Stanislaw Lem

Visszatérés

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1979
EURÓPA • ZSEBKÖNYVEK
A FORDÍTÁS AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT:
STANISLAW LEM POWRÓT Z GWIAZD,
CZYTELNIK, WARSZAWA, 1961
HUNGARIAN TRANSLATION
© MACH P. EDWARD, 1964
MÁSODIK KIADÁS
ISSN 0324-2722
ISBN 963 07 1839 l
EURÓPA ZSEBKÖNYVEK 206
KIADTA AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓ
A KIADÁSÉRT AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓ
IGAZGATÓJA FELEL
SZEDTE A NYOMDAIPARI FÉNYSZEDŐ ÜZEM (799647/80)
NYOMTA AZ ALFÖLDI NYOMDA
A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZAMA: 7090.66-14-1
KÉSZÜLT DEBRECENBEN, I979-BEN
FELELŐS SZERKESZTŐ: GIMES ROMÁNA
A FORDÍTÁST AZ EREDETIVEL
BÁBA MIHÁLY VETETTE EGYBE
A FEDÉLRAJZ PAPP OSZKÁR MUNKÁJA
MŰSZAKI SZERKESZTŐ: SZENDY JULIANNA
MŰSZAKI VEZETŐ: ANDRÁSI GYŐZŐNÉ
KÉSZÜLT: 80000 PÉLDÁNYBAN,
13,6 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN EU-1-7980
NNCL578-3Acv2.0

Nem volt semmi holmim, még kabátom sem. Mondták, hogy felesleges. A fekete szvetteremet meghagyták: még megjárja. Az ingemért pedig harcoltam. Kijelentettem, hogy fokozatosan szokom le róla. Az átjáró közepén, a ha­jó hasa alatt ácsorogtunk, a sietők ide-oda lökdöstek, és Abs cinkos mosollyal szorította meg kezemet:
– Csak óvatosan…
Erről sem feledkeztem meg. Nem sajtoltam össze az ujjait. Teljesen nyugodt voltam. Még mondani akart valamit. Ettől megkíméltem, elfordultam, mintha semmit sem vettem volna észre, és a lépcsőkön felsétáltam a hajóba. A stewardess a fotelek sora közt egészen előrevezetett. Nem kívántam külön szakaszt. Azt latolgattam, vajon figyelmeztették-e a lányt. A fotel nesztelenül széttárult. A stewardess megigazgatta a támlát, rám mosolygott, és elvonult. Letelepedtem. Süppedősen puha párnák, mint mindenütt.
A támla olyan magas volt, hogy alig láttam a többi utast. A női ruhák tarkaságát már megadással fogadtam, de a férfiaknál értelmetlen módon egyre azt gyanítottam, hogy farsangi jelmezt viselnek, és titokban továbbra is abban reménykedtem, hogy egyszer csak normális öltözékre bukkanok – de ez sajnálatos reflexnek bizonyult. Az utasok gyorsan leültek, senkinek sem volt poggyásza, még táskája, vagy kis csomagja sem. A nők sem vesztegették az időt. Mintha többségben lettek volna. Előttem – két mulatt hő, felborzolt tollú papagájbundában, úgy látszik, ilyen madárdivat járta. Távolabb egy házaspár, gyerekekkel. A peron és az alagutak vakító szelenoforjai, az utcák rikító, önvilágító növényzete után a homorú mennyezet világítása szinte csak izzásnak tetszett. Kezemet a térdemre fektettem, mert valahogy zavart. Már mindenki letelepedett. Nyolc sornyi szürke fotel, fenyőillatú fuvallat, elakadó beszélgetések csendje. Vártam az indulás bejelentését, jelzéseket, felszólí­tást, hogy csatoljuk fel biztonsági övünket, de semmi sem történt. A fénytelen mennyezeten elmosódó árnyak suhan­tak elölről hátrafelé, mintha papírból kivágott madarak let­tek volna. "Mi az ördög van ezekkel a madarakkal – talál­gattam tanácstalanul. – Talán jelent ez valamit?" Szinte megkövültem, annyira feszülten figyeltem, nehogy valami hibát kövessek el. Így megy ez már négy nap óta. Az első perctől. Állandóan elmaradtam az eseményektől, és folyton igyekeztem megérteni a párbeszédeket, jeleneteket; ez az erőlködés a bennem levő feszültséget csaknem kétségbe­eséssé változtatta. Biztosra vettem, hogy mások ugyanezt érzik, de még akkor sem szóltunk róla, ha magunkra ma­radtunk. Csak tréfálkoztunk megmaradt energiafeleslegün­kön, azon, hogy milyen erősek vagyunk; egyébként igazán ügyelnünk kellett magunkra – kezdetben, valahányszor föl akartam állni, a mennyezetig ugrottam, és bármit vettem a kezembe, az az érzésem támadt, hogy üres papírholmi akadt ujjaim közé. De gyorsan megtanultam, miként kell testemet ellenőriznem. Köszönéskor már senkinek sem roncsoltam össze a kezét. Ez egyszerű volt. Sajnos, a legke­vésbé fontos.
Bal oldali szomszédom, egy testes, barnára sült, túlságo­san csillogó szemű férfi (talán a szemgolyóra illesztett szemüveg miatt) váratlanul eltűnt – fotelja ugyanis megda­gadt, az oldalai a magasba emelkedtek, összeértek, és ezál­tal tojás alakú gubóféle keletkezett. Még néhányan eltűntek ilyen fülkékben, melyek duzzadt díszkoporsókra emlékez­tettek. Vajon mit műveltek az illetők odabent? De ilyes­mikbe botlottam lépten-nyomon, és amennyiben a dolog közvetlenül nem tartozott rám, igyekeztem elkerülni a bámészkodást. Érdekes, hogy meglehetősen közömbösen bántam azokkal, akik álmélkodva meredtek ránk, megtud­va, hogy mifélék vagyunk. Elképedésük édeskeveset érdekelt, noha tüstént felfedeztem, hogy nyoma sincs benne a bámulatnak. Inkább azok keltettek bennem kellemetlen ér­zelmeket, akik gondoskodtak rólunk – az Adapt munkatár­sai. Mégpedig leginkább doktor Abs, mert úgy kezelt, mint orvos a hibbant beteget, egyébként azonban egészen jól színlelte, hogy teljesen köznapi személlyel van dolga. Amikor ez már lehetetlenné vált – tréfálkozott. Torkig vol­tam közvetlenségével és kedélyességével. A járókelők, ha megkérdezik őket (legalábbis úgy véltem), egytől egyig el­ismerték volna, hogy én, vagy Olaf, olyanok vagyunk, mint ők – nem mi magunk voltunk furcsák számukra, ha­nem a múltunk: az volt szokatlan. Doktor Abs ellenben, éppen úgy, mint az Adapt minden dolgozója, jól tudta – hogy valóban mások vagyunk. Nem abban különböz­tünk, hogy kitűntünk a többiek közül, hanem, hogy sok mindent nem értettünk, még a legegyszerűbb beszélgetést, sőt!… az ajtónyitást sem, hiszen a kilincsek eltűntek – úgy emlékszem – ötven vagy hatvan évvel ezelőtt.
Váratlanul indultunk. A nehézkedési erő egy hajszálnyit sem változott, a tökéletesen zárt hajóbelsőbe semmiféle hang nem hatolt be, a mennyezeten egyenletesen haladtak át az árnyak – talán a sokéves gyakorlat, regi ösztönöm súgta meg egy bizonyos pillanatban, hogy az űrben va­gyunk, mert ez bizonyosság volt, nem feltételezés.
De más járt az eszemben. Félig fekvő helyzetben, kinyúj­tott lábbal, mozdulatlanul pihentem. Túlságosan könnyen törődtek bele, hogy ragaszkodom a magam elgondolásá­hoz. Még Oswamm sem próbálta megtörni elhatározáso­mat. Az ő és Abs ellenérvei nem győzhettek meg – magam is találtam volna jobbakat. Csupán azt kötötték ki, hogy mindegyikünk külön repüljön. Még azt sem vették rossz­néven, hogy fellázítottam Olafot (mert ha nem biztatom, bizonyára beleegyezett volna, hogy hosszabb ideig marad­jon). Ez gondolkodóba ejtett. Valamiféle bonyodalmat vártam, valamit, ami az utolsó pillanatban keresztezi terve­met, de semmi sem történt, és íme, repülök. Utolsó repülé­sem tizenöt perc múlva véget kell érjen.
Nyilvánvalóan nem lepte meg őket sem az, amit kieszeltem, sem az a mód, ahogy elébük álltam, hogy kiharcoljam a korábbi elutazást. Az efféle reakció már bizonyára szere­pelt katalógusukban, megszokott viselkedés volt a magam­fajta fenegyerekeknél, és pszichotechnikai tábláikon már megvolt a maga sorszáma. Megengedték, hogy elrepüljek – miért? Mert tapasztalatuk alapján tudták, hogy nem bol­dogulok? De miért ne boldogulnék, amikor egész "önálló" szökésem mindössze annyi, hogy elrepülök egyik pályaud­varról a másikra, ott már vár valaki a földi Adaptból, és egész feladatom arra szorítkozik, hogy a megbeszélt helyen megtaláljam az illetőt.
Valami történt. Erősebb hangok ütötték meg a fülemet. Kihajoltam a fotelból. Néhány sorral előttem egy nő ellök­te a stewardesst, aki gépies, lassított mozdulatokkal, mint­egy az enyhe lökés hatására, háttal lebegett a fotelok kö­zött, a nő pedig egyre ezt hajtogatta: "Nem engedem! Ez ne érjen hozzám!" A kiabáló nő arcát nem láttam. Társa megmarkolta a nő karját, és igyekezett lecsillapítani. Vajon mire véljem ezt a jelenetet? A többi utas rá se hederített. Nem tudom, hányadszor, ismét elfogott a hihetetlen ide­genség érzése. Felpillantottam a stewardessre, aki megállt mellettem, és ugyanúgy mosolygott, mint azelőtt. Nem volt ez tisztán a kötelező udvariasság megnyilvánulása, amellyel az eset okozta idegességét leplezte. Nem színlelte a nyugalmat, hanem igazán nyugodt volt.
– Iszik valamit, uram? Prumot, Extrant, Morrt, Cydrt?
A hangja dallamosán csengett. Nemet intettem. Szívesen mondtam volna valami kedveset, de találékonyságomból csak sztereotip kérdésre futotta: Mikor szállunk le?
– Hat perc múlva. Enne valamit? Nem kell sietnie. A le­szállás után is itt maradhat.
– Köszönöm, nem.
Elment. A levegőben, közvetlenül az arcom előtt, felirat gyulladt ki: STRATO. Mintha izzó cigarettavéggel rajzol­ták volna az előttem levő fotel hátára. Előrehajoltam, hogy megnézzem, miként keletkezett ez a felirat, és összerezzen­tem. Fotelom támlája követte a hátamat, és ruganyosán kö­rülölelt. Már tudtam, hogy a bútorok lépést tartanak minden helyváltoztatással, de egyre csak megfeledkeztem róla. Nem volt kellemes érzés – mintha valaki leste volna minden mozdulatomat. Úgy látszik, túlságosan erélyesen akartam visszatérni előző helyzetembe. A fotel félreértett, és szinte hátravetette magát – ággyá változva. Felpattantam. Micsoda ostobaság! Nagyobb önuralomra van szükségem. Végre letelepedtem. A STRATO rózsaszín betűi megremegtek, és átalakultak TERMINÁL-lá. A legcsekélyebb rázkódást, figyelmeztetést, sivítást sem tapasztaltam. Semmit. Távoli, postakocsi kürtjére emlékeztető hang hallatszott, az ülések közötti átjáró végénél négy tojásdad alakú ajtó tárult ki, és tompa, mindent betöltő, tengerre emlékeztető morajlás hatolt az űrhajóba. Ez a zúgás teljesen elnyelte a helyükről felálló utasok hangját. Én tovább üldögéltem, ők kiléptek, árnyak sora suhant el a kint világító zöld, lila, bíborszínű fények előtt – valóságos álarcosbál. Már .mindnyájan kiszálltak. Felemelkedtem helyemről. Gépiesen megigazgattam szvetteremet. Félszeg érzés így, puszta kézzel utazni. A nyitott ajtóból hűvösebb fuvallat csapott meg. Megfordultam. A stewardess az utasterem falánál ácsorgott, anélkül hogy hozzátámaszkodott volna. Ugyanolyan derűs mosollyal szemlélte az üres fotelsorokat, mint korábban az utasokat; a karosszékek lassan összecsukódtak, elfeküdtek, mint húsos virágok, az egyik gyorsabban, a másik egy kissé lassabban – ez volt az egyetlen mozgás ebben a mindent betöltő, a tojásdad nyílásokon beáramló, elnyújtott morajlásban, amely a nyílt tengert juttatta eszembe. "Nem akarom, hogy ez hozzám érjen!" Hirtelen valami rosszat fedeztem fel a mosolyában. A kijárattól visszaszóltam:
– A viszontlátásra…
– Szolgálatára.
