélt róla, mintha még mindig egy ködös szigeten, valahol a világ peremén, félre vonultan a naplóját írogatná. Azt mondta Dop, hogy Stella bátyját ábrázolja a fénykép; a háború kitörésekor behívták a fiút, s most Burmában harcol. Nagyon szereti egymást a két testvér, és Stella minden héten ír a bátyjának.

Kezdtem már unni a Stelláról zengett dicshimnuszokat; mint minden szerelmes, Dop is tovább áradozott volna Stelláról, ha hagyom. De én tudni akartam, mi történt Bargerrel, s Dop elmondta, hogy Barger volt a lakás előző lakója. Mielőtt elesett, kulcsot adott Dopnak a lakáshoz, mert a háború végéig kibérelte a lakást, és nem akarta, hogy kicsússzon a hollandok kezéből. Azzal a feltétellel adta át Dopnak a kulcsot, hogy mihelyt Dop beköltözik a lakásba, csináltat egy másik kulcsot, s az új kulcsot továbbadja egy másik hollandusnak ugyanilyen kötelezettséggel.

Megkérdezte tőlem, jól ismertem-e Bargert; amikor azt feleltem, hogy igen, oldalvást rám pillantott, aztán újra a kezére révedt, s az asztalon kis halmocskává söpörte a gyufaskatulya szilánkjait. Megjegyezte, hogy Bargert nem ismerte közelebbről, de az volt a benyomása, hogy nagyon kedves fiú lehet. Megkérdeztem, hogyan esett el Barger; Dop vállat vont, s fel se nézve így felelt:

– Ó, a szokott módon; eltalálta egy tengeralattjáró, mielőtt elérte volna a roncsot, amit be kellett vontatnia.

Megkérdeztem, hogyan érti azt, hogy a szokott módon, így felelt:

– A legveszélyesebb szakasz innen a roncsig. Ha az ember eljut a roncsig, akkor már nemigen történhet baj, mert a roncs fel van fegyverezve. Mi nem.

– Vagy úgy – mondtam, de beletelt néhány percbe, míg felfogtam Dop szavainak értelmét. Némán ültünk egymással szemközt a pokoli zsivajban, s Dop egyre takarosabb halmocskává söprögette a gyufaskatulya szilánkjait.

– De azért valami lőfegyver mégis van a fedélzeteteken? – kérdeztem.

– Ó, igen – mondta Dop. – Van egy gépágyúnk: egy kis légelhárító löveg. Még 1926-os gyártmány, de minket nem repülőgépek abajgatnak, hanem tengeralattjárók. Ha az ember tengeralattjárót akar eltalálni azzal a vacakkal, függőlegesen kell fellőni a lövedéket oly módon, hogy az lefelé jövet a cél középpontjába hulljon le. Az pedig nagy kunszt. – Mosolyogva rám pillantott. – Ugyanis vízszintesen nem lő az a vacak – mondta.

Elhaladt mellettünk az agyonhajszolt pincérnő kerekes kocsijával, és elkapta előlünk az üres coca-colás üvegeket; s közben lerombolta a szép kis dombocskát, amit Dop a gyufaskatulya szilánkjaiból csinált.

– Parancsolnak még valamit? – sipította, de mi nemet intettünk.

– Gyerünk, igyunk valahol egy kis pálinkát – mondta Dop.

Átfurakodtunk a táncolók tömkelegén; csípte a szemünket a füst. Amikor megálltunk odakint, az esti-szürkületben, a porszagú romhalmazok között, eszembe jutott az a pilóta, aki reggel bejött az ebédlőbe.

– A KLM-repülőgépek fel vannak fegyverezve? – kérdeztem.

– Nincsenek. – mondta Dop.

Iszogattunk a Grand Hotel bárjában; tele volt hollandokkal, s alig akadt közöttük józan. A negyedik kupica után Dop benyúlt nadrágja zsebébe, és elővett egy kulcsot.

– Nesze – mondta –, dugd el valahova, és csak akkor jusson eszedbe, ha szükséged lesz rá.

Rögtön tudtam, miféle kulcs az, de hogy húzzam az időt, megkérdeztem Doptól:

– Mi ez?

Dop révetegen rám pillantott. Nem volt már józan.

– Megígértem Bargernek – mondta –, de mindmáig nem találtam olyan embert, akire rátestáljam a lakást. Fenemód örülök, hogy idekerültél, nagy kő esett le a szívemről. Az ígéret szép szó, ha megtartják, úgy jó. Tartsuk meg adott szavunkat. Isten a megmondhatója, hogy alig van egyebünk, amihez tartsuk magunkat. Nesze. – A markomba nyomta a kulcsot; forró, nyirkos volt a keze. – Dugd el valahová, ne is gondolj rá, de ha esetleg történne velem valami, vedd át a lakást. S ígérd meg nekem… – Forró tenyerével még egyre a kezemet szorongatta, s a réveteg szemével elkapta a tekintetemet. – Ígérd meg nekem, hogyha átveszed a lakást, azonnal csináltatsz másolatot a kulcsról, s azt ugyanezzel a feltétellel továbbadod te is. Ígérd meg.

– Ne hülyéskedj – válaszoltam. – Ha valaki túléli ezt a háborút, az csak te lehetsz.

Dop részeg módra, csökönyösen megrázta a fejét.

– Dugd el a kulcsot valahová, ne is gondolj rá többé – mondta újra –, s mielőtt az új kulcsot átadod az utódodnak, ígértesd meg vele ugyanezt. Bármi történjék is: tiszteletben kell tartanunk Barger emlékét.

– Fújd fel a kulcsodat – válaszoltam. – Részeg vagy.

Ő képét az orrom alá tolva rám ripakodott:

– Beverjem a pofádat?

– Ha kedved van hozzá – feleltem, aztán zsebre dugtam a kulcsot, s megpróbáltam Dopot rábeszélni, hogy menjünk haza. Mire sikerült, már magam sem voltam józan. Karonfogva végigtántorogtunk az Esplanade-on, s a nyüzsgő tömegben vadidegen emberekkel parolázgattunk. Végül mégis eljutottunk a házig, és nekivágtunk az öt emeletnek, de úgy tíz lépésenként mindig kifulladtunk, s ilyenkor kuncogva leültünk a lépcsőre. A tótágast álló kettessel jelzett ajtó előtt Dop szerette volna megemberelni magát, de nem sikerült neki. Hiába kértem tőle többször is a kulcsát, úgyhogy végül a nálam levő kulccsal akartam kinyitni az ajtót. Ennek láttára Dop hirtelen kijózanodott, és keményen a kezemre ütött. Megharagudtam rá, de hirtelen észrevettem az arcát. Olyan rémülten nézett rám, hogy megszántam.

– Mi a fenét csinálsz ott?! – kérdezte. – Fene a dolgod, még nem haltam meg! – Elővette a saját kulcsát, harmadik kísérletre bedugta a zárba, és vigyorogva így szólt: – Különben is jövő héten, az én hajómon utazol, így mind a ketten s-sültbolondok vagyunk.

Ekkor az ajtó kinyílt, és Dop betámolygott a lakásba.

Nem vártam meg, míg becsukja az ajtót. Hazamentem.

Aznap éjjel engem költögetett a vén portás. Rázta a vállamat és szólongatott:

– Kapitány! S.O.S!

Valószínűleg soká dörömbölhetett az ajtón, s kiabálhatott is, de én nem hallottam.

A vízcsobogás hallatára kilendült a lábam az ágyból; mert nem kívántam mosdókesztyű-kezelésben részesülni. Majd szétpattant a fejem, úgy éreztem, hogy kiszakad az agyvelőm; nagyon sokat ihattam tegnap este. A lehető leggyorsabban felöltöztem, a székre csapott ruhahalmazban könnyűszerrel megtaláltam a zubbonyomat, nem kellett végigpróbálnom a többit, hiszen benne volt Barger neve. A hallba érve láttam, hogy a vén portás ott ül ingujjban a pult mögötti Előtte egy pohár vízben a műfogsora. Fogatlan vigyorral köszöntött.

– Jó mulatást, kapitány – mondta, aztán eltűnt a pult mögött. Bizonyára ott volt az ágya.

Odakünt szuroksötétség és hideg fogadott. Heves szél fújt, de fellegek takarhatták az eget, mert egyetlen csillagot se láttam. A világon semmit sem láttam. Halkan szitkozódtam az oszlopcsarnokban, vakon tapogatóztam magam körül, aztán valahol a sötétben felvillant egy gyönge fénycsóva, s egy hang megkérdezte tőlem angolul:

– Mit keresünk, barátom?

– A Vlieland vontatóhajót – feleltem.

A gyenge fénycsóva végigsiklott a karomon, s végül megvillant a négy rangjelzősávon.

– Pardon, uram – mondta a hang. – Mutatom majd az utat, uram.

– Köszönöm, igazán kedves magától – mondtam, s megindultam a derengő foltocskán, amit a gyenge fénycsóva a járdára vetített Nehéz, vasalt cipők dobogását hallottam, de semmit sem láttam; fogalmam sem volt róla, ki lépked mellettem. A hang ízes cockney-akcentussal csevegett, előre figyelmeztetett, ha le kellett lépnünk a járdáról, s a kikötőhídra érve a gyenge fénysáv jótékonyan megvilágított minden utunkba kerülő akadályt. A hang minden egyes mondatot az udvarias uram szóval fejezett be; mikor a hajóhoz értünk, s kísérőmet megnézhettem a sövényen függő jelzőlámpa lefelé vetődő, gyenge fényében, arra következtettem, hogy valószínűleg angol katonai rendőr. Megköszöntem a fáradságát, s egy pillanatig azt latolgattam, kezet fogjak-e vele, de ő feszesen tisztelgett, megfordult, s egyetlen lépéssel beleveszett az éjszakába.

A fedélzetre érve szívesen folytattam volna a tisztelgést, mert rájöttem, hogy a tekintély kellemes érzetét kelti bennem. De senki nem tisztelgett. Hogy azzal kezdjük, a bizonytalan körvonalú alakok, akiket a hátsó fedélzeten felfedeztem, nem is tiszteleghettek, mert nem viseltek tengerészsapkát; akadt, akinek bojtos hósipka volt a fején, a többinek meg csak a haja, s az nagyon rászolgált a borbély ollójára. Megszólítottam egy alakot, aki elsuhant mellettem a sötétben:

– Légy szíves, vezess el Dop kapitányhoz.

Az alak visszaszólt:

– Ki a fene kujtorog itt?

Erre én meglehetősen ridegen közöltem vele nevemet és rangomat.

– All right, all right – mondta az alak –, ne türelmetlenkedjék. Erre tessék. – És elnyelte a sötétség.

Szitkozódva botorkáltam a mellvéd mentén, közben meg-megbotlottam, úgy követtem a valahol előttem sziszegő hangot; mire beértem a térképszobába, ahol egy kis petróleumlámpa pislákolt, kalauzomat legszívesebben kiráztam volna a bőréből. Szutykos emberke volt zsírpecsétes pulóverben, s egy koszos törülközőt vetett a nyakába.

– Bármely pillanatban itt lehet, várja meg itt – mondta. Arra a kérdésemre, vajon a tengernagyhoz van-e szerencsém, közömbösen azt felelte:

– Nem, a szakácshoz.

Vagy tíz percig várakoztam a térképszobában, mire Dop megérkezett. Hét esztendő múltán először léptem vontatóhajó fedélzetére, azóta az állapotok szemlátomást nagyon megváltoztak. A vontatóhajók térképszobái igen rendben tartott helyiségekként éltek az emlékezetemben; ez disznóól. Az asztalra feszített térkép tele ceruzajegyzetekkel, járatvonalakkal és kerek csészenyomokkal. Kilenc repedt, piszkos feketekávés csészét számoltam meg egyrakáson. Akadt még az asztalon palack, gyertyacsonk, zokni, gyűrött jelzőzászló, üres cigarettadoboz szép számmal meg egy penészes, spárgatalpú cipő. Olyan volt a szoba, mint ahol hónapok óta nem sepertek, a padlót elborította a szemét és a széttaposott cigarettacsutka, az egyik sarokban nagy halom üres üveg hevert.

Megérkezett Dop elég nyomorult állapotban. Karikás szemekkel, borotválatlanul.

– Öregem, nagyon leittuk magunkat az este! Stella rettentően összeszidott.

Bejött egy fiú, pulóver és kecskebőrmellény volt rajta.

– Mi van ma éjszaka? – kérdezte.

– Egy norvég a 686-os mezőben, torpedó az egyes hajótérben – felelte Dop.

– Tartályhajó?

– Nem, gabona.

– Szép. Indulhatunk? – kérdezte a fiú.

– Ha mindenki a fedélzeten van – válaszolta Dop.

– Martens kivételével mindenki itt van.

– Pusztítsa el a pestis – mondta Dop. – Indulhatunk.

A fiú távozása után megkérdeztem Doptól, ki volt ez.

– A kormányosom – felelte.

Sapkáját az asztalra, a kacatok közé hajította, kihúzott vagy három degeszre tömött fiókot, míg végre talált egy ceruzát, s mikor észrevette, hogy kitört a hegye, elhajította, oda se nézve, hová esik. Odaadtam neki a ceruzámat.

– Köszönöm – mondta, s egy apró keresztet rajzolt a térképre, vagy hatvan mérföldnyire Bishop Rocktól nyugatra. – Itt van a roncs. Rakománya gabona, az megszívja magát vízzel, vagyis: nem gyullad ki. Dél-délkeleti szél, hatos szélerősség, ha nem virrad túl korán, vitorlával tehetjük meg az utolsó öt mérföldet.

– Vitorlával? – kérdeztem.

– Azzal – felelt Dop. – A német általában a roncs körül kujtorog, s a sötétben csak a hajócsavar zaja árulja el nekik a közeledésünket. Ha az utolsó öt mérföldet vitorlával tehetjük meg, észrevétlenül a roncs ágyúinak fedezete alá juthatunk. Ha a zsineget is át tudjuk úsztatni, akkor már nem történhetik bajunk.

– Miért nem lövitek át? – kérdeztem, mert mi mindig azt tettük azelőtt. A vontatóhajókon volt egy kis ágyú, azzal lőttük át a veszélyben levő hajóra a rakétára erősített zsineget. A roncs legénysége elkapta, s áthúzta vele a másik, végére erősített vontatókötelet. Dop ingerülten rám szólt:

– Már hogy lőnénk át! Pont az a cél, hogy a német ne vegyen észre bennünket, mielőtt a roncs ágyúitól fedezetet kaphatunk; ha lövögetünk, akkor akár bengálitüzet is gyújthatunk. A szeles oldalról közelítjük meg a sérült hajót, aztán harántfordulva átúsztatjuk a hordóra kötött zsineget, ha a hordó eléri az oldalát, onnan kihalásszák a kötelet.

Megkérdeztem Doptól, tudják-e a roncson mindezt.

– Hogyne. A hajókaravánnal átkelő kapitányok indulás előtt kapnak egy csomó betűjeles borítékot azzal az utasítással, hogy csak végveszélyben nyithatják fel. A mi borítékunk „D”-vel van jelölve: „Ha ellenséges hadműveletek során hajókárt szenved és elszakad a karavántól.” Ebben a borítékban a kapitány megtalálja az általunk összeállított utasításokat: Szüntesse be a rádióadást, mert pozícióját a karaván őrkísérete fogja nekünk jelenteni. Igyekezzék hajóját a víz színén tartani, s az esetleges keletkező tüzet nyomban fojtsa el. Főként pedig: ne vesztegesse lőszerét a közelében felbukkanó tengeralattjárókra, még provokáció esetén se lőjön vissza, mert a német mindaddig nem tesz komoly kárt benne, amíg egy kalap alatt a vontatóhajót is tűz alá nem veheti. Takarékoskodjék a lőszerrel, míg vontatóra nem vesszük, de akkor aztán nyissa meg a tüzet, ropogjanak az ágyúk.

– Mi van még benne? – kérdeztem.

– Ó – folytatta Dop –, van még egy csomó utasítás, hogy milyen éjszakai vagy nappali jeladással közöljük, miként irányítsák a tüzelést, meg figyelmeztetés is, hogyha észrevesznek bennünket, ne árulják el a jelenlétünket; de a rádióadás beszüntetése s az ellenséges tűz viszonzás nélkül hagyása a legfontosabb.

A kecskebőrmellényes fiú újra bedugta a fejét az ajtó sarkán és beszólt:

– Indulhatunk.

– Jövök már – mondta Dop, és felmentünk a parancsnoki hídra.

Amint ott álltam mellette a hideg, szeles, sötét éjszakában, átgondoltam mindazt, amit odalent elmondott nekem. Nagyon egyszerű volt, de nem vette be a gyomrom. Sosem tartottam magam hősnek, nem is éreztem szükségét, hogy az legyek; s egyáltalán nem vonzott az olyan pálya, amely szemlátomást abból áll, hogy célba vesznek anélkül, hogy visszalőhessek.

Mielőtt kiértünk a nyílt tengerre, ugyanolyan gondolatok kavarogtak a fejemben, mint bárkiében, aki útra kelt, hogy átessen a tűzkeresztségen. Azon tanakodtam, mit tehetnék, hogy ez az első utam egyben az utolsó legyen. Olyan rejtett kvalitásokat kerestem magamban, melyek biztonságosabb pályára tennének alkalmassá – de sikertelenül. Valami szerencsés kimenetelű baleset lehetőségét latolgattam, ha, mondjuk, eltörném a bokám vagy a bal kezem, de tudtam, hogy nem lenne bátorságom megtenni. Megpróbáltam felébreszteni jobbik énemet, fontolgattam, hogy a fedélzeten levő társaim és az OTWÁ-sok mind ugyanolyan veszélyben vannak, mint én, mégis zokszó nélkül viselik. Mikor ez sem használt, azt a titkos biztonságérzést élesztgettem magamban, amellyel háború idején minden tengerész és szárazföldi katona áltatja magát: hogy nekem nem történhetik bajom, hogy én, ha nem is vagyok éppen sebezhetetlen, mégis hosszú életű leszek, és ágyban, párnák közt fogok meghalni. Eszembe jutott, hogy egy holland jósnő két guldenért sok válságos pillanatot, de hosszú életet jósolt nekem.

Szökésem idején, nehéz helyzetekben ez a jóslat öntött belém bátorságot, most mégis olyan hidegnek tűnt, mint egy döglött hal. Lehet, hogy nagyon nekirugaszkodott a fantáziám; a legapróbb mozzanatokig előre tudtam, mi fog történni. Jóllehet soha életemben nem láttam közelről tengeralattjárót, abban a pillanatban, ott a parancsnoki hídon, markáns kép jelent meg a szemem előtt: közvetlen közelünkben egy tengeralattjáró bukkan fel a vízből. Láttam merülőtornyát vagy mit tudom én, mijét, amint felpattan, és kimászik belőle egy tucat német. Láttam, hogy rohannak az első fedélzetre, lerántják az ágyúról a takarót, célba vesznek minket, s miközben mi cikcakkvonalban összevissza száguldozva kétségbeesetten menekülni próbálunk, hallom a keményen dörrenő lövéseket, a gránátok süvítését s a tompa, iszonyú puffanásokat, mikor a körülöttünk becsapódó lövedékek nyomán párás, tejfehér vízsugarak lövellnek felfelé. Nem jutottam el a telitalálatig, amely a hajót szétveti, s engem torz, véres hústömegként a tengerbe sodor, mert úgy elfogott a rettegés, hogy gondolataimat erőszakkal másfelé tereltem, beszélgetni kezdtem Doppal, s a sötétben a tompán csillogó mellvédet bámultam azt találgatva, tölgyfából vagy tikfából van-e.

Mikor a hullámverésben hánykolódni kezdett a hajó, félelmem megszűnt, mert valami váratlan dolog történt: kitört rajtam a tengeri betegség. Elég különös, de eszembe se jutott, hogy rosszul is lehetek, pedig előre tudhattam volna. A vontatóhajó eleven jószág; ismertem hajóskapitányokat, akiket szabadságuk befejezése után mindig megviselt az első út, még alig egyhavi szárazföldi tartózkodás után is. Mindama pillanatig annyira belemerültem a jövő borzalmaiba, hogy eszembe se jutott a tengeribetegség.

Álltam a parancsnoki hídon, nyeldekeltem, öklendeztem, de nem bírtam tovább, hát szóltam Dopnak:

– Azt hiszem, egy kissé ledőlök. Keltsetek fel, ha kezdődik a muri.

– All right – mondta Dop. – Feküdj le a padra a térképszobában.

Alig értem le a lépcső aljára, a mellvéd fölött kifordult a gyomrom, s későn eszméltem rá, hogy a szeles oldalon vagyok. Mit tudom én, miért, de rettentő megalázó érzés volt arra gondolni, hogy aki napkeltekor lepillant a fedélzetről, ott látja majd tengeribetegségem nyomait. Örült kép villant meg bennem: egy tengeralattjáró parancsnok messzelátóval végignézte, mit csinálok. Megállapítottam, hogy túlságosan elragadott a fantáziám, s enyhe önundorral betámolyogtam a térképszobába.

Lefeküdtem a padra, és hallgattam, hogyan csiszálják a falat fejem fölött a viharkabátok; olyan rosszul voltam, hogy már az sem érdekelt, elsüllyedünk-e még az éjjel vagy sem. A kecskebőrös fiú többször is bejött, hogy megnézze a térképet, vagy kivigyen, mit tudom én, mit, de ez sem érdekelt. Még azzal sem törődtem, hogy ilyen állapotban lát engem a fiú: egy díszegyenruhás kapitány hullaként hever a padon, és belezöldült a tengeribetegségbe. Bármilyen furcsa látvány lehettem, ő szemlátomást ügyet sem vetett rám; felém se pillantott. Mikor harmadszor vagy negyedszer bejött leakasztotta a fejem fölül a viharkabátokat; az egyik hideg kabát az arcomra esett, a fiú azt mondta, hogy pardon és kiment. Felötlött bennem, hogy gyűlölöm ezt az embert, és hogy odakint eleredt az eső.

Aztán valószínűleg elaludtam, mert úgy rémlett, hogy félálomban többször is távoli ágyúlövést hallok. Egyszer mintha remegve felágaskodott volna a hajó; szívem a torkomban dobogott, úgy vártam a robbanást, de nem történt semmi. Csak egy nehéz kanyart vettünk.

Később valami neszre ébredtem, vagyis jobban mondva arra, hogy megszűnt valami nesz. Az a viharkabát, ami bent maradt, még egyre csiszálta a falat, ahogy a hajó hánykolódott, de odalent már nem zakatolt a gép. Felkeltem, a viharkabátba bújtam, és felmentem a parancsnoki hídra.

Odakint az arcomba csapódó hideg, éles eső teljesen felébresztett. Nem féltem már, a rosszullétem is elmúlt. Valami csaknem kellemes, bizsergő feszültség járt át. Szorosan fogtam a mellvédet meg a hídra vezető lépcső karfáját, mert bár teljesen jól éreztem magam, nagyon rogyadoztak a térdeim. Sápadtan derengett az ég, s a hajnalfényben olyan fantasztikus látvány tárult a szemem elé, hogy csaknem felkacagtam: halászvitorla egy vontatógőzös árbocán. Ormótlan, löttyedt tákolmány, nem sokat ért; csak a széllökések duzzasztották fel, s ilyenkor fellelkesülve, merészen neki-nekiiramodott a hajó. Ilyen érzéssel vitorláztam kamaszkoromban, amikor pajtásaimmal vitorlát szereltünk egy dézsára, és nekivágtunk vele az Amstelnek. Egyszeribe elememben éreztem magam, Westportba való indulásom óta még nem volt ilyen jó a közérzetem. Az esővel dacolva próbáltam pipára gyújtani, inkább csak azért, mert mag akartam magam győzni arról, hogy elmúlt a tengeribetegségem. Amikor markom mélyén meggyújtottam egy szál gyufát, valaki elfújta a lángot, és egy hang rám szólt:

– Megőrültél?

A kecskebőrmellényes fiú volt, most viharkabátban, ázott haja a szemébe lógott.

– Pardon – mondtam, és elhatároztam, hogyha még egyszer ki meri nyitni a száját, nyakon ragadom, és lehajítom a parancsnoki hídról. Elvégre is hajóparancsnok vagyok vagy mi a fene; nem voltam észnél, amikor rémülten tépelődtem, értek-e még a vontatáshoz annyi év után. Hiszen a flotta bármelyik vontatóhajóját százszor jobban eldirigálom, mint ez a kecskebőrös, művészhajú kölyök.

Pillanatnyilag remekül éreztem magam: bágyadozva, de remekül. Ekkor füttyent valami a hajó elején, s hallottam, hogy Kecskebőr megszólal:

– Ott megy, ni, két vonallal előbb, mint…

A többit elnyelte egy éles süvöltés a tenger felől, amely egyre erősödött, olyan lett, mint a villamoskerekek zakatolása a kanyarban. A lövést nem hallottam, mert iszonyatos recsegéssel ledőlt az árboc vitorlástul. Dop hangja felüvöltött:

– Teljes erővel balra!

A géptelegráf csilingelt, és a kormányszerkezet nyikorgott. Ekkor egy másik, gránát süvöltött felénk, közvetlen fölöttünk suhogott el, olyan hangot adva, hogy összekoccant a fogam. Most a lövést is hallottam: magas, fémes dörrenést a távolban; de lehet, hogy nem is lövés volt, hanem valami más; nem értem rá megállapítani, mert ebben a pillanatban olyan szörnyű bődülés támadt fölöttünk, hogy ijedtemben csaknem szörnyethaltam. Tűzkeresztségem alatt ez volt az egyetlen rémült pillanatom; mikor feleszméltem, hogy a mi gőzsípunk szólalt meg, harsányan felkacagtam, de szerencsére sikerült elfojtanom, mihelyt ráébredtem, mennyire hisztérikus.

Perceken át süvöltött a gőzsíp, aztán úgy éreztem, hogy a hajó felszökken a vízből, majd a jobb oldalára zuhan. Kicsúszott lábam alól a talaj, elvágódtam, lesodródtam a parancsnoki hídról, s úgy nekicsapódtam a jobb oldali mellvédnek, hogy még a lélegzetem is elállt. Ott feküdtem hosszú pillanatokig levegő után kapkodva, vártam, hogy elborít a jeges víz, mert lehetetlennek tartottam, hogy ennyit kibírjon egy hajó; de mire megindult a légzésem, éreztem, hogy a hajó visszabillen a gerincére. Ordítozást, hangos vascsörömpölést hallottam, aztán közvetlen mellettünk fülsiketítő ágyúdörgés támadt. Egy nyugodt hang megjegyezte:

– No, még győzi szusszal a vén nyanya.

A kecskebőrmellényes fiú volt. A mellvédnek dőlve figyelt valamit olyan pózban, mint aki véges-végig megőrizte talpa alatt a szilárd talajt. Lehet, hogy meg tudta tenni, lehet, hogy isten volt. Én térdeplő helyzetből nagy keservesen feltápászkodtam, bár azt hittem, minden csontom ízzé-porrá tört. A fiú sebtében felém pillantott és megkérdezte:

– All right?

Némán bólintottam, összeszorult a torkom, és égett a szemem. Sírni tudtam volna a gyűlölettől.

Átpillantottam a mellvéd fölött, még egyre dörögtek az ágyúk és röpködtek fölöttünk a lövedékek. Észrevettem a norvég hajót: egy sötét törzset, az orra csaknem az első fedélzetig a víz alá merült. Az elő-bástyán és a hátsó fedélzeten szakadatlanul villogtak az elsütött ágyúkból kicsapó kék lángok. Mikor hajónk oldalra billent, gőzsípunk bugása megszűnt: most újra megbődült a gőzsíp: két rövid fütty. A hajón végig elnémultak az ágyúk.

Egyre vártam, hogy folytatják a tüzelést, miközben mi a hajó fara körül manővereztünk, és átlőttük a zsineget; de az ágyúk hallgattak. Csak akkor dördültek meg újra, amikor már helyén volt a vontatókötél, és mi megkezdtük a vontatást.

Éppen hátrafordultam, és a norvég hajó felmeredő, magas tatját bámultam, ekkor megütötte fülemet egy újabb, közelgő gránát iszonyatos süvöltése. Ebben a pillanatban újra megbődült a gőzsíp, de hangját elnyelte a felhangzó ágyúdörgés. Nem tudtam megállapítani, fölöttünk süvített-e el a gránát vagy mellettünk, tény az, hogy nem talált el bennünket.

Több lövést nem kaptunk. Bevontattuk a norvég hajót a borús reggelen, s közben nem történt semmi különös. A tengeralattjárót nem láttam, így még mindig nem tudtam, reális volt-e a vízióm, ahogyan a németek a parancsnoki toronyból előbújtak. Az út befejezéséig fent maradtam Doppal és Kecskebőrrel a parancsnoki hídon. Mikor feltűnt előttünk a part, teát hozott nekünk a szakács; étvágygerjesztő ital volt, mégis újra felkavarta a gyomromat. Éppen hogy belekortyoltam, s igyekeztem magamban tartani hazáig, de nehezen ment. Csak a kikötő láttára jutott eszembe, hogy egész úton nem féltem.

Abban a szempillantásban, amikor ez a gondolat felötlött bennem, elfogott a félelem. A lábszáramban kezdődött, és felkúszott a térdhajlatomba: remegés, amelyen nem tudtam úrrá lenni, úgyhogy meg kellett kapaszkodnom a mellvédbe, különben kénytelen lettem volna leülni. Azt képzeltem, hogy csak én jártam így, de aztán megpillantottam Kecskebőr arcát. Ő sem volt már isten, egészen zöld lett.

Kikötés után Dop karonfogott, és így szólt:

– No, hát ezzel megvolnánk. Még bekukkantunk a főparancsnokságra, kitöltjük az űrlapokat, aztán hazamehetünk.

Most az én kezem remegett úgy, ahogyan Dop karja remegett előző délelőtt, amikor az irodából kiléptünk. Ekkor felötlött bennem, amit régebben hallottam valakitől, hogy csak a veszély előtt és a veszély elmúltával észleljük a félelmet; nem tudom már, ki mondhatta, de igaza volt.

Dop rekordidő alatt végzett az űrlapokkal. A norvég hajó kapitányát egy brit bárka áthozta hozzánk, amikor hajóját a külső kikötőben átadtuk két kisebb vontatónak, hogy vigyék be a dokkba. A norvég kapitány, egy nyugodt, világoskék szemű férfi, olyan elegáns megjelenésű volt, mint aki éppen a borbélytól jön frissen borotválva. Udvariasan megköszönte Dopnak, hogy bevontatta a hajóját, Dop viszont azért mondott köszönetet, hogy a norvég milyen gyorsan reagált ágyúival a mi jeladásunkra. A norvég Dopra pillantva csak ennyit kérdezett:

– Hát nem ez volt a feladatom?

– Dehogynem – mondta Dop, s azzal az érzéssel indultunk hazafelé, hogy a norvég véleménye szerint kár olyan nagy hűhót csapni egy tervszerűen végrehajtott művelet miatt.

Hazakísértem Dopot, mert szinte kényszerített rá. Van neki lakása, mondta, és Stella úgyis ebéddel vár minket, együtt mentünk el, együtt jövünk haza. Tudtam, hogy nem teszem helyesen, a leány nem lesz elragadtatva a gyors viszontlátástól, de az a kilátás, hogy árva egymagam térjek nyugovóra, abban a disznóólszerű hotelszobában, miután lenyeltem az öreg kapitány piruláit, megtörte az akaratomat.

Mikor Dop kinyitotta az ajtót, és beléptünk a konyhába, ugyanaz az érzésem volt, mint előző nap: ürességet éreztem, mintha senki sem volna otthon. Dop újra felkurjantott:

– Hé! Hol bujkálsz?

A sarokban újra kinyílt az ajtó, s belépett rajta a leány ugyanúgy, ahogy előző nap: kék pongyolában, fehér szalaggal a hajában. De most más tekintettel fogadott. Komoly kifejezésű, kék szemével nem gyermekdeden bámult rám; tekintete rögtön elárulta, mennyire megérti a velem történteket, úgyhogy újra remegni kezdett a térdem. Rámosolyogtam, és így szóltam:

– Halló.

Papagájszerű lehetett a hangom. Aztán leültem a konyhaasztal mellé, minden erőmmel küzdve, nehogy fejemet a karomra ejtve felzokogjak. De tartottam magamat. Azt hajtogattam, hogy szentimentális hülye vagyok, anyámasszony katonája, akit otthon halálra kényeztettek. Már odáig emelkedtem, hogy mulattatott a helyzet, amint ott ülök udvariasan beszélgetve, miközben a leány kenyeret pirít, és babot melegít; de a térdremegést nem tudtam megszüntetni.

Mikor a vörös kamaszkéz elém rakta a babos pirítóst, tudtam, hogy egy falat se megy le a torkomon, még ha arannyal fizetnének is érte. Könnybe lábadt a szemem, s most már nem is áltattam magam, hogy a babtól vagyok ennyire meghatva. Ekkor éreztem, hogy egy kéz megérinti a vállamat, s hallottam, hogy lágyan így szól a leány:

– Higgye el, minden rendbe jön. Első ízben a legrosszabb.

Éreztem, hogy el kell tűnnöm onnan, különben baj lesz. Felálltam, s így szóltam:

– Köszönöm, azt hiszem, jobb, ha lefekszem.

Igyekeztem elkotródni, mielőtt nevetségessé teszem magam.

Hazakullogtam a szállóba, felmentem a lépcsőn a 77-es szobába, levetkőztem, ruhámat a székre csaptam, lenyeltem a pirulákat, egy korty langyos vizet nyeltem hozzá a mosdón álló, szutykos pohárból; mikor végre hanyatt fekve elnyújtóztam az ágyon, annyi erőm se volt, hogy magamra húzzam a takarót. Zúgott a fejem. Néztem a falra írt verset, aztán fanyar érzéssel lehunytam a szemem.

Egy szempillantás alatt elhatároztam, hogy addig nem megyek fel Dop lakására, amíg nem találok magamnak egy nőcskét, aki csókjával eloszlatja a félelmemet, ahogy Stella tette Doppal. Tudtam, hogy bajom egyetlen orvossága egy csók. Féltékeny voltam.

Azon a héten még kétszer utaztam Dop hajóján. Félelmem nem múlt el, de a tengeribetegség igen. Félelmem nem a való eseményekből táplálkozott, hiszen nem lőttek ránk, azért féltem, mert magam elé képzeltem, mi fog velünk történni. Ne áltasson engem senki azzal, hogy eljutott odáig, amikor már harc közben nem félt; valószínűleg később annyira megszokta a félelmet, hogy már nem is tekintette annak. Lehet, hogy a mi félelmünk azért volt makacsabb, mert mi teljesen védtelenek voltunk.

Még Londonban elmondta nekem valaki, hogy az első bombázások idején a lakosság még a csomagolást is abbahagyta, annyira védtelennek érezte magát. Talán meg is adták volna magukat, ha nem jön fel a Themsén néhány ágyúnaszád, s nem ad durrogó lövéseket a repülőgépekre; ennek hallatára összeszedték magukat a londoniak. Akitől ezt hallottam, meg volt győződve róla, hogy a légelhárítók egyetlen ellenséges repülőgépet sem szedtek le, de a légvédelem meglepő módon hatott az emberekre; a lakosság már nem érezte védtelennek magát.

Azon tanakodtam, hátha mi is jobban éreznénk magunkat, ha ócska kis légelhárító ágyúnkat megszólaltatnánk, mihelyt tüzelni kezdenek ránk a tengeralattjárók. Megkérdeztem Doptól, mi a véleménye, de ő csak a fejét csóválta. Szerinte mi csak hajónk kicsi méretében és gyors manőverezési képességében bizakodhatunk. Az se segítene rajtunk, ha gépágyúnkat átépítenék, hogy vízszintes irányban is lőjön, mert nemcsak a hordereje gyenge, hanem a hánykolódó, bukdáló hajóról nem is lehetne pontosan célozni vele. Dop szerint okosabb, ha a gépágyúval mit se törődve a cikcakkozásra összpontosítjuk a figyelműnket. Szerintem Dopnak nem volt igaza; én ugyanis szentül hittem, hogy sokkal jobban érezném magam, ha én is csinálhatnék egy kis zenebonát, még akkor is, ha az csak merő zenebona maradna.

Ekkor különös gondolat fészkelődött az agyamba: hátha az OTWA maga is azt akarja, hogy így legyen. Nyilván nem én vagyok itt az egyetlen, akinek összekoccan a térde, ha lőni kezdenek rá, mint egy védtelen nyúlra; az OTWÁ-nál szolgálatot teljesítőknek valószínűleg valami olyan, általam még nem ismert elképzelésük van a maguk munkájáról, amely ezt a védtelenséget, mit tudom én, hogyan, de erővé változtatja. Szóba elegyedtem Dop hajójának személyzetével és szállóbeli kollégáimmal, így próbáltam kinyomozni, mi lehet az a titokzatos elképzelés; Van Dorp kapitány közölte velem először, az az ember, aki parancsnoktársam lesz, mihelyt a Zeeland kikerül a dokkból.

Egy nappal a parancsnokság átvétele előtt felkerestem Van Dorpot. A Grand Hotel 50-es szobájában lakott három másik kapitánnyal. Az 50-es szobát klubnak nevezte mindenki, mert a négy kapitány a szálló többi lakójához képest öregúr számba ment; egyikük sem volt negyven évesnél fiatalabb. Mikor bekopogtam az 50-es szoba ajtaján, nem kaptam választ, így füleltem az ajtórésnél, hogy megtudjam, van-e bent valaki. Különös nyekergés ütötte meg a fülemet, mintha kenetlen faragóval ceruzát hegyezne valaki. Újra kopogtam, s ekkor egy hang kiszólt:

– Tessék!

Benyitottam. Első pillantásom egy kalitkára esett, melyben egy kanárit láttam, s az pityegett olyan nyekergő hangon. Háttal nekem egy férfi mély karosszékbe süppedve újságot olvasott. Ingujjra vetkőzve, mellényben ült ott; feje búbján egy tallérnyi nagyságú, tonzúraszerű kopasz foltot láttam. Lépteim hallatára hátrafordult; tekintete felidézte bennem a hajdani kényszerű látogatások emlékét szülőfalum rendőrségén, amikor még az volt a szokásom, hogy a parókia falán bemászva meg-megdézsmáltam a papok szilváját. A karosszékben ülő férfi ugyanolyan pillantással fogadott, mint Butlers őrmester annak idején, ha bevitt hozzá a csősz.

Mindjárt tudtam, hogy a férfi Van Dorp kapitány, hiszen ismertem fényképét az újságokból. Hivatásos vontatóhajó-kapitány volt, aki a háború előtt egy nagy szárazdokkot vontatott át a Clyde-ről Ausztráliába, s két hétig vele foglalkozott a világsajtó. Ő volt a világ egyik legkitűnőbb mélytengeri vontatási szakértője. Az elmúlt héten bizonyos fokú tisztelettel gondoltam rá, amely tisztelet korántsem lett volna olyan nagy, ha akaratom ellenére vissza nem kerülök a vontatószolgálathoz. Ezt különben csak akkor éreztem volna, ha nagyreményű kormányos koromban találkozunk – tíz esztendő esett ki az életemből.

Arra azonban mégsem voltam felkészülve, hogy húsz esztendővel lépjek vissza a múltba, hiszen pontosan ezt történt velem, mikor Van Dorp rám szegezte rideg, szürke szemét. Már-már azt vártam, hogy így szól: „Mi az? Már megint itt vagy?”, amire én azt feleltem volna: „Higgye el, uram, én nem követtem el semmi rosszat. Csak azért másztam át a falon, mert látni akartam, mit csinálnak a többiek.” Van Dorp azonban így szólt:

– Mit parancsol? – s mikor bemutatkoztam, azt mondta: örvendek, de közben nem állt fel, csak rámutatott egy székre a kanári kalitkája alatt.