Hogy mit jelentenek e szavak, amelyek oly furcsán ha­tottak egy fiatal, csinos nő szájából, később fogtam fel, mert akkor ütötték meg fülemet, amikor hátat fordítva már kihajoltam az ajtón. Kiszálltam volna, de nem volt lépcső. A hajó fémtörzse és a peron széle között méteres szakadék ásított. Nem készültem fel erre a csapdára, elveszítettem egyensúlyomat, sután előreszökkentem, és már a levegő­ben megéreztem egy alulról áramló láthatatlan erő sugarát, amely megragadott, átröpített az űr felett, és lágyan talpra állított a fehér, ruganyos burkolaton. Suhanás közben ar­comon bizonyára meghökkenés tükröződött, éreztem, hogy vidám tekintetek tapadnak rám, legalábbis így vél­tem, gyorsan sarkon fordultam, és nekivágtam a peronnak. A rakéta, amelyen érkeztem, mély medencében pihent, nem volt kikötve, és tátongó mélység választotta el a peron szegélyétől. Látszólag véletlenül közelebb léptem ehhez a szakadékhoz, és ismét megéreztem a láthatatlan ruganyos erőt, amely nem engedte meg, hogy átlépjem a fehér pere­met. Szerettem volna megkeresni e különös erő forrását, de váratlanul mintha fölriadtam volna: a Földön voltam!
Elnyelt a járókelők hulláma: a lökdösés hatására meg­indultam a sokaságban. Eltelt egy perc, amíg rádöbben­tem, milyen óriási ez a csarnok. Egyébként, vajon csak egy csarnok volt? Falak sehol; valószerűtlen fehér szárnyak csillogó, a magasban lefékezett lendülete, köztük – oszlo­pok, amelyek nem anyagból, hanem szédítő forgásból ala­kultak ki. Vajon víznél sűrűbb folyadék magasba törő óriá­si sugarai, amelyeket tarka reflektorok világítanak meg be­lülről? Nem; függőleges üvegalagutak, amelyekben jármű­vek elmosódó sora száguldott felfelé ? Már semmit sem ér­tettem. Állandóan toltak, lökdöstek a nyüzsgő, siető tö­megben, ezért igyekeztem néptelenebb helyre vergődni, de itt nem akadt elhagyatott hely. Egy fejjel magasabb voltam szomszédaimnál, ezért láttam, hogyan távolodik kiürült ra­kétánk – azaz, nem, mi haladtunk előre az egész peronnal. A magasból fény áradt, amelyben a sokaság szikrázott és villódzott. Most a vízszintes sík, amelyen összezsúfolva áll­tunk, megindult a magasba, és már messze lent felfedeztem a kettős fehér sávokat, a tömérdek embert, a fekete, táton­gó szakadékokat a tehetetlen rakétatörzsek mellett – mert a miénkhez hasonló űrhajó tucatjával akadt –, a mozgó pe­ron kanyargóit, gyorsult, magasabb szintek alá hatolt. Eze­ken a szinteken, mint képtelen, pillér nélküli viaduktokon, tojásdad alakú, a gyorsaságtól remegő árnyak suhantak, jelzőfényeik hosszú tűzcsóváknak rémlettek, és felvert sze­lük felborzolta a peronon állók haját: később a bennünket szállító peron osztódni kezdett, láthatatlan varratok men­tén elágazott, az én savóm álldogáló és üldögélő emberek­kel telt helyiségeken haladt át, minden személyt rengeteg apró fény vett körül, mintha tarka mesterséges tüzet fújtattak volna.
Nem tudtam, hová pillantsak. Előttem egy férfi állt, va­lami pelyhes, bundaszerű öltözékben, amelyen színjátszóan, fémesen csillogott a ráhulló fény. Skarlátvörös ruhájú nőt tartott karon fogva. A nő öltözékét hatalmas szemek, mintegy pávaszemek díszítették, melyek hunyorogtak. Nem képzelődtem, ruhájának szemei igazán kinyíltak és becsukódtak. A járda, amelyen tucatnyi más ember között, kettőjük mögött álltam, fokozta sebességét. Tejüveg síkok között színes, megvilágított átjárók nyíltak, átlátszó tetejü­ket szüntelenül sok száz láb taposta a következő, magasabb emeleten, a mindent elnyelő moraj hol erősödött, hol hal­kult, amikor a sok ezernyi emberi hangot és számomra ért­hetetlen, de másoknak valamit jelentő egyéb zajt elnyomta ennek az ismeretlen irányú utazásnak soron következő alagútja. A mélyben, távolabb, állandóan suhanó fénycsí­kok szelték át a teret, talán repülő járművek voltak, mert néha rézsútosan haladtak felfelé vagy lefelé, és dugóhúzó alakban fúrták bele magukat az űrbe, úgyhogy ösztönösen szörnyű összeütközést vártam; nem láttam ugyanis semmi­féle vezetéket, sem sínt – ha ugyan függővasutak voltak. Amikor ezek a száguldó, elmosódó orkánok csak egy pilla­natra is megszakadtak, mögülük fenségesen lassú, óriási, emberekkel teli síkok bukkantak fel, mint libegő állomá­sok, amelyek különböző irányokba tartottak, kikerülték egymást, felemelkedtek, és a csalóka távolság hatására mintegy áthatoltak egymáson. Szemem alig lelhetett moz­dulatlan pontot, hogy megpihenjen, mert az egész környe­ző architektonika a jelek szerint csupa mozgásból, válto­zásból tevődött össze, és még az is, amit először szárnyas tetőnek véltem, csupán függő emeletek sora volt, amely most már, még magasabb szinteknek adta át helyét. Váratlanul erős, bíborszínű fény hatolt át az üvegtetőn, a titok­zatos oszlopokon, visszaverődött az ezüstös síkokról, be­töltötte a tér minden zugát, az elhagyott átereszeket, ráhul­lott az emberi arcokra – mintha messze, valahol a sok mérföldes épület szívében, atomtűz lobbant volna fel. A szün­telenül villogó neonok zöldje megszürkült, a tejfehér, para­bola alakú támasztópillérek rózsaszínűvé változtak. A leve­gőnek ez a váratlan vörhenyessége mintha valami kataszt­rófa előjele lett volna, és én így fogadtam, de mások rá se hederítettek, s nem tudnám megmondani, hogy az egész mikor szűnt meg.
Járdánk szélénél örvénylő, zöld körök jelentek meg, mint levegőbe függesztett neonkarikák; ekkor az emberek egy része átszállt a mellénk húzódó másik járda vagy lejtős felület szegélyérc. Megfigyeltem, hogy e körök zöld vona­lain büntetlenül át lehet lépni, mintha nem is volna anya­guk.
Egy ideig ernyedten engedtem, hogy a fehér járda szállít­son, míg csak eszembe nem ötlött, hogy talán már kikerül­tem a pályaudvarról, és ez a képtelen, állandóan felszállni készülő, hajlított üvegből készült táj már voltaképpen a vá­ros, és az az épületrengeteg, amelyet elhagytam, már csak az emlékezetemben él.
– Bocsánat – érintettem meg a bundás férfi vállát –, hol vagyunk?…
Mindketten rám pillantottak. Felém forduló arcukon meglepődés tükröződött. Magamban azt reméltem, hogy ez csak termetemnek szól.
– A polidukton – válaszolt a férfi. – Milyen az érintkezése?
Egy szavát sem értettem.
– Vajon… még az állomáson vagyunk?
– Természetesen… – felelte kissé habozva.
– És… hol a Belső Kör?
– Azt már elvesztette. Kettőznie kell.
– Jobb lesz a Meridről jövő raszt – vágott közbe a nő. Mintha ruhájának minden szeme álmélkodó gyanakvással meredt volna rám.
– Raszt?… – ismételtem meg tanácstalanul.
– Ott, ni – mutatott a nő a felénk közeledő zöld karikán keresztül egy néptelen magaslatra, amelynek fekete-ezüst csíkos oldalai voltak, és furcsán befestett, oldalára dőlt ha­jóra emlékeztetett. Megköszöntem, és leléptem a járdáról, bizonyára rossz helyen, mert a lendület elkaszálta lábamat. Visszanyertem egyensúlyomat, de úgy megpördültem, hogy nem tudtam, merre tartsak. Törtem a fejem, mit te­gyek, de ezalatt a hely, ahol át kellett volna szállnom, jócs­kán eltávolodott a fekete-ezüst csíkos magaslattól, és már nem tudtam megtalálni. Szomszédaim többsége átlépett egy fölfelé tartó ferde síkra, ezért követtem példájukat. Már átszálltam, amikor felfedeztem a levegőben lángoló, óriási feliratot: DUKT CENTR – a többi betű kétoldalt annyira nagy volt, hogy kiesett látókörömből. A ferde sík zajtalanul felvitt egy jó kilométernyi hosszúságú peronra, amelyről éppen elindult egy orsó alakú hajó, és felemelke­dés közben megmutatta fényekkel átlyuggatott fenekét. Egyébként talán éppen ez a bálna alakú test volt a peron, és én voltam a raszton – még csak nem is kérdezősködhettem, mert már egy lélek sem volt körülöttem. Úgy látszik, rossz helyre keveredtem. "Peronom" egy részén lapos helyiségek voltak, homlokzati falak nélkül. Közelebb léptem, és gyen­gén megvilágított, alacsony rekeszeket fedeztem fel, ame­lyekben fekete gépek sorai pihentek. Autóknak néztem őket. Amikor a legközelebbiek előbújtak – hátrálni sem volt időm –, egyszeriben nagy sebességgel elszáguldottak mellettem, de még mielőtt eltűntek volna a messziség para­bola alakú és rézsútos vonalai között, észrevettem, hogy nincsen sem kerekük, sem ablakuk, vagy ajtajuk, áramvo­nalasak, mintha óriási fekete vízcseppek volnának. "Akár autók, akár nem – elmélkedtem –, ez alighanem parkírozó hely. Talán éppen a rasztoké?" Úgy véltem, leghelyesebb, ha megvárom, amíg valaki erre vetődik, és vele tartok, vagy legalábbis megtudok valamit. Peronom enyhén emel­kedett, mint valami képtelen repülőgép szárnya, és tovább­ra is üresen maradt, csupán a fekete gépek suhantak ki egyenként vagy csoportosan fémbarlangjaikból, és szálltak mindig egy irányban. Egészen megközelítettem a peron szélét, míg csak ismét nem jelentkezett a biztonságot jelen­tő, láthatatlan, ruganyos erő. A peron valóban a levegőben függött, nem volt megtámasztva. Felpillantva, sok hason­lót fedeztem fel, ezek ugyanúgy szinte mozdulatlanul száll­tak a térben, eloltott hatalmas lámpáikkal; másutt égtek a fények, ott, ahová az űrhajók érkeztek. Nem voltak ezek rakéták, sőt, lövegek sem, nem úgy, mint az, amelyen a Lunáról jöttem.
Sokáig ácsorogtam, majd észrevettem, hogy a következő csarnokok előterében – egyébként nem tudtam, hogy való­diak-e, vagy csak az én csarnokom tükörképei – a levegő­ben egyenletesen szállnak a SOAMO SOAMO SOAMO felirat lángoló betűi, majd szünet, kékes villanás és a NEONAX NEONAX NEONAX szöveg következett, talán ál­lomások, vagy vásárlásra ajánlott árucikkek nevei voltak. Nekem semmit sem jelentettek.
"Legfőbb ideje, hogy megtaláljam azt a fickót" – villant át agyamon, sarkon fordultam, felfedeztem a visszafelé ha­ladó járdát, és megindultam lefelé. Kiderült, hogy ez nem az a szint, sőt nem is az a csarnok, amelyből elindultam: er­re rájöttem, mert hiányoztak azok a bizonyos hatalmas osz­lopok. Lehetséges különben, hogy felemelkedtek valamer­re; már mindent lehetségesnek tartottam.
Szökőkutak erdejébe kerültem, távolabb egy fehér-ró­zsaszín teremre bukkantam, mely tele volt nőkkel. Amint áthaladtam, szórakozottan bemártottam kezem az egyik ki­világított szökőkút vízsugarába, talán azért, mert jólesett valami, legalább kissé megszokott dologra lelni. De sem­mit sem éreztem, a szökőkútban nem volt víz. Egy pilla­nattal később azt képzeltem, hogy virágillatot érzek. Keze­met az orromhoz emeltem. Úgy illatozott, mint ezer pipe­reszappan egyszerre. Ösztönösen megtöröltem a nadrág­száramban. Már ott álltam a nőkkel telt terem előtt. Nem hasonlított mosdóhelyiségre, ám végeredményben nem voltam ebben biztos. Nem óhajtottam kérdezősködni, in­kább visszafordultam. Egy fiatalember öltözéke szétfolyó és megdermedt higanyra emlékeztetett, kabátujja buggyos (vagy inkább habos) volt, derékban rásimult – a szökőkút medencéjéhez támaszkodó szőke lánnyal beszélgetett. A lány világos, egészen közönséges ruhát viselt, és ez biza­lommal töltött el; halványrózsaszín virágokat szoronga­tott, arcát közéjük temette, és szeme rámosolygott a fiúra. Az utolsó pillanatban, amikor már megálltam mellettük, és csaknem megszólaltam, felfedeztem, hogy a nő eszi a virá­gokat – és torkomon akadt a szó. Békésen rágcsálta a finom szirmokat. Tekintete rám tévedt. Meghökkent. De ehhez már hozzászoktam. Megkérdeztem, merre van a Belső Kör.
A jelek szerint a fiú megdöbbent, vagy talán dühös is volt, hogy valaki félbeszakítja bizalmas beszélgetésüket. Úgy látszik, illetlenséget követtem el. Először a magasba pillantott, majd lesütötte szemét, mintha azt remélné, hogy termetem magyarázataként gólyalábra bukkan. Szóra sem méltatott.
– Arra, ni – kiáltotta a lány –, ott a béka raszt, az ön rasztja, még eléri, siessen!
Futásnak eredtem a megmutatott irányba, magam sem tudtam, hogy hová – hiszen még most sem volt fogalmam, mi fán terem az az átkozott raszt –, tíz lépés után felfedez­tem egy magasból leereszkedő ezüstös tölcsért, a korábban annyira megbámult óriási oszlopok egyikének lábazatát – talán repülő oszlopok voltak? – a járókelők mindenfelől odasiettek, egyszer csak összeütköztem valakivel. Én meg sem tántorodtam, csak megálltam, mintha gyökeret vert volna a lábam, társam pedig, egy testes személy, narancs­színű öltözékben, elvágódott, és hihetetlen dolog esett meg vele: bundája a szemünk láttára elhervadt, összezsugoro­dott, mint egy kilyukasztott léggömb! Megkövülve álltam felette, még bocsánatkérést sem tudtam kinyögni. Felemel­kedett, végigmért, de egy szót sem szólt, sarkon fordult, és ünnepélyes léptekkel távozott, miközben mellén valamit igazított – az öltözéke megtelt, és ismét felragyogott…
Már senkit sem találtam azon a helyen, amelyet a lány megmutatott. E kaland után végleg lemondtam arról, hogy rasztokat, Belső Kört, duktokat, csatlakozásokat keressek, és elhatároztam, valahogy kivergődöm az állomásról. Ed­digi tapasztalataim elvették a kedvemet, hogy megszólít­sam a járókelőket, így hát találomra emelkedni kezdtem egy rézsútosan mutató kék nyíl irányába, és különösebb felindulás nélkül áthatoltam saját testemmel két egymást követő, a levegőben izzó feliraton: HELYI KÖRFOR­GALOM. Meglehetősen népes mozgólépcsőre bukkan­tam. A következő emelet alapszíne arany felkiáltójelekkel erezett tompa fényű bronz volt. A boltozat és a homorú fa­lak metszőélei szinte egybefolytak. Úgy rémlett, a mennye­zet nélküli folyosók fent világító pelyhekbe vesztek. Mint­ha lakott területhez közeledtem volna, az egész szinte óriási szállodai előcsarnokhoz hasonlított – kis ablakok, a falak mentén nikkelezett csövek, a beugró fülkékben tisztvise­lők, talán pénzváltóhelyek vagy postahivatalok voltak. Folytattam utamat. A fölfelé tett utazás időtartama alapján ítélve, már majdnem bizonyos voltam, hogy erre nem ju­tok el a kijárathoz – és jelenleg a pályaudvar légterében va­gyok. Mindezek ellenére továbbra is ezt az irányt követ­tem. Váratlanul egy néptelen rész: málnaszínű burkolóla­pokon szikrázó csillagok, ajtósorok tárultak elém. A leg­közelebbi ajtó félig nyitva volt. Bepillantottam. Egy szálfa termetű, vállas férfi ugyanebben a percben ugyanezt tette a másik oldalról: én voltam az egész falnyi tükörben. Széle­sebbre tártam az ajtót. Porcelán, ezüstcsövek, nikkel. Mel­lékhelyiségek.
Enyhe nevethetnékem támadt, de végeredményben kissé elkábultam. Gyorsan sarkon fordultam, előttem egy másik folyosó, tejfehér sávok haladtak felfelé. A mozgólépcső pu­ha korlátja meleget árasztott, nem számoltam az elhagyott emeleteket, egyre több ember mutatkozott, megtorpantak a falból lépten-nyomon kinövő zománcozott dobozoknál, egy-egy ujjnyomásra valami a kezükbe hullott, zsebre vág­ták, és folytatták útjukat. Magam sem tudom, miért követ­tem pontosan az előttem haladó, laza ibolyaszín ruhát vise­lő férfi példáját; a billentyűn apró vajat az ujjhegy számára, egy nyomás, odatartott markom közepére tarka, félig átlátszó kis cső pottyant, amelyet mintha megmelegítettek volna. Megrázogattam, a szememhez emeltem, talán pirulák? Nem. Dugó? Nem volt dugója, nem volt lezárva. Mire va­ló? Mit tettek a többiek? Zsebre vágták. Az automata fel­irata: LARGAN. Ténferegtem; közben lökdöstek. És egy­szer csak majomnak éreztem magam, amelynek töltőtollat vagy öngyújtót adtak; egy szemvillanásnyi időre veszett düh fogott el; összeszorítottam fogamat, félig lehunytam a szemem, és kissé meggörnyedve csatlakoztam a járókelők áradatához. A folyosó kibővült, teremmé szélesedett. Lán­goló betűk: REÁL AMMO REÁL AMMO.
A siető tömeg áradata, az emberi fejek fölött a távolban ablakot fedeztem fel. Az első ablakot. Óriási volt, panorámikus. Mintha az éjszakai égboltot lapos felületre varázsol­ták volna. Egészen a láthatárig az izzó ködből terek színes galaktikája, spirális fények csokrai, felhőkarcolók felett pirosló visszfények, utcák bukkantak elő. Fénylő rózsafüzé­rek kúszó, bogárszerű mozgása, előttük függőlegesen ka­vargó neonok, tolldíszek és villámok, tüzes kerekek, repü­lőgépek és palackok, toronycsúcsok jelzőfényeinek vörös virágai, felvillanó napok, reklámok, akár a fröccsenő vér­sugarak. Álltam és bámultam, s hallottam magam mögött a sok száz láb egyenletes dobogását. Egyszer csak eltűnt a város, és hatalmas, háromméteres arc jelent meg.
– A hetvenes évek híradóiból közvetítettünk összeállí­tást a "régi fővárosok" című sorozatban. Most a Transtel átkapcsol a kosmoliták stúdiójába…
Szinte menekültem. Nem ablak volt, hanem valamiféle televízió. Szaporábbra fogtam lépteimet, kissé megizzad­tam.
Lefelé. Sebesebben. Fények arany négyzetei. A helyisé­gekben embertömeg, habzó poharakban csaknem fekete folyadék, nem sör, mert mérges-zölden csillog, és ifjúság, egymást átölelő fiúk-lányok, hatosával, nyolcasával; teljes szélességében betöltötték az átjárót, szembejöttek, kezüket el kellett engedniük, hogy áteresszenek. Valami megrán­tott. Nem is tudtam, mikor léptem a mozgó járdára. Egé­szen közelről álmélkodó szempár suhant el mellettem – szépséges, sötét hajú lány, öltözéke foszforos fémként csillogott rajta. A szövet szorosan rátapadt: a lány mintha meztelen lett volna. Fehér, sárga arcok, néhány magas fe­kete férfi, de mindig én voltam a legmagasabb. Oldalt lép­tek, utat adtak. Fönt, a domború üvegek mögött, csapzott árnyak száguldottak, láthatatlan zenekarok játszottak, itt pedig folyt a különös séta, a sötét átjárókban – fej nélküli női figurák: a vállukat borító pehelytömeg világított, csak kihajló nyakuk fehérlett benne, mint növények furcsa szá­ra, a hajukon szétszóródó villogás – talán világító púder? A szűk átjáró groteszk szobrok sora közé vezetett; grotesz­kek voltak, mert mozogtak, sőt mozgékonynak bizonyul­tak. A széles, kétoldalt emelkedő utcához hasonló terület zengett a nevetéstől, mulattak, de vajon min? – a szobro­kon?