Leültem, sapkámat a térdemre tettem és körülnéztem. Csaknem kínosan ható tisztaság és rend volt a szobában. A falon egy naptár a királyi család fényképével, egy metszet, Luther az ítélőszék előtt, s minden ágy fölött családi fényképek: anyás kinézésű asszonyok, pufók gyermekek, puha szőnyegre fektetett csecsemők és vidéki mátkapárok képei. Az azbesztszegélyű, tenyérnyi, négyszögletes ablak alatt piciny asztalka, rajta egy cserép muskátli. Az ágyak mellett vállfára akasztott ruhafürtök lógtak porfogóba burkolva, az egyik porfogó félrecsúszott, kilátszott alóla egy fényes könyökű zubbonyujj négy zöld, patinás, foszladozó kapitányi rangjelzősávval. A zubbonyujj láttára úgy éreztem, hogy én csak egy kapitányosdit játszó fiúcska vagyok.

– Miben lehetek szolgálatára?

Úgy nézett rám szürke szemével, mint aki régóta figyel már, és megelégelte bámészkodásomat.

A hajót és a szolgálatot illető kérdéseimre röviden, szakszerűen, kissé ridegen válaszolt. Mintha némi kifogása lenne ellenem, nem a személyem, hanem a dilettantizmusom ellen. Óvatosan megjegyeztem, hogy a Vlielandot meglehetősen elhanyagolt állapotban találtam, s úgy rémlett egy pillanatig, hogy ennek hallatára Van Dorp nyelve megoldódik. Összeráncolta homlokát, előrecsücsörítette keskeny ajkát, mint aki ecetet kóstolgat, s már felkészültem rá, hogy kivág nekem egy ízes, régimódi kapitányi dumát. De Van Dorp elsiklott a megjegyzésem felett. Arca kisimult; mellényzsebéből előhúzott egy szivart, az óraláncán függő, műtőkésszerű szivarvágóval lecsippentette a szivar hegyét, másik zsebéből előhalászott egy hatalmas sárgaréz öngyújtót, és nagy körülményesen rágyújtott. Aztán az öngyújtót visszadugta a zsebébe, fél szemét összehunyorítva a füstfellegen át rám pillantott, s azt kérdezte tőlem:

– Volt már hajókázni?

Annyira meghökkentett ez a régimódi kifejezés, hogy időbe tellett, míg felfogtam az értelmét. Aztán azt feleltem, hogy már három ízben hajókáztam.

– Élvezte? – kérdezte Van Dorp.

Agyamba villant, hogy most sarokba szorítom az öreget: ez egy amolyan karakán, szókimondó tengeri medve. Olyan játékba kezdtem, amihez két ember kell, hát azt feleltem:

– Nem.

– Miért nem? – kérdezte Van Dorp.

Ez annyira nevetséges kérdés volt, hogy már-már azt latolgattam, mit tegyek, felálljak-e, s távozás közben megcirógassam-e Van Dorp piciny tonzúráját, vagy pedig tovább folytassam a színpadi dialógust.

– Nem rajongok azért, ha rám lőnek anélkül, hogy visszalőhessek – mondtam. – Az ilyesmi idegesít.

Van Dorp idegesen rám meredt, aztán megszólalt:

– Ez azért van, mert helytelenül értelmezed a munkádat. A csatatéren sem lőhetnek vissza a vöröskeresztes katonák.

Azt feleltem, hogy valószínűleg igaza van, s egyben elhatároztam, hogy a lehető leggyorsabban lelépek. De úgy látszik, helyes vágányra tereltem az öreget, megtaszítottam, most már önerejéből gurul lefelé a domboldalon, s addig meg nem áll, míg célhoz nem ér. Kivette szájából a szivart, és ahhoz intézte szavait, mintha engem tartana tömpe ujjai között egy tenyérnyire az orra hegyétől.

A háború, mondta, nem nemes indulatból fakadó, ésszerű tevékenység, hanem a szárazföld lakói között elharapózott ragályos téboly, s akit megfertőz, az nem érdemel mást, mint hogy a többi tébolyult kikaparja a szemét. Ö százszor inkább ízekre löveti magát egy védtelen roncshajó megmentése közben, semhogy csatlakozzék a tébolyultakhoz oly módon, hogy elkezdjen visszalőni.

– Visszalőni! – förmedt rám, mintha egy bonyolult manőverrel kapcsolatban valami szörnyű ostobaságot javasoltam volna. – Örülj, hogy nincs módodban visszalőni, s így megvan az az esélyed, hogy ember maradhatsz a kannibálok között.

Azt képzeltem, hogy a „kannibálok” szó a végállomás, mert az öreg visszadugta a szivart a szájába. De tévedtem; újra kivette a szivart, és így folytatta:

– Különben is, ha jó tengerész vagy, úgyse találnak el. A német mindig a roncs környékén kujtorog; tűzd ki az útirányodat a roncsnál két mezővel magasabbra, menj egy mezővel messzebbre, mint ahol a roncs van, aztán fordulj meg, és menj vissza. Tízet teszek egy ellen, hogy a roncs ágyúinak hatókörén belül kerülsz, mielőtt észrevesz a német. Ha pedig a német előbb felfedez, és tüzet nyit rád, ne kezdj cikcakkozni, mert ezzel kiteszed magad annak, hogy elsüllyesztenek. Mihelyt a német leadja rád az első lövést, hirtelen fordítsd az ágyú felé a farodat, és menj visszafelé. Leadnak rád egy tucat lövést, aztán meglátod, kell nekik néhány perc, míg kifújják magukat. Miközben ők szuszognak, és a fejüket vakargatják, kapcsold rá a gépet teljes erővel előre, aztán ha újabb tüzet nyitnak, megint teljes erővel hátra. Használd az eszedet. És főként: se ital, se nő. Alászolgája.

Ez volt a végállomás. Visszavette a szivart az agyarára, és úgy elnémult, mint egy osztriga. Megpróbáltam kimozdítani a hallgatásból, hogy mondjon valami közelebbit arról, hogyan megy az a tengeralattjárónak háttal történő manőverezés, mert ez agyafúrt ötletnek látszott, de az öreg csak dörmögött, és újra kibontotta az újságot. Mikor olvasni kezdett, elmentem.

Néhány óra múlva, amikor szemlét tartottam a hajónkon, újra találkoztam Van Dorppal. Úgy gondoltam, jobb, ha fényes nappal nézek körül a Zeelandon, mint ha az első S.O.S. után szuroksötétben mászom fel a hajóra. Azt hittem, üres lesz a hajó, s csak a fűtőt találom ott, akinek tartania kell a gőznyomást, de a fedélzetre lépve ott láttam a teljes személyzetet.

Van Dorp is a hajón volt, és azonnal észrevett. Kurta, feszes léptekkel odamasírozott hozzám; jóval alacsonyabb volt. mint amilyennek képzeltem, amikor a karosszékben ült.

– Örülök, hogy itt vagy – mondta –, legalább megmutathatom, milyen állapotban akarom tőled átvenni a hajót, amikor befutsz vele. Lehet, hogy te jól érzed magad az olyan térképszobában, amely úgy néz ki, mint egy felborult cirkuszi kordé. Én nem szeretem az ilyesmit. Tedd meg a kedvemért, hogy eltünteted a kacatjaidat, mielőtt elkotródsz.

Miközben Van Dorp végigvezetett a hajón, szellemes, ironikus válaszokon törtem a fejem; voltak remek ötleteim, de sajnos lekéstem velük.

Valósággal ragyogott a hajó. Van Dorp kapitány számára szemlátomást megszűnt a háború a hajó peremén. Ami rézből volt, az ragyogott, a mellvéd lakkozásán egy karcolást se láttám; körjáratunk közben láttam egy vénembert, aki fordított pipával a szájában a küszöböket lakkozta. A térképszoba olyan gyönyörű volt, hogy akár enni lehetett volna a padlóján, a gondosan összesodort térképek úgy sorakoztak a térképállványon, mintha vonalzóval egyengették volna el őket; a tolltartóban három ceruza volt: egy piros, egy kék meg egy fekete s már-már életveszélyesen kihegyezve. A linóleummal behúzott pad olyan volt, mint egy nőorvosi vizsgálóasztal; csak a lepedő hiányzott róla, s az orvos a legkényesebb páciensnőket fogadhatta volna ötven guldenes honorárium ellenében.

A szemle befejeztével Van Dorp így szólt:

– A főparancsnokságon kijelentették, hogy a tied az első ügyelet, de én lefújtam. Ismerem a hajót, és meg akarok róla győződni, hogy minden rendben van-e.

Megkérdeztem, mi baja volt a hajónak, s ő azt felelte:

– Ellőtték a rádiófülkét.

Ez a válasz kissé csökkentette az öreg érveinek meggyőző erejét, bármily imponálóan hangzottak is délelőtt; lehet, hogy nem fordította el elég gyorsan a farát. Talán eltalálta a gondolatomat, mert megjegyezte:

– És ezt Wolters úrnak köszönhetjük.

Megértettem érzelmeit, de azért nem tudtam elnyomni magamban azt a gondolatot, hogy kissé enyhébben ítélkezhetne felettünk, dilettánsok felett, különösen pedig halálunk után.

Mielőtt elmentem, még megkérdezte:

– Kioktattad már a legénységedet?

– Nem, még nem is találkoztam velük – feleltem.

Gyilkos pillantást vetett rám és így szólt:

– Ugyan már.

Ezzel sarkon fordult, és kurta lábával elmasírozott; hátulról nézve olyan volt, mint egy kacsa.

Délután megismerkedtem a hajószemélyzettel. Nem oktattam ki őket; csak kezet ráztam velük, mindenkivel beszéltem egy-két szót, és összekavarodott a fejemben a sok név. Úgy láttam, hogy ügyes, szakavatott gárda; kiváltképp az első gépész nyerte meg a tetszésemet; olyan volt, mint egy családanya, akit csak a maga kis háztartása érdekel. Háború vagy sem; az ő számára szemlátomást a hajógépek a világon a legfontosabbak. Kormányosom, egy Waterman nevű, fiatal, ideges fiú korántsem ennyire bizalomkeltő. Látszott, hogy tele van jóakarattal, de hiányzik még a tapasztalata. Azok után, amiket Woltersről hallottam, disznó szerencséjük volt, hogy négyhavi OTWA-szolgálat után a szétlőtt rádiófülkén kívül komoly hajókár nélkül megúszták.

A személyzet közeledését és magatartását elemezve – hirtelen ráeszméltem, hogy már nem érzem magam dilettánsnak. Az önbizalom hiányát a szakember nyugodt biztonsága váltotta fel bennem, aki naftalinban töltött ugyan hét esztendőt, most mégis megállja a helyét. Meglepett ez a felfedezés, hiszen észrevétlenül ment bennem végbe a változás. Ha nem találkozom Van Dorp kapitánnyal, másként közeledem a legénységhez; hízelgéssel vagy imponáló fellépéssel igyekszem meghódítani őket. Így nem tettem sem ezt, sem azt. Csak megnéztem őket, kezet fogtam velük, s mindegyiknek elfelejtettem a nevét, mire a következő bemutatkozott nekem. Azzal az érzéssel távoztam, hogy fellélegzett valamennyi.

Mikor este, vacsora előtt beléptem az ebédlőbe, érdekes dolog történt. Az ebédlő sarkában volt egy nyolcszemélyes asztal, ott étkezett a klub, a négy hivatásos kapitány az első gépészével. Azelőtt a hosszú asztaloknál, a rendetlen sorokban kerestem helyet, ahol pilóták és hajózási tisztek rangkülönbség nélkül összevissza ültek. Most, amikor elhaladtam a klub asztala mellett, Van Dorp megszólított:

– Éppen most mondja De Groot, hogy valami baja van a fenékszivattyúnak, szeretné megbeszélni a dolgot a gépészeddel. Itt van a gépészed?

– Mindjárt megnézem – feleltem. Hátrapillantottam, és tehetetlenül fürkésztem az arcsorokat, mert ha netalántán be is jött már, úgyse ismertem volna meg. De még egy lépést se tettem, már felállt valaki az egyik asztal végén, és odakiáltott nekem:

– Engem keres, kapitány?

Az én családanyaszerű barátom volt: nyilván gondolatolvasó lehetett. Intettem neki, s ő szalvétáját szorongatva odafutott hozzám. Bemutattam a klubnak, mint Hm… urat; Van Dorp meginvitált minket, hogy üljünk le. A meginduló beszélgetés közben Lily, a pincérnő tányért tett elénk, s mire észbe kaptam, már együtt vacsoráztunk a klubbal, mint hallgatólagos beleegyezéssel befogadott tagok.

Kiderült, hogy valóban így történt. Azt megértettem, hogy a gépészemet befogadták, hiszen ő valóban kiváló szakember volt; engem az lepett meg, hogy jómagamat is befogadott Van Dorp annak ellenére, hogy délelőtt olyan lesújtó pillantással mért végig.

Vacsora után kaptam egy szivart az egyik kopasz kapitánytól, s a fogam közé vettem. Mikor kimentem az ebédlőből, némi önelégültséget éreztem. Miközben peckes léptekkel kimasíroztam az ajtón, láttam, hogy valaki komoran végigmér. Kecskebőr volt; bizonyára megvolt a maga véleménye a klub legújabb tagjáról. Bármint vélekedett rólam, ebben a pillanatban mégis bizonyos elégedettséget éreztem.

Mivel Van Dorp vállalta az első ügyeletet, s így legalább huszonnégy órás szabad időre számíthattam, elhatároztam: ebből a huszonnégy órából vagy kettőt elmélkedésre áldozok. Volt néhány megoldatlan kérdés, amit kényelmesen akartam végiggondolni, mielőtt első utamnak nekivágok. Így elmentem az egyetlen helyre, ahol Westportban zavartalanul elmélkedhettem. A pincébe lépve a hangszórók pokolian harsogó muzsikája úgy hatott rám, mint a hajóütegek pergőtüze; átfurakodtam a táncosok tömkelegén, és elhappoltam egy asztalkát az egyik hangszóró alatt. Leültem, fejemmel nemet intettem a leányoknak, teát rendeltem, és meditálni kezdtem.

Öngyújtómat az asztal túlsó szélére tettem: az volt a roncs. Közvetlenül magam elé tettem a ceruzámat: az volt a tengeralattjáró. Az asztal közepére egy gyufát tettem: az voltam én.

Azért helyeztem magam középre, mert Dop azt mondta, hogy a tengeralattjárók általában nem merészkednek a vontatóhajó és a roncs közötti területre, mert nem akarják magukat ágyútűznek kitenni. Rendszerint hátulról közelítik meg a vontatóhajót, mihelyt az a roncs közelébe ér.

Nem értettem világosan, miért viselkednek így a tengeralattjárók: ha én tengeralattjáró-parancsnok volnék, s az lenne a feladatom, hogy meglékeljem a vontatóhajót, prédámat megközelíteném, és a roncs lőtávolságán kívül kényelmesen elsüllyeszteném. Dop erre azt felelte, hogy a tengeralattjárók telhetetlenek; szemmel tartják a roncsot, néha órákig settenkednek körülötte a szájukat nyalogatva abban a reményben, hogy két legyet ütnek egy csapásra. Mindez, őszintén szólva, eléggé gyerekesen hangzott.

Jóllehet még kissé kábult voltam a kiállott tűzkeresztségtől, mégis tisztán láttam, hogy a tengeralattjárók magatartásában van valami logikaellenes. Miért nem süllyeszti el a tengeralattjáró a védtelen roncsot a vontatóhajó megérkezése előtt? Dop erre azt mondta: mert a tengeralattjáró ágyúi gyengébbek, mint azok a védelmi lövegek, amelyekkel a legtöbb kereskedelmi hajót felfegyverezték, a tengeralattjárók lőtávolságon kívül maradnak. Dop okoskodása szerintem nem volt megnyugtató, de a tengeralattjárók viselkedését én sem tudtam megmagyarázni. Aztán meg: miért nem közelíti meg a tengeralattjáró a vontatóhajót, ha már észrevette, miért lövi makacsul a távolból? A németek lassanként már kitapasztalhatták, hogy mi nem vagyunk felfegyverkezve. Dop erre azt mondta: mert a mi gépágyúnk lőtávolságán kívül akarnak maradni. Szerintem ez badarság volt, hiszen a mi gépágyúnk egy fabatkát sem ért. És mit jelent az a titokzatos tizenkét-tizenkét lövésből álló sortűz, amelyről Van Dorp mesélt nekem? Miért nem folytatta tovább a tengeralattjáró a tüzelést? Itt valami hiba volt, de mivel a rejtvény megoldásához nem álltak rendelkezésemre a megfelelő adatok, nem tehettem egyebet, sóhajtottam egyet, és az asztalra helyezett játékszereimmel megpróbáltam néhány pozíciót kidolgozni.

Van Dorp tanácsát nagyon hatásosnak találtam. Logikus és kézenfekvő volt a javaslata, mely szerint kerülővel túl kell jutni a roncson; az ágyúlövések elkerülésének ez a módja agyafúrt ötletre vallott. Dop elmondta nekem, hogy a tengeralattjáró ágyúja veszedelmes lövéseket ad le, de mivel csak másodlagos fegyver, nincsen olyan finom célzókészüléke, amely annyira veszélyessé teszi a víz feletti hajók ágyúit. A tengeralattjáró ágyújával szabad szemmel céloznak, ezért nyugodtan feltételezhető, hogy aki távcsővel figyel egy távoli pontot, nem tudja megállapítani, hogy az előre halad-e vagy hátrafelé. A tengeralattjáró természetesen azt hiszi, hogy menekül előle a nyúl, és ennek megfelelően irányítja a lövéseket; a hátrafelé futó nyúl kiagyalása agyafúrt ötlet.

De amikor az asztalon megpróbáltam kidolgozni Van Dorp módszerét, meggyőző erejéből egyre többet vesztett. Végcélom a roncs volt; a lehető leggyorsabban a roncs ágyúinak fedezete alá kell jutnom; nem láttam tisztán, hogyan jutok el a célhoz, ha hátrafelé farolva eltávolodom tőle, miközben a „You made me love you”[4] slágert harsogták, én csak tanakodtam-tanakodtam. Majd felötlött bennem, mi lenne, ha háttal haladnék a roncs felé úgy, hogy a hajó fara helyett az orrát fordítanám a tengeralattjáró irányába, s azt a hitet kelteném, hogy feléje haladok. Egy szempillantásig úgy éreztem, hogy ötletem kiaknázható, de ekkor egy csörömpölő teáscsésze csapódott a gyufaszálra. Megrémített; úgy hatott, mint egy telitalálat; az undorító teát kortyolgatva levontam a következtetést, nem lehet ez a végeredmény. A német lassanként rájönne a trükkre, hiszen neki is van magához való esze. Zsebre dugtam az öngyújtómat, elővettem a noteszemet, és papíron próbáltam különböző pozíciókat kidolgozni.

Záróráig ott ültem a Social Centre-ben, és megittam három csésze teát. Mikor odakint megcsapott az éjszakai levegő, nagyon kókadt hangulatban voltam. Van Dorp módszere tüzetes vizsgálat után, mint a higany siklott ki a kezem közül; nyilván csak nagyképűsködött az öreg. De ez mit sem változtatott azon a megcáfolhatatlan tényen, hogy Van Dorp hathavi OTWA-szolgálat ellenére még életben volt, s annyira magabiztosan viselkedett, hogy még a küszöböket is kilakkoztatta.

Aznap éjjel nyugtalanul aludtam; a következő, napot jórészt azzal ütöttem agyon, hogy a főparancsnokságon lődörögtem a Zeeland visszaérkezését lesve. Alkonyattájt futott be egy vontatókötélre vett görög hajóval, amely negyvenöt fokos szögben oldalra dőlt. Mihelyt kikötöttek, megkértem a főparancsnokságot, hívassa be a legénységemet; egy kis bemelegítőt akartam tartani a sötétség beállta előtt, a külső kikötőben.

Legénységem meglepően gyorsan jelentkezett. Bármilyen nagyszájú volt is az öreg kapitány odabent az irodában, de jól fogta a gyeplőt. Van Dorp úgy kísérte be a görög hajóskapitányt, mint aki rabot hoz kihallgatásra. Mikor engem megpillantott, így szólt:

– Minden rendben van, kivéve a fenékszivattyút. Reparáltasd meg a gépészeddel.

Mondtam, hogy megreparáltatom, s megkérdeztem, jól reagál-e a hajó a kormányra.

– Jól – mondta Van Dorp. – Majd meglátod, szinte ellenkormányt kell adni neki. Parancsolsz még valamit?

– Nem, köszönöm, csak ezt akartam tudni – mondtam, és felmentem a hajóra.

Idegesen adtam ki az első parancsot; mikor a géptelegráf fogantyúját első ízben helyeztem lassan hátra pozícióba, úgy éreztem, hogy most kezdődik a vizsgám. Nemcsak a saját személyzetem figyelt árgus szemmel, az iroda páralepett ablaka mögött is felfedeztem figyelmes arcokat. Az első három percben átkoztam a pillanatot, amikor elhatároztam, hogy gyakorlatozni fogunk; okosabb lett volna, ha fejest ugrom a hideg vízbe, s akkor ismerkedem meg a hajómmal, amikor kifutok vele az első roncsomért; így kihívtam magam ellen a sorsot, és nevetségessé teszem magam. De mihelyt kiértünk a nyílt vízre, egy csapásra elememben éreztem magam, mert minden gondolatomat lekötötte a hajó.

Jó hajó volt, erős és gyors járatú. Mikor megeresztettem a szelepeket, és szabadjára engedtem, orra szinte felemelkedett, mint a versenycsónaké, és olyan sodrot kavart maga után, hogy gyönyörűség volt látni. A kis Waterman, aki fent állt mellettem a parancsnoki hídon, azt mondta, hogy a hajó teljes nyomással tizenhat csomót is megtesz, s ezt bízvást elhittem neki. Jólesett ott állni a szélben, s érezni az arcomba csapódó párát. Ez volt első parancsnoki ténykedésem; ez a hajó megérdemelte, hogy sikeresen helytálljak.

A sötétség beálltáig manővereztünk a külső kikötőben. Mikor hazafelé indultunk, gépészem feljött a parancsnoki hídra, kezét géptisztító gyapottal, homlokát az inge ujjával törölgette.

– Teremtuccse, kapitány, jól megtáncoltatott bennünket – mondta.

Igaza volt; legalább tízszer megpörgettem a hajót, hol egész erővel előre, hol egész erővel hátra, úgyhogy végül szédelegtünk mindannyian. Egyre erősebb kormányt adtam, s a végén már úgy repült a hajó, hogy a térképszobában levő tárgyak csúszkáltak, és magától megkondult a hajóharang. Megállapítottam, hogy hajónk valóban csodahajó; vontatóhajótól ennél többet már nem követelhettem. Közben azt is felfedeztem, hogy személyzetem is kitűnő, kivéve talán a kis Watermant, aki túl ideges. A hajót olyan óvatosan kötöttük ki, mintha tojásosláda volna. Útközben, a parton, a Grand Hotel felé a kis kormányos élénken csacsogva úgy tipegett mellettem, mint egy gyermek a nagybátyja mellett. Akár volt értelme ennek a gyakorlatozásnak, akár nem, hajószemélyzetemet meggyőzte arról, hogy értem a mesterségemet.

Megint a klubbal vacsoráztam, megint kaptam egy szivart, és önelégülten tértem nyugovóra. Mikor végül az ágyban kinyújtóztam, önbizalmam kissé megcsappant, mert tudatára ébredtem, hogy tulajdonképpen nem tettem egyebet, mint hogy meg akartam másokat győzni arról, mennyire értem a mesterségemet. Vigyáznom kell, nehogy önmagamat is meggyőzzem erről, különben ráfizethetek.

Hajóparancsnoki tapasztalatom még nem volt, és nem tudtam, mennyire fontos, hogyan vélekedik a hajószemélyzet a parancsnokról. Ha nem tartják megfelelő embernek, jól teszi, ha hajót változtat, különben kibabrálnak vele. Nem tudom, miért van így, de így van.

Mikor felköltöttek, úgy éreztem, hogy éppen akkor hunytam le a szemem, pedig az órám fél négyet mutatott. Gyorsan felöltöztem, s elcsoszogtam a főparancsnokságra sápadt fényű zseblámpámmal, amelyet előző nap vettem. Bementem az irodába az utasításért, már készen várt az írásbeli feljegyzés. Angol hajó, 16 000 tonnás, rakománya mezőgazdasági gépek, torpedótalálat érte a 4-es hajóteret, kormány és hajócsavar kilőve, pozíciója a 365-ös mezőben. Jó száz mérföldnyire volt Bishop Rocktól, jó tízórai hajóút. Ez annyit jelentett, hogy fényes nappal.

Szörnyű idegállapotban léptem a fedélzetre. Legszívesebben főbe lőttem volna magam. Bementem a térképszobába, és felvázoltam az útirányt a térképen, amit Van Dorp olyan gondosan elrakott, hogy hosszú percekig tartott, míg megtaláltam. Az öreg tűhegyes ceruzájának hegye, mihelyt megérintettem vele a papírt, azonnal kitört. Lehunytam a szemem, hogy visszatartsam a könnyeimet, s azt gondoltam magamban: istenem, segíts meg! Eszembe jutott az apám, s könyörögtem, hogy segítsen rajtam; húsz éve nem élt már, s akárhol lehetett, nagyon messze volt tőlem. Eszembe jutott az anyám; ő közelebb volt, mint az apám, de mit tehetett értem mosolyával, kötényével és fazekaival. Gyönyörű látvány lehettem; mikor a kis Waterman belépett, halkan köhintett, és így szólt:

– Kapitány!

Felnyitottam a szemem, de nem néztem körül. A térképre révedtem; ott ködlött a szemem előtt Bishop Rock.

– Tessék? – kérdeztem.

– K-k-készen vagyunk, indulhatunk – mondta a kis Waterman. A K-betűnél megcsukló hangja helyrebillentette lelki egyensúlyomat.

Ezen a helyen állt Van Dorp kapitány, hogy átadja a helyét Misikének, aki esti imát mond. Nem tudom, miért tettem, de dúdolni kezdtem egy dalocskát, amit legalább húsz esztendeje elfelejtettem már: Misike esti imája. „Én istenem, jó istenem, Becsukódik már a szemem”. Ettől gyávaságom az ellenkező végletbe csapott: csodálatra méltó, nyugodt léptekkel, elszántan, önbizalommal telve felmentem a parancsnoki hídra. Olyan határozott fensőbbséggel osztogattam a parancsokat, hogy senki sem értette a szavaimat; éreztem, hogy a kis Waterman idegesen mellém lép. Annyi erő és önuralom összpontosult bennem, hogy magam is a hatása alá kerültem. Olyan parancsnokká változtam egy csapásra, amilyen ezer közül ha egy akad, s boldognak vallhatja magát a hajószemélyzet, ha vele hozta össze a sors. Rettentő nagy önámítás volt, de elhittem neki.

A kifutás pillanatától kezdve fent maradtam a parancsnoki hídon: a vén Rettenthetetlen kapitány, aki dörmögve pipára gyújt, és izmos tengerészlábait emelgetve, sétatempóban fel s alá járkál. Sárgás hajnalfény szüremlett áttetsző fellegeken, és sápadt napvilággá erősödött. Erőtlen volt a tenger, monoton, szürke utóhullámok ringattak bennünket gépiesen. Eszembe se jutott, milyen szerencsefia vagyok, hogy alig fúj a szél, pedig még nem hevertem ki a tengeribetegséget. Gondolkodás nélkül elfogyasztottam a paszulyfőzeléket sült szalonnával, amit a szakács felhozott nekem, s megittam rá két csésze keserű teát. Fel s alá sétálva eszembe jutott, milyen ostobaság volt otthagyni a tengeri vontatószolgálatot. Most derül ki, hogy arra születtem.

Mire megtettük utunk felét, a gépész feljött a parancsnoki hídra, és jelentette, hogy megjavította a fenékszivattyút. Pipámat a számból ki se véve helyeslőleg bólintottam, s a gépész elvonult, rejtély, hogy miért, de elégedetten távozott. Ha séta közben a híd jobb végén visszafordultam, mindig egy karcolást láttam a mellvéd lakkozásán. Mikor már vagy hatszázadszor végigsiklott rajta a szemem, hirtelen feltűnt nekem. Megálltam, végighúztam rajta az ujjam, mint a háziasszony a kandallópárkányon, odafüttyentettem a fedélzetmestert, és megparancsoltam neki, hogy a karcolást jegyezze fel a listájára.

– A listára? – kérdezte a fedélzetmester. Összeráncoltam a szemöldökömet.

– Bizonyára van listája, ahová az apró-cseprő tennivalókat feljegyzi? – A fedélzetmester értetlenül megrázta a fejét. Megparancsoltam neki, hogy másnap vegyen magának egy noteszt. – Megszoktam, hogy a fedélzetmesterek feljegyzik a noteszukba az apró-cseprő tennivalókat, s ha meggyőződtem róla, hogy a munka rendben elkészült, kihúzom a noteszből a feljegyzést. A Woolworth-áruházban vehet magának egy hatpennys noteszt; a hat pennyt elszámolhatja a kis pénztárkönyvben. – A fedélzetmester is eltűnt, rejtély, hogy miért, de ő is elégedetten távozott.

A kis Waterman vette észre a tengeralattjárót; mikor szólt nekem, éppen Stellára gondoltam. Magam előtt láttam, amint nekem háttal, a gázrezsó előtt áll, és fehérbabos pirítóst készít; hosszú, fényes haja volt. Waterman megszólalt:

– Kapitány, ott van egy.

Átvettem tőle a távcsövet, és megláttam életemben az első tengeralattjárót. Egy hosszú, szürke sáv volt a láthatáron.

Éreztem, hogy a testem megdermed; arcom összerándult, és újra remegni kezdett a térdem. De egyben kíváncsian figyeltem önmagamat: egy embert, aki nem tud sakkozni, és csak egyetlen nyitólépést ismer.

Bravúrosan megtettem a nyitó lépést, szinte komikusan tekintve kétségbeesett állapotomat. A szócsövön leszóltam a gépésznek, figyelmeztettem, készüljön fel félórai gyors manőverezésre. Aztán úgy fordítottam a hajót, hogy farral álljon a tengeralattjáró felé, és a géptelegráf fogantyúját egész erővel hátra pozícióba rántottam. Abban a pillanatban, amikor elengedtem a fogantyút, már röpült felénk az első gránát. Olyan alacsonyan süvített el felettünk, hogy lehajoltam; a tompán puffanó robbanásra felpillantva, láttam, hogy nyomvonalunkba visszahullik a felszökkent vízoszlop. Ha nem adja Van Dorp ezt a tippet, már első lövését telitalálatként könyvelheti el a német.

A kis Waterman nem tudhatta, hogy Van Dorpnak köszönheti teste egyben maradását; ezt közülünk nem tudta más, csak én. Akkor ébredtem ennek tudatára, amikor társaim arcát megpillantottam; olyan leplezetlen csodálattal bámultak a vén Rettenthetetlen kapitányra, hogy csaknem hátrafordultam megnézni, ki áll mögöttem. Aztán visszazökkentem szerepembe.

Rettenthetetlen kapitány dacolt a tengerrel. Mértani pontossággal kormányozta hajóját. A gránátok meg a hajó mintha népi táncot lejtettek volna klarinét- és törökdob-kísérettel, pontosan megszabott mozdulatokkal. Görcsös szorongást éreztem, aztán feloldódást, majd újra görcsös szorongást, s újra remegni kezdett a térdem arra a lassan felderengő gondolatra, hogy ezt lehetetlen tovább folytatni. Ez őrület. Aztán hirtelen megszűnt a zene. A német leadta a tizenkét lövést.

Legjobb tudomásom szerint ez volt a megnyitás. Visszatértem eredeti útvonalamra, egész erővel előre, és légüres térben lebegve vártam. Roncsunk ott lehetett valahol, közvetlenül a látóhatár mögött, de még nem látszott. Teljes sebességgel haladtunk arrafelé; ekkor egy villanást láttam a mögöttünk ködlő szemhatáron, és én teljesen gépiesen villámgyorsan átváltottam a géptelegráfot egész erővel hátra pozícióba. A hajó megrándult, orra a hullámok alá bukott, a parancsnoki híd annyira remegett, hogy minden csörömpölt rajta, aztán visszaszántottunk a nyomvonalunkba. Most is mélyen fölöttünk süvített el a gránát; most is előttünk csapódott a vízbe. Újra megkezdődött a népi tánc, s megint addig tartott, amíg a tizenkét lövésből futotta. Ekkor már biztos voltam benne, hogy Van Dorp megtalálta a megoldást. Mi bírjuk az iramot, amíg a szenünkből futja, a tengeralattjáró lőszerraktára pedig sokkal előbb kiürül. Csak azon csodálkoztam, hogy a német hadi cselünket nem ismerte fel, de úgy látszik, nem érte fel ésszel.

Négyszer ismételtük meg bonyolult tánclépéseinket, s végül már hátborzongató közelségben csapódtak be a gránátok. Aztán a láthatáron elszabadult a pokol. Kétszeres sortűz dübörgött el a fejünk fölött, mélyrepülésben szálló repülőgépekre emlékeztető berregéssel. Aztán messze mögöttünk négy tejfehér vízoszlop szökkent fel a tengerből. Bármi baja lehetett is a roncsnak, a szeme kitűnő volt.

Az angol hajó első sortüze különös hatással volt rám: tökéletesen megbénított. Egész erővel előre irányba váltottam a géptelegráfot, de ez csupán reflexmozgás volt. Aztán csak álltam a parancsnoki hídon bamba mosollyal, mint egy félkegyelmű, s éreztem, hogy megroggyan a térdem.

A mellvédre borulva kétségbeesetten törtem a fejem, mit kell most tennem, mit kell most mondanom, de fogalmam sem volt róla, mit tegyek. Még a legismertebb tárgyak neve sem jutott eszembe, mint például zsineg vagy vontatókötél; csak álltam némán, Rettenthetetlen kapitány pedig ellebegett mellőlem, cserbenhagyott, s én vártam, mint a színész, aki belesült a szerepébe.

Mikor beálltunk a roncs mellé, rémülten néztem a hajót. Olyan feladat állt előttem, amelyet legalább százszor elvégeztem, a vizsgát is letettem, végigcsináltam a legapróbb manővereket, még álmomban is el tudtam volna mondani. De abban a pillanatban nem tudtam. Fogalmam sem volt róla, hogy a vontatókötelet kell-e a hajó árbocára erősíteni, s úgy kell-e elvontatnom, vagy pedig orromat az összeroncsolódott fartőke alá dugva tolnom kell-e a hajót. Már-már mondani akartam valamit, amivel leromboltam volna a tekintélyemet, de ekkor zavart agyam dzsungeléből kígyómódra egy ravasz gondolat siklott elő. Olyan álnok mosollyal, mint még soha, a kis Watermanhoz fordultam, és azt mondtam neki:

– No, kormányos, hadd lássam, mit tudsz. Vedd át a parancsokságot.

A fiú mintegy álomból ébredve pislogott, nyelt egyet, és így szólt:

– Igenis, kapitány.

Mikor belefújt a sípjába, és éles hangján vezényszavakat ordítozott, megpróbáltam pipára gyújtani. Háromszor is nekifogtam, aztán feladtam a reménytelen kísérletet, nehogy feltűnjön, mennyire reszket a kezem.

Kábán figyeltem az eseményeket. Egyszer-kétszer felrezzentem arra, hogy a kis Waterman kérdez tőlem valamit, de fogalmam sem volt róla, hogy mit. Ravaszul azt feleltem neki:

– Nem, nem, csak folytasd. Nem segítek neked; hadd lássam, mit tudsz – s kifürkészhetetlen arckifejezéssel tovább szívogattam kialudt pipámat.

Nem tudom, mit csinálhatott a kis Waterman, de remekül megoldotta a feladatát. Húsz percbe se telt, s már útban voltunk hazafelé a vontatókötélre vett ronccsal a fülsiketítő ágyúdörgésben, mert a roncs ágyúi idegzsibbasztó monotonsággal egyre dörögték. Úgy rémlett nekem, hogy, Dop hasonló körülmények között csinált valamit, valami fontosat, de sehogy sem tudtam emlékezetembe idézni, mit csinált. Csak jó tizenkét óra múlva jutott az eszembe, mikor már csaknem otthon voltunk. Éppen Van Dorp klinikai vizsgálóasztalán hevertem, s a kis Waterman bejött hozzám. Láttam rajta, hogy szeretne mondani valamit, de nem tudja, hogyan kezdjen hozzá. Én orcátlanul megjátszottam a szórakozott professzort, és felvont szemöldökkel megkérdeztem tőle:

– Nos?

– Rettentően sajnálom, hogy megfeledkeztem a gőzsípról, kapitány. Tudom, jeleznem kellett volna, hogy tüzet szüntess, de nem tudom, mi történt velem. Tökéletesen megfeledkeztem a sípról. Sajnálom.

Szédelegve, üres tekintettel bámultam rá vagy egy pillanatig, aztán hirtelen eszembe jutott, miről feledkeztem meg: A „D”-borítékban foglaltak értelmében nekünk kellett irányítanunk gőzsípunkkal a roncs ágyúit. Egy hosszú fütty, hogy tüzelj, két hosszú fütty, hogy tüzet szüntess. Ezért folytatta az angol hajó az ágyúzást, holott a tengeralattjáró már régen lőtávolságon kívül volt. Az angol hajó szinte vallásos makacssággal, betű szerint követte az utasítást, és várta a mi tüzet szüntess jeladásunkat, míg ágyúi vörös-izzóvá nem váltak.

A botrányos esetre nem tudtam, mit mondjak. Szegény fiúnak komolyabb mentsége volt, hogy megfeledkezett a jeladásról, mint nekem; váratlanul szakadt a nyakába a vontatóhajó parancsnoksága, mikor a mellvédre dőlve, mit sem sejtve a kedveséről vagy az anyjáról álmodozott. Már megint ott tartottam, hogy megszólalok, és lerombolom tekintélyemet, de a kígyó újra előkúszott a dzsungelből, és ezt sziszegte: felejtsük el, ettől eltekintve nagyon szépen megcsináltad. S így szóltam:

– Felejtsük el, öcskös, ettől eltekintve nagyon szépen megcsináltad.

– Köszönöm, kapitány – mondta ő –, hogy nem szidott le érte odafent a parancsnoki hídon, hogy… azért jöttem be, hogy ezt megmondjam.

A kígyó a fülembe sziszegte: lódulandusz, s én atyai mosollyal kimondtam. A kis Waterman kiment, s én ott maradtam letaglózva. Isten a tanúm, egész életemben azzal áltattam magam, s végül már magam is elhittem, hogy a jellemem makulátlan; most váratlanul lehullt rólam a lepel.

Nem tudom, mi baja lehetett a kávénak, amivel a szakács kínált bennünket, mikor befutottunk a kikötőbe. Valószínűleg órákig a tűzhelyen fortyoghatott, mert úgy felkavarodott tőle a gyomrom, mint egy lakodalmas ebnek. A következő félórában annyira lekötötte a figyelmemet, hogy a kávét magamban tartsam; szinte észre se vettem, mi történik körülöttem.

Az angol hajót átadtuk a kikötő vontatóinak, s a kapitányát felvettük a hajónkra. Vén szószátyár volt, be nem állt a szája, de én alig-alig válaszolgattam neki. Mereven, némán álltam a parancsnoki hídon agyaramra vett pipámmal, hátradugott kézzel. Minden figyelmem arra összpontosult, hogy legyűrjem az öklendezést.

Kikötés közben láttam, hogy a mellettünk levő vontatóhajó kifutásra készen áll; az irodába lépve ott találtam Dopot, amint az utasítást olvassa. Megkérdezte tőlem, jól utaztam-e, bólintottam. Dop izgatottnak látszott, s olyan rejtélyes képet vágott, mint aki titokban meglepetést tartogat a számomra. Az angol kapitány megszólalt:

– Ellenséges tűzben sosem láttam még ilyen bravúros hajóteljesítményt. Mondhatom, fiúk, a kisujjatokban van a szakma minden csínja-bínja.

Jobban örültem volna ennek a megjegyzésnek, ha nem vagyok annyira rosszul: pillanatnyilag egyetlen gondolatom volt, hogy az űrlapokat minél gyorsabban kitöltsem. Hála az angol kapitány fürge eszének, pár perc alatt megvoltunk; alig hagytam neki annyi időt, hogy a hagyományos köszönetet elmotyogja. Útban az ajtó felé odavetettem neki egy udvarias szólamot, s már csaknem kiléptem, de ekkor egy hang, amelyet még addig nem hallottam, visszahívott. Jellegzetesen angol hang volt, s olyan lakonikus, hogy egy pillanatra azt hittem: a szobának háttal ülő távírászok közül valamelyik bekapcsolta a BBC-híreket. A brit sorhajóhadnagy szólított meg, akit mindeddig másként se láttam, csak amint a körmét tisztogatja, az öngyújtóját töltögeti, vagy hosszú szárú pipáját szívja.

– By the way, captain![5] – szólt utánam – feltevésem szerint nem látta tisztán a tengeralattjárót.

– Nem, nem láttam tisztán, csak egy hosszú, szürke vonalkát láttam a láthatáron – feleltem.

– Ön azt állítja, hogy öt, egyenként tizenkét lövésből álló sorozatot adott le önökre. Meg tudná-e nekem mondani azt is, lemerült-e a sorozatok között, vagy pedig a felszínen maradt?

Azt feleltem, hogy ezt nem figyeltem meg. Túlságosan kavargott a gyomrom ahhoz, hogy megkérdezzem, miért merült volna víz alá az egyes lövéssorozatok között. A sorhajóhadnagy a lehető legközömbösebb mosollyal így szólt:

– Eleget tudok, köszönöm.

Kinyitottam az ajtót. Dop utánam sietett. Odasúgta nekem:

– Megesküszünk!

– Jól teszitek. Mikor? –– kérdeztem.

– Mihelyt visszaérkezem erről az útról. Leszel a tanúm? – kérdezte.

– Szívesen – mondtam. Sietnem kellett, hogy minél előbb kijussak: alig csukódott be mögöttem az ajtó, odakint a sötétben kifordult a gyomrom.

Éppen elkészültem, amikor az angol kapitány újra kinyitotta az ajtót. Megkönnyebbült szívvel gondoltam, hogy senki sem látott, de ekkor, mielőtt a bezáródó ajtó felfedte a fényt, közvetlen mellettem egy alak bizonytalan körvonalait vettem észre. Csak egy pillanat volt az egész, de elegendő ahhoz, hogy felismerjem az alakot. Stella volt.

A Grand Hotel felé botorkálva azt bizonygattam magamnak, hogy Stella nem vehetett észre. Mikor a hallba beléptem, a vén portás kiemelkedett a fogadópult mögötti kriptájából. Végigfürkészett rövidlátó szemével, s az ujjamon levő rangjelzősávok láttára előhúzott egy papírba göngyölt palackot s megkérdezte:

– Egy kis itókát, kapitány? Kantináron.

Fejemmel nemet intettem, és a lépcsőhöz botorkáltam. A vén portás utánam kiáltotta:

– Sajnálod az ilyen magamfajta vénembertől azt a kis mellékkeresetet, mi, te irigy kutya!

Furcsa szerzet volt az a portás; még a napfényt is irigyelte tőlünk. Lehet, hogy csak a háborút utálta, mert az megzavarta nyugalmát élete alkonyán, és az ő számára mi testesítettük meg a háborút.

Ott feküdtem a sötétben a fekhelyemen, hallgattam a körülöttem alvók szuszogását és hortyogását, s olyan rosszul voltam, hogy moccanni se mertem. Remegett a testem, s majd széthasadt a fejem. Már-már úgy volt, hogy felkelek, és kimegyek a lépcső melletti W. C.-be, de nem került rá sor, mert közben elaludtam. Sötét, nyomasztó sóvárgástól áthatva álomba merültem. Asszonyt kívántam, nem volt neve, sem arca, egyszerűen csak asszonytestért sóvárogtam: soha életemben nem éreztem még olyan állati érzékiséget. Mire tudatosult bennem ez a gondolat, annyira elkábítottak az altató-pirulák, hogy már mulattatott a szituáció. Felkuncogtam, de ettől újra felkavarodott a gyomrom, hát dúdolni kezdtem. „Kemény fiúk, nagy legények” – dúdoltam, s nagyon szellemesnek éreztem magam. Aztán mély álomba merültem.

Mikor másnap este bementem a főparancsnokságra jelenteni, hogy keressenek a Social Centre-ben, ha szükség van rám, Van Dorp még nem érkezett vissza, de Dop hajója éppen akkor futott be.

A kis irodában a Vlieland által bevontatott roncs kapitánya az űrlapok kitöltésével foglalatoskodott; nem figyeltem meg, milyenforma ember vagy milyen nemzetiségű lehet, mert Dop helyett Kecskebőr ült mellette. Rögtön tudtam, hogy Dop meghalt, még mielőtt Kecskebőr felpillantott, és megláthattam volna az arcát.

Nem rendültem meg. Olyan sok minden történt az utóbbi tíz nap alatt, azóta, hogy Dopot évek múltán viszontláttam, hogy szívem kissé megkérgesedett.

Nem az volt az első gondolatom, hogy: rettentő! vagy ehhez hasonló, amit az ember normális körülmények között gondol, ha megtudja, hogy meghalt a legjobb barátja, hanem az, hogy: istenem, mi történt?, mert érthetetlen volt, hogy telitalálat esetén egy olyan kis hajó fedélzetén csak egyetlen ember pusztuljon el. Lehet, hogy Dop lesodródott a fedélzetről.

Kecskebőr elmondta, hogy valóban ez történt. Útban a roncs felé egy repülőgép gépfegyvertüzet zúdított rájuk; kétszer is lecsapott, Dop a második támadás során esett el. Az utolsó pillanatig nem volt hajlandó fedezékbe bújni; akkor a mellvéd mögé akart guggolni, de már késő volt. A repülőgép jobb oldali irányból támadt, Dop a parancsnoki híd bal oldali végén állt; már nem maradt annyi ideje, hogy a kormányház mögé bújjon, ezért át akart mászni a mellvéden, hogy a pozíciólámpásra üljön. Vagyis inkább Kecskebőr feltételezi, hogy ez lehetett Dop szándéka, különben érthetetlen volna, miért akart átmászni a mellvéden. Akkor érte találat, amikor keresztben ült rajta; felsikoltott, hátrahanyatlott, az oldalához kapott, és lezuhant a hajóról. Megállították a hajót, majd órákig köröztek arrafelé, de Dopnak nyoma veszett.

Kecskebőr elbeszélése után az öreg kapitány újra üvölteni kezdett, öklével verte az asztalt, rá akart ijeszteni az angol tengerésztisztre azzal a fenyegetéssel, hogy otthagy csapot-papot, ha hajói nem kapnak légi fedezetet. Az angol némán hallgatta, csak a pipáját szívta. Az öreg kapitány elvetette a sulykot, amikor ultimátumába a vízszintes irányba lövő ágyúkat felvette, mert ebben az esetben nem azért történt baj. De a megjegyzés elkerülte az angol figyelmét, lehet, hogy máshol járt az esze.

Csak akkor jutott eszembe a kulcs, amikor odakint megálltunk Kecskebőrrel, s hallottam, hogy azt mondja nekem:

– Fel kell mennem a nőcskéjéhez, hogy elmondjam neki.

Szemlátomást húzódott a feladattól, hát azt mondtam neki:

– Ha akarod, megteszem én.

Együtt mentünk le a kikötőhídról; mikor felajánlottam, hogy én megyek, Kecskebőr megállt, s ugyanúgy nézett rám, mint akkor, amikor a klub asztalánál elköltött első vacsorám után kimentem az ebédlőből. Nem értettem, mi leli, hát megkérdeztem tőle:

– Mi baj van?

– Semmi – felelte, s ezzel faképnél hagyott.

Hagynom kellett volna, hadd menjen, de utána futottam. Kissé bántott a lelkiismeret, mert még mindig azt tartottam, hogy azok, akiket veszteség ért, joggal elnézést érdemelnek. Jóllehet annyira tárgyilagos hangon mondta el Dop halálának történetét, mint aki sürgönytudósítást diktál a helyi sajtó részére, még most is nagyon sápadt volt. Némán ballagott mellettem egészen a kikötőhíd végéig; ott csak ennyit mondott:

– Jó mulatást – s ezzel befordult a sarkon. Most utána kellett volna rohannom, meg kellett volna ragadnom Kecskebőr mellényét, s meg kellett volna kérdeznem, mi az ördögöt akar ezzel mondani. De hagytam, hadd menjen.

Elindultam a lakás felé, magyarázatot kerestem a viselkedésére. Lehet, hogy ismeri a kulcsok történetét, és csak most fedezte fel, hogy Dop nekem adta tovább. Ezt abból sejthette, hogy felajánlottam, én megyek fel helyette Stellához. Talán arra számított, Dop őt szemeli ki utódjául; úgy láttam, hogy nagyon jó barátságban voltak. Azt gyanítottam, vagy megsértődött, hogy Dop mégsem őt nyilvánította legjobb barátjának, vagy pedig féltékeny rám, mert arra várt, hogy ő veheti át a lakást.

Jómagam pillanatnyilag nem a lakásra gondoltam, hanem Stellára, s azon töprengtem, hogyan közöljem vele a hírt. Mindaddig még nem hárult rám az a kötelesség, hogy egy nővel közölnöm kelljen férjének halálhírét, s már megbántam, hogy magamra vállaltam. Mikor az emeletre felérve megálltam Afrika térképén, a fejjel lefelé lógó kettessel jelzett ajtó előtt, neki dőltem a falnak, és a kulcslyukra bámultam. Azon töprengtem, hogy lenne jobb: kopogjak-e, vagy használjam a kulcsomat. Miközben feljöttem a lépcsőn, a markomban szorongattam a kulcsot, s most éreztem, hogy forró. Az ajtóréshez nyomtam a fülem, de nem hallottam semmit; bekopogtam.

Bátortalan kopogtatás volt, nem kaptam rá választ. Ha otthon volt is a leány, aligha hallhatta. Már-már rászántam magam, hogy újra bekopogok, de ekkor közelgő lépéseket hallottam a lépcsőn, elhatároztam, hogy várok, míg megszűnnek a lépések. Hallottam, hogy emeletről emeletre egyre közelednek a léptek, közben végigcsoszogva a pihenőkön; mikor felértek az alattam levő emeletre, kopogtatást hallottam. Azt hittem, hogy a tejes jár a házban; mikor a léptek nekivágtak az utolsó emeletnek, és felbukkant egy férfi, kiderült, hogy a postás.

Látta, hogy ott állok és megszólított:

– Jó napot. Szép idő van.

Ezzel egy levelet csúsztatott be Stella ajtaja alatt, bekopogott, és megindult lefelé. A lépcsőről visszanézett, és megkérdezte tőlem:

– A tizenkettest keresi?

Zavarba jöttem, s azt feleltem:

– Igen, de azt hiszem, nincsenek itthon.

– Hogy az ne lenne itthon? – jegyezte meg a postás. – Először történne, mióta ezt a kerületet járom. Tudomásom szerint sose megy el otthonról. – Mielőtt eltűnt a szemem elől, még visszaszólt: – Kopogjon hangosabban, akkor majd kijön.

Bevártam, míg megszűnt a postás léptének nesze, aztán bedugtam a kulcsot a zárba, megforgattam, és beléptem a lakásba.

A konyhában nem volt senki, a hálószoba ajtaja tárva-nyitva állt. A gyékényszőnyegen ott fehérlett s négyszögletes levél, amit a postás becsúsztatott az ajtó alatt. Biztos voltam benne, hogy a leány nincs otthon, mert üresnek éreztem a lakást. Aztán eszembe, jutott, hogy mindkét alkalommal, amikor Doppal feljöttem ide, ugyanilyen érzésem volt. Köhintettem, de nem hallottam semmi neszt. Talán még sincs otthon a leány; legjobb lenne, ha levelet hagynék tíz asztalon, néhány sorban megkérném, hogy hívjon fel, mihelyt, hazaérkezik.

Felkaptam a gyékényről a levelet, hogy a hátára felírjam az üzenetet; mikor megfordítottam, megláttam a címzést: Captain David de Jong, KLM, 12 Seaview, Esplanade, Westport.

Míg a levelet néztem, a hálószobából zajt hallottam, elfojtott köhögésnek tetszett. Annyira megriadtam, hogy megfeledkeztem elfogódottságomról, s a hálószoba ajtaja felé mentem.

A hálószobát üresen találtam, de szépen ki volt takarítva. Virágos terítő fedte az ágyat, a bőrrámába foglalt fénykép mereven mosolygott a szekrény tetején. Halkan megszólaltam:

– Stella?

Ekkor ismét hallottam a hangot. A fürdőszobából jött, s most már felismertem. Valaki öklendezett.

Egy pillanatig mozdulatlanul hallgatóztam. Bementem volna hozzá, hogy segítsek neki, de nem tudtam, hogyan. Eszembe jutott, hogyha gyermekkoromban kifordult a gyomrom, anyám a homlokomra tette nyugodt, hűvös kezét; az én kezem izzadt volt, és tulajdonképpen nem ismertem a leányt eléggé ahhoz, hogy beléphessek a fürdőszobájába. Tulajdonképpen egyáltalán nem ismertem.

Visszamentem a konyhába, körülnéztem, aztán leültem. Levettem a sapkámat, és az asztalra tettem. Szemem a levélre tévedt, felkaptam, visszaraktam a gyékényre, címzéssel lefelé fordítva. Aztán újra leültem, és ujjaimmal doboltam az asztalon. Később felkaptam a kezem, s láttam, hogy nedves folt van a helyén; letöröltem a zubbonyom ujjával.

Eszembe jutott, hogy mikor a leány felvarrta rá a rangjelző sávokat, hogyan szöszmötölt kamaszkeze a körömollóval, milyen kedves volt hozzám. Mélységes részvétet éreztem iránta, s már nem akartam szökni előle. Elvégre én voltam az egyetlen ember, aki gyámolítója lehet ebben a szomorú pillanatban, hacsak annyiból áll is az egész, hogy kiöntheti nekem a szívét. Itt csak én ismertem Dopot olyan vidám gyereknek, amilyen az ő társaságában lehetett; Kecskebőr csak ingerült, hangoskodó oldaláról ismerhette. Ha volna kedvesem, s valaki kénytelen lenne tudatni vele, hogy elestem, még elgondolni is szörnyű, hogy a kis Watermanra hárulna ez a feladat, hiszen neki fogalma sincs róla, milyen ember voltam én. Ő a vén Rettenthetetlen kapitány halálhírével érkezne; szegény kis bárányka nem is tudná, kiről beszél a kis Waterman.

Csak ültem, vártam, de nem tudtam összefüggően gondolkodni; egyre hallgatóztam. A fürdőszobában már csend volt, s én találgattam, mit csinálhat most a leány. Azon töprengtem, miért fordult ki a gyomra, talán már tudja, mi történt. Lehet, hogy meghallotta a köhintésemet; talán elég volt neki az a tény, hogy hallotta az ajtónyílást, de Dop hangja nem szólalt meg: „Hé, hol bujkálsz?” Aztán ajtónyikorgást hallottam és felálltam.

Soká tartott, míg bejött. Előbb azt hittem, hogy ott áll a hálószobában, és ugyanúgy hallgatózik, mint én a konyhában. Aztán halk sercegést hallottam, majd egy kis koppanást, üveglapra tett kemény tárgy koccanását. Ebből sejtettem, hogy megállt a pipereasztalkánál és megfésülködött.

Egy pillanatra felötlött bennem a gondolat, hogy talán mégsem tudja, mi történt; talán azt sem tudja, hogy ott vagyok. Mikor belépett, minden kétségem eloszlott.

Belépett, ugyanúgy, ahogy már kétszer láttam: kék pongyolában, fehér szalaggal a hajában. Mosolygott, de siralom volt látni. Vászonfehér arcával, erősen kirúzsozott ajkával olyan volt, mint egy bohóc. Rám emelte elgyötört, szelíd tekintetű szemét, és így szólt:

– Halló. – Nem remegett a hangja.

– Pardon – mondtam, s azon töprengtem, mit mondjak, de ő nem adott rá alkalmat, hogy megszólaljak. Megkérdezte tőlem:

– Nem ennél valamit?

– Ahogy parancsolod – feleltem, mert sután hangzott volna, ha más választ adok. Ő a tálalóasztalhoz lépett, és megkezdődött a fehérbabos pirítós ceremónia Eszembe jutott, amikor Dop azt mondta nekem, hogy Westportban ő csinálja a legfinomabb fehérbabos pirítóst; eszembe jutott az az este, amikor egy falat se ment le a torkomon. El akartam mondani neki, hogyan esett el Dop, hogy nem szenvedett sokat, de meggondoltam magam, bevárom, amíg magától érdeklődik.

Sokáig állt ott, háttal nekem, kenyeret szelt, felrakta a pirítórácsra, kinyitott egy konzervet, a tartalmát belerázta egy láboskába, s a láboskát feltette a gázra. Közben nem szólt egy szót se, s olyan nyomasztó volt a csend, hogy nem bírtam tovább. Megszólaltam:

– Egy repülőgépről gépfegyvertalálat érte, és lezuhant a hajóról. Talán nem is érezte, talán nyomban…

Nem fejezhettem be a mondatot, mert megfordult. Olyan kétségbeesett volt az arca, hogy a torkomon akadt a szó. Azt mondtam:

– Pardon, én… talán együnk.

Asztalhoz ültem, és a sapkámon levő címert bámultam, de ő elvette a sapkámat, és egy tányért tett a helyére.

– Köszönöm – mondtam, s már ettem volna, de nem volt még evőeszközöm. Ő még egy tányért tett az asztalra, s maga is leült; aztán észrevette, hogy nincs evőeszközöm.

– Ó, pardon – mondta, felállt, és kést meg villát vett elő.

Némán eszegettünk egy darabig. Én a tányéromat bámultam, de közben néha önkéntelenül a kezére pillantottam. Úgy evett ott, mintha mi sem történt volna, s én nem értettem, hogy tudja így tartani magát. Csak angol nők képesek így viselkedni; biztosan ő is a hagyományos angol nevelésben részesült, hogy leplezze érzelmeit, és ne hozzon zavarba másokat. Amíg így eszegettünk, egyre jobban furcsállottam a viselkedését; szerettem volna, ha hangos zokogással vagy bármely más módon elárulja, mi megy végbe benne. Végül már tűrhetetlen volt az önuralma.

Hirtelen megkérdezte:

– Mikor költözöl be a lakásba?

– Nincs szükségem a lakásra; nyugodtan itt maradhatsz, amíg el nem döntőd, mit csinálsz – feleltem.

– Nem, ezt nem engedem. Megígérted, hogy átveszed a lakást, különben nem kaptad volna meg a kulcsot. Ragaszkodom hozzá, hogy tartsd meg a szavad; ez fontos – mondta.

Ez már több volt a soknál. Letettem a villát, és azt mondtam:

– A legjobb barátom volt. Ma délelőtt esett el. Én nem vagyok angol, én nem tudok nyugodt lélekkel babos pirítóst enni, és úgy viselkedni, mintha sose élt volna. Én…

Ekkor keményen megfogta a kezem. Jéghideg volt a keze.

Felpillantottam, és láttam, hogy a feje előrecsuklik, s hosszú haja kétoldalt az arca elé hull. Szégyenkeztem a gondolat miatt, de gyönyörűnek láttam abban a pillanatban. El akartam róla kapni a szemem, de ő felemelte a fejét, és rám pillantott, olyan szuggesztív volt a szeme, hogy fogva tartott. Egy pillanatig úgy éreztem, hogy mindezt átéltem már valamikor, hogy ugyanígy közöltem valakinek a halálhírét, és ő ugyanúgy hallgatta végig.

Ez az érzés arra késztetett, hogy magatartását, mint szükségszerűséget elfogadjam. Megkérdeztem tőle:

– Miben lehetek segítségedre?

Ő egy pillanatig gondolkodott, aztán így felelt:

– Nagyon szeretném, ha a legközelebbi út után nálam vacsoráznál. Akkor megbeszélhetjük a lakásügyet, és eldöntjük, mit csinálunk.

– Ahogy parancsolod. Viszontlátásra – mondtam és elmentem.

Csak egy hét múlva mentem vissza hozzá. Azon a héten háromszor mentünk ki a hajóval, kétszer éjfél után vetődtem haza, olyan fáradtan, hogy alig bírtam elvánszorogni az ágyamig. Persze, más oka is volt, hogy nem mentem fel hozzá, csakhogy akkor még nem tudtam, mi az.

Az első két alkalommal hiába mentünk ki. Nem találkoztunk tengeralattjárókkal, de mire elértük azt a mezőt, ahol a jelentés szerint a roncsnak lennie kellett volna, a roncs eltűnt. Mindkét alkalommal eredménytelenül cirkáltunk a környéken, aztán feljött a távírász a parancsnoki hídra jelenteni, hogy a főparancsnokság elveszettnek nyilvánította a roncsot, és felszólít bennünket, hogy az esetleg életben maradottakat szedjük fel. Tovább cirkáltunk, kerestük az életben maradottakat, de senkit sem találtunk. Első alkalommal semmit sem láttunk, másodízben pedig csak úszó hajódeszkákat.

Amikor harmadízben hajnaltájban elértük azt a helyet, ahol a jelentés szerint a roncsnak lennie kellett, tompa robbanást hallottunk, s a láthatáron friss füstfellegek gomolyogtak. Mikor a közelbe értünk, meghallottuk a jól ismert, kemény, fémes dörrenéseket: egy tengeralattjáró ágyúlövéseit. Ez nem jelenthetett mást, mint azt, hogy a roncshajó a levegőbe röpült, s a tengeralattjáró most a mentőcsónakokat lövi. Tartottuk az irányt, és teljes gőzzel haladtunk arrafelé, hogy segítsünk a hajótörötteken, jóllehet tudtuk, hogy későn jön a segítség. Megparancsoltam a fedélzetmesternek, hogy fedjék fel és helyezzék tüzelőképes állapotba a gépágyút. A fedélzetmester olyan kétkedő arcot vágott, mintha arra kértem volna, hogy helyezze menetkész állapotba a padlásra felcsapott, ócska triciklit.

Nem sikerült a roncsot annyira megközelítenünk, hogy megállapítsuk, mi történt vele, mert mielőtt odaértünk volna, közvetlenül előttünk felbukkant egy tengeralattjáró. Most tisztán láttam: csúf, szürke alkotmány volt, sokkal kisebb, semmint képzeltem. Víz csorgott az orrlyukaiból, amikor felbukkant, s még mielőtt teljesen a víz színére emelkedett, láttam, hogy az első fedélzetén automatikusan előrecsúszik az ágyú. Aztán felpattant a parancsnoki torony csapóajtaja, és kibújt rajta egy csomó apró emberke; amikor az ágyúhoz rohantak, ráordítottam a fedélzetmesterre:

– Tüzelj!

A fedélzetmester néhány matrózzal csavargatni, rángatni kezdett rengeteg apró kereket, fogantyút és emeltyűt, a berozsdásodott vasalkotmány csikorogva megfordult a talpazatán, aztán működni kezdett.

Pokoli lármát csapott. Amennyire én láttam, nem találtunk el semmit, még a becsapódó golyókat sem láttam sehol. Úgy zakatolt a tűzokádó szörnyeteg, mintha nem két, hanem hat csöve lenne; de bárhogy forgatta és csavargatta a fedélzetmester a maga matrózaival, a gépágyú mereven az égnek meredt.

Mégis meglepő hatása volt. Az apró emberkék visszarohantak a parancsnoki toronyba, s úgy eltűntek, mint a sicc. Az egyik egy pillanatra visszamaradt, és hősiesen matatott az ágyú takaróján, de valaki ráripakodott a parancsnoki toronyból, mint egy dühös anya a gyermekére a strandon, s erre az utolsó emberke is eltakarodott. Abban a pillanatban, amikor a parancsnoki torony csapóajtaja bezárult, a hirtelen beállott csendben a fedélzetmester nagyot káromkodott. Felpillantott a parancsnoki hídra, tehetetlen dühében a gépágyúra mutatott, és felkiáltott hozzám:

– Bedöglött ez a vacak! – Megfordult, és belerúgott a gépágyúba, aztán sajgó lábához kapott. A tengeralattjáró lebukott, úgy szortyant a víz, mint egy hatalmas, kiürülő fürdőkád; az a néhány pillanat, mielőtt teljesen eltűnt, elegendő lett volna nekem, hogy megcsáklyázzam, ha vontatóhajó helyett jégtörővel vagyok. Mihelyt eltűnt a tengeralattjáró, gyorsan továbbmentünk a roncshajó felé. Könnyen megtaláltuk a helyét, mert még mindig füst gomolygott fölötte; csak már nem volt annyira sűrű. Tudomásom szerint mezőgazdasági gépekből állt a hajórakomány; az a mód, ahogyan a hajó a levegőbe repült, elárulta, miféle mezőgazdasági gépeket szállított. Sosem értettem, miért nem vallják be jelentéseinkben nyíltan a lőszerszállítmányokat; talán az a tény okozta, hogy az Egyesült Államok akkor még semleges volt. Imitt-amott fahulladékok úszkáltak, s észrevettünk egy tutajt is; megközelítettük, de láttuk, hogy üres. A szikratáv-írász feljött a parancsnoki hídra jelenteni, hogy a főparancsnokságtól most érkezett tudósítás szerint a roncs rövid S.O.S. adás után elnémult, s ez azt jelenti, hogy ellenséges hadműveletek következtében elsüllyedt, mivel a roncsok csak akkor használhatják a rádiójukat, ha az ellenség valóban megtámadja őket. Visszafordítottam a hajót, és megindultunk hazafelé.

Alig jutottunk egy mérföldnyire, várakozásomnak megfelelően újra felbukkant a tengeralattjáró. Ez alkalommal nem várhattunk fedezetet a roncs ágyúitól, s jóllehet gépágyúnk végleg bedöglött, elhatároztam, úgy teszünk, mintha még mindig veszélyesek lennénk. Mihelyt megpillantottuk hajónktól jobbra a tengeralattjárót, irányt változtattam, és megindultunk a tengeralattjáró felé. Még elég messze volt tőlünk, s én a távcsövön figyeltem, hogy az apró emberkék újra előbújnak a parancsnoki toronyból, odarohannak az ágyúhoz, és leveszik róla a takarót. Mikor célba vettek minket az ágyúval, és megláttam, hogy villan az első lövés, átvettem a kormányt, és elkezdtem cikcakkozni. Az első gránát elsüvített fölöttünk, és jóval mögöttünk csapódott be. Bármilyen elevenen reagált is a hajó a kormányra, tudva-tudtam, hogy egy mesterlövésszel szemben sosem cikcakkozhatunk elég gyorsan, s miközben egyre közelebb csapkodtak körülöttünk a gránátok, már-már azt hittem, hogy most az egyszer rajtavesztünk. De a legnagyobb meglepetésemre a németek abbahagyták a tüzelést, amikor már úgyszólván a markukban voltunk: az emberkék gyorsan betakarták az ágyút, visszarohantak a parancsnoki toronyba, a csapóajtó bezárult, és a tengeralattjáró a víz alá merült. Mindez még jóval a mi légelhárító lövegünk lőtávolságán kívül történt, még abban az esetben is, ha az tüzelőképes és vízszintes irányba is tudna lőni. Úgy látszik, aznap szerencsém volt.

Leszóltam a szócsövön a gépházba, hogyha haza akarunk jutni, sebesebben kell haladnunk, mint a tengeralattjárónak, vagyis ez alkalommal joggal hozzányúlhatunk a biztonsági szelepekhez. Nem csodálkoztam volna, ha gépészem megtagadja a parancsot, hiszen ő olyan ember volt, akit a gépházon kívül a világon semmi sem érdekelt, és inkább vállalta volna, hogy egy telitalálat röpítse a levegőbe, semmint a felrobbant kazán. Mégis engedelmeskedett nekem; úgy röpült a Zeeland, mint még soha.

Nem tudni, miért, de hajónk sebessége felvidította a legénységet. Nevetve nézték az orrhullámot meg a sodorbarázdát, és vállon veregették egymást; a kis Waterman megkérdezte, megmérheti-e a sebességet. Mikor nemet mondtam neki, csalódottnak látszott; szemlátomást eszébe se jutott már a tengeralattjáró.

A tengeralattjáró újra felbukkant, most már mögöttünk. Újra leadta ránk gyilkos sorozatát, a tizenkét lövést, amelyek hajszál híján eltaláltak bennünket; újra lefödték az emberkék az ágyút a tizenkettedik lövés után, s visszafutottak a parancsnoki toronyba, s közben már merülni kezdett a hajójuk; újra szökni hagytak bennünket reménytelen helyzetünkből érthetetlen manőverükkel.

Még kétszer bukkant fel a tengeralattjáró, mielőtt kijutottunk ágyúinak hatósugarából. Mindkét alkalommal távolabb és távolabb volt mögöttünk, s mindkét alkalommal megismételte ugyanazt a manővert; kitakarta az ágyút, leadta ránk az élesen célzott tizenkét lövést, letakarta az ágyút, és a víz alá merült. Távcsövemmel pontosan figyeltem, s mikor eltűnt, lehangolódtam. Nem találtam semmiféle logikus magyarázatot viselkedésére, s jóllehet a kritikus pillanatban történt alámerülése kétségbevonhatatlanul az életünket mentette meg, nem tetszett nekem a dolog. Sehogyan sem tetszett.

Éjféltájban futottunk be a kikötőbe. Mikor az irodába léptem, hogy jelentést tegyek, az öreg kapitány nem ült a székén. Bizonyára aludni ment, amikor megtudta, hogy nem hozunk hajót. Csak az éjszakai ügyeletes szikratávírászt és az angol tengerésztisztet találtam ott. A szikratávírász lábát a rádióasztalra téve könyvet olvasott; az egyik hangszóró halkan ciripelt, de ő szemlátomást nem figyelt oda. A tengerésztiszt éppen a pipáját tisztogatta, piszkos munkál végzett. Beszélgetés közben tovább matatott a lucskos pipaszurkálóval, a szopóka felőli lyukon át papírszeletkéket gyömködött a pipafejbe. Átható nikotinbűz töltötte meg a helyiséget.

Elmondtam neki, hogy ez alkalommal közvetlen közelről láttam a tengeralattjárót, és megadtam a hajó pontos leírását. Fel sem pillantva tovább mesterkedett, mint akinek minden figyelmét leköti ez a tevékenység. Mikor befejeztem a leírást, megkérdezte, alámerült-e a hajó a tizenkettes lövéssorozatok között, s mikor igent mondtam, olyan boldog mosollyal pillantott rám, mint aki jó hírt hallott. Ott ült, egyik kezében a lucskos pipaszúróval, másikban egy mocskos papírgalacsinnal; meg vagyok róla győződve, hogy különben kezet fogott volna velem. Így szólt:

– Kitűnő! Ez az a bizonyíték, amit olyan régen várok. Most már biztos vagyok benne, hogy elkapom a frakkját.

Megkérdeztem, nem beszélne-e világosabban, tekintettel arra, hogy ez engem nagyon érdekel.

– Hogyne, kedves barátom, foglalj helyet.

Leültem, ő meg begöngyölte mocskos szerszámait egy ív írógéppapírba, takaros kis csomagot csinált belőle, és beleejtette a papírkosárba. Aztán megszólalt:

– Az a tengeralattjáró, amely annyira megkeseríti az életünket, egy ócska hajó, a franciák tüzérségi iskolahajónak használták, és a németek ugyanerre a célra vették át. Kapitányának a neve Hasenfratz, régi oktató, és újoncokat képez ki. A múlt hétig még úgy látszott, hogy csak ágyúkezelésből ad leckét, de most mintha minden útra kapna egy torpedót is, mivel lehetetlen, hogy a roncsokat csupán ágyújával el tudná süllyeszteni. Túl könnyű ágyúja van, és azok ellen a lövegek ellen, amelyekkel teherhajóink nagy részét felfegyverezték, nincsenek esélyei. Ezek szerint tulajdonképpeni fő célja a lövészgyakorlat.

– Úgy érti, hogy reánk? – kérdeztem.

– Pontosan úgy – mondta. – Ideális céltábla vagytok: kicsi, de nem túl kicsi, lassú, de nem túl lassú, felfegyverzett, de nem eléggé, és kitűnően irányítjátok hajócskátokat, ami nehéz célzási feladat elé állítja a kezdőt. Hasenfratz ennél jobbat nem is kívánhat magának, de mivel ő ízig-vérig porosz, betű szerint betartja az utasításokat, s minden egyes tanítványa számára tizenkét lövést engedélyez, egy lövéssel se többet. Aztán alámerülnek, és újra felbukkannak, mert az ágyú gyors harcképessé tétele a kiképzés egyik fontos részlete. Valószínűleg nem tűnt fel neked, mennyi idő telt el a felbukkanás és az első lövés leadása között? Ez érdekelne.

Azt feleltem, hogy nem tudnám pontosan megmondani, de az biztos, hogy nem sok.

– Persze sokféle tájékoztató adatot kellett összeszednem, míg barátunkról mindezt kiderítettem – mondta. – Eközben megtudtam tengeralattjáró csoportunktól, hogy a mi flottánkban a rekordidő a felbukkanás és az első lövés leadása között ötvenöt másodperc.

– Csak nem – mondtam, s ő ekkor először pillantott rám úgy, mint aki valóban megnéz.

– Persze nektek bosszantó az a felfedezés, hogy lövészgyakorlatok céljára használnak fel benneteket, s azt hiszem, nem is kell ezt a tényt közhírré tenni.

– Ha netán lenne egy-két ráérő pillanata – szóltam közbe –, esetleg megfontolhatná, nem kellene-e a nevünkben kérvényt meneszteni a főparancsnoksághoz, hogy adjanak végre nehezebb lövegeket.

– Semmi ok a gúnyolódásra, barátom – mondta –, megteszek minden tőlem telhetőt. Síkraszálltam értetek már az első napon, amikor ide beosztottak, s meg vagyok róla győződve, hogy kérvényeimet és jelentéseimet olvasatlanul a papírkosárba dobják, hiszen mindig szóról szóra ugyanazt írom. Én a magam részéről botrányosnak találom, hogy újra meg újra kiküldenek benneteket, hogy álljatok helyt a tengeralattjáró lövegekkel szemben idejét múlt ágyúcskáitokkal; de tekintsd az esetet az ő szemszögükből. Nem közölhetem veled, hány hajókaraván fut be a Western Approachesba, ezt azonban magad is megállapíthatod, ha meggondolod, milyen gyakran vesznek igénybe benneteket. A karavánok hajóiból csak egy elenyésző százalék megy veszendőbe; az ő szemükben ti egy fikarcnyit sem értek, sem ti, sem a roncsok. Mihelyt egy hajó elmarad a karavántól, azonnal veszteséglistára kerül. Ha ti alkalomadtán megmentetek egyet-kettőt, az tiszta nyereség. Én addig küldöm a jelentéseket és kérvényeket, amíg megsokallják és áthelyeznek, hogy ne rágjam a fülüket; de ha kíváncsi vagy, mi az őszinte véleményem, akkor, úgy hiszem, addig nem kaptok nehezebb löveget, amíg a szövetséges flotta utolsó kereskedelmi hajója nincs kellően felfegyverezve. Sajnálom, de így állnak a dolgok.

Egy pillanatig némán meredtem rá. Végeredményben nem is olyan kellemetlen fickó, s biztos voltam benne, hogy igazat mondott, amikor azt állította, hogy közbenjárt az érdekünkben. De azért szerettem volna valakit jól felpofozni.

– Ezek szerint, ha jól értettem önt, mi csak egy maroknyi agyaggalamb vagyunk Hasenfratz kapitány és dedósai számára – mondtam.

Rám pillantott, ugyanúgy, mint Stella nézett rám, amikor azt szerettem volna, hogy elárulja Dop halálhírére támadt érzelmeit.

– Ez igaz – mondta –, de azért azt is megfontolhatnád, hogy nem te vagy az egyetlen.

Ez a felelet annyira feldühített, hogy nagy meg-, erőltetésembe került hidegvérű, illedelmes hősként fel-állam s az ajtón kilépni. Csak odakint megtorpanva jutott eszembe, hogy ez is megmagyaráz valamit a rejtélyes angol karakterből; ez is megmagyarázza, hogyan voltak képesek arcrándulás nélkül olyan soká kitartani teljesen magukra hagyatva a lehengerlő túlerővel szemben. Könyörtelenek voltak mindenkivel szemben, még saját magukkal szemben is.

Dühtől tajtékozva rohantam le a kikötőhídról. Talán kissé bonyolultabb indulatokat kellett volna éreznem, de az a gondolat, hogy mi valamennyien – minden aggályunkkal, reményünkkel, gyávaságunkkal és szerelmünkkel egyetemben – csak élő céltáblák vagyunk egy német tüzérségi kiképző számára, olyan iszonyatos volt, hogy csak őrjöngő dühvel tudtam ellene védekezni. Lerobogtam a kikötőhídról, végigcsörtettem az Esplanade-on, és zsebre dugott kézzel mormogtam: Hasenfratz.

Mire elértem a Grand Hotelig, olyan dühbe lovaltam magam a Hasenfratz név állandó ismételgetésével, hogy csak abban a pillanatban eszméltem rá, hogy nem kaptam meg az aznap esti piruláimat, amikor a vén portás kiemelkedett sírjából egy papírba göngyölt fiaskót szorongatva.

– Egy kis itókát, kapitány? – kérdezte. – Kantináron.

Azért jutottak eszembe a pirulák, mert ott láttam a pulton egy pohárban a protézisét; ugyanolyan pohár volt a szállóban minden egyes mosdón, s engem ezek a poharak a langyos vízkortyokkal lehörpintett, keserű pirulákra emlékeztettek.

Megkérdeztem az öregtől, milyen itala van; ő lebontotta a fiaskóról a papírt, megmutatta a címkét, s így szólt:

– Valódi skót whisky.

– All right, ide vele, kantináron – mondtam, s elkaptam a flaskát, letettem egy egyfontos bankjegyet a pultra és elvonultam. Az öreg utánam szólt:

– Hohó! Egy font öt shillingbe kerül!

Lassan visszafordultam, visszamentem hozzá, és azt mondta neki:

– Ide hallgass, Hasenfratz: ha nem fogod be a pofádat, rögtön beverem.

Az öreg rám pillantott, mint egy felfuvalkodott papagáj és megismételte:

– Egy font öt shillingbe kerül.

Ugyanaz az erő sugárzott a szeméből, mint Stelláéból meg a tengerésztisztéből; istenemre, kemény emberek voltak ezek az angolok.

– Mit szólnál hozzá, ha kitekerném a nyakadat? – kérdeztem.

– Jó lenne – felelte az öreg.

Előkotortam két meleg érmét a zsebemből, és lecsaptam a pultra; az öreg szeme megrebbent. Madárszerű karma közé vette a pulton levő pénzt.

– Nyugodalmas jó éjszakát, kapitány, szép álmokat – mondta, aztán visszaroskadt a sírjába.

Egy pillanatig azt mérlegeltem, hogy az öreg fejére borítom a protézises poharat, mert ilyen lelkiállapotba hozott Hasenfratz kapitány. Aztán megfordultam, tapogatózva elbotorkáltam a sötét hall sarkába, leültem egy recsegő klubfotelba, kihúztam a flaskából a dugót, és megkóstoltam a whiskyt. Pocsék íze volt; azonnal tudtam, hogy ezt a szeszt az öreg kotyvasztotta lent a pincében, aztán betöltötte egy üres üvegbe. Erről könnyűszerrel megbizonyosodhattam volna, ha felállok, és megkínálom az öreget egy kupicával saját kotyvalékából, de nem volt hozzá erőm. Olyan fáradtságot éreztem, hogy mozdulni se bírtam; dermedten ültem a mauzóleumszerű hallban, és a sírkőre helyezett protézises poharat bámultam. Olykor-olykor belekortyoltam a szeszbe. A harmadik korty után gondolkodni kezdtem.

Megpróbáltam elképzelni, hogyan reagálnának a társaim, ha meghallanák, mi a titka a tengeralattjárónak, amely már két hajónkat elsüllyesztette, és olyan szakadatlan halálos rettegésben tart bennünket, hogy az már idegbajjal határos. Azon törtem a fejem, mit kezdene Van Dorp a csatatér vöröskeresztes katonáiról vallott, édes kis elgondolásával, hogy olyan feneette módon megvetné-e azokat, akik visszalőnek, ha felfedezi, hogy az ő vöröskeresztje egy céltábla középpontja. Kíváncsi voltam, hogy Hasenfratz kapitány tanítványai, akik Frankendaalt és Daament lövésükkel elsüllyesztették, kaptak-e ezért jutalmat: egy micimackót vagy egy üveg kölnivizet.