Óriási figurák a fényszórók sugarában; rubinvörös, arányló, mézgásan sűrű fény áradt belőlük, hallatlanul tö­mény színekben. Öntudatlanul ballagtam, hunyorogtam, meg-meglöktek. Meredek, zöld átjáró, kis hidakon megkö­zelíthető tréfásan furcsa pavilonok, pagodák, csupa kis he­lyiség, sültek erős, tolakodó illata, az ablaktáblák mögött gázlángok sora, üvegcsörömpölés, ismétlődő, fémes érthe­tetlen hangok. A sokaság, amely idesodort, egy másik áramlattal ütközött össze, majd megritkult. Mindenki be­szállt egy kétoldalt nyitott vagonba, de nem, nem volt nyi­tott, csak átlátszó, mintha üvegből öntötték volna, még az ülőhelyek is üvegszerűen hatottak, noha puhán besüpped­tek. Észre se vettem, mikor kerültem be – máris utaztunk. A vagon robogott, az emberek túlharsogták a hangszórót, amely a "Meridional Szint, Meridional Szint, csatlakozás Spiróra, Atalére, Blekkre, Frosomra" szavakat ismételget­te, az egész vagon szinte beleveszett a fel-felvillanó fénykévékbe, a falakon lángok és színek, parabolikus ívek, fehér peronok sugarai csillantak, "Forteran, Forteran, csatlakozás a Galeerc, külső rasztok csatlakozása, Makra" zümmögte a hangszóró, a vagon megállt, majd tovább száguldott, és én elképesztő dolgokat fedeztem fel: nem éreztem sem a fékezést, sem a gyorsulást, mintha megszűnt volna a tehetetlenségi erő. Hogyan vált ez lehetségessé? Ellenőriztem, könnyedén rugóztam a térdemmel három egymást kö­vető állomáson. A kanyarokban sem tapasztaltam semmit. Az emberek kiszálltak, beléptek, az első peronon egy nő ácsorgott kutyával, még sohasem láttam ilyen ebet, óriási volt, szörnyen csúf, feje, mint egy gömb, dióbarna, nyu­godt szeméből visszaverődtek a hátrafelé rohanó apró fényfüzérek. RAMBRENT, RAMBRENT. Fehér és kékes világítócsövek fénye villant fel, kristályosán csillogó lép­csők, fekete oromzatok, a ragyogás lassanként megder­medt, a vagon megállt. Kiszálltam és elálmélkodtam. A megálló amfiteátrumszerűen süllyesztett korongja felett a sok szintű, jól ismert szerkezet emelkedett, meg most is a pályaudvaron voltam, ugyanannak az óriási csarnoknak egy más helyén, amelyet a lendületes, fehér síkok még tá­gabbnak mutattak. Megindultam a mértanilag tökéletes mélyedés szegélye felé – a vagon már tovább robogott, és újabb ámulatba estem: nem alul voltam, mint hittem, ha­nem magasan, vagy negyven emeletnyire a mélységben lát­ható járdaszalagok fölött, az egyenletesen szálló peronok ezüstös rétegei fölött; a peronok közé hosszú, néma testek hatoltak be, és az emberek egész sor csapóajtón keresztül bújtak ki belőlük, mintha ezek a szörnyetegek, ezek a kró­mozott halak szabályos távolságokban fekete és tarka ikrát raktak volna. Mindezek felett, távolban, a messziség homá­lyán keresztül arányló szavakat láttam, amelyek mintha lát­hatatlan kötélen haladtak volna.
GLENIARA ROON, AKI MA MIMORFIKUS RE­ÁL FELVÉTELÉBEN TÉR VISSZA, ORATÓRI­UMMAL TISZTELEG RAPPER KERX POLITR EMLÉKÉNEK. A TERMINÁL HÍRLAP JELEN­TI: MA AMMONLEEBEN PETIFARGUE SI­KERREL SZISZTOLIZÁLTA AZ ELSŐ ENZO-MOT. A KIVÁLÓ GRAVISTA HANGJÁT HU­SZONHÉT ÓRAKOR KÖZVETÍTJÜK. ARRAKER FÖLÉNYE. ARRAKER MEGISMÉTELTE SIKERÉT, MINT AZ IDÉNY ELSŐ OBLITERATJA A TRANSVAALI STADIONBAN.
Sarkon fordultam. Tehát még az időszámítás is megváltozott. A női ruhák fémes szövete fel-felszikrázott, amint ráhullott az óriási betűk fénye, amelyek lángoló kötéltáncosokként suhantak a fejek tengere fölött. Ballagtam, anélkül hogy tudtam volna róla, s valami tovább hajtogatta bennem : "tehát még az idő is megváltozott". Ez mintha megadta volna számomra a kegyelemdöfést. Tágra nyílt szemem semmit sem látott. Csak egyet kívántam, hogy kimehessek innen, kijuthassak ebből a pokoli pályaudvarból, a szabadba kerüljek, nyílt térségre, megpillanthassam a csil­lagokat, és megcsapjon a szél. Csalogatott a meghosszabbodott fények sugárútja; a mennyezetek átvilágított kőlapjaiban írás – a betűket alabástromba zárt erős lángocska rajzolta – TELETRANS TELEPORT TELETHON; merész ívű ajtón keresztül (képtelen, alapjából kiemelt ív volt, akárcsak egy fordított rakétaorr) megdermedt arany-parázzsal borított terembe kerültem. A falak mélyedéseiben – sok száz kabin, az emberek be-berontottak, lihegve kirohantak, a padlóra hajították az elszaggatott szalagokat, de ezek nem voltak távírószalagok, hanem valami más, rájuk préselt kis domborodásokkal; mások rátapostak ezekre a szalagfoszlányokra. Távozni akartam, de véletlenül egy sötét helyiségbe tévedtem, és még mielőtt visszavonulhattam volna, valami felzümmögött, felvillant, mint egy fényképész lámpája, és egy fémmel szegélyezett résből, akárcsak egy postaládából, kettéhajtott, csillogó papírlap hullott ki. Kezembe vettem, kinyitottam: emberi fej bukkant ki belőle, enyhén legörbült keskeny ajkát csak félig zárta össze, és réssé szűkült szemmel meredt rám – én magam voltam. Kettéhajtottam a papírt, és a plasztikus látomás eltűnt. Lassan szétnyitottam, semmi. Szélesebbre tártam, ismét megjelent, mintha a semmiből ugrott volna elő, a törzsétől elválasztott, papírlap fölé függesztett fej, eléggé bamba arckifejezéssel. Egy pillanatig szemügyre vettem saját arcomat – mi volt ez, háromdimenziós fénykép? Zsebre vágtam a papírlapot, és kifordultam a fülkéből. Az arányló pokol mintha a sokaság fejére hullott volna, a tüzes, igazi lángot okádó, de irreális mennyezetre ügyet sem vetettek a járókelők, hanem buz­gón rohangáltak egyik fülkétől a másikig, zöld betűk ug­ráltak a mélyben, számoszlopok haladtak lefelé a keskeny képernyőkön. Megint más fülkékre bukkantam, az ajtót helyettesítő redőnyök villámgyorsan felgördültek, ha vala­ki megközelítette őket – végre megleltem a kijáratot.
Görbe vonalú, ferde padlózata folyosó – mint néha a színházban – a falakból stilizált kagylók nőttek ki, a magas­ban az INFOR INFOR INFOR szavak száguldottak vég nélkül.
Először a Lunán láttam az INFOR-t, és azt hittem, mes­terséges virág.
Közelebb hajoltam a szeladon színű kehelyhez, amely nyomban, mielőtt megszólaltam volna, megdermedt.
– Merre távozhatom? – kérdeztem félszegen.
– Hová? – érdeklődött nyomban egy meleg alt hang.
– A városba.
– Melyik kerületbe?
– Mindegy.
– Melyik szintre?
– Mindegy, ki akarok jutni a pályaudvarról!
– Meridional, rasztok: százhat, száztizenhét, nulla nyolc, nulla kettő. Tridukt, AF, ÁG, AC szint, a mithoszok szint­jén körjárat, tizenkettős és tizenhatos, a nadír szint minden déli irányban jó. Központi szinten surranók – vörös városi, fehér távolsági A, B és W. Ulderek szintje, közvetlen, min­den mozgólépcső háromtól fölfelé… – sorolta dallamosán a női hang.
Legszívesebben kitéptem volna a falból ezt a mikrofont, amely oly pártfogólag hajolt felém. Kifelé indultam. "Tök­fej! Tökfej!" – zakatolt bennem minden lépésnél. EX EX EX EX ismételgette a magasban szálló, citromszínű párá­val szegélyezett felirat. Talán ez az Exit? A kijárat?
Óriási felirat: EXOTAL. Meleg levegő heves áramlatá­ba kerültem, meglibegtette a nadrágszáramat. A szabadban voltam. De az éjszaka sötétjét messzire száműzte a fények tengere. Hatalmas étterem – az asztalkák lapja különböző színekben világított, felettük alulról, tehát kissé furcsán megvilágított arcok, rajtuk csupa sötét árny. Alacsony fo­telok, a poharakban zöld habos fekete folyadék, lampionok, amelyekből apró szikrák zúdultak, nem, inkább vilá­gító bogarak vagy lángoló égi pillék raja. A fények kavar­gása elhomályosította a csillagokat. Amikor felpillantot­tam, csak a fekete űrt láttam. És mégis furcsa módon abban a percben ez a vak sötétség mintegy lelket vert belém. Áll­tam és bámultam. Valaki megérintett az átjáróban, parfüm­illat csapta meg az orromat, erősen és mégis lágyan, egy pár haladt el mellettem, a lány a férfihoz fordult, karja, keble bolyhos felhőben merült el, a férfi átölelte, táncoltak. "Még táncolnak – fordult meg a fejemben. – Ez is jó." A táncolok néhány lépést tettek, egy halvány, higanyszínű korong a magasba emelte őket más párokkal együtt, és bíborvörös árnyékuk a korong óriási, hanglemezszerűen, lassan forgó lapja alatt mozgott; ez a lap nem támaszkodott semmire, még tengelye sem volt, a levegőben függve forgott a zene hangjára. Besétáltam az asztalok közé. Talpam alatt véget ért a süppedős műanyag talaj, és lábam érdes sziklához ért. Fényfüggönyön keresztül valahová beléptem, és sziklabar­langban találtam magam. Mintha tíz vagy ötven gótikus templomhajót emeltek volna cseppkövekből, gyöngysze­rű, erezett ásványok keretként vették körül a barlangnyílá­sokat, amelyekben emberek üldögéltek, lábukat a mélység­be lógatták, térdük közt pislogó lángocskák világítottak, a mélyben pedig föld alatti tó fekete tükre terült el békésen, és visszaverte a sziklák csúcsait. Odalent, hevenyészett tu­tajokon, szintén emberek pihentek, mindnyájan egy irány­ba meredtek. Leereszkedtem egészen a vízig, és a másik ol­dalon, a homokban egy táncosnőt pillantottam meg. Mez­telennek láttam, de testének fehérsége nem hatott termé­szetesnek. Apró, imbolygó léptekkel a vízhez futott, és amikor alakja már visszatükröződött, váratlanul széttárta karját, fejet hajtott – ez volt a befejezés, de senki sem tap­solt, a táncosnő néhány pillanatig mozdulatlan maradt, majd lassan elindult a parton, és körbejárta annak szabály­talan vonalát. Talán harminc lépésnyire volt tőlem, amikor valami történt vele. Egy másodperccel ezelőtt még láttam mosolygós, kihevült arcát, majd hirtelen mintha valami el­takarta volna, alakja megremegett, és szertefoszlott.
– Parancsol plávét? – szólalt meg mögöttem egy udvari­as hang. Megfordultam, senkit sem láttam, csupán egy áramvonalas asztalkát, amely nevetségesen meghajlított lá­bakon járt; mozgott, oldalt elhelyezett tálcáin a sorba állí­tott, habzó folyadékkal telt poharak remegtek – egyik karja udvariasan felém nyújtotta az italt, a másik már a tányérért nyúlt, amelyen külön nyílás volt az ujj számára, akárcsak egy kicsi, homorú festőpalettán – automata asztalka volt, központi üveglapja mögött felfedeztem tranzisztoros szí­vének izzását.