Aztán megpróbáltam, hogy Hasenfratz szemszögéből nézzem az ügyet; ráébredtem, hogyha így nézem a dolgot, nem tudom gyűlölni Hasenfraízot. Amikor még otthon voltam, a megszállás alá került Hollandiában, az angol repülőgépek olykor-olykor átruccantak oda egy kissé gyakorlatozni, s eközben vonatokat meg hidakat is célba vettek; ha eközben egyszer-másszor levegőbe röpítettek egy-egy személyvonatot, vagy egy hídőr kunyhóját, ezt senki sem rótta fel nekik, mert megértettük, hogy mindenkinek tanulnia kell valahol. Márpedig bajos dolog helyeselni a hídőr feleségének és gyermekeinek felrobbantását úgy, hogy aztán szent felháborodásra gerjedjek, mihelyt én lettem a célpont; jómagam nem védtelen polgár voltam, kantináron kaptam a whiskyt, mire jó ez a sok akadékoskodás?

Megfejtettem minden rejtélyt, amelyeket Westportba érkezésemkor olyan kifürkészhetetlennek láttam. Végül átléptem az árnyékhatáron, s felvettek a kemény fiúk, nagy legények közé. Már nem haragudtam Hasenfratz kapitányra; sőt még a főparancsnokságra sem haragudtam, amiért játékpisztolyokkal bocsátott útra bennünket. Az ötödik korty után már Van Dorpra sem haragudtam, amiért saját külön mentsvárat épített magának a halállal szemben, s azt képzelte, hogy ily módon magasan fölöttünk, kannibálok fölött áll. Inkább irigyeltem Van Dorpot, mert nekem is jól jött volna egy ilyen mentsvár. Gondolatban végigfutottam mindazokon az érveken, amelyek a megszállás idején olyan meggyőzően hangzottak, hogy ez a háború szent és nemes célért folyik, de egyik sem állta meg a helyét, ha eszembe jutott Hasenfratz kapitány. Eszembe. jutott Hitler, a maga hisztérikus rádióbeszédeivel, eszembe jutottak a kiirtott zsidók, a védtelen emberek tömege, akiket agyonvertek a koncentrációs táborokban, de mindez nem elegendő ahhoz, hogy felálljak, és kezemet ökölbe szorítva kilépjek a forgóajtón bősz vágyban égve, hogy magamra lövessek egy tüzérségi kiképzőtiszttel a gondolatszabadság és a demokrácia szent nevében.

Talán kissé mélyebb értelmű magyarázatot találok a siralmas tényre, hogy célpont vagyok egy céltáblában, ha nem lett volna annyi komisz whisky a gyomromban. A szesz nem részeggé, hanem tárgyilagossá tett. Féltem. Gyáva voltam, bátorságot akartam meríteni az italból. Pontosan tudtam, hogyan érezném magam, ha megint ki kéne futnom a hajóval; sajnáltam, hogy az angol tengerésztiszt elmondta nekem a tényállást.

Mikor a palack fenekén rábukkantam az igazságra, annyira erőt vett rajtam a rémület, hogy nyöszörögni kezdtem. Szükségét éreztem, hogy a bensőmet mérgező rémületet úgy próbáljam feloldani, hogy áthárítottam valaki másra. Végigfutottam gondolatban mindazokon, akikkel beszélhetnék, kerestem azt, aki könnyítene a lelkemen azzal, hogy ő rémül meg, de nem találtam senkit. Van Dorpnak a halál ellenében emelt mentsvárán semmit sem változtatna az, hogy gyakorlott vagy gyakorlatlan őrült lő-e rá; Kecskebőr azonnal észrevenné rajtam, mennyire félek, és megvetéssel vértezné fel magát mindaz ellen, amit mondani szándékozom. Csak a kis Watermant tudnám befolyásolni, de ő túl könnyű préda lenne. Különben is holnap együtt megyünk ki a hajóval, és egyáltalán nem kecsegtető kilátás, hogy egy helyett két fogsor vacogjon a parancsnoki hidamon, s úgy induljunk Hasenfratz kapitány felé. Nem maradt más, csak Stella.

Furcsa, hogy ilyen sokáig tartott, míg rászántam magam, hogy visszamenjek a lakásba. Egy üveg szeszre meg Hasenfratz kapitányra volt szükségem, hogy újra bemerészkedjek a nagy, kék szempár birodalmába. Felálltam, kimentem az ajtón, görcsös léptekkel megindultam a fagyos éjszakában a forgalmas bulváron, s azzal bizonygattam magamnak: nem vagyok részeg, hogy lámpaoszloptól lámpaoszlopig botladoztam. A Seaview kapujához érve, már csodálkoztam, hogy útközben nem törtem ki a nyakam. Tökrészeg voltam.

Lassan feltámolyogtam a lépcsőn, közben minden emeleten leültem, kifújni magam. A legfelső emeletre érve úgy éreztem, egy imbolygó vitorlás árbocára kapaszkodtam, s úgy szorongattam az ajtófélfát, mintha az le akarna magáról rázni. Útközben elterveztem, mit csinálok: elmondom Stellának Hasenfratz kapitány történetét, kétségbeejtő rémületrohamot színlelek, és Stella megvált engem egy csókkal. De mikor odafent megálltam, s belekapaszkodtam az ajtófélfába, már tudtam, hogy részegségemben még a kapitány nevét, sem tudom betűről betűre folyamatosan kimondani; az a szó, hogy Hasenfratz, olyan útvesztőnek tűnt, amelyben már félúton végérvényesen eltévedek.

Mélységesen szántam magam, különösen azért, mert füstbe ment tudat alatt kifőzött tervecském. Ha még pár percig sikerült volna ezt magam előtt eltitkolnom, úgy vánszorogtam volna be a konyhába, mintegy ártatlan lélek, a bősz világ borzalmainak üldözöttje. Zokogva borultam volna az ágyra, mint áldozata ama borzalomnak, amely erősebb lelkiismeretemnél s a szegény megboldogult Dop iránti hűségemnél.

De míg ott álltam, az ajtófélfának dőlve, lappangó tervecskémet könyörtelenül felszínre vetette a csuklás közben orromba csapódó, gázszagú lehelet. És nem csupán a tervecskémet vetette felszínre. Miközben agyam egyik fele azon töprengett, miért dugják a fejüket gázkályhába az emberek, holott ugyanazt a célt sokkal élvezetesebb módon elérhetik, ha vesznek maguknak egy üveg whiskyt kantináron, agyam másik fele Westport még fennmaradt, rejtélyeivel bajmolódott. Ráébredtem, hogy ezek sem voltak rejtélyek, hiszen megsejtettem, hogy Stella egy kis ringyó, mihelyt megpillantottam a fényképet a ruhásszekrény tetején, és felfedeztem Barger nevét a zubbony belső zsebén. Akkor pedig már biztos voltam benne, amikor a gyékényen megtaláltam a captain David de Jong, KLM címzésű levelet. De Jong is ott lakott a lakásban, akárcsak Barger, akárcsak Dop, lehet, hogy más lakók is voltak előttük; bárhogy történt is a dolog: Stella nem akkor költözködött a lakásba, amikor Dop átvette a lakást, ő hozzátartozott a lakberendezéshez.

Azon törtem a fejemet, melyik pillanat volt az, amikor minderről megbizonyosodtam. Előbb történt, mint amikor megpillantottam a levelet a gyékényen. Jóllehet közben azok az emberek jártak az eszemben, akik a gázkályhába dugják a fejüket, s elvigyorodtam arra a gondolatra, hogy a vén portás sírján felborítottam a pohár vízben ázó protézist, már határozottan emlékeztem arra a pillanatra. Kecskebőr mondta meg nekem, amikor a kikötőhíd végén befordult a sarkon és visszaszólt: „Jó mulatást.”

Mulassunk, mulassunk, babám, mert tolvajként osonva jön a halál. Megcéloztam a kulccsal a zárat, és harmadik kísérletre sikerült is, éppúgy, mint Dopnak azon az éjszakán, amikor leitta magát, s én hazakísértem. Talán Dop voltam én is; talán a félelem annyira lényünkké vált, hogy már nem is számított, milyen arcot, milyen nevet viselünk. Tulajdonképpen csak az történt, hogy a Hasenfratz kapitány felé masírozok sora eggyel felzárkózott. Serrez les rangs.[6]

Részeg módjára benyitottam az ajtón, s arra számítottam, hogy a konyha üres lesz, de Stella ott ült az asztalnál, a lámpa alatt, s ugyanolyan pillantással fogadott, mint akkor, amikor a Dop hajóján történt első utam után beléptem; olyan mindent átfogó megértéssel, hogy csaknem kijózanodtam. De nem akartam kijózanodni, hát így szóltam:

– Itt jön a következő!

Viccnek szántam ezt a megjegyzést, de mit tudom én, miért, nem hatott viccnek.

– Mi történt? – kérdezte, s az a mód, ahogyan ezt kérdezte, már-már azzal fenyegetett, hogy újra kijózanodom. Olyan tisztességes, rendes nőnek hatott. Milyen kár, hogy csalt ringyó. Válaszolni akartam a kérdésre, de elfelejtettem, mit kérdezett. Szerettem volna azt mondani, hogy Hasenfratz, de tudtam, úgysem sikerülne, hát meg se próbáltam. Rászántam magam, hogy bevallom neki az igazat. Azt mondtam:

– Részeg vagyok. – Hirtelen olyan gyengeség lett rajtam úrrá, mintha ez a színvallás minden erőmet felemésztette volna. Szerettem volna belépni a konyhába, hogy leüljek, de nem mertem elengedni az ajtófélfát.

Ő felállt, és odajött hozzám. A szeszgőzön át is éreztem illatát: a tiszta szappanillatot. Karját a vállamra kulcsolta, és megpróbált elhúzni, hogy engedjem el az ajtófélfát. Kissé megkötöttem magam, de aztán elengedtem. Nagyon bágyadt voltam, amikor a lakásba beléptem, járás közben a térdem egyre mélyebbre csuklott, mint a Marx Brotherseké a cirkuszban. Azt hittem, hogy az asztalhoz megyünk, de ő tovább tuszkolt. Meg akartam fordulni, hogy leüljek, alkalmat akartam neki adni, hogy elmondja: ő nem ringyó, hanem egy szappanszagú, tiszta életű angol leány. De elszalasztotta ezt a lehetőséget; betuszkolt a sötét hálószobába, és meggyújtotta a villanyt.

Ott ringatózott előttem a dupla ágy lomha hullámokon; egy virágos terítővel letakart tengeralattjáró. Kieszeltem a remek mókát: letérdelek, és az ágy alá kukkantok, nem bújt-e oda Hasenfratz kapitány. Kivitelezés közben rosszul sült el a móka; féltesttel az ágyra borulva belemerültem a bánat tengerébe. Agyamba villant: Jézus! Soha többé nem merek hajóra ülni! Fel akartam tápászkodni, de ő lenyomott, és hanyatt fordított. Tehetetlenül tűrtem, mint egy, már oszlásnak indult, sodródó hulla. Ott lebegett felettem az arca, gyöngédségtől és határtalan megértéstől sugárzó látomás; lehunytam a szemem, és vártam a csókot, amely megtöri a varázst.

A csók elmaradt. Ehelyett éreztem, hogy a cipőmmel matat, s ráébredtem, hogy le akar vetkőztetni.

Kétségbeesett tiltakozásként megpróbáltam felkönyökölni; bármilyen részeg voltam is, nem akartam, hogy ily módon kerüljön rá sor. Nem akartam, hogy levetkőztessen, ágyba dugjon, aztán levetkőzve mellém bújjon; tudva tudtam, hogy csak bevetett tartalék vagyok, de azért mégsem szerettem volna ezzel a ténnyel ilyen leplezetlenül szembenézni. Szerettem volna neki megmondani, hogy korántsem vagyok annyira cinikus, mint ahogy mutattam, hogy tulajdonképpen olyan szentimentális vagyok, mint az öleb. Tehetetlen, túl érzékeny fiúcskának éreztem magam, akinek még nem nőtt be a feje lágya; mikor már-már ott tartottam, hogy szánandó voltomat átérezve s visszavágyva az ágyikóba, amelyben anyám levetkőztetett, elpityeredtem volna, újra eszembe jutott Misike esti imája. Fel akartam kelni, hogy feszes léptekkel elhagyjam a lakást, ugyanolyan karakánul, ahogyan a térképszobából távoztam akkor, amikor a kis Waterman szepegését látva egy csapásra Rettenthetetlen kapitánnyá változtam; de Stella nem engedett. Mikor kioldozta a nyakkendőmet, szerettem volna odavágni neki: Ne add a tisztességes nőt: viselkedj kurva módra, és hagyd nyugton a lelkemet. De mivel ez nagyon bonyolult lett volna, inkább azt mondtam:

– Részeg vagyok.

Olyan búsan és őszintén csengett a hangom, hogy hallatára könnyes szemmel felpillantottam.

Ott láttam magam fölött mozogni, mintha egy pohár vízen át néztem volna. Nem szólt egy szót sem, levetkőztetett, szakavatottan, mint egy ápolónő; eszembe jutott isten, és abban bizakodtam, hogy ő megkönyörül rajtunk. Éreztem, hogy már meztelen vagyok, s vártam, hogy bedug az ágyba; ehelyett újra öltöztetni kezdett. Felnyitottam a szememet, bizonytalan volt a látásom, de valami zöld-fehér csíkos felület sejlett előttem homályosan, valami napernyőszerűség, s rájöttem, hogy pizsama. Meg akartam kérdezni: Hát ez kié? De Jongé? Bargeré? Dopé? – de ez nagyon bonyolult lett volna. Azt motyogtam:

– Részeg – rádöbbentem, hogy akartam még valamit mondani, de nem jutott eszembe, hogy mit, hát hozzátettem: – Pardon.

Ekkor valamit kirántottak alólam, s az a valami egy pillanat múlva szelet kavarva rám csapódott.

– Paplan – mondtam.

Aztán csend lett; a csendben valami halk, súrlódó neszt hallottam. Nem tudtam megállapítani, miféle nesz lehet, amíg Stella meg nem szólalt; akkor jöttem rá, hogy a telefontárcsa súrlódása volt. Hallottam, amint azt mondta, hogyha szükség van rám, ne a szállóban, hanem a lakásban keressenek.

Mikor letette a kagylót, semmire sem gondolva vártam, hogy hozzám bújik az ágyba. Soká tett-vett; járást-kelést, a kinyíló, majd becsukódó szekrényajtó nyikorgását hallottam. Olyan sokáig tartott mindez, hogy az agyamba villant: elmegy. Hívni akartam, de csak nyöszörögni tudtam, közel lehetett hozzám, mert éreztem, hogy már ott is áll mellettem. Azt akartam mondani: ne menj el, de nem sikerült. Az a néhány hang, amit sikerült kinyögnöm, érthetőbb lehetett, mint az, ami a fülembe ért, mert hallottam, hogy ezt mondja:

– Ne félj, nem megyek el.

Aztán hallottam, hogy kattan egy villanykapcsoló, és a szemhéjamon átszűrődő, vörös fény elsötétedett.

A sötétségben nyomjelző lövedékre emlékeztető, vékony fénycsíkok úsztak láthatártól láthatárig. Egyik-másik felrobbant, táncoló szikrák hulltak a tengerre, világítórakéták. Be akartam hívni, mert féltem, de túl fáradt voltam, mély álomba merültem.

Mikor reggel felébredtem, hallottam, hogy egy női hang dudorászik, és halkan megcsörrennek a tálalóasztalra letett kanalak. A női hang egy olyan dalt dudorászott, amit még sose hallottam; ráeszméltem, hogy Dop ágyában fekszem, és Stella odakint a konyhában mosogat.

Hallgattam a kis dalocskát, és szerettem volna Stellától megkérdezni a címét, mert nagyon szép dallama volt. Nem kérdeztem meg, mert a dal hallgatása közben újra elaludtam. Később gyakran hallottam a rádióban méla hangú alt énekesnőtől és szimfonikus zenekaroktól. Az volt a címe, hogy Ye banks and braes.

Másodszor arra ébredtem, hogy ott áll mellettem kék pongyolában, hosszú, fényes hajával. Egy csésze kávét tartott a kezében.

– Kávét? – kérdezte.

Felültem – bár úgy éreztem, hogy a fejem a párnához ragadt –, és a csésze után nyúltam.

– Tessék – mondta –, ez jót fog tenni.

– Köszönöm – átvettem tőle a csészét, és megkóstoltam a kávét. Ízlett.

– Elég édes?

Bólintottam, s ittam még egy kortyot, lehunyt szemmel, élvezettel. Aztán rápillantottam.

Mindaddig csak villanyfénynél láttam, kivéve akkor reggel, amikor elmentem hozzá, hogy közöljem Dop halálhírét, de az nem számított, hiszen akkor lelkileg összeomlott. Nappali világításban még szebb volt. Néztem a szemét, hogy felfedezzem benne a ledérség, a feslettség nyomait, de szűziesen tiszta volt a tekintete. Lehet, hogy éppolyan idejétmúlt fogalmaink vannak a bűnről is, mint a bátorságról.

– Csak nem ültél egész éjjel a konyhában? – kérdeztem.

– Nem – felelte –, felállítottam a tábori ágyat.

Bólintottam, mint akinek régi ismerőse a tábori ágy, és tovább szürcsölgettem a kávét. Akkor ötlött fel bennem először, hogy tulajdonképpen elfogódottságot kellene éreznem, de eszembe jutott, hogy ahhoz két ember szükséges. Ő teljesen elfogulatlanul viselkedett; úgy dudorászott odakint a konyhában, mint aki már régen együtt él azzal a férfival, aki most az ágyában töltötte az éjszakát. Lehet, hogy így is volt; lehet, hogy alig volt különbség köztünk, férfiak között.

Eszembe jutott, hogy ugyanez a gondolat foglalkoztatott előző este, amikor kulcsommal ki akartam nyitni az ajtót. Igen furcsa, hogy egy részeg fejben támadt idea fényes nappal, józan jelentéssel tér vissza. Lehet, hogy ő szuggerálta belém ezt az elképzelést, lehet, hogy órákig ült ott egy asztalnál fülelve, várta, amiről előre tudta, hogy bekövetkezik; talán olyan erő sugárzott belőle, hogy az ajtón és alkoholmámoron át behatolt valami a lelkem mélyére.

Miközben a kávéját szürcsöltem, úgy éreztem, nyugodtabb és tisztázottabb lelkiállapotban vagyok, mint ki tudja, mióta; emlékezetembe idéztem egy nevet, s az nem hangzott ijesztően: Hasenfratz. Elmosolyodtam, mikor megjelent lelki szemeim előtt: egy német bőgőmajom, aki a sárga földig lehordja ideges újoncait. Eszembe jutott az a dühös anyai mozdulat, amellyel valaki visszaparancsolta azt a fiút, aki még az ágyútakarót igazgatta, amikor gépágyúnk tüzelni kezdett; most már biztosan tudtam, hogy az az ember volt Hasenfratz.

Az a nyugalom, amellyel magam elé idéztem ezt a képet, gondolataimat Van Dorpra irányította, aki ingujjra vetkőzve a maga fensőbbséges módján kifejtette előttem háborúra vonatkozó elméletét. Most latolgattam először, hátha igaza van Van Dorpnak, hátha az a fontosabb, hogy még ilyen körülmények között is megőrizzük ép eszünket, mint az, hogy módunkban legyen visszalőni. Úgy éreztem, jó nyomon járok, rábukkanhatok egy sarkalatos alapigazságra. Segítségével pontosan eldönthetem, hogyan alakul ez a háború minden velejárójával egyetemben, milyen kölcsönhatásban, kapcsolatban áll az általános emberi haladás ügyével? Eszembe jutott az első világháború. Az akkori győztesek megfertőződtek, elkapták az elmebajt a legyőzöttektől. Azon töprengtem, vajon ez megismétlődhet-e most is, hátha a megszállás idején fennkölten csengő eszmék és jelszavak csak az elharapódzott őrület tünetei voltak, s szellemi vakság akadályozott meg bennünket abban, hogy az igazságot lássuk. E logikai sor szerint a háború győztesei ezúttal is elkövethetik mindazokat a társadalomellenes bűnöket, amelyek ellen jelenleg harcolnak. Ha győzünk, akkor talán fasiszták, soviniszták, antiszemiták leszünk, agresszióra vetemedünk, akár tetszik, akár nem. Ebben az esetben Van Dorpnak lenne igaza: az emberiség jövője valóban azokon a kivételes embereken múlik, akik, akárcsak ő, valamilyen okból védekezni tudtak a fertőzés ellen.

Stella kivette kezemből az üres csészét, és azt mondta:

– Most vizet engedek a kádba. Mialatt lemosdasz, elkészítem a reggelit.

Bement a fürdőszobába, és megeresztette a csapokat, aztán dudorászva újra végigment a szobán a konyhába. Olyan kellemes érzésem támadt, hogy gyanút fogtam. Mi lappanghat e mögött? Könnyűszerrel rájöttem. Boldog emberként terpeszkedtem az ágyban, hiszen már nem voltam magányos. Az iménti fennkölt gondolataimat valójában az sugallta, hogy Stella alaptalanul bár, de felébresztette bennem a biztonság érzetét.

A kádban ültem, amikor megszólalt a telefon. Stella felvette a kagylót. Hallottam, amint azt mondja:

– Azonnal, kérem.

Hivatalosan csengett a hangja Aztán benyitott a fürdőszobába, és így szólt:

– Gyere ki, Wadlow hadnagy keres.

Azt feleltem, hogy sose hallottam ezt a nevet.

– Az angol összekötőtiszt – mondta Stella.

Sebtében megtörülköztem, magamra kaptam a sarokban lógó házikabátot, és bebújtam egy papucsba.

A hálószobában eszembe jutott, hogy nemrégiben Dopot láttam belépni ugyanebben az öltözetben. A kagyló az éjjeliszekrényen, a telefonkészülék mellett várt, felvettem és beleszóltam:

– Tessék?

Válaszul felhangzott az angol tengerésztiszt lakonikus hangja:

– Ó, halló, kedves barátom. Szeretném tudni, megtennéd-e azt a szívességet, hogy ma délelőtt bekukkants hozzám. Volna még egy kis megbeszélnivalóm veled, a tegnapi témával kapcsolatban. Véleményed szerint lesz rá alkalmad?

– Hasenfratzról? – kérdeztem.

– Igen – mondta ő. – Véleményem szerint találtunk valami kényszermegoldást, ha ugyan érted, mire célzok ezzel.

Fogalmam sem volt róla, mire céloz, de rávágtam, hogy félóra múlva ott leszek.

– Óriási! – kiáltott fel olyan elragadtatással, ahogy az angolok csak legsemmitmondóbb témáról nyilatkoznak, és letette a kagylót. Mikor megfordultam, Stella ott állt az ajtóban. Végighallgatta a beszélgetést, és olyan képpel nézett rám, hogy büszkeségtől dagadoztam. Nyugtalannak látszott.

– Valami baj van? – kérdezte.

– Dehogy, dehogy; csak egy rövid szolgálati megbeszélés – feleltem, s magamnak is feltűnt, milyen angolosan hangzik a szavam. Azon töprengtem, vajon az a veszély fenyeget talán, hogy újabb szerep hárul rám: Karakán ezredes, az afrikai világjáró. Természetesen nem vágytam erre, de rádöbbentem, hogy valamilyen szerepre mégis szükségem van, amely mögé elbástyázhatom magam, mert hirtelen átéreztem feszélyezett helyzetemet.

A konyhában reggeliztünk. Közben Hasenfratzról és a Hasenfratz-féle tüzériskoláról beszéltem Stellának; mikor az elbeszélés végére érve észrevettem, hogyan néz rám, tudatára ébredtem, hogy már-már nevetségesen lakonikus szavakkal ecseteltem az egész ügyet. Stella azonnal kitalálta, hogy Hasenfratz miatt voltam előző este olyan feldúlt lelkiállapotban.

– Tudnak erről a többiek? – kérdezte, s tagadó válaszomra hozzátette. – Én a te helyedben nem mondanám el nekik.

Ha olyan jól ismertem volna, hogy józan fővel is mesterkéletlenül feltárom előtte igaz valómat, megkérdezem tőle, hogy az ég szerelmére, miért ne mondjam el mindezt a társaimnak; de Karakán ezredes lakonikusan így szólt:

– Persze hogy nem. Kaphatok még egy kis kávét? – Az utolsó pillanatban sikerült visszaszívnom az önkéntelenül ajkamra kívánkozó szót, hogy „gyermekem”.

Ki tudja, miért, de étkezés közben egyre formálisabbá vált a társalgásunk. Hallottam, hogy válaszaim egyre kurtábbak lesznek, s végül már mintha duplájára nyúlt volna a felső ajkam. Megpróbáltam erőltetett szerepemet lerázni, de Karakán ezredes erősebb volt nálam. Választhattam, vagy ott makogok addig, míg megkezdődik a rókavadászat, vagy eliszkolok. Szinte kő esett le a szívemről, amikor az utolsó csésze kávé lehörbölése után kirohantam a fürdőszobába, villámgyorsan felöltöztem, és kisurrantam a lakásból, mialatt ő nekem hátat fordítva éppen ágyazott.

Az irodába lépve ott láttam az angol tengerésztiszt mellett a Coastal Command egy óriástermetű pilótatisztjét. Rátértünk a Hasenfratz-ügyre. Olyan hatalmas volt az a pilóta, hogy szememmel alig tudtam felmérni, miközben beszélgettünk; tévelygő pillantásom végigvándorolt a szörnyű nagy mellkason fürtökben lógó érdemrendekről a buddhaszerű fülcimpán át szalmaszínű szemöldökére s onnan nagy, vörös orrára. Olyan hangon beszélt, mintha századot vezényelne; egymásra rakott keze úgy pihent az íróasztalon, mint két álomba merült szopós malac. Elképesztett, hogyan tud egy ember szinte izomrándulás nélkül ilyen harsány hangot adni.

Az angol tengerésztiszt közölte velem, hogy elmondta barátjának, Harcourt-nak a Hasenfratz-ügvet, és Harcourt, aki a Coastal Command körzetünkbeli parancsnoka, szívesen kiküldi a közeli napokban valamelyik tragacsát, hogy néhány vízibombát pottyantsanak az úszó óvodára; főleg azért, mert Hasenfratz a jelek szerint most már torpedóvető oktatást is űz. Mivel mindhárman egyetértünk abban, hogy jobb lesz az esetet többé-kevésbé bizalmasan kezelni, véleménye szerint, ha legközelebbi expedícióm során találkozom Hasenfratzcal, azt rádión azonnal közöljem velük. Ezért meg kell állapítanunk a kódjelet, amit az én szikratávírászom lead majd a főparancsnokságnak.

Megbeszéltük a kódjelet, s a repülőelefánt kijelentette, hogy egy órán belül a helyszínen lesz. Megkérdeztem tőle, milyen kezelésben akarja Hasenfratzot részesíteni.

– Ó, addig bombázom, amíg az olajuk ellepi a tengert, úgyhogy okosan teszed, ha kereket oldasz, mihelyt nekilátok a munkának – mondta trombitahangon a pilóta.

Közöltem vele, hogy a lehető leggyorsabban távozom, de felhívtam figyelmét; az én csúcssebességem tizenhat mérföld, és a vontatóhajó elég törékeny jószág. A pilóta felkacagott, barlangnagyságú, rózsaszín szájában megvillantak egészséges, fehér fogai, az egyik szopós malac felébredt, és a vállamra ugrott, miközben a pilóta trombitahangja megharsant:

– Ne félj, nem a te farkad tövébe hajigálom a petárdáimat.

Köszönetet mondtam neki és kimentem.

Odakint megálltam, s eszembe jutott, hogy tulajdonképpen semmi dolgom sincs. Van Dorp még nem futott be, s mivel sütött a nap, elhatároztam, hogy teszek egy reggeli sétát. Felballagtam a dombra a toronyhoz, s legnagyobb ámulatomra a kora reggeli óra ellenére az elgazosodott fűben, a „Porolni szigorúan tilos” feliratú tábla környékén, már tucatszámra viháncoltak a szerelmespárok. Tovább lődörögtem a romos utcákon, ügyet sem vetve arra, hol járok, mert Stellára gondoltam.

Bármilyen alaptalan volt az a biztonságérzet, amit reggel Stellából merítettem, makacsul tovább élt bennem. Miért, miért nem, annyira elmélyült ösztönös bizonyosságom, hogy nem történhetik bajom, hogy már nem is értettem, mivel ébresztett Hasenfratz előző este olyan hisztérikus rémületre. Jól tudtam, hogy magabiztosságom ösztönös eredetű, s ebben a háborúban ugyanezt érezheti minden tengerész, minden katona és minden repülő; s mivel ezek közül több ezernek baja történik minden áldott nap, ez az érzet természetszerűen teljesen alaptalan. E logikus végkövetkeztetés ellenére mégis olyan jól éreztem magam, mint béke idején; az OTWA és Hasenfratz közötti hadakozás olyan játék, amely nem az erőn, hanem az éleselméjűségen fordul meg, s akkor reggel meg voltam róla győződve, hogy túljárok Hasenfratz eszén. Egyre derűsebbnek láttam a dolgot, végül már-már sajnálni kezdtem, hogy olyan hamar kinyírják Hasenfratzot. Most, hogy magam mellett tudtam Stellát, s otthonomat, ahová ő hazavárt, biztosra vettem, hogy a magam erejéből elbánok Hasenfratzcal.

A romok közt lődörögve hirtelen szemembe ötlött egy tarka folt: egy virágüzlet kirakata, néhány négyzetdeciméternyi üveg azbesztbe foglalva. Bementem, és vettem egy cserép virágot, piros kelyhek harangoztak rajta. A vénasszony megkérdezte, becsomagolja-e; úgy véltem, jobb lesz, ha becsomagoltatom, mert nevetséges látvány lennék, amint az utcán ezzel a vacakkal a hónom alatt végigmegyek.

Miközben a vénasszony újságpapírba csavarta a virágot, azon törtem a fejem, tulajdonképpen miért is lennék nevetséges, s már láttam magam, amint megyek az utcán: egy vontatóhajó kapitány virágcseréppel a hóna alatt. Abban a pillanatban, amikor elképzeltem, mit gondolnának a járókelők, tudatára ébredtem, hogy szerelmes vagyok.

Nagyon örült, mikor átadtam neki a virágot.

– Ó, köszönöm, igazán kedves vagy! – mondta, de nem csókolt meg. Bedugta a cserepet a mosogatóba, vizet engedett a virágra, aztán tányérkára helyezve az ablakpárkányra tette, és addig forgatta, míg a legbimbósabb része a napos oldalra került. Miközben így tett-vett, megkérdezte, hogyan folyt le a főparancsnokságon a megbeszélés. Elmondtam neki Wadlow tervét; háttal állt nekem, úgy figyelte szavaimat. Csak akkor vettem észre, hogy nem tetszik neki a terv, mikor felém fordult, és megláttam a szemét.

– Mit csinálsz egy óráig, míg a repülőgép odaér? – kérdezte.

– Ugyanazt, amit eddig csináltam: lekötöm Hasenfratzot, és elkerülöm a lövéseit.

– Sokallom az egy órát – mondta.

Azt feleltem, gyorsan elröppen egy óra, ha az embert lövik, meg hogy eddig tovább is le kellett kötnöm Hasenfratzot. De miközben ezt kiböktem, azon töprengtem, valóban így történt-e. Sosem ellenőriztem az időt, s tüzetesebb megfontolás után az egy óra valóban hosszúnak tűnt. Ő látta, hogy gondolkodóba estem, s leolvashatta az arcomról, hogy kételyeim támadtak, jóllehet már megint visszaestem Karakán ezredes szerepébe.

– Hidd el – mondta –, minden rendbe jön.

– Ezt már máskor is mondtad nekem.

– No és nem volt igazam? – kérdezte.

Válaszul csak hümmögtem, s azon töprengtem, valóban előre tudja-e, hogy ez vagy az bekövetkezik, vagy csak azért beszél így, mert meg akar nyugtatni, ugyanúgy, ahogyan a többieket is megnyugtatta.

– Na és azt is tudni fogod előre, ha egyszer rosszul végződik a dolog? – kérdeztem.

– Igen – vetette oda olyan könnyedén, mintha azt kérdeztem volna, járt-e már ott a tejes. Néztem-néztem, amint kibontott egy kávékonzervet, s a tálaló fölötti polcról levette a kávéfőzőburát, s reggel óta első ízben kissé megcsappant a biztonságérzetem.

– Honnan tudod előre, mi lesz? – kérdeztem. – Látnok vagy?

– Nem – mondta ő még mindig háttal állva –, csak előérzeteim vannak. Az ilyesmi nem ritka a mi szigetlakóinknál.

– Néha fenemód kellemetlen előérzeted lehet, valld be – mondta Karakán ezredes, miközben megremegett a térdem, de ezt az érzést már annyira megszoktam az elmúlt hónap folyamán, hogy eszembe sem jutott, van-e valami jelentősége. Ő nem felelt, vizet töltött az üvegburába, és meggyújtotta alatta a borszeszlángot.

– Azt is tudtad előre, hogy a többiek nem jönnek vissza? – kérdeztem.

Hátrafordult, és rám pillantott. Szemében ismét megcsillant az a különös gyöngédség, úgyhogy előre tudtam, mi következik, még mielőtt megtörtént volna: megcsókolt. Puha, meleg ajka volt.

Nem kaptam a karomba, mert nem olyan csók volt, s Dopot sem tudtam elfelejteni. Ugyanígy csókolta meg Dopot a szemem láttára; ez csak később jutott eszembe, amikor már elfordult, hogy a kávéfőzővel bíbelődjön. Nem tévedtem, amikor annak idején megállapítottam, hogy Dop félelme szertefoszlik Stella csókjától. Nem érdekelt már, előre tudta-e Stella a többiek halálát, újra felébredt bennem a csalhatatlan érzés, hogy engem nem érhet baj. Tudtam, hogy biztonságban vagyok. Annyira bizonyos voltam ebben, hogy szerintem ez már nem az az ösztönös reflex volt, ami háború idején mindenkiben kifejlődik; hanem egy futó pillanat alatt átéltem a jövőt a maga teljességében, átéltem a boldog békét. Lehet, hogy látnok voltam én is.

Eszembe se jutott, hogy megcsókoljam, akkor kívántam meg a csókját, amikor hátrafordult, s megindult a konyha másik sarkába, hogy kivegyen valamit a szekrényből. Ekkor találkozott a pillantásunk, s ő megtorpant egy pillanatra, mintha várná, hogy megcsókoljam.

De mégsem csókoltam meg; hagytam, hogy elhaladjon mellettem, meg se moccantam, fel se pillantottam. Mert mikor a szemébe néztem, hirtelen újból zavarba jöttem.

Abban a pillanatban tudtam, hogy elvesztem. Még mindig csak egy kis ringyónak tartottam, aki tárt karokkal fogadja a soron következőt, ha az a halálos kulcsosdi közben az útjába téved; de ugyanakkor tisztában voltam azzal is, hogy mihamar találok mentséget arra, miért voltak elődeim, és végül bemagyarázom magamnak, hogy Stella tulajdonképpen egész életében várt, én pedig rá vártam. Régebben azt hallottam valakitől, hogy minden szerelemben van egy olyan pillanat, amikor még kimondhatjuk: hopp, megállj. Ha az ember ezt elszalasztja, akkor el van veszve, és végig kell csinálnia mindent a keserves befejezésig. Jól tudtam, hogy hozzám most érkezett el, mégis elszalasztottam. Tudtam, mit veszek a nyakamba, azt is éreztem, hogyan fogjuk végezni, mégis eleresztettem azt a pillanatot.

Talán éppen azért, mert előre láttam a végét. Ha akkor megcsókolom, minden másképpen történik. Felleltem volna benne azt a névtelen nőt, akiért utaimról visszatérve sóvárogtam; legyőztem volna azt a szemérmes szerelmet, amely visszarettentett attól, hogy megcsókoljam, ha nem tudtam volna, mi lesz a vége.

Az volt benne a rejtélyes, hogy azt a hitet keltette bennem, mintha pontosan tudnám előre, könnyezve, nyomorultul, féltékenységgel, gyűlölettel telve fejezzük majd be, pokoli gyötrelmekkel, de semmi esetre sem az én halálommal.

Egy hosszú életnyi idő állt előttünk. Biztonságban éreztem magam.

Aznap este újra felállította a tábori ágyat a konyhában, s én néztem, hogyan tesz-vesz. Pipázgattam, Dop házikabátja volt rajtam, s zoknis lábamat felraktam az asztalra. Gyönyörködtem Stellában.

Vacsora közben olyan vonásokat fedeztem fel az arcán, amelyek addig elkerülték a figyelmemet. Megbeszéltük, milyen jó lenne, ha volna rádiónk, meg hogy olyan széket készítenek a hebridaiak, amibe úgy belesüpped az ember, mint egy strandszékbe, és báránybőrrel bélelik ki, elnéztem a homlokát, a szemöldökét, az orrát, a száját, s elgondolkoztam, mi teszi olyan széppé. Első találkozásunkkor az volt a benyomásom, hogy az orra pisze, és érzéki szája van, de megállapítottam, hogy tévedtem. Jól megnéztem a száját, s már nem láttam érzékinek, rájöttem, hogy amit szenvedélynek képzeltem, az tulajdonképpen gyöngédség, hogy ez a leány egyáltalán nem zárkózott természetű, hanem szenvedélyesen érdeklik az emberek. Érthetetlennek találtam, miért él annyira visszavonultan; eszembe jutott, mit mondott a postás, s hogy Doptól is azt hallottam: tulajdonképpen sose megy el otthonról; akkor tudomásul vettem ezt; most azon tűnődtem, tulajdonképpen miért él így, hiszen nyilván nem zárkózott természetű. Már éppen meg akartam tőle kérdezni, mikor eszembe jutott Kecskebőr megjegyzése. Biztosan tudja, hogyan vélekednek róla az emberek, ezért kerüli őket.

Felállította az ágyat, aztán megittunk még egy csésze kakaót, és tovább beszélgettünk. Mikor kigyúlt a villany, és ő mesélni kezdett, feléledt bennem gyermekkorom s a derűs konyhák emléke: a fényhasábok, a meleg és az otthonosság lámpaként soká ott világított még emlékezetemben, holott a hajókat és hajósokat régen elfelejtettem. Szigethazájáról mesélt, hogyan ugranak szét bégetve a szülőfaluja határában levő repülőtéren legelésző juhok a leszálló repülőgépek elől; meg hogy a viharzónában fekvő falvak népe még ma is hiszi, hogy a csillagok a mennybolton tátongó lyukak. Elmondta, hogy gyermekkorában mesét hallott egy szerelmespárról, akiket elválasztott egymástól a tenger, de ők titokban leveleztek, apró ajándékokkal megtoldott levelüket vízhatlan dobozba rejtették, s átúsztatták egymáshoz az árral. Olyan mélyen hatott rá ez a mese, hogy egy papírszeletre felírta, „Szeretlek”, betette egy konzervdobozba, gyertyafaggyúval körülöntötte a fedelét, hogy vízhatlan legyen, s kora hajnalban, amikor az áramlás megfordult, titokban átúsztatta a szárazföldre abban a reményben, hogy valaki megleli a messzi parton, és válaszol neki.

Mikor kiejtette, hogy „messzi parton”, eszembe jutott a falra írt vers, és töprengeni kezdtem, hátha van valami rejtett értelme Stella elbeszélésének. De nem találtam rejtett értelmet benne; primitív történet volt egy szigetlakó leányról, semmi több. Míg én a kakaót iszogattam, ő kiment mosdani a fürdőszobába. Hálóingben jött vissza. Úgy hiszem, ennek láttára érzéki vágyat kellett volna éreznem, de jóllehet női hálóinget viselt, olyan fiatalos, ártatlan megjelenésű volt, mint egy aludni térő internátusi fruska. Talán feltűzött frizurája tette annyira fiatalossá; kétoldalt copfba fonta a haját, és feltűzte a feje búbjára. Apró, finom vonalú füle és gyönyörű nyaka volt; észrevette, hogy nézem és elmosolyodott. Gyermekessé tette ez a mosoly.

Nem mentem lépre, nem adtam neki atyai csókot, s ezt a tényt teljes önuralmam bizonyítékaként könyveltem el. Jól átmelegedtem, öröm és elégedettség töltött el, miközben leoltottam nála a villanyt, kinyitottam a konyha ablakát, és bementem a hálószobába. Mikor az ágyban kinyújtóztam, jó érzésem még fokozódott: még jobban felmelegedtem, még derűsebb és még elégedettebb voltam. Boldog voltam.

Mikor megszólalt a telefon, az éjjeliszekrényen az ébresztőóra foszforos mutatója egy óra ötvenöt percet mutatott. Bevártam a harmadik csengetést, és éppen kinyújtottam a kezem, hogy felvegyem a kagylót, amikor ajtónyikorgást hallottam, s könnyű fuvalmat éreztem, amint valaki elsuhant mellettem.

Összeért a kezünk, mikor a telefon negyedszer megcsendült; ő elkapta a kezem és megcsókolta.

Az ötödik csengetés után beleszólt a kagylóba. Hallottam, amint azt mondja:

– Halló! Tessék? – s egy gépszerűen hápogó hang felelt neki. Nem értettem, mit mond a hang, de tudtam. Ő pillanatokig figyelte a hápogást, aztán hallottam, hogy azt mondja:

– Jó, majd szólok neki. Pár perc múlva ott lesz.

A telefoncsengő megpendült, mikor letette a kagylót.

Megkérdeztem a sötétben:

– Van valami?

Azt felelte a hangja:

– Igen, szívecském.

Először történt, hogy így nevezett; örömmel kellett volna hallanom, de olyan kísérteties érzésem volt, mintha nem is tudná biztosan, kinek mondja. Mintha Dop meg én meg a többiek eggyé váltunk volna a sötétben.

Fel akartam kelni, de éreztem hűvös kezét az arcomon, aztán a csókját. Átöleltem; mikor kezem a hátához ért, arra gondoltam, milyen vékony a hálóinge; később észrevettem, hogy nincs is rajta hálóing.

Mikor húsz perc múlva újra berregni kezdett a telefon, tapogatózva a kagyló felé nyúltam, s közben fellöktem az ébresztőórát. Koppanva a padlóra esett; a rázkódástól kinyílt a csappantyúja, s az óra beleberregett a telefoncsengetésbe és az öreg kapitány dühös hápogásába, aki megkérdezte tőlem, hogy a mennydörgős mennykőbe is mi történt velem. Azt mondtam, hogy éppen most akartam kilépni az ajtón, de ő lehápogott:

– Tedd lóvá az öreganyádat! Mindnyájan megkeveredtek, mihelyt abba a feneette lakásba kerültök. Elég volt a turbékolásból, gyere azonnal! Fuldokló emberek kiáltanak segítségért!

Ezzel lecsapta a kagylót. Az ébresztőóra egyre halkabban berregett; mire felkaptam, elhallgatott.

Felkeltem, az ajtó mellett kitapogattam a kapcsolót, és felgyújtottam a villanyt. Hanyatt feküdt az ágyon, félrecsukló fejjel, lehunyt szemmel. Olyan volt, mintha aludna, de zihálva lélegzett. Megálltam egy pillanatra, és mélységes nyugalommal eltelve néztem-néztem. Gyönyörű volt, amint ott feküdt, de az arca eltorzult, mintha szenvedne.

Ahogy álltam, és néztem őt, egy új gondolat éledt bennem, lassan, mint a hajnalcsillag: vissza kell térnem, miatta. Itt fekszik újra, s tűrnie kell, hogy csilingelő telefoncsengő és hápogó hangok elragadják tőle azt a férfit, akit szeret, ez több, semhogy el tudná viselni. Most már nem én voltam az, akit csitítgatni kell annak bizonygatásával, hogy visszatérek, hanem ő. Lehajoltam hozzá, megcsókoltam, és azt mondtam:

– Hidd el, minden rendbe jön.

Meg se rezzent, de tudtam, hogy hallotta, mit mondtam. Betakartam, aztán felöltöztem. Még egyszer visszapillantottam rá, ugyanúgy feküdt még akkor is: félrecsukló fejjel, lehunyt szemmel, copfjai, mint sodrott selyemzsinórok csillogtak a párnán. Eloltottam a villanyt és kimentem.

Az a nyugalom, amellyel őt néztem, bennem maradt, és ott lengett körülöttem, amikor a sötét bulváron megindultam a kikötőhíd felé. Eszembe jutott, mit mondott az öreg kapitány, hogy valamennyien megkeveredünk, mihelyt abba a lakásba kerülünk, de ez mit sem változtatott Stella iránti érzelmeimen. Most már tudtam, hogy nem ringyó, de azt is tudtam, soha senkinek nem tudnám megmagyarázni, miért nem az.

Közös titkom volt a halottakkal, s ezt soha senki nem tudná megérteni.

Mikor a sarkon befordulva a kikötőhídhoz értem, egy berregő motorkerékpár bukkant elő a sötétből olyan éles kanyarral, hogy csak úgy recsegtek-ropogtak a kerekei, s majdnem elütött. Láttam, hogy egy oldalkocsis motorkerékpár stoplámpája megtorpan az iroda előtt: láttam, hogy az ajtó kinyílik, s a kiszűrődő halvány fényben egy düftinkabátos férfi bújik ki az oldalkocsiból. Mikor kihúzta a derekát, olyan hatalmas lett, hogy még mielőtt az arcát láthattam volna, ráismertem Harcourtra.

Örültem, hogy Harcourt megelőzött, mert mikor beléptem az irodába, úgy ült ott az öreg kapitány, mint akit a guta kerülget. Jaj lett volna nekem, ha nincs ott Harcourt.

Wadlow is ott volt, s mindhárman a térkép fölé hajoltunk. A roncs angol hajó, torpedó-telitalálat érte a jobb kettes hajóteret, gyorsan süllyed az 530-es mezőben; kellemes közelségben. Harcourt kijelentette, hogy mihelyt kifutok, ő visszarobog a repülőtérre, és maga fogja vezetni a tragacsot; minden elő van készítve, s azonnal felszáll, mihelyt megkapja a rádióüzenetemet. Remek idő volt, jó látási viszonyokkal, hármas szélsebesség, felhőtlen ég, mínusz öt fokos hőmérséklet. Hideg volt, beszélgetés közben látszott leheletünk a lámpafényben.

Harcourt csak egyre vágyott: hogy a roncs ne süllyedjen el, mielőtt odaérek. Sóváran várta már a pillanatot, amikor végignézheti, hogy zubogó, tejfehér tajtékot vetve hogyan röpül a levegőbe Hasenfratz óvodája. Úgy láttam, hogy személyes küzdelemnek tekinti az ügyet; lehet, hogy Hasenfratz neve ingerelte fel annyira, mert olyan gyakran és olyan megvető hangon ismételgette, hogy végül már úgy hangzott, mintha ráolvasással akarná megbabonázni a németet, s az sem lepett volna meg, ha végezetül kihúz a zsebéből egy bábut, és tűket döfköd bele.

Wadlow-t személy szerint egész más szempontból érdekelte az ügy. A tőlünk és a titkos szolgálattól kapott jelentések útvesztőiben olyan sokáig hajszolta a titokzatos tengeralattjáró-kapitányt, hogy csaknem megszerette, mióta az már nem X parancsnok, hanem csak egy nevetséges nevet viselő, közönséges emberke. Megegyeztünk az elvégzendő műveletekben, összeigazítottuk óráinkat, s Wadlow tűnődve megjegyezte:

– Kár, hogy nem tudjuk elevenen kézre keríteni azt a pasast. Van még egy-két pont, amit tisztázni szeretnék, mielőtt lezárom az aktáját.

Harcourt trombitahangon megjegyezte:

– Kérd meg a kapitányt, halássza ki neked a hulláját, akkor üvegszemet rakathatsz a fejébe, és egy Hasenfratz feliratú réztáblával ellátva felakaszthatod a falra.

Sapkájára húzta a düftinkabát csuklyáját, s egyszeriben olyan lett, mint valami útonálló vagy álruhás szerzetes.

– Hasenfratz! – mondta most már utoljára, aztán előhúzott egy nyúllábat, azzal keresztet vetett magára, sarkon fordult, és kiment az ajtón. Mihelyt behúzta maga mögött az ajtót, hallottam, hogy durrogva begyullad a motorkerékpárja: abban a pillanatban pattant fel a gépre, amikor kiléptem utána a sötét éjszakába. Láttam, hogy a kipufogóból kilövellő, kék lángok végigsuhannak a kikötőhídon, s olyan pokoli csikorgással fordul be a sarkon, mintha három nőt gázolt volna agyon. Miközben hajóm felé mentem, nem tudtam elnyomni magamban azt a gondolatot, hogy Harcourt lelkesedése nem lehet tartós. Azon tűnődtem, mi lesz, ha nem találkozom Hasenfratzcal sem most, sem a következő, sem az azt követő alkalommal. Nincs az az ember, aki egy napnál tovább ilyen hevesen képes gyűlölni egy puszta nevet.

A fedélzetre érve rögtön megkérdeztem a fedélzetmestert, megcsináltatta-e a légvédelmi gépágyút. Azt felelte, hogy mikor a második garnitúra leváltott bennünket, továbbadta a parancsot a kollégájának, de az útról visszaérkező kolléga közölte vele, hogy Van Dorp kapitány lefújta a parancsot. Van Dorp kapitány nem bízik a gépágyúban.

Úgy véltem, az áldott humanizmust ennyire túlzásba vinni azért mégsem kell, s elhatároztam, hogy ebből én nem kérek. Előző este még nem mertem volna ilyesmit elhatározni; de most tudva tudtam, hogy nem a félelem, hanem a józan ész késztetett rá. Ha Hasenfratzcal találkozom, a megállapodás értelmében egy teljes óráig le kell kötnöm, ami még normális körülmények között sem kecsegtető feladat; gépágyú nélkül kész öngyilkosság.

Visszamentem az irodába, és azt mondtam:

– Bocsánat, nem indulhatok.

Az öreg kapitány szája tátva maradt; Wadlow, aki csak úgy, magában, még mindig a térképet tanulmányozta, megkérdezte:

– Hogyhogy?

Olyan mérhetetlen nyugalommal tette fel a kérdést, ahogy angol ember csak legmélyebb felháborodásában beszél. Azt mondtam:

– Legutóbbi utamon bedöglött a gépágyúm; parancsot hagytam hátra, hogy csináltassák meg, de Van Dorp lefújta a parancsot. Én nem vagyok semmiféle játék elrontója, de nekem teljes óra hosszat játszadoznom kell a barátunkkal, s eszem ágában sincs egy jó hajót meg egy kitűnő legénységet feláldozni azzal, hogy fegyvertelenül barátunk karjába rohanok.

– Mindenható ég! – mondta az öreg kapitány: Wadlow olyan pillantást vetett rám, mint egy döglött halra, aztán megkérdezte:

– Meg tudja csinálni a gépészed, vagy akarod, hogy felhívjam az osztagot?

Azt mondtam:

– Szólok neki, próbálja meg újra, de már a múltkor megmondta, hogy nem tudja megjavítani. Ezek szerint én felhívnám az osztagot.

– All right – mondta Wadlow, mint aki halálos ágyán utolsót sóhajt, aztán tárcsázni kezdett.

Három embernek másfél órába telt az ágyú megjavítása. Az egyik rugó beakadt, s az idő nagyrészt azzal telt el, hogy fel kellett hajtani egy olyan ódondászt, aki ismeri a modellt. Végre-valahára előkerült, olyan volt, mint akit a szegényházból kapartak elő: egy manószerű kis káplár, bütykös kezéről hiányzott két ujja.

– Ajjaj – mondta négyszer is, miközben egy tompított fényű zseblámpa parányi fénycsíkjánál az ágyút nézegette, szemét csaknem rászorította a fémre, mintha miniatűr kiadású bibliát betűzgetne szemüveg nélkül. Ezek után már csak hét percre volt szüksége, hogy az ágyút megjavítsa. Mikor végül útnak indultam, nagyon sandán méregettek.

Ott álltam egyedül a parancsnoki hídon a szeles, sötét éjszakában, s azon töprengtem, éreznék-e lelkifurdalást, ha rádöbbennék, hogy a roncsot elsüllyesztették, s a mentőcsónakokat szétlőtték a másfél óra alatt, amit elvesztegettem. Megállapítottam, hogy igenis furdalna a lelkiismeret, ha a gépágyú megjavítását félelmemben rendeltem volna el; de mivel biztosan tudtam, hogy erről szó sincs, nem tettem magamnak szemrehányásokat, s biztos voltam benne: Wadlow, elejtett megjegyzése ellenére, magában igazat ad nekem. Csak angol ember adna nekem igazat; tudtam, hogy Van Dorp meg a többiek gyávának fognak tartani, ha megtudják. Stella teljes diadala volt ez; ő öntött belém bátorságot ahhoz, hogy legyűrjem félelmem utolsó maradványát: azt, hogy gyávának fognak nevezni.

De bármilyen nagy volt is az önbizalmam ott, a parancsnoki hídon, kérdés, vajon magabiztosságom megállta volna-e a helyét az önváddal szemben, ha valóban a lelkemen szárad egy elsüllyedt roncs. Jó hat óra múlva, mikor elértük az 539-es mezőt, a hajó még ott sodródott, és tengeralattjárónak nyoma se látszott. Felszedtük a hajót és hazavontattuk; hideg, napsütötte délelőtt volt, olyan tiszta láthatárral, hogy akár a francia partról is láthatták, hogyan siklunk lassan előre. Mégsem zavart bennünket senki, szinte hihetetlennek tűnt, hogy folyik a háború.

Mikor a külső kikötőben hajómra vettem a roncs kapitányát, elmondta, hogy egy tengeralattjáró cirkált körülöttük mindaddig, amíg fel nem tűntünk a láthatáron; akkor a tengeralattjáró alámerült és eltűnt.

Úgy látszik, nemcsak a hebridai leányok látnokok, hanem az öreg német tüzérségi kiképzőknek is van hatodik érzékük. Ez a gondolat nem volt kellemes.

Hazaérve kulcsommal kinyitottam az ajtót, s a konyhát üresen találtam. A hálószoba ajtaja be volt hajtva.

– Hé, hol bujkálsz? – kiáltottam, s megjelent Stella kék pongyolában, fehér szalaggal a hajában. Átölelte a nyakamat és megcsókolt. Megkérdeztem tőle:

– Jól aludtál? – bólintott, és újra megcsókolt, olyan szenvedélyesen, hogy majd belém fojtotta a lelket. Megkérdezte, jó utam volt-e.

– Ó, semmi különös. Angol hajó, erősen jobbra dőlt; Hasenfratznak nyoma se volt.

– Úgy örülök, hogy visszajöttél – mondta; újra megcsókoltam, és megsimogattam a haját. Nagyon szerelmesek voltunk.

Miközben ebédet főzött, én megmosdottam. Belekezdtem a kis dalocskába, amit ő dúdolt akkor reggel, amikor, de régen is volt, először felébredtem nála. Kiszóltam neki.

– Szívecském! Hogy van tovább?

– Micsoda, szívecském? – kiáltott vissza nekem, s én eldúdoltam a dal elejét. Mikor dalolni kezdett, jó hangosan, hogy behallatsszék hozzám, halkan beosontam a konyhába; mire a dal végére jutott, ott álltam mögötte anélkül, hogy észrevette volna. Hátraszólt:

– No most énekeld el! – s én halkan dúdolni kezdtem.

Hirtelen hátrafordult, olyan rémülten, hogy éreztem, megdermed az arcom. Sohase láttam még olyan rémült emberi szemet. Egy pillanatig némán álltunk egymással szemben. Aztán felnyögött, olyan kétségbeesetten, hogy már kinyúltam feléje, hogy átöleljem, és ő zokogva a vállamra hajtotta a fejét. Szerettem volna megvigasztalni, a haját simogattam, megnyugtató szavakat suttogtam a fülébe, s óvatosan odavezettem a székhez; ő karját kinyújtva előrebukott, feje nagyot koppant az asztalon. Sikoltozott; soha életemben nem hallottam olyan zokogást. Megrémített; nem tudtam, mit csináljak, hoztam egy pohár vizet, és meg akartam itatni, de nem tudtam, mit kezdjek vele, annyira rossz állapotba került. Nem tehettem egyebet, csak ültem mellette, vállát átölelve, e tehetetlen mozdulattal oltalmaztam.

Nem értettem, hogyan rémülhetett meg annyira attól, hogy váratlanul dúdolni kezdtem a háta mögött. A magára öltött nyugodtság és gyöngédség álarca mellett talán már régóta ilyen szörnyű idegállapotban lehetett. Valószínűleg újra meg újra átsegítette a többieket a megismétlődő rémület- és hisztériás rohamokon, s közben neki sose volt alkalma rá, hogy szabadjára engedje magát. Aztán zokogása egy névbe fulladt.

– David – nyöszörögte. – Jaj istenem, David, David.

Annyira megértettem, és annyira szerettem, hogy ez sem bántott. Csak ültem mellette, átkaroltam, és vártam, míg fájdalma lecsillapodik. Pillanatokig olyan különös érzésem volt, mintha nem lennénk egyedül.

Mikor vagy félóra múlva megnyugodott, odavezettem az ágyhoz. Hagyta; a szemét lehunyta, és könnyes volt az arca. Valósággal vonszolnom kellett; aléltan az ágyra zuhant. Lehúztam a papucsát, és betakartam az ágyterítővel; odahúztam egy széket, és ott ültem mellette, amíg elaludt.

Újra felöltöztem; a konyhába lépve égett szagot éreztem, eloltottam a gázt a láboska alatt, teljesen odaégett a leves. Már-már kiléptem az ajtón, de pillantásom megakadt az asztalon: odamentem a tálalóasztalhoz, felkaptam a mosogatórongyot, letöröltem az asztalt, aztán elmentem otthonról.

Útnak eredtem céltalanul; magára hagytam, hadd szedje össze magát. A sarkon befordulva észrevettem egy vaskereskedést a tetoválóműhely és a virágkereskedés között, ahol a virágot vettem. Már azelőtt is láttam a kis boltocskát, de csak most tűnt fel, mi függ apró négyszögletes kirakatában. Néhány kulcscsomó.

Nem tudom, miért szántam rá magam abban a pillanatban, hogy másolatot csináltatok a lakáskulcsomról. Talán azért, mert megígértem Dopnak, meg aztán először mentem el a boltocska mellett anélkül, hogy valahol dolgom lett volna.

Beléptem, elég sötét volt odabent. Csak egy öregember arcát és kezét láttam az azbesztkeretbe foglalt, apró kirakatüvegen behulló, négyszögletű fénypászmában. Az öreg drótkeretű szemüveget viselt az orra hegyén, és egy satuba fogott apró, csillogó tárggyal foglalatoskodott. Hasonlított arra az öreg káplárra, aki megjavította a gépágyúnkat.

Megkérdeztem tőle, mennyi idő alatt csinálna egy kulcsról másolatot.

– Az attól függ, miféle kulcsról van szó.

– Ó, egy közönséges Lips-kulcsról – mondtam, s ezzel átadtam neki a kulcsomat. Megforgatta a fénypászmában, összeráncolta a homlokát, feltolta az orrára a szemüveget, újra megnézte a kulcsot, motyogott valamit, újra visszaejtette az orra hegyére a szemüveget, s a napfényben hunyorogva rám pillantott.

– Az ég szerelmére, fiúk, mit csináltok a kulcsokkal? – kérdezte. – Ez már a negyedik.

– Ó, hát minduntalan elveszítjük.

– Hát akkor miért nem csináltattok egyszerre egy tucatot? – kérdezte az öreg. – Sokkal olcsóbb volna.

– Ez eddig még nem jutott az eszünkbe; különben is pillanatnyilag csak egyre van szükségem – mondtam.

Az öreg vállat vont, és így szólt:

– Hát ha így kívánod, de úgy látszik, ebben a háborúban a pénz nem számít.

Valahol a sötétben kihúzott egy fiókot, csörömpölve kotorászott benne, kivette a satuból az apró, csillogó tárgyat, és helyette beszorította a kulcsot, aztán reszelgetés közben megkérdezte tőlem:

– Tulajdonképpen hol laktok, fiúk? Penzióban?

– Nem, magánházban – feleltem.

Az öreg egy darabig szótlanul reszelgetett, élesen csikorgott a vas; aztán azt kérdezte:

– Hová lett az a fiatal repülő, az első? Már rég nem láttam.

– Ó, hát áthelyezték – mondtam.

– Hova? – kérdezte az öreg, de én nem feleltem. Ő felpillantott, újra lecsúsztatta a szemüvegét, megint rám nézett hunyorgó szemével, látta, hogy mosolygok, és így szólt:

– Ó, ne haragudj, egészen kiment a fejemből. Nem árulhatjátok el a hadititkokat.

Reszelője tovább csikorgott perceken át. Később megjegyezte:

– Annyi minden tilos nektek manapság, hogy alig bírom fejben tartani.

Ezután már egy szót sem szólt. Reszelt-reszelt, hogy már zúgott a fülem.

– Tessék – mondta, mintha a szomszéd szobából beszélne –, két shilling.

Fizettem, és zsebre dugtam a két kulcsot. Mikor kimentem, az öreg utánam szólt:

– Vigyázz magadra, fiam! És nehogy újra elveszítsd!

Azt feleltem, hogy minden tőlem telhetőt elkövetek.

Tudtam, hogy a negyedik vagyok, még mielőtt az öreg megmondta. Nem bántam. Azt se bántam volna, ha felfedezem, hogy a tizedik vagy a huszadik vagyok. Tudtam már, bármi is a nevünk, az ő számára egy embert jelképezünk: captain David de Jong, KLM.

Nem voltam féltékeny rá, sem a többiekre, mert tudtam, hogy én leszek az utolsó. Egy szép napon felébredünk, béke lesz, s felfedezzük, hogy mindez csak rossz álom volt. Annyira biztos voltam benne, hogy túlélem a háborút, hogy eszembe se jutott a másik kulcsot továbbadni. Meg fogom őrizni halott barátaim emlékére.

Mikor hazaértem, Stella ugyanúgy feküdt az ágyon, ahogy otthagytam. Megéheztem, megkentem pár szelet kenyeret vajjal, lekvárral, és csináltam egy kanna teát.

A nap lement, a cserép virág árnyéka sötét lombozatként nyúlt végig a padlón meg az asztalon. Vacsora után felvettem a papucsomat és a házikabátomat; nesztelenül mozogtam, nehogy felébresszem. A szomszédban szólt a rádió, átharsogott a falon a szimfonikus zene; az alattunk levő lakásban nevettek és beszélgettek. Lábamat az asztalra vetve hátradőltem a széken, pipázgattam, s közben megittam három csésze teát. Az első csésze tea után éreztem először fáradtnak magamat, amióta a telefon felébresztett, s kiszámítottam, hogy az negyven órával azelőtt történt. Ez alkalommal nem lesz szükségem a pirulákra, hogy elaludjam. Nem voltam sem ideges, sem nyugtalan.

Elábrándoztam, milyen jó lesz, ha magammal vihetem valami isten háta mögötti szigetre, ott üldögélünk majd, a kandalló mellett, a báránybőrrel bélelt székekben, míg odakint nesztelenül hull a hó. Eszembe jutottak azok a leányok, akiket régebben ismertem, s azt képzeltem, hogy szerelmes vagyok beléjük; most már tudtam, hogy nem szerettem őket igazán. Mialatt pipaszó mellett ábrándoztam, s a virág árnyéka lassan az ajtóra kúszott, újra elfogott az a furcsa érzés, hogy nem vagyok egyedül. Nem volt kísérteties érzés, inkább csak olyan, mint amikor első westporti éjszakámon az alvó fiúk szuszogását hallgattam a sötétben, csak sokkal intenzívebb. Mintha közelebb jött volna az a messzi part, míg én ott üldögéltem.

Időben és térben talán nem is volt olyan messze a part. Lehet, hogy pillanatnyilag éppen itt az asztalnál, amelynél mi négyen szerelmünk boldog biztonságát élvezve, egymást követve elüldögéltünk. Nem volt más kívánságom, sem vágyam, csak az az álom, hogy elmehessek vele arra az isten háta mögötti szigetre. S ez nem, mint óhaj, csupán egy gondolat, amellyel eljátszogattam anélkül, hogy meg akartam volna valósítani, csak boldogságom és elégedettségem megnyilatkozása. Ha itt van a messzi part, akkor elértem oda, ahonnan nem térhetek vissza többé. Tudtam, hogy soha többé nem fogok félni, hogy a halál nem rémíthet meg engem, mert már nem hittem benne.

Már csaknem besötétedett. Levetkőztem a félhomályban. Mikor Stellához értem, megmozdult és felsóhajtott; nem akartam felébreszteni, de nem tudtam lehúzni a pongyoláját, míg az ágyon feküdt. Megpróbáltam felemelni, ettől félig-meddig felébredt. Álomittasan nekem dőlt, és álmos hangon kérdezte:

– Hány óra?

– Késő van; ideje már lefeküdni – s ezzel félrecsaptam a takarókat. Lesegítettem róla a pongyolát, rátettem a székre, közben a másik kezemmel őt tartottam. Lefekvés közben így szólt:

– Még megfésülködöm – de én rászóltam:

– Csitt, aludj.

Mikor a karomba bújt, és fejét a vállamra fektette, már csaknem álmában suttogta:

– Úgy örülök, hogy visszajöttél. – Aztán elszunnyadt, hűvös keze a mellemhez ért. Megfogtam a kezét, s lassan úsztunk a béke felé.

Reggel a telefoncsengés ébresztett fel. A téli napfény bevetődött a szobába a függöny résén. Abban a pillanatban, amikor a telefon megszólalt, álmában olyan görcsösen magához szorított, hogy alig bírtam elérni a telefont. Miközben a kagylót felemeltem, láttam, hogy fél kilenc van, és azon törtem a fejem, mi baj lehet. Még ha Van Dorp visszaérkezésünk után azonnal kifutott volna, akkor sem érkezhetett azóta vissza; talán megbetegedett, és most be kell ugranom helyette.

Beleszóltam a kagylóba, hogy:

– Halló, tessék? – Erre görcsösebben magához szorított, és remegni kezdett,

– Nyugalom, drágám, nyugalom – mondtam, s hallottam, hogy Wadlow hangja azt kérdezi:

– Tessék?

– Bocsánat, nem hozzád szóltam. Mi van? – kérdeztem.

– Felhívtalak, mert úgy vélem, talán érdekel, hogy Amerika hadat üzent Németországnak – mondta Wadlow.

– Képzelheted! Hogyhogy ilyen hirtelen? – kérdeztem.

Wadlow elmondta, hogy japán repülőgépek előzetes hadüzenet nélkül összebombázták a Pearl Harbor-i haditengerészeti bázist, és nagy károkat okoztak.

– Istenem – mondtam, aztán odasúgtam Stellának: – Csitt, kicsikém, jó hírt hallottam.

– Én is azt mondom! – mondta Wadlow – valószínűleg sejted már, ez annyit jelent, hogy ágyút kaptok.

Azt válaszoltam, ez remek volna, s megkérdeztem, hogy véleménye szerint mikor kapunk ágyút. Azt felelte, nem tudja, de a hadititkok megsértése nélkül is elárulhatja, hogy hamarosan befut az első merőben amerikai hajókaraván. Igazában csak ekkor kezdtem ébredezni, s mint ébredés után általában, ilyenkor fogott legjobban az agyam.

– Ettől a hajókaravántól eltekintve, véleményed szerint mennyi időbe telik, míg az első csapatokat behajózzák? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs róla, kedves barátom – felelte. – Miért?

– Mert előre megmondhatom, hogy amíg ez meg nem történt, nem kapjuk meg az ágyúkat – mondtam.

– Az istenért, hogy mondhatsz ilyet? – kérdezte Wadlow.

– Ó, ösztönösen érzem. Látnok vagyok.

– Tessék?

– Hagyjuk ezt – mondtam. – Akárhogyan lesz is, gratulálok, és köszönöm, hogy felhívtál. – Ezzel letettem a kagylót.

Hátrafordultam, Stella olyan arckifejezéssel bámult rám, mint egy hároméves gyermek. Úgy látszik, nagyon meghökkentette az a tény, hogy jó hírt közölt a telefon.

– Gratulálhatsz nekem, Amerika belépett a háborúba.

– Ó – mondta ő, és fürkészve a szemembe nézett, hogy megtudja, mi rejlik e mögött.

– Wadlow azt hiszi, hogy porszívó helyett most már ágyúval szerelnek fel bennünket.

Még mindig olyan kétkedve nézett rám, mint aki nem biztos benne, mit gondolok valójában.

– Nem hiszed el? – kérdezte.

– Dehogynem, ez tényleg kitűnő hír. Mire a nap lemegy, zsebcirkálóvá változik valamennyi vontatóhajó. Ha ma este az ablakon kitekintve azt látod, hogy egy füstölgő hajóbarázda a távolba vész, az Hasenfratz lesz, aki szabadságra indul. És most aludjunk még egyet.

Lehunytam a szemem, s lassan visszakerültem a melengető ernyedtségbe. Stella újra megszólalt:

– Nem gondolod komolyan, csak szellemeskedni akarsz.

– Aludj, és fogd be a csőröd.

Sóhajtva a vállamra lehelt.

– És ne fújj a nyakamba.

Egy ideig hallgatott, aztán már csaknem félálomban hallottam, hogy azt mondja:

– Soha életemben nem találkoztam nálad kedvesebb emberrel.

Ez a veszedelmes megjegyzés csaknem felébresztett, de elhatároztam, hogy eleresztem a fülem mellett.

– Angyal vagy, de fogd be a csőrödet.

Megcsókolta a fülemet, s én ráförmedtem. Rettenthetetlen kapitány hangján:

– Hagyj békén!

Ezután csendesen feküdt mellettem, olyan veszedelmes csendben, hogy csaknem felébredtem tőle.

– Az istenért: végy lélegzetet! – Felkuncogott.

Megértettem, hogy vége az éjszakai nyugalmamnak. Megfordultam, de nem nyitottam fel a szemem. Éreztem, hogy arca az arcomhoz ér, aztán haja csiklandozni kezdte az orromat. Tágra meresztett szemmel néztem a szemét, közvetlen közelről olyan volt, mint egy bagolyszem. Azt mondtam:

– Ha nem hagyod abba, felállítom a tábori ágyat. Nekem dolgoznom kell. Fáradt vagyok.

Ekkor megcsókolt.

Fél tíz tájban aludtam el újra. Délután fél háromkor keltett fel a reggeli kávéval. A nap eltűnt: mikor félrehúzta a függönyszárakat, pillantásom a téli égbolt sápadt kockájára esett. Kellemes, ünnepi hangulatban voltam, tudtam, hogy valami örvendetes dolog történt, csak az nem jutott az eszembe, hogy mi. Ő kezembe nyomta a kávéscsészét, s lekuporodott az ágy végére, megkérdeztem tőle:

– Valami örvendetes dolog történt, mialatt aludtam. Mi volt az?

Felvonta a szemöldökét, és ártatlan képpel nézett rám.

– Tudom már – mondtam –, Amerika hadat üzent.

Elborult az arca.

– Azt jelenti ez, hogy a hajókaravánok nagyobbak lesznek? – kérdezte.

– Azt – mondtam.

– Véleményed szerint van elég őrhajójuk a hajókaravánokhoz?

– Nem, még nincs.

Egy pillanatig tűnődve nézett.

– Sejtettem. Miért nem akartad ezt ma reggel megmondani?

– Kávét – mondtam, s feléje nyújtottam a csészét, de nem vette el.

– Tegnap nagyon kedves voltál hozzám – mondta –, amikor bediliztem.

– Kedves? – kérdeztem, – Nem csináltam semmit.

– Dehogynem. Lefektettél. És nem faggattál.

Egy pillanatig azon töprengtem, hogy hagyom, hadd öntse ki a szívét előttem. Tudtam, hogy már-már olyasmiről akar beszélni, amit később megbánna.

– Miért faggattalak volna, ha úgyis tudtam, mi lenne a válasz?

– Hát tudod? – kérdezte.

– Tudom – mondtam, s újra feléje nyújtottam a csészét.

Odahajolt hozzám és megcsókolt. Aztán kivette a kezemből a csészét, és kiment a konyhába.

Nyújtózva nagyot ásítottam. Mikor végül sikerült, a számat újra bezárni és a szemem újra kinyitni, észrevettem, hogy a szekrény tetején álló fényképet bámulom. Kedves fiúnak néztem, nem lehetett valami nagy lángész, de talán nem is lett volna becsületes dolog, ha felelőssé teszem a mosolyáért. Nekem is volt néhány bárgyú képű fotográfiám, mert szót fogadtam a fényképésznek. A képet bámulva elmélkedni kezdtem a fényképészekről: hogy hasonlítanak a telefonhoz, mert még a legerősebb jellemeket is feltételes reflexű idiótává változtatják. A legönfejűbb nők is kiugranak a fürdőkádból, és meztelenül kirohannak, ha meghallják, hogy cseng a telefon; ha azt mondja nekik a fényképész, hogy tessék mosolyogni, lényegében ugyanezt teszik. Még egyre a fényképet bámultam, újabb inspirációra várva, s ekkor hallottam a hangját, amint azt mondja:

– Nem a bátyám.

Nem hallottam, hogy bejött, s most értettem meg, mit érezhetett, amikor dúdolni kezdtem a háta mögött. Nem fordultam feléje, csak megjegyeztem:

– Sose hittem, hogy az.

– Miért nem? – kérdezte. – Beszélt valaki róla?

– Nem – mondtam –, meghallgattam, mikor elmondták, hogy a bátyád, de nem hittem el.

– A mi szigetünkről való – mondta. – Alannak hívják, és most Burmában szolgál. Minden héten írok neki.

Azon tanakodtam, mit írhat neki.

– Szokott válaszolni? – kérdeztem, de ő nem figyelt rám.

– A rokonságomról meg a közös ismerősökről írok neki – mondta –, s felidézem a régi emlékeket, mit csináltunk gyermekkorunkban. A szomszédunkban lakott.

Néztem a fiút, a mosolyát, s az ajánlást, amit a fénykép szélére írt: „I’ll walk beside you.” Megpróbáltam elképzelni, milyen lehet: egy fiú a Hebridákról, aki előreszegezett géppisztollyal ott kúszik az őserdő mélyén, és fohászt rebegve repedt csészéből veszi magához az Úrvacsorát, mielőtt útnak ered, hogy a Tibeti Holtak Könyvében felsorolt démonok közé lopakodjon. Tudtam, hogy én erre nem lennék képes; már gyermekkoromban is iszonyodtam az erdőtől. Egyhetes burmai hadakozás után rikácsoló eszelősként végezném. Ha legközelebb citerázni kezdek, nem lesz rossz ötlet egy pillantást vetni erre a képre, hogy ráébredjek, milyen szerencsefia vagyok, hogy csak Hasenfratztól és nem rosszabbtól kell rettegnem.

– All right – mondtam –, ennél többre nem vagyok kíváncsi.

Megfordultam, hogy átvegyem a csészét, amit behozott.

– Szeretnék még beszélni róla – mondta, de én szigorú pillantást vetve rá leintettem:

– Hallottad, mit mondtam.

Kétkedő mosoly jelent meg az arcán. Megértettem, mennyire sóvárog arra, hogy mindent elmondjon nekem. Talán erre volt szüksége: hogy egyetlenegyszer elmondhassa élete történetét elejétől végig, meg akart tőle szabadulni, de én nem tudtam, el bírom-e viselni. Nem voltam féltékeny, s azt hittem, hogy sose leszek az, de azért mégsem voltam benne biztos.

– Majd máskor elmondod – mondtam –, tengersok időnk van.

Elmosolyodott, valósággal felragyogott az arca.

– Igen – mondta –, tengersok időnk van.

Hasenfratz eltűnt. Akkor reggel, mihelyt mi feltűntünk a láthatáron, az angol kapitány szeme láttára víz alá merült. S azóta se látta senki. Lehetséges, hogy a megtorpedózott hajókat ő találta el, de két hétig nem mutatkozott a környékünkön.

Egy alkalommal egy repülőgép ránk tüzelt, de nem tett kárt bennünk, mert a hajón időben észrevettük, hogy jön, és fedezék mögé vonultunk. Csak egy fazék leves esett áldozatul, amit a szakács kitett hűlni; még órák múlva is borsótól és disznócsülöktől bűzlött az egész hajó, s a szakács csak lefekvéskor csillapodott le. Ettől az epizódtól eltekintve úgy hajókáztunk, mint béke idején. Már süllyedő hajók se voltak; úgy látszott, hogy a németek csak négy-öt torpedót lőttek ki egy-egy hajókaravánra, azt is csak vaktában, s az eredménnyel mit sem törődve villámgyorsan eliszkoltak.

Mi volt ennek a magyarázata, mi nem, mi élveztük kellemes következményeit. Kecskebőr, aki Dop után a Vlieland parancsnoka lett, azt gyanította, hogy mivel Amerika is belekapcsolódott a háborúba, a német máshol van lekötve. Van Dorp vállat vonva megjegyezte, hogy senki sem nyilatkozhatik ebben a kérdésben, mivel az őrület rohamokban szokott jönni.

Azok után, hogy Harcourttal és Wadlow-val kifőztük tervünket, első indulásomkor megjelent Harcourt egy robogó motorkerékpáron. Második alkalommal már csak telefonon érdeklődött, melyik mezőben van a roncs. Harmadik alkalommal Wadlow volt kénytelen felhívni őt, és negyedórát várt, míg Harcourtot előkerítették. Negyedik alkalommal megkérdeztem Wadlow-tól.

– Feltevésem szerint tervünk változatlan arra az esetre, ha Hasenfratzcal találkozom?

– Hogyne, kedves barátom, hogyne – felelte Wadlow.

– Ha így állunk, nem kéne felhívni Harcourtot? – kérdeztem.

– Ó, ezt bízd rám, kedves barátom, majd felhívom, ha elmentél – felelte Wadlow.

Elég vidáman mondta ezt, sőt még a vállamat is megveregette. Mióta Amerika hivatalos szövetségesük lett, az angolok úgy viselkedtek, mint akik már úgyszólván megnyerték a háborút.

Lehet, hogy így is volt, de úgy gondoltam, hogy Hasenfratznak nem ez a meggyőződése. Lehet, hogy Hollandiában, a több hónapos megszállás alatt jobban kiismertem a németek észjárását, de nem tudtam szabadulni attól a gyanútól, hogy barátunk elmaradását inkább intelemnek, semmint megnyugtatásnak kell tekintenem. Én mindenesetre nyitva tartottam a szemem, és harcra kész állapotba helyeztem a légvédelmi gépágyút; minden utunkon leadattam a fedélzetmesterrel egy sorozat lövést, nemcsak azért, hogy gyakorlatozzanak, hanem egyben makacsul ki akartam nyomozni, tulajdonképpen hova csapódnak be a lövedékek. Nem sikerült megtudnunk; ez olyan kísérteties dolog volt, hogy a gépteremben felnyittattam egy lövedéket, s a saját szememmel győződtem meg róla, hogy az ágyút Valiban lőszerrel, nem pedig iszappal tömjük. A fedélzetmester azt gyanította, hogy a lövedékek a láthatáron túl csapódnak be. Bárhol csapódtak is be, az tőlünk rettentő messze volt.

Gépészemnek, akinek szakmai büszkeségét szemlátomást mélyen sértette, hogy egy nyolcujjú aggastyán néhány perc alatt elvégezte azt, amivel ő több mint huszonnégy órán át: hiába próbálkozott, valósággal az idegeire ment az ágyú. Hosszú órákon át fűrészelte, csavargatta, reszelgette, hogy kipróbálja, hátha sikerül vele vízszintes irányba lőni, de eredménytelenül. Közben eltört egy reszelőt és két vasfűrészt az ágyún, földhöz vágta törött szerszámait, és ő is belerúgott az ágyúba, akárcsak a fedélzetmester annak idején. Úgy látszott, hogy áldatlanul is egy olyan kísértetágyú birtokába jutottunk; amelyről az első világháborúban szolgált matrózoktól hallottam valamikor a kikötői lebujokban.