Kikerültem az alázattal felém nyúló csápokat, amelyek­nek terhét, az ízes falatokat, megvetettem, és gyorsan ki­fordultam a mesterséges barlangból, összeszorított szájjal, mintha érthetetlen sérelem ért volna. Átvágtam a teraszon, asztalkák kacskaringós sorai közt, a lampionok ösvényei alatt, és hullott rám a széteső, haldokló szentjánosbogarak fekete-arany, súlytalan pora. Közvetlenül a terasz szélénél, amely öreg kövekkel volt kirakva, és mintha halvány, sár­gás zuzmó borította volna, végre igazi, tiszta, hűvös szél csapott meg. Mellettem szabad asztal áll. Leültem, kényel­metlenül, háttal az embereknek, és az éjszakába bámultam. A mélyben alaktalanul és számomra váratlanul vak sötétség terpeszkedett, csupán távol, nagyon messze, a pereménél pislákoltak apró, imbolygó fények, furcsa bizonytalanság­gal, mintha nem villanyfények volnának, és még távolabb fények tőrei szegeződtek az égnek, hidegen, vékonyán; nem tudtam, házak-e vagy oszlopok, reflektorok kévéinek véltem volna őket, ha nem alkottak volna valamiféle finom hálózatot – ilyen lehetne egy felhőkig érő, alapjával a föld­be ágyazott üveghenger, amelyet felváltva homorú és dom­ború lencsékkel töltenek meg. Valószínűtlenül magasak le­hettek, körülöttük még látszott némi lüktető fény, úgy­hogy hol narancsszínű, hol csaknem fehér fénykoszorú övezte őket. Ennyi volt az egész, ilyen volt a város; igye­keztem felfedezni az utcákat, kitalálni, hol vannak, de oda­lent ez a sötét és látszólag kihalt terület úgy nyújtózkodott el minden irányban, hogy még egy szikra sem világította meg.
– Kol?… – ütötte meg a fülemet, alighanem már nem is először, de nem mindjárt vonatkoztattam magamra. Még mielőtt megfordultam volna, ezt már megtette helyettem a fotel. Húsz év körüli lány állt előttem, égszínkék ruhában, amely hozzátapadt, mintha dermedt folyadék lett volna, válla és melle eltűnt a sötétkék pihék közt, s öltözéke, lefelé haladva, egyre átlátszóbbá vált. Karcsú, szép formájú dere­ka szoborszerűen hatott a lélegzetét követő fémburok alatt. A fülén valami ragyogott, s ez a valami akkora volt, hogy eltakarta a fülkagylókat, keskeny ajka bizonytalanul mo­solygott – festette, ugyanígy az orrlyukai is belülről piro­sak voltak –, megfigyeltem, hogy a nők többségénél ez a divat. Mindkét kezével megfogta a velem szemközti fotel támláját, és megszólalt: – Hogy vagy, kol?
Leült. Az volt az érzésem, hogy egy kissé becsípett.
– Unalmas ez a hely – folytatta egy pillanat múlva. – Igaz? Menjünk el valahová, kol?
– Nem vagyok kol… – kezdtem. A lány az asztalra könyökölt, és kezét a félig telt pohár fölött mozgatta, úgy, hogy az ujjai köré tekert arany láncocska vége a folyadékba ért. Közben egyre jobban előrehajolt. Ereztem a leheletét. Lehet, hogy mámoros volt, de nem a szesztől.
– Hogyhogy ? – érdeklődött. – Az vagy. Az kell hogy le­gyél. Mindenki kol. Akarod? Menjünk?
Ha legalább tudtam volna, hogy ez mit jelent.
– Jó – hagytam rá.
Felállt. Én is felemelkedtem a förtelmesen alacsony fotelból.
– Hát ezt hogy csinálod? – kérdezte a lány.
– Mit?
A lábamra pillantott.
– Azt hittem, hogy lábujjhegyen ágaskodsz… Elmosolyodtam, anélkül, hogy szóltam volna. Hozzám lépett, belém karolt, és megint elcsodálkozott.
– Mid van ott?
– Hol, itt? Semmi.
– Dalolsz – vágta rá, és könnyedén magával vont. El­indultunk az asztalkák között, és én azon elmélkedtem, va­jon mit jelenthet a "dalolsz" – talán azt, hogy "hantálsz"?
Sötétzöld falhoz vezetett, ahhoz a helyhez, ahol kulcsra emlékeztető jel világított. Amikor már közvetlenül eléje ér­tünk, a fal szétnyílt. Forró légáramlat csapott meg.
A keskeny, ezüstös mozgólépcső lefelé haladt. Egymás mellett álltunk. A lány a vállamig sem ért. Cicafeje volt, kékesen csillogó fekete haja, profilja talán túlságosan éles, de csinosan hatott. Csak ezek a skarlátszínű orrlyukak… Keskeny keze erősen belém markolt, zöld körme belemélyedt vastag szvetterembe. Akaratlanul elmosolyodtam, ajkam széle megrezdült, amikor eszembe jutott, hol volt mostanáig ez a szvetter, és milyen kevés köze volt női ujjakhoz. Félkör alakú boltozat alól – amely fényeket lélegzett, rózsaszínt, bíborvöröset, bíborvöröset és ismét rózsaszínt – kiléptünk az utcára. Azaz, csak hittem, hogy az utcára, de a sötétség felettünk percenként kivilágosodott, mintha óriási hajnalpír ragyogott volna fel. Távolabb hosszú, autóra emlékeztető alacsony árnyak suhantak, de tud­tam, hogy már nincsenek gépkocsik. Nyilván nem azok voltak. Ha magam vagyok, nekivágtam volna ennek a széles főútvonalnak, mert a messzeségben betűk hirdették: A CENTRUMBA, ám ez bizonyára a legkevésbé sem a város közepét jelentette. Különben is hagytam, hogy a lány vezessen. Akárhogy végződik majd ez a kaland, kalauzra találtam, és eszembe jutott – ezúttal már mérgelődés nélkül – a szerencsétlen fickó, aki most, három órával az érkezésem után, bizonyára e pályaudvarváros minden Inforával engem keres.
Elhagytunk néhány néptelen helyiséget, kirakatokat, amelyekben bábuk csoportjai állandóan ugyanazt a jelenetet játszották el, és szívesen megálltam volna, hogy szemügyre vegyem őket, de a lány cipellője szaporán kopogott, míg csak egy neonarc láttára – amelyen lüktetett a pír, és állandóan a száját nyalogatta mulatságosán kidugott nyelvével – fel nem kiáltott:
– Ó, bonsz! Akarsz egy bonszot?
– És te akarsz ? – kérdeztem.
– Azt hiszem, hogy igen.
Betértünk a csillogó kis terembe. A mennyezetet hosszú sorokban pislákoló lángok, talán gázlángok helyettesítet­ték; a magasból meleg áradt, lehet, hogy igazán gáz volt. A falakban kis fülkék voltak pulpitusokkal; amikor oda­léptünk az egyikhez, mindkét oldalon ülések bújtak elő, mintha a falból nőttek volna ki, először fejletlenül, mint a rügyek, majd szétterültek a levegőben, és homorítva meg­merevedtek. Leültünk egymással szemben, a lány két ujjal megkoppintotta az asztal fémlapját, a falból nikkelkar ug­rott elő, egy-egy kistányért helyezett elénk, és két villám­gyors mozdulattal mindegyikre fehéres masszát adagolt, amely habzott, megbámult és megdermedt, ezzel egyidejű­leg elsötétült maga a tányér is. A lány ekkor összetekerte – hiszen nem volt ez tányér – mint egy palacsintát, és beleharapott.
– Ó – jegyezte meg tele szájjal –, nem is tudtam, hogy ennyire éhes vagyok!
Pontosan követtem példáját. A bonsz íze nem hasonlí­tott semmihez, amit eddig valaha is kóstoltam. Ropogott a fogam alatt, mint a frissen sült zsemlye, de nyomban szétomlott és elolvadt a nyelvemen; a benne levő barna masszát erősen megfűszerezték. Megállapítottam, hogy ked­velni fogom a bonszot.
– Még? – érdeklődtem, amikor a lány már megette a magáét. Elmosolyodott, és nemet intett. Távozáskor az átjáróban egy pillanatra mindkét kezét bedugta egy csempézett kis nyílásba – valami felzúgott. Követtem a lány példáját. Csiklandozó szélvész zúdult az ujjaimra; amikor kezemet visszahúztam, már száraz volt és tiszta. Ezután széles mozgólépcsőn fölfelé utaztunk. Nem tudtam, vajon még most is a pályaudvaron vagyunk-e, de inkább nem firtattam. A lány levezetett egy falba vájt kis fülkébe – bent félhomály derengett, és úgy éreztem, hogy felettünk vonatok robognak, mert a padló remegett. Egy szemvillanásnyi időre sötétség borult ránk, valami mélyen felsóhajtott alattunk, mintha egy fémszörnyeteg kieresztette volna tüdejéből a levegőt, világosság támadt, a lány meglökte az ajtót. Ez talán már igazán az utca volt. Körülöttünk sehol egy lélek. A jár­da mindkét oldalán alacsony, megnyírt bokrok húzódtak; kissé távolabb lapos, fekete gépek állomásoztak összezsú­folódva, egy ember bukkant elő az árnyékból, elbújt az egyik gép mögött – nem láttam, hogy ajtót nyitott volna, egyszerűen váratlanul eltűnt, a gép pedig helyből olyan lendülettel indult, hogy az utas nyilván palacsintává lapult az ülésen; a házakat nem láttam, csupán a tompa fényű fémcsíkokkal borított tükörsima úttestet; az útkeresztező­déseken a burkolat fölé függesztett narancsszínű és vörös fények mozogtak; háborús reflektorok makettjeire emlé­keztettek egy kissé.
– Hová menjünk? – kérdezte a lány. Még mindig belém karolt. Lassabbra fogta lépteit. Vörös fénysugár suhant át arcán.
– Ahová akarod.
– Akkor menjünk hozzám. Nem érdemes suhanóra száll­ni. Nincs messze.
Megindultunk előre. Távolabb nem látszottak házak, és a sötétségből, a bokrok mögül süvítő szél mintha szabad térről érkezett volna. Itt, a pályaudvarnál, a város szívében? Furcsának találtam. Enyhe virágillatot hozott magá­val, s ezt orrom mohón érzékelte. Madármeggy? Nem, ez nem volt madármeggy.
Mozgójárdára bukkantunk; furcsa párként álldogáltunk rajta, fények pásztáztak, néha egy-egy jármű suhant el, amelyet mintha egyetlen fekete fémtömbből öntöttek vol­na, nem volt sem ablaka, se kereke, még világítása se, és va­kon száguldott, szokatlan sebességgel. Mozgó fények tör­tek elő a föld felett alacsonyan felfüggesztett keskeny, füg­gőleges résekből. Nem tudtam felfedezni, vajon van-e kö­zük a forgalomhoz és a közlekedés irányításához.
Időnként, magasan felettünk, gyászos süvítés haladt vé­gig a láthatatlan égbolton. A lány egyszer csak lelépett a mozgó sávról csak azért, hogy egy másikra térjen, amely meredeken fölfelé igyekezett, és kisvártatva a magasban ta­láltam magam. A légiút talán fél percig tartott, és enyhén illatozó, virágokkal telt kiugrón fejeződött be, mintha egy sötét ház teraszára vagy erkélyére jutottunk volna a falhoz támasztott szállítószalagon. A lány belépett a loggiába, én pedig sötétséghez szokott szememmel a környékbeli házak nagy, fekete körvonalait fürkésztem, amelyek ablaktalanok voltak, sötétek, kihaltak, mert nemcsak a világosság hiány­zott belőlük – a legcsekélyebb hang sem hallatszott az ut­cán áthaladó fekete gépek éles süvítésén kívül. Csodálkoz­tam ezen a nyilván szándékos elsötétítésen, valamint a rek­lámfeliratok hiányán, a pályaudvar neonorgiája után, de nem volt időm az elmélkedésre. "Gyere, hol vagy!?" – ütötte meg a fülemet a suttogás. Csak arcának halvány foltját láttam. Kezével megérintette az ajtót, amely kifelé nyílt, a padló puhán megindult velünk – "itt egy lépést sem lehet járni, villant át agyamon, csoda, hogy még van lá­buk" –, de ez erőltetett csúfolódás volt, és az állandó meg­lepődés késztetett rá, mert valószínűtlennek éreztem mind­azt, ami órák óta velem történt.