Regényes elképzelés volt; annak ellenére, hogy Hasenfratz személye eléggé nyugtalanított, engem is megfertőzött az az általánosan elharapódzott könnyelműség, ami szemmel láthatóan mindenkit elfogott, mióta Amerika bekapcsolódott a háborúba. Ennek első tünete az volt, hogy kezdtem megszeretni a kísértetágyút; sőt, annyira jutottam, hogy szinte már azt is sajnáltam, hogy gépágyúnkat később olyan ágyúval cserélik ki, amelyet irányítani lehet, és nem maga keresi a célt. Eleinte még tudatában voltam annak, hogy a lassan rajtam is elhatalmasodott könnyelműség veszélyes lehet, mégsem tudtam szabadulni tőle. Kezdtem élvezni az életet, mint mindenki más, s egyre nagyobb önbizalommal indultam útra. Végül ahelyett, hogy távcsövemmel a láthatárt kémleltem volna, hátamon összekulcsolt kézzel a fellegeket meg a vízen csillogó napsugarakat bámultam. Dudorászva, mosolyogva, mit sem sejtve ábrándoztam, s nem a térdem rogyadozott, hanem kitisztult az agyam. Mire Hasenfratz visszatért, már el is felejtettem, mennyire veszélyes ember.

Egy napsütéses, hideg délelőtt történt, éppen úton voltunk egy kormányát vesztett dán hajó felé, a 353-as mezőbe. Én a parancsnoki hídon állva egy széljelző lobogót bámultam a tiszta, kék mennybolton; mikor lekaptam róla a szemem, valósággal szédelegtem, megszédített, hogy a semmibe vesző tekintettel Stelláról álmodoztam a könnyű, fagyos levegőn. Szemembe ötlött, hogy tőlünk balra, vagy száz méternyire, valami mozog a tengeren; mintha egy függőleges póznát húztak volna szélsebesen a vízen. Gondolatban annyira távol jártam a háborútól, hogy nem ismertem fel azonnal, mi az, jó három másodpercig bámultam, míg felébredtem. Akkor pedig annyira megrémültem, hogy újabb három másodpercbe telt, míg elkiáltottam magam, hogy periszkóp balra!, a síppal mindenkit a fedélzetre szólítottam, és a telegráffal riasztottam a gépházat. Nem annyira a periszkóp rémített meg, mint inkább az a tény, hogy olyan soká kihagyott a reagálóképességem.

A tengeralattjáró azonnal előbukkant, olyan közel, hogy hallottam az orrlyukaiból kiáramló víz szortyogását. Először biztos voltam benne, hogy Hasenfratz, aztán jól megnéztem az ágyút, amely mintha a hajótól függetlenül suhant volna a vízen, s megállapítottam, hogy valaki más lehet, mert az ágyú kétszer akkora volt, mint a Hasenfratzé. De amikor a tengeralattjáró teljesen kiemelkedett, megismertem a parancsnoki tornyát meg az egész hajót; mégis Hasenfratz volt.

Miközben a fedélzetmester az ágyúkezelőkkel a légvédelmi ágyúhoz rohant, láttam, hogy a parancsnoki híd csapóajtaja kinyílik, és előmásznak rajta az apró emberkék; mikor az ágyútakarót is leszedték, tudtam már, miért volt olyan sokáig távol Hasenfratz. Az ágyú, amit ránk irányított, óriáságyú volt; időközben kétszer akkorával szerelték fel, mint amilyen az előbbi volt.

Nem mondhatom, hogy féltem, a szó szoros értelmében nem értem rá félni; de a térdem megint remegett. Akkor vettem észre, mikor átrohantam a hajó jobb oldalára, miközben Hasenfratz éles kanyart vett mögöttünk.

– Erősen balra, erősen! – ordítottam a kormányosnak, és: – Tüzelj! – a fedélzetmesternek. Éles kanyart vettünk, s megszólalt a gépágyú, dübörgött, mint az aszfaltvágógép.

Hasenfratz oldalba kapott minket. Olyan erős robbanást hallottam, hogy a hajó beleremegett, aztán olyan hangot, mintha egy iszonyú nagy bomba süvítene felénk. Elvágódtam a parancsnoki hídon, s azt gondoltam magamban: No, befellegzett. A beálló lélegzetelállító csendben Stella vibrált előttem a fakó űrben, lassan felém, nyújtotta a karját; aztán újabb robbanás következett, olyan tompa és súlyos, hogy ezt a hangot inkább éreztem, semmint hallottam. Feltápászkodás közben hallottam, hogy a legénység felujjong.

A mellvéd fölött átpillantva, szinte lázálomban láttam, hogy a fedélzetmester meg a két ágyúkezelő táncol a hátsó fedélzeten. Egymás vállát csapkodva, hangosan röhögve a vízre mutattak. Azt hittem hirtelenében, hogy megőrültek, aztán magam is lepillantottam a hajóról jobbra.

A tengeralattjáró annyira közel volt, hogy tisztán láttam a németek arcát. Bárgyú képpel ültek a földön, az ágyú körül. Egy pohos tiszt ordítozott nekik valamit, féltesttel a parancsnoki toronyból kihajolva, mint pap a szószékről. Az ágyú kétszer akkora volt, mint az előző, és komikusan az égnek meredt.

– Erősen balra, erősen! – ordítottam át a kormányosnak, mert egyenesen a tengeralattjárónak tartottunk; egy tenyérnyire suhantunk el a fara mellett, s eközben, annak ellenére, hogy nem voltam ágyúszakértő, láttam, mi történt Hasenfratz új ágyúóriásával: beszorult a rugója. S az én hajóm hátsó fedélzetén azért táncoltak hahotázva az őrültek, mert a mi rugónk is beszorult.

Néhány másodperc múlva felmértem, milyen veszélytől szabadultunk; s ekkor engem is elragadott az általános vidámság. Úgy kacagtam, hogy kicsordult a könnyem, s meg kellett kapaszkodnom a mellvédbe, nehogy összeessem a nagy nevetéstől. A németek feltápászkodtak, s a pohos, ordítozó tiszt parancsára visszacsörtettek a parancsnoki toronyba, egyikük belerúgott az ágyúba és elsántikált. Észrevettem, hogy a sántikáló alak mögött kullogó német pukkadozik a nevetéstől, s ennek láttára én is csináltam valami őrültséget: integettem. Tudtam, hogy őrültség az, amit teszek, a német mégis visszaintett nekem.

Furcsa pillanat volt. Emberfölötti látomás villant meg előttem, hogy itt, ebben a pillanatban befejeződik a háború. Láttam magam, amint odaállok hajómmal szorosan a tengeralattjáró mellé, átkurjantok Hasenfratznak, s a mellvéden áthajolva azt mondom neki:

– No, bátyám, jobb volna tán befejezni? Ez már túlontúl őrültség.

Ekkor a németet, aki visszaintett nekem, a pohos tiszt beráncigálta a parancsnoki toronyba, a csapóajtó bezárult, s a tengeralattjáró nagy buborékokat eregetve a víz alá merült.

Utunkon nem találkoztunk többé Hasenfratzcal.

Felszedtük a roncsot, hazavontattuk, s befutottunk vele a kikötőbe, a sötét, felhőtlen égbolton gyémántként, kékesen sziporkázott a rengeteg csillag. Egész úton igyekeztem felidézni emlékezetemben azt a veszélyt, amelyben voltam – attól kezdve, amikor a periszkópot észrevettem, addig a pillanatig, amikor meghallottam az ujjongást –, de nem sikerült. Újra meg újra eszembe jutott a német, aki visszaintett nekem, meg hogy milyen őrültek azok, akik egymásra lövöldöznek; s ekkor, közvetlen a kikötőbe érkezés előtt, míg a fölöttem sziporkázó csillagokat bámultam, ráébredtem, hogy Stella idézte fel bennem ezt a változást.

Kamaszkoromban, első utamon, Port-Saidban olyasvalamit vásároltam, amit csak első útján vesz az ember: megvettem Omár Khájjám költeményeinek angol fordítását szalonkiadásban, piros bőrkötésben, apró lakattal és piciny kulccsal, hogy le lehessen zárni. Akkor éjszaka eszembe jutott az egyik szakasz, nem a szövege, hanem a tartalma: hogy a szeretet olyan, mint a szökőkút, egy ember felé zökken, és aláhullva mindenkit bepermetez. Ez ugyan kissé erőltetett hasonlat volt Stellával meg velem kapcsolatban, de a történtekre vonatkozólag nem jutott eszembe jobb. Annyira szerettem Stellát, hogy barátommá fogadtam minden emberfiát, még a pohos Hasenfratzot is, aki annyira felsült vadonatúj ágyújával.

Tulajdonképpen fennkölt érzés volt, de éreztem, hogy valahol valami halálos veszély lappang mögötte. Csak azt nem tudtam kihámozni, minden igyekeztem ellenére sem, vajon hol, vagy miért.

Mikor közöltem Wadlow-val, hogy Hasenfratz új ágyút kapott, Wadlow korántsem mutatott akkora érdeklődést, mint vártam. Eddig Hasenfratz volt a vesszőparipája, az elmúlt két hét folyamán többször is nyugtalankodott Hasenfratz eltűnése miatt, úgyhogy már csaknem szülői aggodalomnak hatott ez a nagy nyugtalanság; így kissé meglepett, hogy olyan kurtán-furcsán fogadta Hasenfratz visszatérésének hírét.

Elmondtam neki a beszorult rugók történetét, s ő jót mulatott az eseten; mikor felhívtam figyelmét, hogyha nem történik meg az a mókás eset, akkor én nem tértem volna vissza, rácsapott a vállamra, és így szólt:

– Ugyan-ugyan, kedves barátom, nem olyan sötét a helyzet. A gyakorlatlan tanuló nehéz ágyúval bajosabban talál el egy olyan apró célpontot, mint ti vagytok, mintha könnyű ágyúval célozza.

Kértem, ne fecsegjen annyit, s jóllehet nem rovom fel neki, amiért már kissé unja az ügyet, de azért igen lekötelezne, ha hivatalos optimizmusát honfitársai számára tartaná fenn. Még mókásabb dolgokat is közöltem vele, de ő rendkívül szellemesnek találta megjegyzéseimet; nyihogva felröhögött, és azt felelte:

– No ezt el kell mondanom Harcourtnak.

Figyelmeztettem, jobban örülnék, ha emlékeztetné Harcourtot a megállapodásunkra, sőt mi több, odáig vetemedtem, hogy megfenyegettem, ezentúl csak abban az esetben megyek ki a hajóval, ha az útirány kijelölésénél Harcourt is jelen lesz.

Erre Wadlow felháborodott, persze angolosan, vagyis: bűbájosabb volt, mint valaha.

– Az a benyomásom, hogy nem egészen helyes szemszögből ítéled meg az ügyet – mondta. – Ne feledkezz meg arról, hogy a magam szakállára rendeztem az egész Harcourt-kombinációt. Nincsen felhatalmazásom a főparancsnokságtól, hogy az ügybe bevonjam a Coastal Commandot, s Benny Harcourt csak, mint személyes ismerősöm kapcsolódott a tervbe. Őszintén szólva nem találom ildomosnak, hogy te azt a körülményt, hogy a kedvéért túlléptem a hatáskörömet, ultimátum alapjául használd fel.

Egy pillanatig tétováztam, aztán vállat vonva ezt mondtam:

– Ahogy tetszik, Wadlow, bocsáss meg – s ezzel sarkon fordultam, hogy elmenjek. Wadlow egészen az ajtóig kísért, és nagyban bizonykodott, hogy megállapodásunk természetesen még érvényben van, s ha Harcourt nincsen bevetésen, feltétlenül betartja a szavát. Elvégre is megígérte, s amire ő szavát adta, azt, ha törik, ha szakad, betartja. Benny sportember, s ne aggódjak, betartja a játékszabályokat.

Mikor Wadlow kitárta előttem az ajtót, felém nyújtotta a kezét, s ekkor agyamba villant, hátha figyelmeztetni akar, hogy kigombolódott a zubbonyom, hiszen még sose fogtunk kezet.

– Fel a fejjel, kedves bajtárs – mondta –, eztán is jó barátok maradunk.

Keskeny, száraz tapintású keze volt.

A kikötőhídról leballagva a csillagok alatt azt latolgattam, hogyha túl akarok járni Hasenfratz eszén, minden időmet elmélkedésre kell fordítanom. De nem volt kedvem hozzá, Stellához mentem. A legközelebbi kifutásig legkevesebb huszonnégy órát tölthetek vele, s az együtt töltött óráim olyan tartalmasak voltak, hogy szinte heteknek tűnt egy-egy ilyen huszonnégy óra. Gyakran megráztam az éjjeliszekrényen álló ébresztőórát, mert azt hittem, megállt; hihetetlennek tűnt, hogy olyan rövid idő alatt annyi élményben volt részünk.

A röpke, pár órás együttlétek közben olyan meghitt viszony alakult ki közöttünk, mintha hosszú évek óta együtt éltünk volna. Legutóbb, mikor útra készültem, a fésűt kerestem a fürdőszobában, ő meg a konyhában a reggelit főzte. Azt motyogtam magamban: „Hová lett az az átkozott vacak?”, s ekkor Stella bekiáltott:

– A mentőszekrényben van, szívecském – s valóban ott volt a fésű. Fésülködés közben fel sem tűnt nekem, milyen érdekes eset volt ez; csak órákkal később, mikor a parancsnoki hídon állva visszaemlékeztem erre az epizódra, tudatosult bennem, hogy nemcsak nem halhatta elfojtott motyogásomat, hanem még meg sem említettem a fésűt. Hallottam, hogy több évtizedes házasok között előfordul ilyen telepatikus kapcsolat, mi azonban csak egy hónapja ismertük egymást. Ebből a hónapból három hetet a tengeren töltöttem, s a negyedik hét nagy részét végigaludtam az ágyban; így tulajdonképpen körülbelül egy napja ismertük egymást. Ez meggyőző bizonyítéka lehetett, mennyire hamis fogalmaink vannak az időről.

A lakásba lépve, meglepődve láttam, hogy Stella a konyhában van. A két személyre megterített asztal fagyönggyel volt díszítve; az asztal közepén, egy tálban karácsonyi torta apró gyertyákkal

– Hát ez mi? – kérdeztem.

– Boldog karácsonyi ünnepeket – mondta, és a nyakamba borulva megcsókolt.

Teljesen megfeledkeztem róla, hogy karácsony van; megfeledkeztem még arról is, hogy van karácsony. Nagyon sajnáltam, hiszen tudtam, milyen fennkölt ünnep az angoloknak a karácsonyeste. Nem szabadott volna erről megfeledkeznem, ajándékot kellett volna neki vennem.

Nem volt alkalmam rá, hogy ezt megmondjam, mert kézen fogott, és bevezetett a hálószobába. Enyhe fény szűrődött ki az ajtón, s mikor beléptem, láttam, hogy gyertyafény. Az éjjeliszekrényen egy gyertyákkal, ezüstgolyókkal és üvegmadárkákkal feldíszített karácsonyfa állt, a csúcsán ezüstcsillag ragyogott. Mikor közelebb léptem hozzá, a fácska alatt, az ébresztőóra és a telefon között, egy fenyőgallyas papírba burkolt, aranyszállal átkötött, pici csomagot láttam. Szörnyű érzés volt, hogy én nem vettem neki ajándékot, de nem akartam tönkretenni ezt az örömteljes pillanatot azzal, hogy kimutatom bosszúságomat, mert olyan gyermekes várakozással nézett rám, hogy átéreztem, mennyire örül.

– Ez az enyém? – kérdeztem, s ő olyan elragadtatott mosollyal bólintott, hogy még jobban lehangolódtam. Felvettem a kis csomagot, és megpróbáltam kioldozni az aranyszálat. Hasztalan próbálgattam, mert igen szorosra volt kötve az apró csomó. Miközben én a csomóval bíbelődtem, ő az ágy szélén ülve nézett, s ettől egyre mesterkéltebb lett a mosolyom. Mikor végre-valahára kibontottam a csomagot, egy pici fadobozkát találtam benne.

Soha életemben nem láttam olyan parányi, faragással díszített dobozt.

– Nem, ezt nem kellett volna – mondtam a kis dobozt forgatva, s azon törtem a fejem, mi az isten csodára használhatom, hiszen még egy mandzsettagomb se fért bele. Mivel Stella megrendítő várakozással nézett rám, megértettem, hogy van a dobozban valami, hát kinyitottam.

Valami fehér papírba burkolt, parányi tárgy volt benne. Ki akartam rázni a dobozból, de beleszorult. Megpróbáltam kipiszkálni a kisujjam körmével, s amikor ez sem sikerült, kivettem a köpenyem zsebéből egy gyufaszálat. Még a gyufaszálat is ketté kellett hasítanom, hogy kipiszkálhassam vele a dobozból a pöttöm papírgalacsint; kibontottam, de láttam, hogy nincs benne semmi. Csak egy papírszeletke volt. Az volt ráírva: „Szeretlek”.

Meglepetten Stellára pillantottam, mert amióta együtt laktunk, ezt a szót még nem ejtette ki. Egyben azt is észrevettem, hogy még sosem nézett így rám. Feszélyező érzés volt, de egyben büszkeséggel és boldogsággal töltött el. Szerettem volna mondani valamit, csak azt nem tudtam, hogy mit, azért így szóltam hozzá:

– Nem hoztam neked semmit, megfeledkeztem róla, hogy karácsony van.

Erre ő azt kérdezte tőlem:

– Akarod, hogy megesküdjünk?

Én mozdulatlanul rámeredtem. Ha Dop nem súgja oda nekem, akkor este, a halála előtt, hogy „megesküszünk”, megható pillanat lett volna ez; így azonban úgy éreztem, hogy közvetlen Stella mögött egy tengeralattjáró bukkan fel a sötétben. Stellára meredtem; néhány pillanatig farkasszemet néztem a szörnyű valóval, hogy én csak egy napos légy vagyok, hogy mi ketten a szerelem, a halál és a pusztulás lidércnyomásának foglyai vagyunk. David de Jong valószínűleg akkor esett el, amikor elhatározták, hogy megesküsznek, s ugyanez történt Bargerrel meg Doppal.

De mikor azt gondoltam: meg velem, elűztem a lidércnyomást. Olyan becsületes, tiszta szeme volt Stellának, hogy ez a gondolat nem lehetett igaz. Komolyan beszélt, szeret engem, mert olyan vagyok, amilyen vagyok, és nemcsak azért, mert a sor eggyel felzárkózott. Még ha úgy kezdődött is a dolog, hogy én voltam a soron következő kulcsos férfi, Stella nekem adta a parányi dobozt a titkos üzenettel, én vagyok az az ismeretlen szerelmes a messzi parton, aki megtalálta, és felelt rá. Nem vagyok napos légy, én vagyok az utolsó; a másik három elesett ugyan, de rám nem ez a sors vár. Elképzelhetetlen volt, hogy ez a szerelem azt jelzi, hogy egy beteljesült, boldog élet küszöbén állok, vagy csupán reakció, a halálfélelem végső álcája.

Megfogtam a kezét, és azt mondtam;

– Igen, Stella.

Ettől a pillanattól kezdve szinte felhőkön jártam.

Kivittük a kis karácsonyfát a konyhába, letettük az asztalra, és eloltottuk a villanyt. Míg Stella a karácsonyi lakoma első fogását melegítette, én az égő gyertyákat és az üvegmadárkákat bámultam, s úgy éreztem, hogy álmodom. Mikor Stella egy tányér levest tett elém, felrezzentem álmomból, és enni készültem; Stella nevetésének hallatára felpillantottam.

– Tudod, hogy ülsz itt? – kérdezte.

Eszembe jutott, hogy úgy ülhetek ott, mint egy agyalágyult, hát én is felkacagtam, s azt mondtam:

– Pardon, én…

Közben elfelejtettem, mit is akartam mondani, olyan gyönyörű volt Stella a gyertyafényben.

– Ugyan, szívecském, ébredj fel – mondta rám mutatva.

Meg akartam csókolni, de ő levett valamit a fejemről. A sapkámat; akkor vettem észre, hogy még a köpeny is rajtam van. Felálltam, hogy levessem a köpenyemet, eközben fellöktem a széket, lehajoltam, hogy felállítsam a széket, s fellöktem a karácsonyfát. Stella az utolsó pillanatban elkapta, de bosszantó ügyetlen voltam, mert kilöttyentettem a levest a gyönyörű abroszra, amit Stella biztosan erre az alkalomra őrizgetett.

De mindez úgy ment végbe, hogy közben a fellegek közt lebegtem; bármit tettem, bármit mondtam is, valójában csak őt faltam a szememmel. Végül már arra is képtelen voltam, hogy összefüggően gondolkodjam. A lakoma nem ment simán, mert mikor Stella feltálalta a halat, amellyel szemlátomást sokat bajmolódott, kiderült, hogy elfelejtette a sütőt begyújtani. Csaknem sírva fakadt, mikor észrevette, de én titokban örültem, mert arra gondoltam, ez is azt bizonyítja, hogy ő szintén a fellegek közt jár.

A torta se sikerült, mert csak a külső kérgét lehetett megenni. Belül nyers maradt, az alja pedig megégett. Stella kétségbe volt esve, s mikor megeresztettem egy viccet, mondván:

– Ha ez után a vacsora után kéred meg a kezem, nemet mondtam volna – ezzel még jobban elmérgesítettem a helyzetet. Valószínűleg minden nő humorérzéke kialszik, ha a főztjéről van szó. Könnybe lábadt a szeme; az ölembe vettem, és így vigasztaltam:

– Gyere, szívecském, ne csacsiskodj. Hát számít nekem az ennivaló? Megesküszünk! Ha a világ legfinomabb vacsoráját tálalod elém, azt se vettem volna észre.

Ettől kissé megvigasztalódott. Belefújta az orrát a zsebkendőmbe, kissé még szipogott, aztán mosolyogva így szólt:

– Sajnálom, tudom, milyen gyerekesen viselkedtem, de meg voltam róla győződve, hogy jól sikerül, ezt a két ételt csinálom a legjobban.

Azt mondtam, ne csacsiskodjon, ő kitűnően főz, senkitől sem lehet megkövetelni, hogy a munkán járjon az esze, ha bátorságot kell gyűjtenie, hogy megkérje egy férfi kezét. Erre felkacagott, s jóllehet felvidított, hogy már nincsen annyira kétségbeesve, mégis úgy éreztem, hogy most egy kissé a tyúkszememre hágtak, hiszen mindig azt képzeltem, hogy engem nehéz lesz megfogni.

– Nem jutott eszedbe az a lehetőség, hogy hátha kikosarazlak? – kérdeztem.

– Jaj, dehogynem, rettentően izgultam – mondta, de ezt a megjegyzést nyilván viccnek szánta. Szerintem nem volt elég sikerült vicc, s ezt meg is mondtam neki, de alighogy megcsókolt, minden méltóságérzetem és tekintélyem szertefoszlott. Akár tótágast is álltam volna akkor este, ha úgy kívánja. Nem sok híján meg is tettem, még arra is rávett, hogy mosogatás közben énekeltem a „Stille Nacht, heilige Nacht”-ot meg a „Noel, Noel”-t, azok után, hogy csak néhány szelet lekváros-vajas kenyeret ettünk hal és torta helyett. Tudtam, olyan a hangom, hogy kokszot lehetne törni vele, ha nem a fürdőszobában énekelek, mégis úgy bőgtem a második szólamot, mint egy szerelmes csacsi, amíg a szomszédok meg nem sokallták, s meg nem döngették a falat. Mikor az asztalt leszedtük, és mindent helyre tettünk, Stella hirtelen felkiáltott:

– Istenem, valamit elfelejtettem!

– Mit? – kérdeztem.

– A bort! Evés közben folyton az járt az eszemben, hogy valamit elfelejtettem, csak azt nem tudtam, hogy mit. Ó, hát ez borzasztó! Pedig milyen finom…

Szemlátomást a szívére vette ezt a megjegyzésemet:

– A bor sose jön későn, igyuk meg gyorsan.

Előbb azt mondta, hogy ez bűn volna, mert csak étkezés közben ízlik a bor, de mikor elkezdtem keresni a dugóhúzót a fiókban, beadta a derekát, és elővette a palackot. Drága, de gyanús címke volt rajta. Ráadásul sehol sem találtam dugóhúzót.

– Ne keresd – mondta –, nincs dugóhúzóm.

Olyan csüggedt hangon beszélt, hogy rögtön tudtam, ez volt az utolsó csepp, amelytől kicsordul a pohár.

– Tudom már! – mondtam, mint akinek remek ötlete támadt, s egy főzőkanál nyelével be akartam nyomni az üvegbe a dugót.

– Ne tedd! Ne tedd! Eltöröd! – mondta.

– Szamárság, százszor is megtettem már – mondtam, és teljes súllyal ránehezedtem a kanálra, hogy benyomjam a dugót. Abban a szempillantásban, amikor a dugó becsúszott, éles borsugár lövellt a szemembe. Felálltam, megtöröltem a szemem, s ekkor észrevettem, hogy olyan lett az ingem, mint egy bölléré. Kirobbant belőlem a kacagás, s azt hittem, hogy Stella is együtt nevet velem, de láttam, hogy potyognak a könnyei.

Ez annyira váratlanul ért, hogy virágos kedvem pillanatnyilag az ellenkező végletbe csapott; egy őrült gondolat villant az agyamba: én következem. Stella tudja, ezért rémült meg annyira, mert vérre emlékeztetik az ingemen levő borfoltok. De nyomban ráébredtem, hogy ez őrültség: némi bűntudattól áthatva átöleltem Stellát, hogy megvigasztaljam. Szegény kis báránykát egész este üldözte a balszerencse, nem csoda, hogy ezt az utolsó balul végződött stiklit nagyon a szívére vette.

Ez alkalommal nagyon soká tartott, míg megnyugodott, úgyhogy mire letörölte könnyeit, és vörös orral, bedagadt szemmel, kezét a kezembe téve ott üldögélt mellettem, a karácsonyi hangulat elpárolgott, s tulajdonképpen már csak arra vágytunk, hogy lefeküdjünk. Az apró gyertyák leégtek, már csak kék lángként pislákoltak; felgyújtottam a villanyt, és elfújtam a gyertyákat.

Határozottan pechünk volt aznap este, mert abban a pillanatban, mikor végre-valahára ágyba kerülve a karomba akartam venni Stellát, megszólalt a légi riadó. Először hallottam Westportban a szirénákat, mert jóllehet, megérkezésem óta több légitámadás is volt, egyiknél sem voltam jelen; mindig kint jártam a tengeren. Felkeltünk, de elhatároztuk, hogy csak akkor megyünk le az óvóhelyre, ha már biztosan tudjuk, hogy tényleg riadó van. Félrehúztam a függönyöket, s egy darabig az eget kémleltük. Stella didergett vékony pongyolájában, magamhoz szorítottam, és betakartam a házikabátommal. Csak egy-két csillagot láttunk, néma volt a város. Mikor a láthatáron túl megdörrentek az ágyúk, azt gondoltam: Ha megjelenne fölöttünk a betlehemi csillag, légelhárító zárótűzzel fogadnák. Elhallgattam ezt a gondolatot, mert nem tudtam, hogyan fogadná Stella. Közelgő repülőgépek berregését hallottuk, így rászántuk magunkat, hogy lemenjünk az óvóhelyre.

Mindaddig nem találkoztam a ház lakóival; az óvóhelyre lépve meghökkenve láttam, milyen sokan vannak. Legalább ötven ember szorongott egymás mellett, a falmenti padokon, hálóingre kapott felöltőben vagy házikabátban; volt ott egy ellentengernagy is katonaköpenyben, hosszú alsónadrágban és plüsspapucsban. Azon tanakodtam, hogy tisztelegjek-e neki, mert én is egyenruhában voltam, de szerencsére nem nézett felém; egy felmasnizott macskát bámult, amely egeret fogott magának, és ott játszadozott vele a padok között.

Leültünk az egyik sarokban, egy felfordított fürdőkádra, a kerékpárok közé. Mindenki hallgatott, a pince túlsó végében vékony hangon bőgni kezdett egy csecsemő. Dörögtek körülöttünk a légelhárító ágyúk, és éreztük a távolban becsapódó bombákat; mindenki a macskát bámulta; a macska jól elszórakozott a maga egerével, s közben egyre a padok között maradt, mint egy kabaréelőadó a pódiumon. Mikor az egér megdöglött, s mind közelebb csapódtak a bombák, az ellentengernagy felállt, farkánál fogva felemelte a döglött egeret, s kinyújtott karral odavitte a sarokban kucorgó, vén házmesterhez. Csak ezt a vén házmestert láttam azelőtt is, néha találkoztam vele a lépcsőn, amint rituális mozdulatokat végzett a seprővel. Stellától hallottam, hogy ő szokott nekünk bevásárolni. A közelgő ellentengernagy láttára az öreg felpattant és tisztelgett.

– Köszönöm, uram – mondta, miközben átvette az egeret, aztán feszes hátraarccal eltűnt vele a szenespincében.

Körülbelül félóra múlva éreztük az utolsó becsapódást. A légelhárító ágyúk még szóltak egy ideig, aztán száguldó motorok, valószínűleg tűzoltóautók berregését hallottuk, ami azt jelentette, hogy elmúlt a légitámadás. A riadót csak jó húsz perc múlva fújták le; kár, hogy az ellentengernagy elvitte az egeret, mert így egyéb látnivaló híján csak egymást nézegethettük. Feltűnt nekem, hogy mindenki óvatosan kerüli, hogy ránk nézzen; kellemetlen érzés volt, kissé nyugtalanított is, mert biztosan tudtam, hogy Stella is észrevette. Üldözte a balszerencse aznap este.

Mikor végül is megszólaltak a szirénák, és mindenki felállt, mi értünk ki elsőnek a lépcsőre, mert közvetlenül az ajtó mellett ültünk, és úgy értünk fel a lakásba, hogy közben senkivel sem találkoztunk. A legfelső emeleti folyosó ablakán kinézve itt-ott tüzeket láttunk a városban, de a Grand Hotel sötét sziluettje megvolt, és szemlátomást a kikötőben sem történt baj. Azt latolgattam, hogy felhívom az irodát, és megkérdem, rendben van-e minden, de meggondoltam magam: szabad folyást engedek a dolgoknak, felhívhatnak, ha szükségük van rám.

Lehet, hogy végül mégis felhívtam volna őket, ha Stella nem lett volna annyira elszontyolodva. Halálsápadt volt, amikor beléptünk a lakásba; a hálószobában kimerülten leroskadt az ágyra. Eloltottam a konyhában a villanyt, kinyitottam az egyik ablakot, levettem Stelláról az esőköpenyt meg a pongyolát; mikor lefeküdtem mellé, azt hittem, már alszik. Nagyon sajnáltam, hogy egész este visszafelé sült el minden. Lelkem mélyén azonban olyan boldog voltam, hogy szinte szégyelltem magam. Soha életemben nem tekintettem olyan bizakodva a jövő elé, mint akkor.

Egy óra múlva Stella ébresztett fel.

– Valaki van az ajtónál… – suttogta.

Hallgatóztam, dörömbölést hallottam a konyha felől, s azon törtem a fejem, ki lehet. Talán nem sötétítettünk el rendesen, és a tömbparancsnok jött fel. Magamra kaptam a házikabátomat meg a papucsomat, és tapogatózva megindultam a bejárati ajtó felé, nem akartam villanyt gyújtani. Rájöttem, hegy nem a tömbparancsnok kereshet, hiszen a lakásban sehol sem égett a villany.

Az első gépészem volt. Azt mondta:

– Bocsánat, kapitány, félek, hogy indulnod kell. Van Dorp odaveszett.

– Hogy mondod? A hajóval? – kérdeztem.

– Nem – felelte a gépész –, egyedül. S mivel éppen most futott be egy S.O.S., engem küldtek el érted.

Hallottam, hogy Stella kijön a hálószobából, hát villanyt gyújtottam.

– A gépészem – mondtam. – Bejöhet? Valami történt Van Dorppal.

– Hogyne – mondta Stella. Beengedtem a gépészt. Mikor észrevette Stellát, félszegen meghajolt előtte, és tisztelgett neki.

– Bocsánat, kis… nagyságos asszonyom, nem tudtuk felhívni a kapitányt, valószínűleg vonalszakadás van.

Megkérdeztem tőle, mi történt. Elmondta, hogy a Vadak Klubja telitalálatot kapott, mikor van Dorp éppen énekelt.

– Énekelt? – kérdeztem, hiszen ez az elképzelés Van Dorppal kapcsolatban komikusan hatott.

– Igen – mondta a gépészem –, vagy nem tudtad? Tagja volt egy dupla férfikvartettnek, abban énekelt egy lelkésszel meg néhány RAF-pilótatiszttel együtt. A szállóban egy hétig azt hittük, hogy meghibbant az esze, mert egyre a szólóját ismételgette a szobájában: „Puha szirom vánkos”. Kihallatszott a hallba a bömbölése. Ma este volt a hangverseny.

Érdeklődtem, megtalálták-e már Van Dorpot, de azt mondta, hogy még nem került sor az agnoszkálásokra. Van Dorp ott volt, ez kétségtelen, hiszen azt az üzenetet hagyta hátra, hogyha éjfél előtt történik valami, megtalálhatják a klubban.

– Ó – szóltam –, hát akkor megyek.

Pillanatnyilag eszembe se jutott, hogy indulnom kell, holott legfeljebb ha félórát aludtam, hiszen a Van Dorppal kapcsolatos hír mélyen megrendített. Akkor döbbentem rá, hogy észrevétlenül bár, megszerettem ezt az embert.

– All right, – mondta a gépész –, nem sürgetlek, de gyere minél gyorsabban. Mikor kijöttem az irodából, vészjelet adott a rádió.

Azt ígértem, hogy öt percen belül ott leszek. A gépész tisztelgett, újra meghajolt Stella előtt, s az ajtó felé hátrálva nekiment az ajtófélfának.

– Pardon – hebegte birkaszerű mosollyal, aztán elpárolgott. Szemlátomást feszélyezte a pongyolás lányok jelenléte.

Miközben a gépésszel beszéltem, ügyet sem vetettem Stellára; mikor megfordultam, hogy bemenjek a hálószobába, pillantásom Stellára tévedt, s akkor értettem meg, miért volt annyira zavarban a gépészem. Ott ült Stella az asztalnál, nyitott pongyolában, falfehér volt az arca. Megveregettem a vállát:

– Gyere, fiacskám; tudom, hogy ez pech, de ezek után már valóban nem jöhet több balhé ma este.

Révetegen felpillantott, s csak ennyit mondott:

– Igen.

Úgy vettem észre, nem is hallotta, mit mondtam.

– Gyere, szívecském – mondtam –, légy olyan angyali, adj ki a szekrényből egy szép tiszta inget. Megígértem, hogy öt percen belül ott leszek.

– Igen, igen – mondta ugyanolyan réveteg mosollyal.

– Hallottad, mit mondtam? – kérdeztem.

– Igen – mondta –, inget.

Szerettem volna megcsókolni, hogy kissé megvigasztaljam, mert nagyon boldogtalannak látszott, de nem értem rá.

Villámgyorsan felöltöztem; Stella adott egy szép inget, de öltözködés közben rá se pillantottam. Mikor sapkában és köpenyben a konyhába léptem, legnagyobb meglepetésemre azt láttam, hogy Stella is felöltözött.

– Hát ez mit jelent? – kérdeztem.

– Elkísérlek – mondta.

Kedvembe akart járni, de terhemre volt. Egyedül jobban rohanhattam volna, és annak se örültem, hogy egyedül megy haza késő éjszaka, mert ebben az időpontban nem fiatal leányoknak való korzó volt a bulvár. De mikor arcára pillantottam, tudtam, kegyelemdöfés lenne, ha megtiltanám, hogy elkísérjen.

– Akkor gyerünk – mondtam, és elindultunk.

Útközben egy szót se szóltunk. Olyan forgalmas volt a bulvár, hogy egyre jobban bántott a gondolat, hogy Stellának egyedül kell hazamennie. Mintha a légitámadás után Westport minden kocsmatölteléke előbújt volna barlangjából; egyedül sem tudtam volna jobban sietni.

Karonfogva mentünk, és Stella egyre görcsösebben szorongatott. A kikötőhídnál el akartam tőle búcsúzni, de semmi áron nem engedett el.

– Kérve kérlek – könyörgött olyan szívet tépő hangon, hogy meghatódtam tőle, de azért nem vesztettem el a fejemet. Nem akartam, hogy végigbotorkáljon velem a kikötőhídon a szuroksötétben, hogy aztán egyedül tévelyegjen onnan visszafelé. Azt mondtam neki:

– Nem, Stella, nem jössz velem tovább. Itt elbúcsúzunk, s menj szépen haza, tedd meg nekem azt a szívességet. Hamarabb visszaérek, semmint képzelnéd.

Nyilván megértette, hogy szándékomtól nem tágítok, mert elengedte a karomat. Holtfáradtnak látszott. Átkaroltam és megcsókoltam; hideg ajka nem viszonozta a csókomat. Hallottam, hogy részeg emberek odafüttyentenek nekünk, közvetlen a közelünkből; sebtében még egy csókot leheltem Stellára, aztán elsiettem.

Nem pillantottam hátra, mert tudtam, hogy Stella ott áll mögöttem, és addig bámul utánam, míg el nem tűnök a szeme elől. Nehéz volt otthagynom, mert így peches napjának még utolsó pillanata is rosszul végződött; mindezek ellenére mégis a fellegek közt lebegtem. Mihelyt visszatérek, megesküszünk.

Az irodaajtón benyitva rögtön feltűnt, hogy mindenki olyan némán ül odabent, mintha zenét hallgatna. A fal mellett idegesen cirpelt az egyik hangszóró, s bár alig ismertem a morzejeleket, hallottam, hogy S.O.S.–jelzést adnak, s utána valószínűleg a pozíciót jelzik. Megkérdeztem:

– Ki ez?

– A te pasasérod – felelte a szikratávírász.

Wadlow-ra pillantottam: ott ült az íróasztalnál.

– Csak nem azt akarjátok mondani, hogy ez az őrült azóta szüntelenül pötyörészik? – kérdeztem.

Wadlow felpillantott.

– Félek, hogy igen – mondta –, nyilván elfelejtette felbontani a D-jelzésű borítékot.

– Ez lehetetlen. Sosem találkoztam olyan parancsnokkal, aki nem bontotta fel a borítékot, mihelyt találatot kapott. Hát ez nem éri fel ésszel, hogy odacsődíti a közelben levő tengeralattjárókat?

– Erre nem tudok válaszolni– mondta Wadlow –, úgy vélem, legjobb lenne, ha kimennél, és magad kérdeznéd meg tőle.

– Úgy – kérdeztem –, azt akarod ezzel mondani, hogy az urak közül senkinek se jutott eszébe, hogy ezt megtáviratozza neki? Tulajdonképpen miért vagytok itt?

– Nyugalom, öcsém – szólt a szikratávírász –, nem segíthetünk rajta. Nem működik a vevőkészüléke.

Ebben a pillanatban belépett Kecskebőr egy szikár, kistermetű kapitánnyal; olyan volt, mint egy zsoké. Kecskebőr azonnal észrevette, hogy valami baj van; fülelni kezdett, a kétségbeesett cirpelést hallgatta. Nyilván jobban ismerte a morzejeleket, mint én, mert néhány pillanat múlva rám pillantott, és így szólt:

– Jó vicc. A tied?

– Még nem – mondtam –, az urak most próbálják rám tukmálni.

Wadlow csípősen kérdezte, mit értek ezen; azt feleltem, eszem ágában sincs holtfáradt legénységgel, lövésre képtelen ágyúval kimenni egy olyan roncsért, amelyen csak őrültek vannak, akik ötven mérföldes körzetben hovatovább minden tengeralattjárót odacsődítettek magukhoz, s mindezt azért, mert Van Dorp a fejébe vette, hogy a dupla férfikvartettben elénekli a Puha szirom vánkost. Azt mondtam, hogy eddig az agyalágyultakkal egy kalap alá vehettek engem is, de most betelt a mérték. Odavágtam Wadlow-nak:

– És nehogy előhozakodj a játékszabályokkal; ha úgy véled, hogy csak gyerekjáték az, amit itt csinálunk, akkor a változatosság kedvéért dugd zsebre a manikűrkészletet, és menj ki te magad. Torkig vagyok azzal, hogy hős legyek; lehet, hogy mások boldogan agyonlövetik magukat egy olyan agyalágyult kedvéért, aki még egy borítékot se tud felnyitni, hogy elolvassa, mit van benne; rám ne számítsatok.

– Miféle hajó? – kérdezte Kecskebőr.

– Kigyulladt tankhajó az 539-es mezőben. Amerikai – felelte Wadlow.

– Vagy úgy – mondta Kecskebőr –, ugye ez az első?

– Igen – felelte Wadlow –, a mi szektorunkban ez az első amerikai. Azt nem tudom; hogy másutt volt-e már.

Azt mondtam:

– Ki a fenét érdekli az, hogy amerikai-e vagy hottentotta, én…

– Pszt! – szólt ránk a szikratávírász, s mi fülelni kezdtünk. – Azt mondják, hogy lövik őket – mondta –, ezek szerint akár kimégy, akár nem, hamarosan véget ér a dal.

– Ugye, Van Dorp a soros? – kérdezte Kecskebőr.

– Igen – hagyta rá Wadlow –, de egy órával ezelőtt a légitámadás közben életét vesztette.

– Ó – mondta Kecskebőr, aztán rám pillantott. Dop halála óta jól kijöttünk egymással, most azonban ugyanolyan pillantást vetett rám, mint már kétszer korábban. Dühös voltam, mert rádöbbentett, hogy bár a magatartásom kifogástalan, de azért volna hozzá némi megjegyeznivalója. Azt mondtam:

– All right, felszedem. De szavamra mondom, ez az utolsó eset. Mihelyt visszaérkezem erről az útról, olyan zrít csapok a feneette ágyúk miatt, hogy megbírságolnak vagy lecsuknak érte. Hol van Harcourt?

– Mit gondolsz, hol lehet, mikor vagy ötven ellenséges repülőgép van a légitérben? – mondta Wadlow.

– Gyönyörű, ebből mindent értek. Ezek szerint hadműveletemhez csak az angyaloktól kapok légi fedezetet.

Ekkor a szikár kis kapitány, aki mindeddig hátradugott kézzel, nyugodtan álldogált az egyik sarokban ólábán, végül is megszólalt.

– Uraim, talán ki tölthetném az űrlapokat? – kérdezte. – Nem akarom önöket feleslegesen terhelni, de várnak rám.

– Hogyne, kapitány – mondta Kecskebőr –, kérem, foglaljon helyet.

A zsoké leült az íróasztalhoz, az irodás kapitány székére és lassan lehúzta a kesztyűjét.

– Tán csak nem volt Ködkürt Apó is a dupla férfikvartett tagja? – kérdeztem, mert csak akkor vettem észre, hogy az öreg nincs ott.

– Nem – mondta Wadlow –, ő biztosan kappant eszik valahol. Negyvennyolc órás szabadságot vett karácsonyra.

Ez a kijelentés már-már újabb szózuhatagot fakasztott belőlem, de eszembe jutott, hogy eleget pofáztam. Azt mondtam Wadlow-nak.

– Ha nem volnék terhedre, szeretném bejelölni az útirányt.

Wadlow, aki szórakozottan a semmibe révedt, felrezzent.

– Pardon – s mindketten a térkép fölé hajoltunk.

A hangszóró szakadatlanul cirpelt, miközben megjelöltük az útirányt.

Útban voltunk a roncsért, s a szikratávírászom szabályos időközökben feljött a parancsnoki hídra jelenteni, hogy az amerikai hajó még egyre jelez. Napkeltekor azt a hírt hozta, hogy az utolsó adások szerint az amerikaiak lassanként pecsenyévé sülnek, mert a hajó körös-körül lángba borult, az ágyúk állandóan lőnek, s ők teljes erővel viszonozzák a tüzet.

– Csak nem azt akarod ezzel mondani, hogy az az őrült azóta is állandóan visszalő? – kérdeztem.

– Úgy látszik, igen.

– Már csak az hiányzott – mondtam. – Mire odaérünk, valószínűleg kimerül a lőszerkészletük. Mit tudsz az amerikai kapitányokról? Tudnak olvasni?

– Úgy látszik, nem – mondta a szikratávírász. Nagyon szűkszavú gyerek volt.

– All right, menj csak, és hallgasd tovább őket. Nem állhatom a sok dumát a parancsnoki hídon.

Mihelyt eltűnt a szikratávírász, újra róni kezdtem a hidat fel s alá, ideges voltam. Nem a félelem gyötört, meg voltam róla győződve, hogy valahogyan majd csak kivágjuk magunkat, de kellemetlen feladat előtt álltunk. Csak egyféleképpen foghattam hozzá, ha Van Dorp tanácsát megfogadva két mezővel feljebb tűzöm ki az irányt, aztán vagy két mezővel túlmegyek a roncson, hogy hátulról közelítsem meg, s felkészülök arra, hogy ismét ellejtem a népitáncot, ha észrevesz bennünket valamelyik tengeralattjáró. De már a terv kiagyalása közben kételkedni kezdtem a sikerében. Még abban az esetben is, ha az Unterseebootwaffe netalántán meg is ünnepelte a karácsonyt a Le Havre-i tiszti étkezdében, azóta már hovatovább minden használható állapotban levő tengeralattjáró útban volt a jajveszékelő amerikai hajó felé; s az a mód, ahogyan a Luftwaffe Krisztus születésének órájában kiűzött bennünket az ágyból, nem arra vallott, hogy az igaz karácsony szelleme hatja át az urakat.

Úgyszólván nem is gondoltam Stellára, mégis ott rejtőzött minden gondolatom mélyén. Ha nem kér meg rá, hogy vegyem feleségül, most a mellvédbe kapaszkodva vánszorognék a parancsnoki hídon ahelyett, hogy fel s alá nyargalok, mint egy távgyalogló.

Zubbonyom zsebébe nyúlva megtapogattam a piciny dobozt, és biztonságban éreztem magam. Annyira biztos voltam benne, hogy kivágom magam a csávából, hogy teljesen tárgyilagosan néztem az ügyet, csaknem úgy, mint egy kívülálló idegen. Ez a tárgyilagosság tett képessé arra, hogy elmondjam mindazt, amit az irodában kitálaltam. Ha csak egy szemernyi félelem van bennem, annyira összeszorult volna az ajkam, hogy még a pipámat se tudtam volna közéfeszíteni.

Eszembe jutott, hogy tulajdonképpen fáradtnak kéne lennem, hiszen negyven órája nem aludtam, eltekintve a légiriadó lefújása és a gépész megérkezése közötti szundikálástól. A kis Waterman kénytelen-kelletlen kilométereket gyalogolt mellettem, mert jó formában lévén, locsogtam-fecsegtem, mint egy ténsasszony. Végül már csaknem holtan roskadt össze a gyerek, s éppen elhatároztam, hogy elküldöm, hadd szundítson egyet, mielőtt megkezdődik a tánc, amikor hangokat hallottunk a távolból. Kemény ágyútűz dübörgött távoli mennydörgésként.

Egy ideig hallgattuk, aztán megjegyeztem:

– Istenem, ez borzasztó.

Addig észre se vettem, hogy a kis Waterman fél, annyira lekötötte figyelmemet a fecsegésem, csak most döbbentem rá, hogy a gyerek a közösen megtett több kilométeres túra közben alig szólt egy-két szót.

– Hidd el, minden rendbe jön – mondtam.

A gyerek fanyarul felkacagott a sötétben, megható hangja volt ez a bátortalanságnak.

– Az igazat megvallva nem látom tisztán, hogy jön rendbe a dolog – mondta.

– Nincs ennél egyszerűbb: ha azt látom, hogy reménytelen a vállalkozás, akkor visszafordulunk.

– Ó – sóhajtott a kis Waterman olyan tétován, mint aki meg akarja magát győzni arról, hogy hiszi, amit mondok, de sikertelenül.

Magam sem hittem.

Mikor a roncs közelébe értünk, láttam, kár azzal áltatni magunkat, hogy észrevétlenül meg tudjuk közelíteni. Akármelyik irányból jövünk, olyan tisztán látnak minket, mint fényes nappal. Úgy lángolt az erősen oldalra dőlt hajó, mint egy szénakazal, és nem láthattuk tisztán, mert rőt füst- és párafellegek takarták el. A fellegek mögött sárga lángok villogtak, és jóllehet egyre dörgött az ágyú, nem láttunk villanásokat, ezek szerint az ellenkező irányba lőhettek.

Elhatároztam, hogy közelebb megyek a hajóhoz, mert azt gyanítottam, hogy van ott valami, amire lő, és bármi legyen is az: eltereli rólunk az ellenség figyelmét. Leszóltam a gépházba, hogy kezdődik a tánc, és mindenkit a fedélzetre szólítottam.

– Good luck,[7] kapitány – mondta a kis Waterman. Most, hogy megvilágította arcát a tűz rőt fénye, nevetségesen fiatalnak hatott, talán azért, mert frissen volt nyírva a haja. Kétszer akkorának látszott a füle, mint egyébként.

Fogalmam sem volt róla, hogy elölről vagy hátulról vegyem-e vontatókötélre a roncsot, mert annyira körülvette a pára meg a füst, hogy még azt sem tudtam megállapítani, melyik részével fordul felénk. Teljes szélcsend volt; függőlegesen szállt felfelé a füst. Ha lett volna szél, saját füstjének függönye mögött közelíthettem volna meg a roncsot.

Nem a megközelítés volt a feladat legnehezebb része. Még ha számításon kívül hagyom is a tengeralattjárókat, és úgy kezdek neki a munkának, mint béke idején, akkor sem tudtam volna, hogyan mentsük meg a hajót. Odaát szemlátomást nem tudták a tüzet megfékezni; mihelyt megkezdjük a vontatást, a sebes haladás még jobban felszítja az égést. Tekintve, hogy a hajó közepén nyilván senki sem tartózkodhatott, azt gyanítottam, hogy a legénységet két csoportra osztották, az egyik csoport elöl volt, a másik a hátsó fedélzeten, s nem tudták egymást megközelíteni. Úgy véltem, legjobb lesz megállapítanom, a roncs melyik végén vannak többen, s ott veszem vontatókötélre. Akik elszigetelődtek a másik végén, azoknak az életéről le kell mondanunk, hacsak be nem ugranak a tengerbe, s ki nem halásszuk őket, mielőtt megmozdítjuk a hajót. De amennyire ilyen távolságról távcsövemmel kivehettem, nem sok esélyük volt; a roncsot annyira beburkolta a tűz meg a füst, hogy annak csak egy magyarázata lehetett: égő olajgyűrű veszi körül a vízen.

Miközben ezt latolgattam, hallottam, hogy a kis Waterman megszólal:

– Periszkóp jobbra.

Nagyon nyugodt hangon beszélt.

Kinyújtotta a kezét, s én abba az irányba néztem. Láttam, hogy egy periszkóp árnyképe rajzolódik ki a lángok vízre terülő, rőt fényében. Odaugrottam a géptelegráfhoz, és megragadtam a fogantyúját, de még nem csengettem, mert eszembe jutott, hogy kettő között választhatok. Vagy hátrálok, mielőtt ellejtem a népi táncot, vagy éles ívben megkerülöm a periszkópot. Lassúra állítottam a fogantyút, és a periszkópot kémleltem. Kellemetlen gondolat volt, hogy az is kémlel minket.

Lassan haladtunk előre, és élesen szemmel tartottam a periszkópot. Úgy láttam, hogy mozdulatlan, és semmi jelét nem mutatja annak, hogy a felszínre akar jönni. Egy dologban biztos voltam: a tengeralattjárónak esze ágában sincs torpedóját egy vontatóhajóra elvesztegetni; amíg nem jön fel a felszínre, és nem helyezi üzembe az ágyúját, lélegzethez juthatunk. Miközben a periszkópot figyeltem, s azon tanakodtam, miért nem bukkan felszínre a tengeralattjáró, feltűnt nekem valami. Igazság szerint mindjárt észre kellett volna vennem, de nem tudni, miért, néhány percbe telt, míg megértettem.

Furcsa mozgása volt annak a periszkópnak. Nem úgy mozgott volna, ha egy egész tengeralattjáró van alatta; fel s alá ringott a hullámokon, mint egy bója.

– Kormányt három fokkal jobbra! – mondtam a kis Watermannak, s ő továbbadta a parancsot a kormányosnak. Hajónk lassan a periszkóp felé fordult.

– Odamegy hozzá? – kérdezte felélénkülve a kis Waterman.

– Oda. Ez nem periszkóp – feleltem.

Időbe telt, míg felfogta, hogy igazam van. Akkor megkérdezte:

– Mit gondol, mi lehet? Akna?

– Kelepce, álperiszkóp – mondtam.

– Kelepce? Álperiszkóp?

– Az. Most már kezdem érteni a dolgot.

Ez ugyan egy kis túlzás volt, de biztosra vettem, hogy kerülgetem már az igazságot. Ha a periszkóp kelepce, akkor határozott célzattal tették oda. Más okot nem tudtam elképzelni, mint hogy valakiben azt a tévhitet akarják kelteni, hogy nemcsak egy, hanem több tengeralattjáró cirkál a környéken. Ha az a valami, ami felé óvatosan közeledtünk, valóban kelepce, akkor az amerikai hasztalanul vesztegette el a lőszerét.

Olyan közel haladtunk el a valami mellett, hogy minden kétségünk eloszlott. Valóban álperiszkóp volt, mégpedig sikerületlen utánzat. Amennyire a parancsnoki hídról kivehettem, ponyvából készült bójába tűzött pózna volt, s ez igazolni látszott feltevésemet. Ha ponyvából van a bója, laposra lehet hajtani, s a tengeralattjárón térszűkiben vannak.

Azt latolgattam, kihalásszam-e, de úgy döntöttem, hogy nem teszem. Amennyire a németeket ismertem, valószínűtlennek tartottam, hogy ellenállnak a kísértésnek, és nem tesznek bele robbanótöltetet csak úgy, a tréfa kedvéért. Mikor túljutottunk a bóján, láttam, hogy megpördül a sodrunkban, s ekkor a géptelegráffal „egész erővel előre” jelzést adtam.

Egyre közelebb jutottunk a roncshoz; eközben a kis Waterman távcsövével újabb álperiszkópokat keresett; én az előttünk lobogó tüzet bámultam s tanakodtam. Mennél jobban meggondoltam a dolgot, annál biztosabb voltam benne, hogy Hasenfratz tette ki a kelepcét és nem más. Magányos dúvadra jellemző fogás volt; csak annak juthat ilyesmi az eszébe, akit elégtelen fegyverzettel vezényelnek ki öngyilkosságszámba menő expedíciókra. Hirtelen agyamba villant a bizonyosság: Hasenfratznak az a feladata, hogy a hajókaravánok által visszahagyott roncshajókat elsüllyessze, s ezt ugyanolyan körülmények közt kell végrehajtania, ahogyan nekünk meg kell mentenünk azokat: teljesen egyedül s méghozzá az ellenséges hajók lövegeinél jóval gyengébb ágyúval. Hasenfratz ugyanúgy céltáblának érezheti magát, mint mi, biztos, ő is hónapokon át hadakozott, kérvényezett, hogy nehezebb ágyút kapjon, akárcsak mi. Csupán annyi köztünk a különbség, hogy ő meg is kapta az új ágyút, de valószínűleg még az sem elég erős fegyver azokhoz a lövegekhez képest, amelyekkel megbízatása értelmében fel kell vennie a harcot; ezért fundálta ki, hogy megpróbálja a roncshajókat rászorítani, hogy lőszerüket az álperiszkópra ellövöldözzék. Ha beugranak neki, akkor ő lövéstávolságon kívül nyugodtan bevárja, míg azok utolsó gránátjukat kilövik, aztán kényelmesen végez velük. Valószínűleg hónapokig leste az alkalmat, hogy tervét megvalósíthassa, de hála a D-jelzésű borítékban foglalt utasításnak, amely szerint a roncshajó kapitányának tilos tüzet nyitnia az ellenséges vízi járműre, hacsak közvetlenül meg nem támadják, Hasenfratz kelepcéjébe még senki se futott bele. S most végre-valahára megérte: ennek az amerikainak, ennek a bődületes szamárnak a személyében végül is meglelte azt a hülyét, aki lépre ment neki, és elvérzik egy bójába tűzött pózna miatt.

Most már arról is meg voltam győződve, hogy azokat a roncshajókat, amelyeket az utóbbi hetekben elvesztettünk, nem Hasenfratz süllyesztette el; ezek valószínűleg Hasenfratz valamelyik nagy testvérhajójának estek áldozatul, amelynek maradt még egy torpedója, s azt hazafelé menet kilőhette. Hasenfratz csupán néhány zöldfülű újoncra, egy gyenge kis ágyúra és a saját ravaszságára támaszkodhatott élete megóvása érdekében. Őt ugyanott szorította a cipő, ahol bennünket; ha nem lett volna háború, kebelbarátok lehettünk volna.

S ekkor hirtelen egy őrült gondolat villant az agyamba. Már abban a pillanatban, amikor eszembe jutott, tudtam, hogy őrültség, mégsem tudtam elhessegetni, mert úgy rémlett, hogy csak ez lehet az utolsó, még fennmaradt rejtély megoldása. Mindenre sikerült magyarázatot találnom, csak egy tagadhatatlan tényre nem: ha Hasenfratz valóban akarja, már első utunkon elsüllyeszthetett volna bennünket. Van Dorp azt képzelte, hogy fortélyos manőverezésének köszönheti az életét; Dop azt képzelte, hogy ravasz ötlete, a vontatóhajó vitorláztatása mentette meg őt; én azonban lelkem mélyén már a kezdet kezdetéri tudtam, hogy mindez képtelenség. Azóta már elég gyakran próbálgattam Hasenfratz ágyúlövéseit kicselezni, hogy megállapíthassam, mennyire rosszul céloz, még kiképzőhajóhoz képest is; és senki se győzhetett volna meg arról, hogy hadicselünket, a rákmódra az ágyú felé hátrálást rögtön, már az első alkalommal nem vette észre. Az olyan embernek, aki annyira intelligens, hogy eszébe jut kelepcét használni, nem lehet port hinteni a szemébe olyan otromba trükköcskével, ami Van Dorpnak meg nekem legalább hússzor sikerült. Csak egy magyarázat lehet: Hasenfratz elhatározta, hogy futni hagy bennünket.

Örült gondolat volt, mégis ez lehetett az igazság. Daament és Frankendaalt nem ágyúlövés süllyesztette el: Isten tudja, mi történt velük, talán aknára futottak, vagy repülőgép bombázta őket; de nem Hasenfratz okozta halálukat.

Mikor körülcirkáltam a roncsot, hogy megnézzem, tulajdonképpen mi baj van vele, rádöbbentem, hogy olyan szituációba kerültem, amely mind Hasenfratznak, mind nekem merőben új. Még ha igaz is lett volna mindaz, amit Hasenfratzról elképzeltem, nem láttam a módját, hogyan tudjuk az ügyet barátságosan rendezni. Mihelyt megkezdtem a vontatást, Hasenfratznak közbe kell lépnie, akár tetszik neki, akár nem; ha az a nyomorult amerikai nem sajnálja a fáradságot, és elolvassa a D-jelzésű borítékban levő utasítást, nem jutottunk volna idáig.

Ezek után Hasenfratz szemszögéből vizsgáltam meg az ügyet. Elképzeltem, hogy olyan tengeralattjáró kapitány vagyok, akinek esze ágában sincs védtelen vontatóhajókat meglékelni, hanem az a szándéka, hogy lövészgyakorlatokat tartson, s eközben vigyáz, hogy ne tegyen kárt a hajókban, hanem egyórás újoncgyakorlatozás után sértetlenül futni hagyja őket. Ha én lennék Hasenfratz, akkor most, ebben a pillanatban periszkópommal nyugtalanul a tengert kémlelném, s azon töprengenék, hogy az ördögbe kerüljünk ki a kutyaszorítóból – ugyanúgy, ahogy én töprengek a parancsnoki hídon. Csak egy kiutat láttam: Hasenfratz hagyni fogja, hogy nyugodtan kötélre vegyük a sérült hajót, még azt is hagyja, hogy megkezdjük a vontatást, s mikor a roncs ágyúi elnémulnak, elsüllyeszti a roncsot, mert az a feladata, minket pedig futni hagy. Annyira biztos voltam ebben, hogy teljes manőveremet erre akartam építeni; bekanyarodtunk a roncs fara mögé, s az elsülő ágyúk villogását nézve kiadtam a parancsot:

– Kormányt erősen jobbra!

A kis Waterman továbbadta a parancsot a kormányosnak, aztán csodálkozva megkérdezte tőlem:

– Kötélre veszi őket?

– Igen – feleltem –, készüljetek fel, átlőjük a zsineget.

A kis Waterman továbbadta a parancsot a fedélzetmesternek. Aztán megszólaltattam a gőzsípot: egy hosszú, elnyújtott bődülés, a D-jelzésű borítékban foglaltak szerint parancs, hogy szüntessék be a lövöldözést. Kétségbeesett emberek integettek, és futkostak a roncs hátsó fedélzetén, de az ágyúk eszeveszettül tovább dörögtek. Újra megbődítettem a gőzsípot, s a kis Waterman nyugodtan megjegyezte:

– Ha még ettől sem támadnak fel a holtak, akkor itt megáll az ész.

Igaza volt a kis Watermannak; ha nem ringatom magam hamis illúziókban Hasenfratz szándékát illetően, vagyok annyira óvatos, hogy nem szólaltatom meg a gőzsípot. De én meg voltam róla győződve, hogy Hasenfratz már régen észrevett bennünket, s valószínűleg azt mondta a kormányosának: „Ma este a Zeeland jött ki.” Talán már a nevemet is ismeri, mint ahogy én ismerem az övét, s azt is előre sejtette, hogy én jövök ki, hiszen hovatovább ugyanúgy tudhatja, ki nálunk a soros, mint jómagunk.

Ekkor eszembe jutott, hogy most tulajdonképpen Van Dorp a soros, ő már nem él. Biztos voltam benne, hogy Hasenfratz sajnálattal fogadná a hírt, ha megtudná, hogy a dühös kis hollandus, akit ő olyan jól ismert már, életét vesztette egy légitámadás során, miközben énekszámot adott elő egy karácsonyi hangversenyen. Ha rádióösszeköttetésem lett volna Hasenfratzcal, közöltem volna vele a történteket; azt latolgattam, hogy mihelyt észreveszem Hasenfratzot, az Aldis-lámpával közlöm vele a hírt. Azon töprengtem, hol lehet Hasenfratz.

Bárhol volt is Hasenfratz, akkor éjszaka szökőkútként patakzó szerelmem hatósugarán belül tartózkodott. Ha nincs Stella, előre tudom, mi következik.

Akkor pillantottuk meg Hasenfratzot, amikor a roncson volt már a kötél, és megkezdtük a vontatást Egy jó mérföldnyi utat tettünk meg vele, s eközben a roncs egyre tüzelt, aztán elnémultak az ágyúk.

A beállott csendben hallottuk a mögöttünk dúló tűz pattogását. Ez a hang elnyomta a mi biztonsági szelepünk sziszegését. Szinte hihetetlennek tűnt, hogy ott, abban a pokolban még élő emberek vannak. Egyszerre csak megszólalt a kis Waterman:

– Ott van.

Hajónktól jobbra bukkant ki a tengerből, tőlünk vagy kétszáz méternyi távolságban. Láttam, hogy felpattan a parancsnoki torony, és kibújnak belőle az apró emberkék. Jóllehet meg voltam róla győződve, hogy Hasenfratz a roncsot veszi tűz alá, mégis úgy határoztam, belemegyek a játékba, és úgy teszek, mintha nem láttam volna át tervein. Mentőövet fel sípjelet adtam, s leszóltam a szócsövön a gépházba, hogy ellenséges tűz alá kerülünk. Láttam, hogy az apró emberkék kitakarják az ágyút, s szánni kezdtem a roncson rekedt embereket. Megtettek mindazt, amit nem szabadott volna megtenniök, s azért most elnyerik méltó jutalmukat, bár ettől eltekintve valóban derekasan védték magukat. Jómagam ekkora tűz esetén már órákkal előbb elhagytam volna a hajót, leeresztettem volna a mentőcsónakokat, mielőtt szénné égne a csónakdarun; az amerikainak még a bátorsága is őrület volt. Kár, hogy nem érik meg elevenen, míg a fejükre olvashatjuk, mennyi hibát követtek el. Ekkor egy heves légroham fellökött, és lesodort a parancsnoki hídról, s iszonyatos robbanással szertepattant a világ.

Nagy keservesen feltápászkodtam, de még akkor sem akartam elhinni a valót. Süvöltve jött a második gránát, és iszonyatos vascsikorgás és farecsegés közben becsapódott a kéményünkbe. Hasenfratz nem a roncsot vette ágyútűz alá, hanem minket.

Ebben a pillanatban ébredtem fel. Egy könyörtelen agyvillanás rádöbbentett, hogy három héten át áltattam magam. Nem ilyen szóbőséggel született meg bennem ez a gondolat, egy csapásra tudtam, egy szempillantás alatt, mintha jeges vízbe zuhantam volna. A megrázkódtatás cselekvést váltott ki belőlem; nem reflextevékenység volt, amit tettem, hanem az önfenntartási ösztönöm és az eszem közötti elektromos kisülés.

– Erősen balra, erősen! – ordítottam, kirántottam a dugaszt a szócsőből, és lekiáltottam a gépházba: – kösd le a biztonsági szelepet, és mentőövvel felszerelve gyertek fel a fedélzetre. Mentőcsónakba szállunk!

A hajó éles kanyart vett, a harmadik gránát kettétörte az árbocunkat; sípommal a hátsó fedélzetre szólítottam a fedélzetmestert, és odakiáltottam neki:

– Fogd a szekercét, készülj fel, elvágjuk a kötelet!

A kis Waterman ott térdelt a mellvéd mögött, arcát a kezébe temette.

– Megsebesültél? – kérdeztem; nemet intett a fejével, én belerúgtam és ráförmedtem: – Menj a hátsó fedélzetre! Ha azt hallod, hogy „elvágni”, ugorj a tengerbe!

A gyerek elrohant, jobban megrémült a rúgásomtól, mint a gránátoktól. Süvöltve jött az ütődik gránát, de nem talált el bennünket; láttam, hogy valami moccan a hajó orránál, belefújtam a sípba és felordítottam:

– Mindenki a hátsó fedélzetre! Siessetek! – Aztán berohantam a kormányházba, félrelöktem a kormányost, és azt mondtam neki: – Állj meg odakint; ha kikiáltok, hogy ”elvágni”, add tovább a parancsot, aztán pucolj.

Süvöltve jött a hatodik gránát, és valahova a hajó jobb oldalába csapódott be. A kormányház ablakai betörtek. A zenebona után beállott csendben észrevettem, hogy a biztonsági szelep el van zárva. A fordulatszám felgyorsulásával a hajó remegni kezdett. Rángatta a vontatókötelet, a maximumra feszült benne a tízezer lőerő. Egy újabb gránát süvöltött el mellettünk, de célt tévesztett. Ekkor pillantottam meg Hasenfratzot, amint kanyart vesz.

Közel volt hozzánk, jobb oldalával fordult felénk. Mikor irányunkkal harántos pozícióba került, középre állítottam a kormányi és felordítottam:

– Elvágni!

Hallottam, hogy odakint a kormányos hangosan továbbadja a parancsot. Láttam, hogy Hasenfratz ágyújából láng villan elő, egy közelgő gránát süvöltését hallottam, aztán úgy éreztem, hogy iszonyú magasba szökken a hajó. A hátam a falnak vágódott, s azt hittem, hogy újabb találatot kaptunk, de nem ez történt. Hajónk elszabadult, és teljes sebességgel Hasenfratz felé száguldott.

Újra megragadtam a kormánykereket, közben láttam, hogy az apró emberkék gyorsan bemásznak a parancsnoki toronyba. Hülyék! – gondoltam magamban, mert tudtam, hogy Hasenfratz elkésett. Mihelyt megsejtette, mi a szándékom, teljes gőzzel előre kellett volna törnie; arra már nem volt ideje, hogy alámerüljön, de nem sejtette, milyen sebességre képes az én hajóm. Mikor éreztem, hogy a hajó pontosan tartja az irányt, elengedtem a kormányt. Zubbonyom zsebében megkerestem a Stellától kapott parányi dobozt; akkor került a kezembe, amikor megcsáklyáztuk Hasenfratzot.

Az összeütközés robaja úgy hangzott, mini egy robbanás. Megfordultam, le akartam rohanni a lépcsőn a parancsnoki hídról, de már nem sikerült. Nekivágódtam a mellvédnek, és éles fájdalmat éreztem a hátamban. A csonka kémény és a csonka árboc recsegve-ropogva előredőlt; iszonyatos csikorgást hallottam odalentről, s ebből tudtam, hogy – x kazánok leszakadtak a talapzatról. Tudtam, hogy azonnal levegőbe röpül a hajó; átvetettem magam a mellvéden, és beugrottam a tengerbe.

A vízbe kerülve tudtam, hogy végem van. Éreztem, hogy több méternyi mélységbe süllyedek, elfulladt a lélegzetem. Égető hőséget éreztem, s tudtam, hogy a hideg éget. Ha a hajó nem repült a levegőbe, és süllyedő roncsától elsodródom is, elpusztulok a hideg vízben.

Kinyitottam a tenyeremet, és elengedtem a parányi dobozt. Az volt az utolsó gondolatom: szeretlek. Nyugodtan haltam meg.

Egy vontatóhajó térképszobájában tértem magamhoz. Soká tartott, míg ráeszméltem, hol vagyok. Először azt érzékeltem, hogy meztelen vagyok, és emberek dörzsölgetnek, hogy felmelegedjem; aztán megismertem Kecskebőrt. Úgy éreztem, hogy testemnek csak az egyik fele él, a másik elhalt. Meg akartam érinteni arcom elhalt felét, de Kecskebőr elrántotta a kezem. Hallottam messziről jövő hangját:

– Hagyd csak, ezzel ráérünk még.

Beszélni akartam, de nehezen ment a beszéd, tekintve, hogy arcom egyik fele elhalt. Ajkam bal szögletéből igyekeztem megszólalni. Azt mondtam:

– Mi?…

– Ne félj, nincs komoly bajod. Legfeljebb tíz percig voltál a vízben – mondta Kecskebőr.

Meg akartam kérdezni tőle, honnan az istencsodából került elő, de csak annyit tudtam kinyögni:

– Te?

– Véges-végig követtelek. Nem hagyhattam, hogy magad birkózz meg ezzel a feladattal, hát utánad mentem – mondta.

– Fiúk – mondtam.

– Három kivételével – mondta. – A két fűtőd meg az első gépészed. Az az őrült nem akart feljönni a gépházból. Azt hitte, hogy valami félreértés történt, legalábbis azt állítja a másodgépészed. – Olyan pillantást vetett felém, ahogy Dop nézett rám valamikor. – Kívánsz valamit? Pálinkát? Cigarettát?

– Roncs – mondtam.

– Rendben van. A stiklid után átvettem a vontatást; három órán belül befutunk vele.

Eszembe jutott, mikor nézett rám Dop úgy, ahogy most Kecskebőr. Közvetlen az első viszontlátás után. Vállon ragadott, kartávolságnyira tolt magától, és így szólt: „Ki hitte volna, hogy itt vagy! Istenemre remek.” Később is nézett így rám, még egyszer, de nem tudtam visszaemlékezni rá, Kecskebőr cigarettára gyújtott, s felém nyújtotta.

– Nesze, tudod tartani?

Kinyújtottam a kezem, de úgy éreztem, nem is hozzám tartozik. Megfogtam a cigarettát, és ajkam eleven szögletébe dugtam. Mélyen leszívtam a füstöt, s szédültem tőle. Hallottam, hogy Kecskebőr így szól:

– Hagyjátok abba, fiúk, elég volt. Hozzatok egy takarót. – Aztán lépéseket hallottam, s újra megszólalt Kecskebőr: – És töltessétek meg újra a hőpalackokat. Mondjátok meg a szakácsnak, hogy jó forró legyen.

Ajtócsikorgást, hullámmorajlást és szélzúgást hallottam, aztán újra megcsikordult az ajtó, és csend lett. Felnyitottam a szemem.

Kecskebőr ott ült mellettem, engem nézett és cigarettázott.

– Őszintén mondom, kalapot emelek előtted, azt hiszem, én nem mertem volna megtenni.

Egy pillanatig nem értettem, miről beszél. Aztán eszembe jutott Hasenfratz.

– Elsüllyedt? – kérdeztem.

– Mindketten elsüllyedtek. Egy ideig ott cirkáltunk még becsületből, hátha életben maradt közülük valaki, de egy fia lelket se találtunk. Hasenfratz a szó szoros értelmében magára szegezte a koporsót. Legalább harmincan voltak a hajón, vagyis nem panaszkodhatsz.

Hirtelen rosszul lettem, s lehunyt szemmel visszaadtam Kecskebőrnek a cigarettát. Kivette a kezemből; még jobban összeszorítottam a szemem, s egy ideig nem voltam egyéb, mint a megtestesült rosszullét. Aztán eszembe jutott, mikor nézett rám Dop másodszor így, közvetlenül mielőtt utolsó útjára indult, amikor én kirohantam a sötétbe hányni. S erről eszembe jutott Stella.

Újra ott láttam magam előtt, ugyanúgy, ahogy abban a pillanatban láttam, amikor az angol kapitány kinyitotta az iroda ajtaját. Éppen olyan volt akkor Stella, mint amilyen tegnap lehetett a tőlem kapott búcsúcsók után. Esőköpenyben, halotthalványan.

Már abban a pillanatban tudtam, amikor észbe kaptam, hogy Hasenfratz nem a roncsot lövi, hanem bennünket. Olyan töredéknyi pillanat volt az, hogy nem mételyezhetett meg; mikor kinyitottam a markom, és kiúsztattam belőle a parányi dobozt, még annyira szerettem Stellát, hogy nyugodtan, boldogan fulladtam a tengerbe. Most lassanként újra áthatott az a gondolat, ami abban a válságos pillanatban villant fel bennem, és a gyomrom táján összegyülemlő keserves gyűlölet csaknem megfojtott.

Stella ugyanúgy küldte meghalni Dopot, ahogy engem küldött. Azért volt Dop akkor este annyira boldog és izgatott, mert Stella megkérte, hogy vegye feleségül. Dop ugyanolyan meggondolatlan emberszeretettől áthatva indult útra, mint én, mert ő is a fellegekben járt, mert ő is biztos volt abban, hogy ő lesz az utolsó. De Stella, a ringyó, kiolvasta Dop szeméből, hogy meg fog halni, s azért kérte meg Dopot, hogy vegye feleségül, hogy elbódítsa, hogy nyugodtan haljon meg a saját szerelmének szökőkútjába fulladó őrült. S ugyanazt tette Stella Bargerrel meg velem is. Egyikünket sem szeretett igazán, ő életében csak egy férfit szeretett: David de Jongot, az elsőt. Annyira fojtogatott már a gyűlölet, hogy valami mentséget kerestem Stella számára, megpróbáltam megérteni, hogy megbocsáthassak neki, nem szeretetből, hanem félelemből. Meg akartam érteni, hogy de Jong halála után miért kezdett ki Bargerrel, amikor Barger a szörnyű hírrel felkereste; valószínűleg annyira elkábította az iszonyú, tébolyító esemény, hogy lehunyt szemmel Barger karjába omlott, s ekkor rádöbbent, hogy Barger éppolyan rémült és tehetetlen, amilyen de Jong volt. Tudtam én ezt már akkor este, amikor részeg fejjel megálltam az ajtaja előtt: a félelem és a tehetetlenség dominált bennünk: egyetlen férfit jelképeztünk Stella számára, ugyanazt az arcvonások nélküli maszkot adta ránk a félelem. Stella mindhármunkat megváltott, mert azt az őrült illúziót keltette és szítogatta bennünk, hogy halhatatlan vagyok, én leszek az utolsó.

A gondolat – amely annyira felszította gyűlöletemet, hogy még a lélegzetem is elállt – az volt: nem én leszek az utolsó. Ez alkalommal csodamódra megmenekültem, de legközelebb otthagyom a fogam. Mi átlagosan három hónapig élünk itt, ezt Stella ugyanolyan jól tudta, mint a vén portás, mint Miss Headland, mint mi valamennyien. Tegnap este kiolvasta a szememből a halálomat, s ekkor megadta nekem a tőle telhető utolsó segítséget is, megkért, vegyem feleségül; most, ebben a pillanatban, biztosan ott ül a konyhaasztalnál, vagy az ágyban fekszik, fülel, várja a soron következőt, s ha meghallja, hogy a zárban megfordul a kulcs, felkel, és elbújik a fürdőszobában, hallgatózik, s ha senki sem szólítja: „Hé, hol bujkálsz?”, öklendezni fog, majd kiadja a lelkét, de erőt vesz magán, megfésülködik, kirúzsozza az ajkát, s belép a konyhába kék pongyolában, fehér szalaggal a hajában; ráemeli a következőre kétségbeesett, gyöngéd tekintetét, s megkérdezi tőle: „Nem ennél valamit?” S a következő rászánja magát, hogy marad, bár nem szívesen teszi, Stella pedig fehérbabos pirítóst készít a számára, és soha, soha többé nem akarja hallani a nevemet, még azt a szót sem, hogy „ő”.

Nem bírtam tovább. Csaknem megfojtott a gyűlölet. Ki akartam okádni magamból; éreztem, hogy az elkeseredés a torkomon, az ajkamon át kibuggyan, és végigcsorran az államon. Kecskebőr hangja megszólalt:

– Nyughass, fiam, nyughass – s éreztem, hogy átöleli a vállamat. A gyűlölet még a látásomat is megzavarta. Felnyitottam a szemem, de nem láttam semmit. Felnyüszítettem, de hang nem jött ki a torkomon. Éreztem, hogy Kecskebőr megtörli az államat meg a mellemet. Kimerülten visszahanyatlottam, de gyűlöletem nem párolgott el. Éreztem, hogy elevenen maradt kezem ökölbe szorul, szerettem volna ütni, lőni, gyilkolni; egy pillanatig ott lebegett a szemem előtt Van Dorp, tépett egyenruhában, vérfoltos arccal; mereven nézett világoskék szemével, és így szólt hozzám: „No, végül téged is elkaptak.”

– Menj innen! – sikoltottam hadonászva, hogy elkergessem; Kecskebőr hangja megszólalt:

– Nyughass, nyughass – s erőszakkal visszafektetett, Hallottam, hogy nyikorog az ajtó, hallottam a szelet, a tengert s férfihangok suttogását, aztán valami forrót dugtak a lábam alá meg az elhalt derekamhoz, s valami puhát, valami meleget terítettek rám. Annyira rémült, magányos és tehetetlen voltam a gyűlölettől, hogy kétségbeesésemben Stella nevét. nyöszörögtem, őt hívtam, hogy segítsen rajtam. S ekkor rádöbbentem, hogy tulajdonképpen őt gyűlölöm annyira, ahogyan életemben emberfiát még nem gyűlöltem.

Olyan heves gyűlöletet éreztem, hogy körülöttem senkit se tudtam jó szemmel nézni.

Ahogy lassacskán feleszméltem, és tisztábban emlékeztem a történtekre, gyűlöltem az amerikai kapitányt, mert ide juttatott. Belekergetett. Hasenfratz karjaiba. Ő volt az oka, hogy hajómat, amely olyan hűségesen szolgált engem, megsemmisítettem. Ő volt az oka, hogy megöltem gépészemet, akinél különb fickóval nem találkoztam, meg a két fűtőt, akik vakon hittek bennem. Üvöltette a rádióját, elpocsékolta a lőszerét, s most, miután többet ártott nekünk, mint amennyit hirtelenében felsorolhatok, bevontatja ez a hülye Kecskebőr, akit már az első látásra gyűlöltem, s ő ugyanúgy gyűlölt engem, ez a szentimentális anyámasszony katonája, aki eb módjára utánam loholt, de ez csak reflextevékenység volt, mert hát ezt parancsolja a becsület. Nevetséges, milyen őrültség mindez: emberek becsületből kiirtják embertársaikat, s eközben ragadozó fenevadakká változnak. Én például, a magam részéről, csak egy becsületes dolgot tehettem volna, ha szitává lövetem magam Hasenfratz új ágyújával, mert én vöröskeresztes katona vagyok az óceán csataterén. Ha abban a szempillantásban, amikor Hasenfratz lőni kezdett bennünket, nem látom tisztán, mi az igazság Stella körül, holttestem most ott úszna a tengerben ama messzi part felé, ahol a régi barátok viszontlátják egymást valamikor. Sirályok vájják ki a szemem, elhalt ujjaimon halak lakmároznak, míg kirohadok a mentőövből, vagy valahol a partra vetődnék, hogy eltemessenek, s a keresztemre felírják: „Ismeretlen tengerész”.