Mintha nagy előcsarnokba, vagy széles, csaknem sötét folyosóba jutottunk volna – csak a falak fénylő festékkel csíkozott sarkai világítottak. A legsötétebb helyen a lány ismét megérintette nyitott tenyerével az ajtó fémlapját, és elsőként lépett be. Összehúztam a szemem; az erősen meg­világított csarnok majdnem üres volt – a lány a következő ajtó felé tartott; amikor a falhoz közeledtem, az váratlanul szétnyílt, és fémpalackokkal telt fülke tárult elém. A dolog olyan váratlanul történt, hogy akaratlanul is megtorpan­tam.
– Ne ijesztgesd a szekrényeimet – szólt rám vezetőm a másik szobából.
Követtem a lányt.
A bútorokat mintha üvegből öntötték volna, kis fotelek, alacsony kanapé, apró székek – a félig átlátszó műanyagban világítóbogarak rajai keringtek lassan, időnként szétszó­ródtak, majd ismét patakokká egyesültek, és ilyenkor a bú­torokban mintha halványzöld, rózsaszín csillanásokkal ke­veredő fénylő vér keringett volna.
– Miért nem ülsz le?
A lány a szoba végében állt. A fotel kitárult, hogy befo­gadjon. Ezt utáltam. Az üveg nem volt üveg – úgy érez­tem, mintha légpárnákra ültem volna, és lepillantva, az ülés meghajlított vastag lapján keresztül homályosan láthattam a padlót.
Amikor beléptem, úgy véltem, hogy az ajtóval szemközt levő fal üvegből van, és egy másik szobát s embereket látok a falon túl. Talán éppen fogadás zajlott, csakhogy a szerep­lők termete természetellenesen nagy volt – rádöbbentem, hogy az egész falat elborító televíziós képernyőt szemlélek. A hang ki volt kapcsolva: most, miután letelepedtem, ha­talmas női arcot láttam, mintha az ablakon át sötét bőrű, óriás nő leskelődött volna be a szobába; ajka mozgott, be­szélt, és a fülcimpáit borító pajzs nagyságú ékszerek villog­tak, akár a gyémánt.
Kényelmesebben elhelyezkedtem a fotelban. A lány végigsimított a csípőjén dereka igazán kékes fémből készült szoborra emlékeztetett –, és figyelmesen rám meredt. Már nem látszott kapatosnak. Lehet, hogy korábban is csak képzelődtem.
– Hogy hívnak? – kérdezte.
– Breggnek. Hal Breggnek. És téged?
– Naisnak. Hány éves vagy?
"Furcsa szokás – állapítottam meg. – No, de mindegy… a jelek szerint így illik."
– Negyven. Miért?
– Ó, semmi, azt gondoltam, hogy százéves vagy.
Elmosolyodtam.
– Annyi is lehetek, ha fontosnak tartod.
"Az a legmulatságosabb, hogy ez az igazság" – fordult meg a fejemben.
– Mivel kínáljalak? – érdeklődött a lány.
– Italra gondolsz? Köszönöm, semmivel.
– Ahogy akarod.
A falhoz lépett, kis bárszekrény nyílt ki előtte. Teste eltakarta a nyílást. Amikor visszafordult, tálcán poharakat és két palackot hozott. Gyengéden megnyomta a palackot, és telitöltötte poharamat – a folyadék teljesen olyan volt, mint a tej.
– Köszönöm – szabadkoztam –, nem kérek.
– Hiszen semmivel sem kínállak – álmélkodott a lány.
Láttam, hogy hibát követtem el, noha nem tudtam, mifé­lét, mormogtam valamit az orrom alatt, és elfogadtam a poharat. Önmagának a másik palackból töltött. Az a folya­dék olajos volt, színtelen, a felszín alatt enyhén pezsgett, egyúttal elsötétült, talán a levegővel való érintkezéstől; a lány letelepedett, és ajkával megérintve az üveget, szórakozottan megkérdezte:
– Ki vagy?
– Kol – válaszoltam. Felemeltem poharamat, mintha jobban szemügyre akarnám venni, a tejszerű folyadéknak nem volt illata. Nem kóstoltam meg.
– Nem, igazán – erősködött a lány. – Azt hitted, hogy sötétet adok, mi? Ugyan, dehogy, csak kalsz volt. Hatos­ban voltam, tudod, de szörnyen laposra sikerült. Hiábavaló gürizés és egyáltalán… Távozni akartam, amikor odaül­tél.
Feléből-harmadából mégis megértettem: úgy látszik, vé­letlenül az asztalához ültem, amikor a lány nem volt ott, ta­lán táncolt? Diplomatikusan hallgattam.
– Messziről, úgy néztél ki… – nem találta a megfelelő kifejezést.
– Szolidan? – segítettem. Megrebbent a szempillája. Va­jon azon is fémhártyát viselt? Nem, ez alighanem festék. Felemelte a fejét.
– Az mit jelent?
– Hát… izé… bizalomgerjesztő.
– Furcsán beszélsz. Hová való vagy?
– Messzire.
– A Marsra?
– Messzebb.
– Repülsz?
– Repültem.
– És most?
– Semmi. Visszatértem.
– De megint repülni fogsz?
– Nem tudom, valószínűleg nem.
A beszélgetés valahogy döcögött – úgy éreztem, a lány már kissé megbánta könnyelmű meghívását, ezért könnyí­teni akartam helyzetén.
– Talán most már elmennék – jegyeztem meg. Még egy­re kezemben tartottam az érintetlen italt.
– Miért? – álmélkodott.
– Azt gondoltam, hogy ez… kedvedre volna.
– Nem – tiltakozott –, te azt hiszed… nem, ugyan… miért nem iszol?
– Iszom.
Mégiscsak tej volt. Éjnek idején, ilyen körülmények közt! Annyira elképedtem, hogy a lány észrevette.
– Mi az, nem ízlik?
– Ez a… tej… – hebegtem. Nyilván szörnyen ostoba képet vágtam.
– Miféle tej? Ez bryt.
Felsóhajtottam.
– Ide figyelj, Nais… most már elmegyek. Igazán. Jobb lesz.
– Akkor miért ittál? – érdeklődött.
Némán rámeredtem. Nem is annyira a nyelv változott meg – csak éppen semmit sem értettem. Egy kukkot sem. Az emberek változtak meg.
– Ahogy akarod – hagyta rám végül. – Nem tartalak vissza. De most, ez… – zavarba jött. Felhajtotta a limoná­déját, magamban így neveztem ezt a pezsgő folyadékot, én pedig megint nem tudtam, mit mondjak. Milyen bonyolult volt mindez.
– Beszélj magadról – javasoltam –, van kedved hozzá?
– Jó. Te pedig majd azután mesélsz?…
– Igen.
– A Kavutára járok, másodéves vagyok. Az utóbbi idő­ben kissé elhagytam magam, nem plasztáltam rendszere­sen, és hát így áll a dolog. A hatosom nem érdekes. Úgy igazán, voltaképpen… senkim sincsen. Furcsa helyzet…
– Mi?
– Hogy nincs senkim…
Megint ezek a homályos dolgok. Kiről beszélt? Kije nem volt? Szülője? Szeretője? Ismerőse? Absnak még­iscsak igaza volt, hogy nyolchónapos Adapt nélkül nem boldogulok. De most talán még kevésbé akartam bűnbánóan visszatérni az iskolába, mint korábban.
– És azután – firtattam, és mert még kezemben tartottam a poharat, ismét kortyoltam a tejből. A lány szeme kerekre nyílt a csodálkozástól. Mintha gúnyos mosoly suhant volna át az ajkán. Fenékig ürítette poharát, bolyhos ruhájának vállrészéhez nyúlt, és széttépte – nem gombolta ki, nem ve­tette le, hanem leszaggatta, és a foszlányokat szemétként elhullatta.
– Végeredményben alig ismerjük egymást – jegyezte meg. Mintha fesztelenebbül viselkedett volna. Mosolygott. Néha szépségessé vált, különösen, amikor összehúzta sze­mét, és lebiggyedő ajka mögül felragyogott a fogsora. Ar­cának valami egyiptomi jellege volt. Egyiptomi macska. A haja éjfeketén sötétlett, és amikor lehúzta válláról és keb­léről a bolyhos, pihés anyagot, felfedeztem, hogy egyálta­lán nem olyan sovány, mint hittem. De miért tépte?… Va­jon jelentett ez valamit?
– Azt ígérted, hogy mesélsz – emlékeztetett, és rám pil­lantott a pohara fölött.
– Igen – bólintottam, és lámpalázt éreztem, mintha szavaimtól isten tudja, mi függne. – Pilóta vagyok… voltam. Utoljára… ne rémülj meg!
– Nem. Beszélj!
Szeme figyelmesen csillogott.
– Utoljára százhuszonhét évvel ezelőtt jártam itt. Akkor harmincéves voltam, Expedícióban vettem részt… A Fomalhautot kutató vállalkozás pilótájaként. Az huszonhá­rom fényévnyire van innen. Földi idő szerint oda-vissza százhuszonhét évet repültünk, fedélzeti időszámítás szerint tíz évet. Négy napja tértünk vissza… a Prométheusz, a ha­jóm, a Lunán maradt. Onnan ma érkeztem. Ennyi az egész.
Rám meredt. Szót sem szólt. Ajka megrezdült, szétnyílt, összezárult. Mi csillant a szemében? Meghökkenés? Bámu­lat? Rémület?
– Miért hallgatsz ? – faggattam. Köhintenem kellett.
– Akkor… a valóságban hány éves vagy? , Mosolyognom kellett, de ez nem volt kellemes mosoly.
– Mit jelentsen az, hogy a valóságban? Biológiailag negyven, a földi órák szerint pedig… százötvenhét… Hosszan hallgatott, majd váratlanul megkérdezte:
– Voltak ott nők?
– Várj – intettem. – Van valami innivalód?
– Hogyan?
– Tudod, valami mérgező. Erős. Szesz… vagy már nem isszák?
– Roppant ritkán… – válaszolta suttogva, mintha má­son járna az esze. Keze lassan lehanyatlott, megérintette ké­kesen villogó ruháját.
– Megkínállak… Angeheannal, akarod? Igaz, te nem tudod, mi az?
– Nem. Nem tudom – vágtam rá váratlan makacssággal. A lány a bárhoz lépett, és apró, hasas üveggel tért vissza. Megtöltötte poharamat. Volt benne alkohol – furcsa, ke­sernyés ízt éreztem.
– Ne haragudj – engeszteltem, felhajtottam az italt, és másodszor is töltöttem.
– Nem haragszom. Nem válaszoltál az előbb, vagy talán nem is akarsz?
– Miért ne? Válaszolhatok. Összesen huszonhármán voltunk két űrhajón. A másikat Ulisszesznek hívták. Mind­egyiken öt pilóta, a többi tudós. Egyetlen nő sem akadt.
– Miért?
– A gyerekek miatt – magyaráztam. – Ilyen űrhajókon nem lehet gyerekeket nevelni, és még ha lehetne is, senki sem óhajtaná. Harminc évnél fiatalabb korban nem lehet repülni. Két szakot kell elvégezni. Ehhez jön négyévi gyakorlat, összesen tizenkét év. Röviden… harmincéves nőknek rendszerint gyerekük van, és voltak… más szempontok is.
– És te? – érdeklődött.
– Magam voltam. Egyedülállókat választottak. Azaz:
önkénteseket.
– Menni akartál…
– Igen. Természetesen.
– És nem…
Szavát elharapta. Tudtam, hogy mi volt a nyelve hegyén. Hallgattam.
– Furcsa lehet… az ilyen visszatérés… – jegyezte meg szinte suttogva. Összerezzent. Hirtelen rám pillantott, or­cája elsötétült, elpirult.
– Ide figyelj, amit az előbb mondtam, csak tréfa volt, igazán…
– A száz évről?