Úgy eltöltött az amerikai elleni gyűlölet, hogy végül beláttam, nem szabad vele találkoznom. Ha a szemem elé kerül, nekimegyek, és kitekerem a nyakát. Mennél vadabbak lettek a gondolataim, látszatra annál jobban lehiggadtam. Felkeltem, járkálni kezdtem, felvettem azt a száraz ruhát, amit Kecskebőr kiadott nekem a fiókjából, nadrágom zsebébe dugtam a pénzemet meg a két kulcsot, kivettem tárcámból az átázott iratokat, és megpróbáltam szétszedni őket, hogy megszáradjanak, de miközben így tettem-vettem, és Kecskebőrrel beszélgettem, újra meg újra azon járt az eszem, hogy elkapom az amerikai torkát, s addig verem a fejét a padlóhoz, amíg elkékül a pofája.

Valahol, kusza gondolataim mögött még mindig tisztában voltam azzal, hogy mindez csak reakció, míg végül a tükörbe pillantva megláttam az arcomat. Megkékült, bedagadt és véraláfutásos volt a jobb orcám. Szörnyeteg lett belőlem.

– Krisztusom… mi ez? – motyogtam magamban.

Kecskebőr, aki, úgy látszik, állandóan mellettem volt, azt felelte:

– Nem hiszem, hogy komoly, de azért mutasd meg orvosnak, mihelyt hazaérünk.

– Hogy az istencsodába történhetett? – kérdeztem.

– Nem tudom – mondta Kecskebőr –, de úgy nézem, hogy üvegszilánkok érték. Emlékszel, hogy betörtek az ablakok vagy mi?

Emlékeztem. A hatodik gránát. Az nyomta be a kormányház ablakait. Úgy emlékeztem, hogy abban a pillanatban nem éreztem semmit, csak amikor eszméletre tértem, mert akkor a jobb arcom el volt halva.

– A gazember – mondtam.

– Hagyd, már nem él – jegyezte meg Kecskebőr.

Pedig én nem Hasenfratzra céloztam, hanem az amerikaira.

A kikötőhídon láttam el a baját, mégpedig saját hibájából.

Mikor az angol katonai révhajó a külső kikötőben a hajónkra szállította az amerikait, gondom volt rá, hogy kikerüljek a térképszobából, mielőtt az amerikai bejön. Végiglátogattam életben maradt legénységemet az első fedélközben és az étkezőben. Többé-kevésbé valamennyien összeszedték már magukat, kivéve a kis Watermant, mert ő későn ugrott a vízbe, és a süllyedő hajó örvénye kissé mélyebbre szippantotta a kelleténél. Megkérdeztem, hogy a fenébe is miért nem ugrott le azonnal, amikor a kötelet elvágták, ahogy megparancsoltam neki.

– Magára vártam, kapitány – nyöszörögte elhaló hangon.

Meghatottság helyett gyűlöletet váltott ki belőlem ez a megjegyzés, így azt mondtam neki:

– Vagyis az én lelkemen szárad, ha elpatkolsz, köszönöm szépen.

Miközben a fedélközből átmentem az étkezőbe, egy pillantást vetettem a roncsra, amelyet éppen átvettek a kikötőbeli vontatóhajók. Égett még, de a tüzet visszaszorították a közepéig. Nem láthattam, milyen állapotban van, mivel hajnali fél három lévén, szuroksötét volt; de a még lángoló tűz fényében láttam, hogy hátul a hajó felső szerkezete elpusztult. Az előrecsukló kémény rádőlt a szétroncsolódott parancsnoki hídra, a parancsnoki híd alatt nagy, kerek lyuk tátongott, gránátsérülésnek néztem.

Kikötés előtt a parancsnoki híd felé tartó Kecskebőrt megállítottam, és megkértem, tegye meg nekem azt a szívességet: egypár percig tartsa bent az amerikait a térképszobában, hogy ezalatt gyorsan megtehessem jelentésemet az irodában. Mihelyt az amerikai beteszi oda a lábát, eliszkolok.

– Miért, az istenért? – kérdezte Kecskebőr. .

– Látni sem akarom azt a rohadt dögöt – feleltem, s ezzel elrohantam.

Mihelyt befaroltunk a rakparthoz, partra ugrottam. Mikor lehuppantam a földre, olyan nyilallást éreztem a hátamban, hogy térdre buktam, s kezem a sajgó részhez szorítva felnyögtem, Eszembe jutott, hogy ugyanilyen fájdalom nyilallt belém, amikor a Hasenfratzcal történt összeütközéskor a mellvédnek vágódtam. Izomszakadás lehet vagy valami efféle. Kezemet sajgó hátamra szorítva bebotorkáltam az irodába, kín volt minden lépés.

Mikor beléptem, Wadlow ott ült az íróasztalnál. Kimerültnek látszott, keresztbe állt a szeme. Valószínűleg részeg volt, biztosan pálinkáspohár mellett ünnepelte meg a karácsonyt a tiszti étkezőben, s jól leitta magát.

– Nos, nem csináltad rosszul – mondta.

Megkérdeztem, honnan tudja, mi történt, azt felelte, hogy a roncs teljes rádióbeszámolót adott, s ő nagy érdeklődéssel hallgatta. Fogamat összeszorítva sziszegtem:

– Eggyel több ok arra, hogy elkerüljem az amerikait. Ha nincs ellene kifogásod, nem ma este írom meg a jelentést, hanem holnap. Leszek olyan bátor és lelépek.

– Az istenbe is miért?… – kérdezte Wadlow. Ekkor döngve felpattant az ajtó, s betoppant egy óriástermetű férfi piszkos, tépett kapitányi egyenruhában, cafrangosan fityegő rangjelzésekkel. Nem tudtam megállapítani, hány éves lehet, mert kormos olaj fedte az arcát, és le volt perzselődve a szemöldöke. Petróleumbűzt árasztott maga körül. Kecskebőr lépett be mögötte. Látszott, hogy fel akarja tartóztatni.

– Hol van? – bömbölte az óriás. – Hol van az a feneette vagány? A fenébe is, ő mentette meg az életemet!

Hangja után ítélve tökrészeg volt.

Az óriás láttára minden elvörösödött a szemem előtt. Tisztában voltam vele, hogy nagy baj lesz, ha nem szedem azonnal a sátorfámat. Reméltem, hogy ki tudok surranni mellette az ajtón, de ő elkapta a köpenyem ujját.

– Te vagy a kapitány?! – bömbölte –, annak a feneette, rohadt vontatóhajónak a kapitánya?!

– Eressz el, istenver… – förmedtem rá, s le akartam rázni magamról, de ő visszarántott, és az orrom alá dugta fekete, dagadt mancsát, tenyere tele volt piszkos, kipukkadt hólyagokkal.

– Ide a praclidat! – bömbölte. – A praclidat, feneette vagánya! Fene a pofádat, megmentetted az életemet!

Mancsának láttára még jobban feldühödtem, s részeg kurjantását hallva ráförmedtem:

– Eressz el, részeg disznó! – s jól belerúgtam a sípcsontjába.

Felüvöltött; szája tátva maradt, olyan volt, mint egy gyermekóriás, akit alaposan felképelt a legjobb barátja. De hála a rúgásnak, elengedett, s én kirohantam az éjszakába. Az Esplanade távolban ködlő, ernyőzött lámpáinak fénye felé rohantam a szuroksötétben. Az orrom hegyéig sem láttam, mégis rohantam, mint egy futóbolond, mert hallottam, hogy mögöttem egy hang azt bömböli:

– Hé! Gyere csak!

Hallottam, hogy közelgő léptek dobognak mögöttem, úgy hangzott, mintha öszvér üldözne. Hallottam már a szuszogását is, aztán megbotlottam valamiben, és orra buktam. Ő is megbotlott bennem, és elterült a kikötőhídon.

Ott hevertem, a fájdalomtól még a lélegzetem is elakadt, aztán hanyatt fordítottak, és fojtogatni kezdett a petróleumbűz. Az amerikai térdével és egyik mancsával leszorított, a másikkal a kezem után kapdosott. Viaskodtam vele, de elkapta az öklömet, nyomkodta, mint a pumpát és bömbölt:

– Feneette bolondja! Csak meg akarom köszönni, hogy megmentetted az életemet!

– Eressz el! – ordítottam, és térdemmel hasztalan próbáltam lerázni magamról otromba testét, ő meg tovább bömbölt:

– Fene a pofádat, megköszönöm, hogy megmentetted az életemet, még ha kitöröm a nyakad, akkor is!

Ekkor beleharaptam a kezébe. Jól beleharaptam, éreztem, belevájódik a fogam, mint a szívós marhahúsba. Újra felüvöltött, és el akarta rántani a kezét, de én foxterrierként ráakaszkodtam, és rugdalni kezdtem, térdemmel a lágyékát gyömöszöltem, az arcába kaptam, és hüvelykujjammal a szemét nyomkodtam, soha életemben nem verekedtem olyan piszok módra. Mikor elrántotta a kezét, az volt az érzésem, hogy beletört a fogam, aztán elkaptam a torkát, és fölébe kerekedtem. Míg ő bömbölve rúgkapált és hadonászott, én a földhöz verdestem a fejét. Testem alatt felhúzta a térdét, s mikor már azt hittem, hogy elernyedt, lábszárát iszonyatos erővel felkapta, és lerúgott magáról. Lenyekkentem valahova; hátamból olyan szörnyű fájdalom nyilallt végig a testemen, hogy ájulás környékezett.

Lépéseket, sípolást, hangokat hallottam, s úgy véltem, hogy egy petróleumba áztatott szénakazal borul fölém. Egy mancs a testemet tapogatta, elkapta a kezem, s csaknem kirántotta tőből a karomat, a részeg hang meg azt bömbölte:

– Fene a pofádat, meg akarom köszönni, hogy megmentetted…

Hallottam, hogy felordít, lerántották rólam. Hallottam; hogy folyik a dulakodás, mintha sokan lettek volna. Aztán valahol a sötétben felvillant egy fénysugár, szemvakítóan az arcomba világított, s éreztem, hogy egy kéz megérinti a vállamat. Folytatni akartam a verekedést, jóllehet félájult voltam a fájdalomtól. Aztán hallottam, hogy egy nyugodt hang ízes cockney-akcentussal megszólal:

– Pardon, uram, de úgy vélem, okosan tenné, ha nyugodtan velem jönne, uram.

Megadtam magam, s a kéz felsegített. Nagyon szédültem. A férfi a vállamat átölelve támogatott, hogy össze ne essem, és megkérdezte tőlem:

– Megsebesült, uram?

– Nem, de az isten szerelmére, tartsa tőlem távol azt a vadmarhát.

– Igen, uram. Hogyne, uram. Ha lenne olyan szíves, fáradjon velem nyugodtan a főparancsnokságra, uram; csak egy kis formalitás, de félek, meg kell önt kérnem, hogy fáradjon velem, uram.

– All right, all right, de tüntesse el innen azt a vadmarhát, különben kitekerem a nyakát.

– Hogyne, uram, rendben van, uram. Legyen nyugodt, uram – mondta, s ezzel megindultunk.

Úgy tűnt, mintha órákig mentünk volna. Láttam, hogy a távolban feldereng egy ajtónyílás, s ebből tudtam, hogy visszamegyünk az irodába; hihetetlennek tartottam, hogy olyan messzire rohantam olyan rövid idő alatt. Járás közben annyira sajgott a hátam, hogy gyűlöletem ugyancsak lelohadt. Csak fájdalmat éreztem. Arcom elhalt fele fázott; mikor megérintettem, éreztem, hogy nedves. Eszembe jutott, hogy biztosan vérzik, s ekkor az arcom is sajogni kezdett, de az irodába lépve megfeledkeztem a fájdalomról, mert újra fellobbant bennem a gyűlölet.

Az amerikai az öreg irodakapitány karosszékében ült, kezéből csorgott a vér, és az arca borzasztóan ki volt készítve. Ruhája, amely már kezdetben is szakadozott volt, cafatokban lógott körülötte. Csupasz mellén, a szőrbozontban egy ezüst-kutyaérem fityegett. Csak nyakkendő volt a nyakán, az ing teljesen eltűnt róla.

Amikor meglátta, hogy belépek, kezét felém nyújtva megpróbált feltápászkodni, de Wadlow, aki mögötte állt, visszarántotta. Leroskadt a karosszékbe; s szemrehányóan azt motyogta:

– Mi bajotok velem, emberek? Csak kezet akarok vele fogni.

– All right, kedves barátom, erre még visszatérünk – mondta Wadlow. Rendkívül kurtán-furcsán, angolosan hangzott. – Megtudhatnám esetleg az indítóokot? – kérdezte. – Valamit mégiscsak kell tudnom róla, ha azt akarjátok, hogy kiszabadítsalak benneteket az őrmester kezéből.

A katonai rendőr, aki szemmel láthatólag feszélyezett helyzetben volt, azt mondta:

– Csak egy kis formalitás, uram, ugye, megérti.

Egyszeriben fáradtságot éreztem. A rádióasztal fölötti órára pillantottam, és megpróbáltam kiszámítani, hány órája nem aludtam; hatvannyolcnál abbahagytam a számolást.

– Mindjárt elmondom nektek, mi volt az indítóok – kezdtem. – Miatta meggyilkoltam harminchárom embert, elsüllyesztettem a legkülönb hajót, amivel valaha is utaztam és… – Azt akartam mondani: „S elvesztettem azt az egy nőt, akit valaha is szerettem.” De szerencsére idejében észbe kaptam, hogy mindenki engem bámul, hát hirtelen azt mondtam: – és rettentően megkínzott engem. – Ez olyan ostoba, suta megjegyzés volt, hogy újra megdühödtem az amerikaira, amiért ezt mondtam miatta. De dühöm bágyadt, erőtlen düh volt, és újra fáradtságba lankadt. Elkezdtem felsorolni azokat a hibákat, amikét az amerikai elkövetett, de mielőtt a kelepcére elpocsékolt lőszerre tértem volna, Kecskebőr megjegyezte.

– Nem került a kezébe a D-jelzésű boríték, mert már az első sorozatban ellőtték a térképszobáját. A történtekről ezek szerint nem ő tehet.

– Akkor legalább a fülét használhatta volna – mondtam, noha határozottan emlékeztem, hogy a távírász még indulásom előtt közölte velem, hogy az amerikai vevőkészülék nem működik. Kecskebőr most újból elmondta nekem, és még sok egyebet mondott ő is meg a többiek is, de nem figyeltem rájuk. Az amerikait bámultam, aki magába roskadva ült a karosszékben, s később ő is nézni kezdett engem. Fiatal volt tankhajókapitánynak; körülbelül egykorúak lehettünk. Szemrehányó tekintetét látva lassanként megsajnáltam. Ekkor Wadlow így szólt:

– All right, akkor fogjatok kezet. Azért történt az egész ribillió, mert a kemény munka agyonfárasztott mindkettőtöket, hát fogjatok kezet, és menjetek aludni.

Pillanatnyi tétovázás után felálltam, mert valaki megbökött. Valószínűleg Kecskebőr volt, hiszen véges-végig ott állt a hátam mögött. Óvatosan, mint aki vékony jégen jár, odalépkedtem az amerikaihoz, és feléje nyújtottam a kezem. Ő nagy keservesen felemelte a mancsát, és megragadta a kezem. Kezet ráztunk, s eközben az amerikai szeme könnybe lábadt.

– Mindjárt megmutatom neked azokat, akik sose fogják elfelejteni, amit ma éjjel tettél – mondta. Aztán zubbonya maradványaiból előkotorta a tárcáját, és kivett belőle két fényképet. A két fénykép össze volt ragadva, valószínűleg a hőségtől. Az amerikai szét akarta választani őket, de elszakadtak. Ott ült a két fényképpel a kezében, a képeken nem látszott más, csak egy meztelen lábacska, valószínűleg egy pólyásbabáé. Az amerikai egy darabig nézte a képeket, aztán leejtette őket, és arcát a tenyerébe temetve visszahanyatlott a karosszékbe.

Hirtelen úgy éreztem, hogy nagy korkülönbség van közöttünk. A háborús tapasztalatokat tekintve ő csak háromhetes volt.

Mikor újra kint álltunk a sötétben, Kecskebőr így szólt hozzám:

– All right, most hazakísérlek a lakásodra.

Véges-végig tudtam, hogy elérkezik ez a pillanat, de valahogyan elhessegettem magamtól a gondolatot. Lehet, hogy csak azért verekedtem össze az amerikaival, hogy elodázzam ezt a pillanatot, de mégis elérkezett. Annyira fáradt voltam, hogy már szinte csak a rideg érzéketlenség mozgatott. Nem éreztem már sem fájdalmat, sem gyűlöletet. Egyszerűen csak nem akartam viszontlátni Stellát.

– Nem, nem megyek vissza abba a lakásba; szeretném, ha felmennél hozzá, és megmondanád, hogy nem megyek vissza.

– Ne hülyéskedj – mondta Kecskebőr. – Te…

– Engem hagyj ki a játékból. Menj fel te a lakásra, és mondd meg neki, hogy nem megyek vissza. Tulajdonképpen nem is kell mondanod semmit. Ha meglátja, hogy belépsz, tudni fog mindent. Nesze…

A nadrágzsebembe nyúltam, és átadtam neki az egyik kulcsot.

– De hát hol akarsz aludni? – kérdezte Kecskebőr. – A szállóban már régen kiadták másnak az ágyadat.

– Akkor a gépmesterem vagy Van Dorp, vagy bárki más ágyába fekszem – mondtam. – Ma éjjel bőven lesz hely a szállóban.

– Elment az eszed, meg aztán orvoshoz kell menned, isten tudja, hány üvegszilánk van az arcodban.

– Itt a kulcs. Tedd, amit mondtam.

Elkaptam a kezét, és a markába nyomtam a kulcsot; ekkor így szólt:

– All right, a szállóba.

Belém karolt, de én csak álltam.

– Ugye, rögtön felmégy hozzá – kérdeztem –, még ma éjjel, mihelyt hazakísértél?

– Jó, jó – mondta Kecskebőr –, de az isten szerelmére, gyere már. Hiszen alig állsz a lábadon.

– Ó, remekül érzem magam – mondtam. Pedig Kecskebőrnek igaza volt; magam is kíváncsi voltam rá, el tudok-e menni a szállóig.

Sikerült. A kapu előtt megállva így szóltam:

– Köszönöm. Innen már magam is feltalálok. Tedd, amit mondtam.

De Kecskebőr tovább makacskodott:

– Nem, előbb befektetlek az ágyamba. Ha visszajövök, találok magamnak másikat. Meg akarok róla győződni, jól el vagy-e szállásolva. Holnap reggel elviszlek egy orvoshoz.

Szédelegtem. Azt mondtam:

– All right.

Kecskebőr betámogatott a forgóajtón. Mikor beléptünk a hallba, a vén portás a fogadópult mögött kiemelkedett a sírjából; ott volt a pohárba dugott protézis is. Kecskebőr az öregre rá se hederítve a lépcső felé vezetett; a vén portás utánunk kiáltott:

– Hé, hé, hát ez hova megy?! Ez az úr nem itt lakik!

– Befektetem az ágyamba, sebesült – mondta Kecskebőr.

– Ez nem tartozik rám – mondta az öreg. – Dugig vagyunk; nincs helyünk új vendégek számára.

– Ez nem új vendég – mondta Kecskebőr –, három héttel ezelőtt itt lakott.

Az öreg rám meredt, de nem ismert meg.

– Nem, nem, barátom – mondta –, engem nem lehet beugratni. Gyakran be akartátok már adni nekem ezt a dumát, de kár azt hinni, hogy túljártok az eszemen. Hadd látom a szállásadó levelét.

Kecskebőr felfortyant.

– Jaj, térj észhez, hát nem látod, hogy alig áll a lábán? A szállásadó levele itt lesz valahol nálatok a szekrényben. Mindjárt visszajövök, és kikeresem neked.

Felvonszolt a lépcsőn.

Lassan mentünk felfelé, az öreg még egyre randalírozott. Utánunk kiáltotta, hogy bepanaszol minket Miss Headlandnél, hogy megkeserüljük még, amiért ilyen hangon beszéltünk vele, hogy negyven esztendeje szolgál ebben a szállodában, de még nem találkozott ilyen címeres gazemberekkel, mint mi. Még az első emeleten is hallottam az ordítását; az utolsó szó, amit megértettem, ez volt: Bloody foreigners.[8]

Kecskebőr ugyanabban a szobában hált, ahol annak idején én aludtam. Három emeletes ágy volt benne három-három fekhellyel, a szoba közepén szék állt egy csomó ruhával, rajzok borították a falakat meg a mennyezetet, és szuszogás meg hortyogás töltötte meg a csendet. Kecskebőr az egyik alvó alak vállát megrázva így szólt:

– Hoztam egy sebesültet; aludnia kell; ha a fiúk zsivajognak, szólj rájuk, hogy fogják be a pofájukat. Mindjárt visszajövök, orvosért megyek.

Az alvó alak dörmögött valamit.

– A másodgépészem – mondta Kecskebőr –, derék legény. Ha zrít csinálnak, szólj neki. Henknek hívják.

Le akart vetkőztetni, de azt mondtam neki:

– Hagyj békén, tedd, amit mondtam.

Hirtelen rám pillantott; ugyanúgy nézett rám, mint a kikötőhíd végén, aznap reggel, amikor Dop meghalt. Aztán megkérdezte tőlem:

– Tudod, mit teszel?

– Tudom – mondtam.

– Nem veszem tőled rossz néven – aztán elfordult. Becsukta maga mögött az ajtót, én meg csak néztem. Mindaddig eszembe se jutott, hogy gyűlöli Stellát. Tudtam, hogyan néz majd Stellára, mikor az kijön a hálószobából krétafehér arccal, lángvörös ajakkal. Nem mondja meg Stellának, hogy élek, bár holtfáradt és félbolond vagyok azok után, hogy megöltem harminchárom embert, és elsüllyesztettem két hajót, nem mond Stellának semmit. Csak rápillant rideg, kék szemével, még az arcizma sem rándul meg: fel se tételezi, hogy Stella törődik azzal, élek-e vagy meghaltam. Megeszi Stella a fehérbabos pirítósát, megissza a kávéját, s ha úgy tartja a kedve, még ma éjjel lefekszik vele, mert neki Stella csak ringyó.

Abban a szempillantásban, amikor rádöbbentem, mit forral Kecskebőr, halálra rémültem. Ezt mindenáron meg kell akadályoznom, még ha személyesen kell is megmondanom Stellának, hogy nem megyek hozzá vissza. Ilyesminek nem tehetem ki Stellát; nem ő az oka, hogy sorra elestünk; ő jó volt hozzánk, szeretett bennünket, becsületesen, noha ugyanazt a férfit szerette mindhármunkban. Egy isten háta mögötti szigetről idevetődött, szánalomra méltó, kelekótya kis nő, akinek a világon senkije sincs, csak egy hazajáró lélek a burmai dzsungel mélyén, meg egy félbolond nyomorult, aki féltékenységből halálra sérti.

Mihelyt tisztáztam magamban, hogy féltékenységből fakadt a gyűlöletem, megindultam Kecskebőr után. Végigrohantam a folyosón, lebotorkáltam a lépcsőn, de mire leértem a hallba, annyira szédelegtem, hogy le kellett ülnöm. Kitapogattam egy klubfotelt, és óvatosan beleereszkedtem. Mikor a kimerültségtől ájuldozva hátradőltem, kínomban felsikítottam, s eszembe jutott, hogy valószínűleg nemcsak izomszakadásom, hanem bordatörésem is van.

Ettől a gondolattól annyira megrémültem, hogy azonnal fel akartam állni és Stellához menekülni, de moccanni sem bírtam. Hullámzott körülöttem a hall; a kísérteties világításban úgy ringatózott a fogadópult a protézises pohárral, mint a csobbanó vízről visszaverődő tükörkép. A vén portás tükörképe felemelkedett a fogadópult mögött, és valamit tartott a kezében.

– Egy kis itókát, kapitány? – kérdezte – kantináron.

Eszembe jutott, hogyan ültem itt aznap este, mielőtt felmentem Stellához: mennyi szeszt kellett leengednem a torkomon, hogy legyen bátorságom a szeme elé kerülni. Az a kísérteties érzésem volt, hogy még mindig tart az az este, és újra végig kell csinálnom mindent, előre tudva, mi lesz. Lehet, hogy lidércnyomás volt mindaz, ami történt, lehet, hogy nem is álltam fel akkor, amikor megittam az egész üveg pálinkát, hanem azóta is itt ülök, álmodom.

Tudtam, hogy ez nem igaz, mégsem tudtam magamban megcáfolni. Arcom elhalt fele lüktetni kezdett, hátam annyira sajgott, hogy moccanni sem bírtam. Sokkal jobban elbódított a kimerültség meg a félelem, mint akkor este a szesz. A félelem végül is arra késztetett, hogy felálljak: az a gondolat, hogy bordatörésem van, annyira megrémített, hogy a fájdalom ellenére kihúztam a derekam, és a forgóajtó felé botorkáltam.

Egy ember van, aki bajomban segíthet rajtam, s az Stella. Sosem gyűlöltem, csak féltékeny voltam az utánam következőkre. Most annyira féltem, hogy már azzal sem törődtem, hányan következnek még utánam, ismét erőt vett rajtam a halálfélelem, és arra vágytam, hogy Stella megszabadítson tőle. Ugyanúgy szerettem, mint azelőtt; sóvár, önző szerelemmel szerettem, szerettem, mint részeg az italt, s isten a megmondhatója, talán mégis túléljük ezt a háborút, arra ébredünk, hogy béke van, érezzük, hogy eloszlik a lidércnyomás, s először látjuk egymást valódi, eleven embereknek, nem egy halálra rémült nő s egy halálra rémült férfi csimpaszkodik egymásba iszonyú telefoncsörgések, hápogó hangok, leomló házak és süvöltő gránátok hallatára pokolba süllyedt, elátkozott szerelmesekként. Úgy éreztem, hogy még megmenekülhetünk, hogy a csáklyázások, robbanások és süllyedő hajók rémképeiből valami valóságot, valami gyöngédséget át lehet még menteni, ha mi ketten szorosan összetartunk, ha én Stellát akkor éjjel el nem árulom.

Kint a sötétben támolyogva, a hideg levegőn, egy futó pillanatra az az illúzióm támadt, hogy ébren vagyok, s van annyi erőm, hogy megvalósítsam akaratomat. Sorra céloztam a lámpaoszlopokat, mint ahogy akkor éjjel tettem, de most nem egyenes vonalon jártam; most jobbra-balra tántorogtam a járdán, meg-megbotlottam a romok közt, néhányszor csaknem felbuktam, de nem vesztettem el a lábam alól a talajt, hiszen tudtam, hogyha elvágódom, segítség nélkül nem tudok felállni, és a bulváron senki se járt. Messzi gőzsípok szólták a kikötőben, és valahol gőzkalapácsok zakatoltak, csak ennyi ember-keltette hang hallatszott az éjszakában.

Minden egyes lámpaoszlopnál meg kellett állnom, hogy kifújjam magam. Apró, fehér foltok vibráltak a lámpafényben, mint a hópelyhek. Hátrahajtottam a fejem, érezni akartam, tényleg havazik-e, de forró és száraz maradt az arcom. Halálra rémülve elbotorkáltam a következő lámpaoszlopig. Már gondolkozni sem tudtam, úgy éreztem, hogy még a szavakat is elfelejtettem. Csak egy szóra tudtam visszaemlékezni, az ő nevére: Stella, Stella – suttogtam, és ez adott erőt, hogy tovább tudjak menni.

Mikor végül megálltam a Seaview halljában, és felnéztem a magasba, lehunyt szemmel nekidőltem a falnak. Sose tudok megtenni ennyi emeletet; már az első is lehetetlennek tűnt, és öt emelet van. Aztán elővettem a zsebemből a másik kulcsot, mert így azt hittem, hogy már fent vagyok, és nekivágtam a lépcsőnek.

Nem tudom, mennyi ideig tartott, míg felértem a legfelső emeletre, de az utolsó emeletre négykézláb kellett felmásznom. Végül is újra Stella nevét suttogtam. Mikor végre feltápászkodtam az ajtófélfa mellett, annyira kába és gyenge voltam, hogy nem mertem tovább menni; legszívesebben lefeküdtem volna a földre, hogy kivárjam, lesz, ami lesz. De eszembe jutott, hogy Kecskebőr odabent ül, meg hogy milyen szörnyű dolgot követtem el, s ez arra késztetett, hogy bedugjam a kulcsot a zárba, megfordítsam benne, és benyomjam az ajtót. Másik kezemmel az ajtófélfába kapaszkodtam.

Láttam, hogy Kecskebőr ott ül az asztalnál, és tányér van előtte. Láttam Stellát, egy fehér halotti maszkot, bohócosra pingált ajakkal, tányérral a kezében éppen felém fordult a gázrezsó előtt. Egy pillanatig mereven bámult, olyan iszonyat tükröződött a szemében, hogy megértettem, minden elveszett. Aztán sikoltva elejtette a tányért. Életemben élőlényt még nem hallottam úgy sikoltani; aztán a szemem láttára összezsugorodott az arca. Egy szempillantás alatt húsz esztendőt vénült, csúf, kiélt kurvává változott. Leroskadt egy székre, ráborult az asztalra.

– Menj innen! Menj innen! – rikácsolta.

Sarkon fordultam és elmenekültem. Lebotorkáltam a lépcsőn, kirohantam a házból, befordultam a sarkon, menekültem attól, ami a szemem láttára megtörtént, amivé Stellát tettem. Azzal, hogy elküldtem hozzá Kecskebőrt, s utána magam is megjelentem, tudtára adtam, hová süllyedt.

A toronydombon kötöttem ki. Az összetört padok között bolyongtam az elvadult pázsiton. Többször is le akartam ülni, de hallottam, hogy szerelmespárok vihognak és susognak körülöttem. Felmásztam a domb tetejére, nekitámaszkodtam a korlátnak, és láttam, hogy megcsillannak a hajnali napsugarak a „Porolni szigorúan tilos” táblán. Nem voltam már sem fáradt, sem bódult, sem rémült. Úgy éreztem, mintha testem ott heverne Afrika térképén, a fejjel lefelé lógó kettessel jelzett ajtó előtt; s az, aki a szerelmespárok között bolyong, és a napfelkeltét nézi, csak a hazajáró lelkem.

Már csaknem megvirradt, mikor Kecskebőr rám bukkant. Virradat közben láttam, hogy egy másik magányos vándor kóborol a dombon, de nem találkoztam vele. Mikor Kecskebőr rám bukkant, akkor jöttem rá, hogy őt láttam.

– Istenem, hol voltál ilyen sokáig? – kérdezte.

– Itt – feleltem.

– Pedig én órák óta futkározom itt, téged kerestelek!

– Hogy van ő? – kérdeztem, s Kecskebőr azt felelte:

– Mit tudom én! Mihelyt elrohantál, azonnal utánad vetettem magam. Mindenható isten! Azt hitted, ott tudtam volna maradni az után a sikoly után, ami kitört belőle, mikor meglátott téged? Soha életemben nem hallottam ilyen iszonyú hangot.

Mikor megértettem, hogy Kecskebőr otthagyta Stellát, visszarohantam a lakásba. Nem tudom, hogyan sikerült, de nem is éreztem a testem. Rohanni kezdtem, mert iszonyatos látomásom volt. Meg voltam róla győződve, hogy Stella öngyilkos lett.

Kecskebőr először fel akart tartóztatni. Ott rohant mellettem, megragadta a karomat, hogy megállítson, s rám kiáltott:

– Jesszusom! Hová mégy?

Aztán elengedett, ott loholt mellettem, lihegett.

– Jesszusom, orvost kell hívnom, orvost.

Először láttam úgy, hogy elvesztette az önuralmát; úgy loholt mellettem, mint egy rémült gyerek.

A házhoz érve kétfokonként rohantam fel a lépcsőn. Az egyik emeleten találkoztam az öreg házmesterrel, seprő volt a kezében. Félrelöktem; nekitántorodott a falnak, és utánam kiáltott:

– Kapitány! Kapitány!

A lakásajtó tárva-nyitva állt. A konyha üres volt. Még égett a villany, Kecskebőr tányérja ott volt az asztalon, a másik tányér is ugyanott hevert, ahová Stella ejtette.

A hálószobában az ágy érintetlen, a szekrényajtó tárva-nyitva állt, a fénykép eltűnt.

A fürdőszobában sem találtam Stellát. Kinyitottam a mentőszekrényt, üres volt.

Hangokat hallottam a konyhából, és belépett Kecskebőr.

– Kiment az állomásra – mondta –, azt beszéli az öreg, hogy egy órával ezelőtt Stella megkérte, hogy rendeljen neki taxit, s ő vitte le a bőröndjeit.

Kirohantam a lakásból, le a lépcsőn. Kecskebőr, szitkozódva-ordítozva utánam vetette magát:

– Az isten szerelmére, hová rohansz megint?

Nem feleltem, nem álltam meg, kirohantam a házból, Kecskebőr meg utánam.

Az állomásra loholtam. Ott betámolyogtam a hadtápirányító tiszt irodájába, és megkérdeztem tőle, adott-e ki jegyet egy kék szemű, hosszú szőke hajú leánynak. A tiszt azt felelte:

– Mit képzelsz, miért vagyunk itt? Hogy szőke nőcskéknek jegyet osztogassunk?

Kecskebőr magyarázni kezdte, hogy őrült vagyok, hogy megsebesültem, hogy elsüllyesztettem egy tengeralattjárót, és eszméletlenül halásztak ki a tengerből, hogy hatvan órája nem aludtam, hogy megszökött a szeretőm. Mire a felsorolás végére ért, én már nem voltam az irodában, hanem a személypénztár felé loholtam.

Csak egy pénztár volt nyitva, és sorban álltak előtte az emberek. Félrelöktem a legelöl álló férfit; a férfi tiltakozni kezdett, de arcomra pillantva elnémult, s elnémult a pénztáros is. Megkérdeztem a pénztárostól, adott-e el jegyet egy kék szemű, hosszú szőke hajú leánynak. Valószínűleg a Hebridákra utazik. A pénztáros kissé riadtan nézett rám, aztán így szólt:

– Glasgow-ig szóló jegyet adtam egy fiatal hölgynek, aki a Hebridákra akart menni; megmondtam neki, hogy közvetlen oda szóló jegyet nem adhatok.

– Melyik vonatra? Hányadik peronra? – kérdeztem.

– Hét óra tizenötös vonat, harmadik peron – felelte a pénztáros.

Kecskebőr újra utolért, s a köpenyem ujját ráncigálta, de én elrántottam a karomat, és a harmadik peron felé rohantam. Egy vonat várakozott a vágány végén, nagy, vörös zárlámpáját bámultam. A peront megtöltötte a gőz meg az árnyék. Egy óra lebegett a gőz fölött, hét óra öt percet mutatott.

A korlátnál megállított egy jegyszedő meg egy angol katonai rendőr. A jegyszedő be akart engedni, de az angol katonai rendőr nem. Látni akarta a szabadságos levelemet. Kecskebőr újra utolért, vele volt a hadtápirányító-tiszt is. Szavakkal ostromoltak mind a ketten; én kimerülten a korlátra támaszkodtam, keringett körülöttem az egész állomás. A szédítő örvényből hallottam Kecskebőr hangját. Azt mondta:

– Miért akarod látni, az istenért? Hát nem szenvedett már eleget?

– Látni akarom, hogy nincs semmi baja – mondtam.

– Jesszusom! – kiáltotta Kecskebőr olyan éles hangon, ami elárulta, hogy már ő sem bírja tovább. – Jól tudod, hogy nincs semmi baja! – ordította –, jegyet váltott, hazamegy! Ha meglátja a te észvesztő pofádat, újabb idegrohamot kap! Tudom, hogy csak ringyó, de azért ne légy szívtelen, hallod?

– Látni akarom, hogy nincs semmi baja – mondtam.

Ekkor hallottam, hogy megszólal egy hang:

– All right, mindjárt megnézem. Úgyis végig kell mennem a vonaton, hogy lássam, rendben van-e minden. Addig tartsátok szemmel a kapitányt, mert rögtön összeesik.

Éreztem, hogy kezek nyúlnak a hónom alá, és talpra állítanak. Észre se vettem, hogy összecsuklott a térdem. Felnyitottam a szememet, és láttam, hogy a hadtápirányító tiszt belép a korlát mögé. Hallottam, hogy Kecskebőr azt mondja:

– Kék szemű, hosszú hajú, szőke, erről megismerheti.

– Tudom, hol ül az a hölgy, uram – mondta egy hordár –, harmadik osztály, ötödik kocsi. Én vittem a poggyászát.

Láttam, amint a hadtápirányító-tiszt elmegy a hordárral, s utánuk kiáltottam:

– Mondják el majd, mit csinál! Tudni akarom, milyen állapotban van!

Eltűntek a szemem elől a forgatagban.

Nem tudom, meddig álltam ott a korlátnak dőlve, meddig támogattak a hónom alá dugott kezek, de a tiszt meg a hordár soká nem jött vissza. Nagyon gyenge voltam, rettentően szédültem, s a gőzpárán átködlő, vörös zárlámpát bámultam. Olyan volt, mint a felkelő nap, mint egy fellegek közt úszó, terek, vörös korong. Azt a lámpát néztem feszült figyelemmel, hogy ne gondoljak arra, ami meggyőződésem szerint biztosan megtörtént már. Stella már nem él. Mindjárt látni fogom, hogy a gőzből kilépve hozzák a hordágyat. Hangokat hallottam a hátam mögött: az egyik kéz kihúzódott a hónom alól, s valaki átölelte a vállamat. Hátranéztem, és láttam, hogy Kecskebőr ölelt át.

Aztán visszaérkezett a hadtápirányító tiszt, egyedül jött. Szerettem volna, ha azonnal elmondja, mit látott, de előbb kijött a korlát mögül; a jegyszedő tisztelgett neki, s ő viszonozta a tisztelgést. Aztán odajött hozzám, s a másik hónom alól is kihúzódott a kéz.

A hadtápirányító tiszt megérintette a vállamat. Szőke bajuszkája és zöld szeme volt. Azt mondta:

– Láttam, nincs semmi baja. Egy sarokülésen alszik, tömblevélpapír van az ölében. A megkezdett levél írása közben nyomhatta el az álom.

– Levél? –– kérdeztem.

– Igen – mondta a tiszt. – Még azt is megtettem, hogy a válla fölött belepillantottam. Így kezdődik a levél: „Kedves Alan, ezen a héten nem történt semmi különös.” Csak ennyit írt még. Meg van elégedve?

– Igen.

El akartak vezetni, de azt mondtam, hogy látni akarom, mikor indul el a vonat. Emberek beszélgettek körülöttem, s megütötte a fülem az a szó, hogy „mentők”. Aztán megszólalt egy síp, és elindult a vonat. A vörös lámpa lassan távolodott, és eltűnt a gőzpárában. Aztán már csak Kecskebőr hangját hallottam, amint azt mondja:

– Hidd el, minden rendbe jön.

Soha többé nem láttam Stellát.

Jegyzetek

[1] Mondják, vár minket is

Egy boldog, messzi part.

Hol társ a társait

Ismét eléri majd.

[2] Óceánjáró Vontatóhajók, Western Approaches.

[3] „Mindig veled vagyok.”

[4] Beléd szerettem.

[5] Apropó, kapitány!

[6] Zárkózz!

[7] Jó szerencsét!

[8] Feneette idegenek.