– Így mondtam, éppen csak hogy mondjak valamit, ez nem volt…
– Hagyd abba – mordultam rá. – Még néhány bocsánat­kérés, és valóban megérzem az évek súlyát.
A lány elnémult. Erőszakkal távol tartottam tőle tekinte­temet. A terem mélyén, abban az üveg mögötti, nem létező szobában, óriási férfifej énekelt hangtalanul, láttam erőlkö­déstől remegő, bíborvörös torkát, ragyogó arcát, amely minden ízében követte a hallhatatlan ritmust.
– Mihez kezdesz? – firtatta Nais halkan.
– Nem tudom, még nem tudom.
– Nincsenek terveid?
– Nincsenek. Van egy kis… afféle jutalmam. Az egész időért. Induláskor bankba tették a nevemre, nem is tudom, mennyire rúg, semmit sem tudok. Ide figyelj, mi az a Kavut?
– Kavuta? – javított ki. – Az… afféle tanulás, plasztálás, magába véve nem nagy dolog, de néha bejuthat az ember a reálhoz…
– Várj… tehát voltaképpen mit csinálsz?
– Plasztálok, no, nem tudod, mi az?
– Nem.
– Hogyan is mondjam… egyszerűen ruhákat csinálunk, általában öltözékeket, mindent…
– Szabás, varrás?
– Az mit jelent?
– Varrsz valamit?
– Nem értem.
– Magasságos és fekete egek! Ruhamodelleket tervezel?
– No… igen, bizonyos értelemben, igen. Nem terve­zek, hanem csinálok…
Más tárgyra tértem.
– És mi az a reál?
Ez igazán főbe kólintotta. Első ízben meredt rám úgy, mint egy más világból érkezett lényre.
– A reál… az reál… – hajtogatta tanácstalanul. – Tör­ténetek, az ember nézi…
– Ez? – mutattam az üvegfalra.
– Á, nem, ez a vízió…
– Tehát micsoda? Mozi? Színház?
– Nem, a színház, tudom, mi volt… az régebbi dolog. Tudom: ott igazi emberek szerepeltek. A reál mesterséges, de nem lehet megkülönböztetni a valóságtól. Csak ha belép az ember közéjük…
– Belép közéjük?…
Az óriási fej szemét forgatta, jobbra-balra lendült, rám bámult, mintha remekül mulattatná ez a meglesett jelenet.
– Ide figyelj, Nais – jegyeztem meg hirtelen –, vagy sze­dem a sátorfámat, mert nagyon késő van, vagy…
– Jobban szeretném a második változatot.
– Hiszen nem is tudod, hogy mit akarok mondani.
– Hát akkor mondd meg.
– Jó. Különböző dolgok felől szeretnék még érdeklőd­ni. A nagy, legfontosabb ügyekről már tudok egyet-mást; négy napot töltöttem az Adaptban, a Lunán. De ez csak ízelítő volt. Mit csináltok… amikor nem dolgoztok?
– Rengeteg dolgot lehet csinálni – felelte a lány. – Lehet utazgatni igazán, vagy muttal. Lehet szórakozni, reálba jár­ni, táncolni, tereót játszani, sportolni, úszni, repülni… amit csak akarsz.
– Mi az a mut?
– Kicsit hasonlít a reálra, de mindent megérinthetsz. Jár­hatsz a hegyekben, mindenütt… majd meglátod magad, ezt nem lehet elmesélni. De azt hiszem, hogy másfelől akar­tál érdeklődni ?…
– Jól hiszed. Mi a helyzet… nők és férfiak között?
Megrezzent a szempillája.
– Azt hiszem, olyan, mint mindig volt. Mi változhatott volna?
– Minden. Amikor elrepültem, ne vedd rossz néven, egy lány, mármint egy magadfajta lány, nem vitt volna magá­hoz éjszakának idején.
– Igazán? Miért?
– Mert annak meghatározott értelme volna.
A lány hallgatott egy pillanatig.
– És honnan tudod, hogy nem volt? Az arckifejezésem mulattatta.
Rámeredtem, erre abba­hagyta a mosolygást.
– Nais… hogyan… – dadogtam. – Fogsz egy vadidegen fickót és…
Néma maradt.
– Miért nem válaszolsz?
– Mert semmit sem értesz. Nem tudom, hogyan magya­rázzam meg neked. Ez ugyanis semmit sem jelent, tu­dod…
– Aha, semmit sem jelent – ismételtem meg szavait. Nem bírtam ülve maradni. Felálltam. Szórakozottságomban szinte felpattantam. Nais összerezzent.
– Bocsánat – mormogtam, és sétálni kezdtem. Az üveg mögött reggeli verőfényben fürdő park terült el; a hal­ványrózsaszín levelű fák sora közt három fiú haladt, ingük mellvértként csillogott.
– A házasság megmaradt?
– Természetesen.
– Egy kukkot sem értek! Magyarázd meg nekem. Be­szélj. Meglátsz egy férfit, aki tetszik, és anélkül, hogy is­mernéd, egyszeriben…
– De hát mit beszéljek erről? – kérdezte kelletlenül. – Vajon a te idődben, akkoriban… egy lány nem engedhe­tett be férfit a szobájába?
– Megtehette, persze, sőt, azzal a szándékkal is, de… nem öt perccel a megismerkedésük után…
– Hanem hány perccel később?
Végigmértem. Komolyan tette fel a kérdést. No, igen, honnan tudhatta volna; vállat vontam.
– Nem az idő számított, hanem… hanem először vala­mit… látnia kellett benne, meg kellett ismernie, szeretnie, először együtt jártak…
– Várj – intett. – Azt hiszem, hogy te… félreérted a dol­got. Hiszen brytet kaptál tőlem.
– Miféle brytet? Á, azt a tejet? Na és?
– Mi az, hogy no és? Hát… nem volt bryt? Kitört belőle a kacagás; szinte dülöngélt a nevetéstől. Egyszer csak abbahagyta, rám pillantott, és fülig elpirult.
– Te azt hitted… azt hitted, hogy én… nem!!
Leültem. Az ujjaim remegtek, valamivel el kellett foglal­ni a kezemet. Zsebemből cigarettát vettem elő, és rágyúj­tottam. A lány tágra nyitotta szemét.
– Mi ez?
– Cigaretta. Mi az, ti nem dohányoztok?
– Először látom… ilyen a cigaretta? Hogyan bírod így beszívni a füstöt? Nem, várj… a másik dolog fontosabb. A bryt nem tej. Nem tudom, hogy mi van benne, de… idegennek mindig brytet szokás adni.
– Férfinak?
– Igen.
– Na, és ez mire jó?
– Arra, hogy illedelmes legyen… annak kell lennie. Tu­dod, mit… talán egy biológus megmagyarázza neked.
– Pokolba a biológussal. Ez annyit jelent, hogy egy férfi, ha brytet kapott tőled, semmire sem képes?
– Természetesen.
– És ha nem akarja felhajtani?
– Hogyan volna lehetséges, hogy ne akarja?
Itt már megszakadt közöttünk a megértés fonala.
– De hiszen nem kényszerítheted – kezdtem újra türel­mesen.
– Egy őrült talán nem inná meg… – jelentette ki haboz­va –, de még egyetlenegyszer sem hallottam ilyesmiről…
– Ez afféle szokás?
– Nem tudom, mit válaszoljak? Te megszokásból nem jársz meztelenül?
– Aha. No, bizonyos értelemben… igen. De a strandon levetkőzhetsz.
– Pőrére? – firtatta váratlan érdeklődéssel.
– Nem. Fürdőruhára… de az én időmben voltak embe­rek… nudistáknak hívták őket.
– Tudom. Nem, az más, én azt hittem, hogy ti mind­annyian…
– Nem. Szóval, ez az ivás… olyan, mint a ruha viselés? Olyan szükségesség?
– Igen. Ha… ketten vannak.
– No, és aztán?
– Mi az, hogy aztán?
– Másodszorra?
Ostoba beszélgetés volt, és pokolian. éreztem magam, de végül is a végére kellett járnom!
– Azután? Sokféleképpen alakulhat. Egyeseknek… mindig brytet adnak…
– Ezt a tésztát! – szaladt ki a számon.
– Az mit jelent?
– Semmit, semmit. És ha a lány megy valakihez, akkor mi történik?
– Akkor a férfi otthon issza meg a brytet. Nais szinte szánakozva vett szemügyre. Én azonban nem tágítottam.
– És ha nincsen brytje?
– Nincsen brytje? Az hogyan fordulhatna elő?
– No, elfogyott. Vagy… hiszen a férfi hazudhat is. Felkacagott.
– De hiszen… azt képzeled, hogy én ezeket az üvegeket itt tartom, a lakásban?
– Nem? Hát hol?
– Azt sem tudom, honnan kerülnek elő. Volt-e a te időd­ben vízvezeték?…
– Volt – dörmögtem komoran. Természetesen az ellen­kezője is elképzelhető volt. Egyenesen a fáról jövet is beszállhattam volna a rakétába. Egy pillanatig dühöngtem, de erőt vettem magamon; végül is nem a lány hibája volt.
– No, látod… tudtad-e, merről folyik a víz, mielőtt…
– Értem, ne folytasd. Jó. Tehát ez afféle biztonsági szer? Nagyon furcsa!
– Legkevésbé sem tartom annak – ellenkezett. – Mi az a szvettered alatt?
– Az ingem.
– Az micsoda?
– Még nem láttál inget?! Olyan, no… fehérnemű. Nylonból.
Felhajtottam a szvetterem ujját, és megmutattam az in­gemet.
– Érdekes – jegyezte meg.
– Szokás dolga… – feleltem tanácstalanul. Persze, az Adaptban figyelmeztettek, hogy ne öltözködjem úgy, mint száz évvel ezelőtt; nem hallgattam rájuk. De el kellett ismernem a lány igazát: a bryt az volt számomra, ami neki az ingem. Végül is, senki sem kényszerítette az embereket arra, hogy inget viseljenek, mégis mindenki megtette. Úgy látszik, ugyanígy volt a bryttel.
– Meddig hat a bryt? – érdeklődtem.
Enyhén elpirult.
– De nagyon sietsz. Még semmit sem lehet tudni.
– Nem mondtam semmi rosszat – mentegetőztem –, csak tudni akartam… miért nézel így? Mi bajod? Nais!
Lassan felemelkedett helyéről, megállt a fotel mögött.
– Mit mondtál… mennyi ideje… százhúsz éve?…
– Százhuszonhét. No, és?
– Vajon… betrizáltak téged?
– Az micsoda?
– Nem betrizáltak?!
– Hiszen még azt sem tudom, hogy ez mit jelent. Nais… Kislány, mi bajod?
– Nem… Nem betrizáltak – suttogta. – Ha megtették volna, bizonyára tudnád…
Egy lépést tettem feléje. Tiltakozva felemelte kezét.
– Ne közeledj. Ne! Ne, könyörgök!
A falhoz hátrált.
– Hiszen magad mondtad, Nais, hogy ez a bryt… máris leülök. No, ülök, nem látod, nyugodj meg. Mi van azzal a be… mivel is?
– Nem tudom pontosan. De… mindenkit betrizálnak a születése után.
– Mi az?
– Azt hiszem, hogy valamit a vérbe juttatnak.
– Mindenkinek?
– Igen. Mert… a bryt… anélkül nem hat. Ne mozdulj!
– Gyerekem, ne nevettesd ki magad!
Eloltottam a cigarettámat.
– Hiszen nem vagyok vadállat… Ne haragudj, de… úgy érzem, hogy ti mindannyian kissé meghibbantatok. Ez a bryt… no, ez egészen olyan, mintha mindenkinek bi­lincsbe vernék a kezét, mert hátha akad egy tolvaj. Végül is… egy kis bizalmat is lehet előlegezni.
– Remek vagy – a lány mintha egy kissé lecsillapodott volna, de még most sem ült le. – Akkor miért háborodtál fel annyira az előbb, hogy idegeneket hozok magammal!
– Az más.
– Nem látom a különbséget. Biztos, hogy nem betrizáltak?
– Nem.
– De talán most? Amikor visszatértél?
– Nem tudom. Különböző injekciókat kaptam. Van en­nek valami jelentősége?
– Van. Beoltottak? Akkor jó. Nais leült.
– Megkérnélek valamire – kezdtem olyan nyugodtan, ahogy csak tőlem telt. – Meg kell magyaráznod…
– Mit?
– A rémületedet. Féltél, hogy rád vetem magam, vagy mi? Hiszen ez képtelenség!
– Nem. Józan ésszel gondolkodva, nem, de… erős ér­zés volt, tudod. Afféle vad rettegés. Még sohasem láttam olyan embert, aki ne lett volna…
– De hát ezt nem lehet felismerni?
– De lehet. Mennyire lehet!
– Hogyan?
A lány hallgatott.
– Nais…
– Én…
– Mi?
– Félek…
– Megmondani?
– Igen.
– De miért?
– Ha megmondanám, megértenéd. Mert látod, nem a bryttel betrizálnak. A bryt csak… mellékes… Másról van szó… – Sápadt volt, az ajka remegett. "Micsoda világ – villant át az agyamon –, micsoda világ!"
– Nem bírom. Szörnyen félek.
–Tőlem?!
– Igen.
– Esküszöm neked, hogy…
– Nem, nem… én hiszek neked, csak… ezt nem érthe­ted meg.
– Nem mondod meg nekem?
Lehetett valami a hangomban, mert erőt vett magán. Az arca elkomorult. A szemén láttam, mennyire erőlködik.
– Ez… arra való… hogy ne lehessen… ölni.
– Lehetetlen! Embert?!
– Senkit…
– Állatot se?
– Azt sem. Senkit…
Ujjait összekulcsolta, majd elengedte, és nem vette le ró­lam a tekintetét… mintha szavaival láthatatlan láncról sza­badított volna el engem, mintha kést adott volna a kezem­be, amellyel leszúrhatom.
– Nais – biztattam suttogva –, Nais, ne félj. Igazán…
Nincs kitől félned.
Mosolyogni próbált.
– Idefigyelj…
– Tessék?
– Amikor megmondtam neked…
– Semmit sem éreztél?
– Mit kellett volna ereznem?
– Gondold el, hogy megteszed azt, amit mondtam ne­ked…
– Hogy gyilkolok? Ezt képzeljem el?
Nais megremegett.
– Igen…
– No, és?
– És semmit sem érzel ?
– Semmit. De, hiszen ez csak gondolat, és eszem ágában sincs…
– De megteheted? Ugye? Igazán megteheted? Nem – suttogta alig rezdülő ajakkal, mintegy önmagának –, te nem vagy betrizálva…
Csak most világosodott meg előttem az egész dolog, és megértettem, hogy ez erős megrázkódtatás lehetett szá­mára.
– Ez nagy dolog – dörmögtem, majd hozzátettem: – De talán jobb volna, ha az emberek… mesterséges szerek nél­kül… szoknának le róla…
– Nem tudom, talán – felelte. Felsóhajtott. – Most már tudod, miért ijedtem meg?
– Az igazat megvallva, nem egészen. Talán egy kissé. Csak nem gondoltad, hogy téged…
– Milyen furcsa vagy! Egészen olyan, mintha nem vol­nál… – elharapta szavát.
– Ember?
Megrebbent a szempillája.
– Nem akartalak megbántani, csak látod, ha köztudomá­sú, hogy soha senki még csak nem is gondolhat rá… tu­dod… és váratlanul felbukkan egy hozzád hasonló vágású férfi, akkor a puszta lehetőség… az, hogy olyan…
– Az lehetetlen, hogy mindenki… hogy is mond­ják?… Izé, betrizált legyen!
– Miért? Mindenki, ha mondom!
– Nem, lehetetlen – makacskodtam. – És a veszedelmes foglalkozások űzői? Hiszen szükségük van…
– Nincsenek veszedelmes foglalkozások.
– Mit beszélsz, Nais? Hát a pilóták? Hát a különböző mentőszolgálatok személyzete? Hát azok, akik a tűz, a víz ellen küzdenek…
– Ilyenek nincsenek – felelte. Azt hittem, hogy rosszul hallok.
– Micsodaa?
– Nincsenek – ismételte meg. – Az ilyesmit robotok végzik.
Elnémultunk. Magamban megállapítottam, hogy nehe­zen fogom megemészteni ezt az új világot. És váratlanul meglepő vélemény alakult ki bennem, hiszen magam sem tételeztem volna fel soha, hogy így értelmezem a dolgot, ha valaki csak mint elméleti lehetőségként vázolta volna előt­tem ezt a helyzetet: úgy éreztem, hogy ez az eljárás, amely kiöli az emberből a gyilkost… az ember megnyomorítása.
– Nais – szólaltam meg –, már nagyon későre jár. Leg­jobb, ha felkerekedem.
– Hová?
– Nem tudom. Az ám! Az állomáson várnia kellett volna engem egy fickónak az Adaptból. Egészen megfeledkez­tem róla! Tudod, nem bírtam megtalálni. Nos, akkor… majd szállodát keresek. Feltételezem, hogy akad?
– Akad. Hová való vagy?
– Idevalósi vagyok. Itt születtem.
E szavak után újra megrohant az az érzés, hogy mindez valószerűtlen, és már nem voltam biztos sem abban a csak bennem létező városban, sem ebben a kísérteties település­ben, amelynek szobáiba óriások feje leskelődik be; átvillant agyamon, hogy talán megint a hajón vagyok, és újra lidérc-nyomásos, különösen valóság ízű álom gyötör a visszaté­résről.
– Bregg – a lány hangját, mintha messziről hallottam volna. Összerezzentem. Teljesen megfeledkeztem róla.
– Igen… tessék?
– Maradj.
– Micsoda?
Nais hallgatott.
– Azt akarod, hogy maradjak? Hallgatott. Hozzáléptem, a fotel fölé hajolva átöleltem hűvös karjait, magamhoz vontam. Feje hátrahanyatlott, fogsora felragyogott, nem kívántam a lányt, csak annyit akartam mondani: "Hiszen félsz tőlem" – és hadd mondja ő, hogy nem. Semmi többet. Szemét lehunyta, majd felvil­lant szempillája alól szemének fehérje, az arca fölé hajol­tam, közelről belepillantottam üveges szemébe, mintha így akarnám megismerni és megosztani vele félelmét. Lihegve próbálta kitépni magát, de ezt nem éreztem, csak amikor feljajdult: "Nem! Nem!" – lazítottam meg szorításomat. Kis híján elvágódott. Ott állt a fal tövében, és részben elta­karta a mennyezetig érő, óriási, széles csontú arcot, amely szünet nélkül beszélt, ott, az üveg mögött, és túlzottan mozgatta hatalmas ajkát, húsos nyelvét.
– Nais… – szólítottam meg halkan. Kezem lehanyatlott.
– Ne gyere közelebb!
– Hiszen magad mondtad… A szeméből látszott, hogy nincs magánál. Átvágtam a szobán. Tekintetével követett, mintha én… mintha ketrecben állt volna…
– Megyek már – törtem meg a csendet. Nais nem vála­szolt. Szerettem volna valamit hozzáfűzni – néhány bocsá­natkérő, köszönő szót, hogy ne távozzam csak úgy kurtán-­furcsán, de nem jött ki a torkomon. Ha csak úgy félt volna tőlem, mint nő egy idegen férfitól, mondjuk félelmetes, is­meretlen embertől, hát isten neki – de ez más volt. A lányra pillantottam, és éreztem, hogy elfog a düh. Megragadom azt a fehér, meztelen vállát, megrázom…
Sarkon fordultam, és elsiettem; a külső ajtó engedett, amikor meglöktem. A nagy folyosó csaknem sötét volt. Nem találtam meg a teraszra vezető kijáratot, de halványkékes fénnyel világító hengerekre bukkantam – felvonó aknákra. Az egyik már fölfelé haladt, amikor közelebb léptem; talán elegendő volt, hogy lábam érintette a küszöböt. A felvonó sokáig száguldott lefelé. Felváltva sötét rétegeket láttam, és mennyezetek keresztmetszeteit, amelyek fehérek voltak vöröses belsővel, akárcsak zsírrétegek az izomzaton, szálltak felfelé, már számukat sem tudtam, a fel­vonó zuhant, egyre zuhant, utazás volt ez a mélybe, mintha egy steril vezetékbe hajítottak volna, és ez az óriási, álomba és biztonságba merült épület szabadulni akart volna tőlem. Az átlátszó henger egy része végül kitárult, vaktában meg­indultam előre.
Kezemet zsebre vágtam, a sötétben kemény, hosszú lép­tekkel róttam az utat, mohón lélegeztem be a hűvös leve­gőt, éreztem, hogy remeg az orrcimpám, szívem egyenlete­sen hajtja véremet, az úttest mélyen fekvő réseinek fényei el-eltűntek, amint a nesztelen gépek eltakarták őket. Egyet­len járókelő sem mutatkozott. Sötét körvonalak közt erős világosság ragyogott, feltételeztem, hogy talán szálloda. De csak kivilágított járda volt. Ráléptem. Fölöttem valami­féle szerkezet fehér ívei szálltak, valahol messze, épületek fekete ormai fölött a hírek egyenletesen ragyogó betűi paránylottak, a mozgójárda váratlanul egy világos helyiségbe érkezett velem, és befejezte útját.
Széles lépcső folyt lefelé ezüstösen, mint egy elnémult vízesés. Furcsálltam, hogy mennyire néptelen minden; amióta Naist elhagytam, egy fia járókelőre sem bukkantam. A mozgólépcső roppant hosszú volt. Odalent széles utca világlott, kétoldalt a házakban átjárók nyíltak, egy kék le­velű fa alatt – lehetséges, hogy nem is volt igazi fa – ácsor­gókat pillantottam meg, megközelítettem őket, és elfordul­tam. Csókolóztak. A tompított hangú zene felé tartottam, amely közvetlenül az utcára nyíló éjszakai étteremből vagy talán bárból szűrődött ki. Odalent alig néhány vendég ül­dögélt. Elhatároztam, hogy bemegyek, és szálloda felől kérdezősködöm. Váratlanul egész testemmel láthatatlan akadályba ütköztem. Tökéletesen átlátszó üveg volt, a be­járat kissé odébb nyílt. Középen valaki felnevetett, rám mutatott. Beléptem. Egy fekete trikós férfi – trikója kissé hasonlított a szvetteremhez, de buggyos, mintegy felfújt gallér volt rajta – oldalt üldögélt egy kis asztalnál, poharát szorongatta, és rám meredt. Megálltam előtte. A mosoly ráfagyott félig tátott szájára. Álltam. Síri csend támadt.
Csak a zene hallatszott, talán a fal mögül. Egy nő furcsán, gyengén felsikoltott, én körülpillantottam a kővé dermedt arcokon, és kifordultam a helyiségből. Csak az utcán jutott eszembe, hogy szálloda felől akartam érdeklődni.
Betértem egy átjáróba. Tele volt kirakatokkal. Utazási irodák, sportszerüzletek, különböző testtartású bábuk. Tu­lajdonképpen nem is voltak ezek kirakatok, mert minden az utcán állt és hevert, a középen haladó, magas járda két oldalán. Néhányszor embernek véltem a távolabb mozgó árnyakat. Reklámbabák voltak, amelyek állandóan ugyan­azt a mozdulatot végezték. Egy tréfásan felfújt arcú fuvolázó bábut hosszabban elnéztem, csaknem akkora volt, mint én. Olyan valóságosnak hatott, hogy kedvem lett volna megszólítani. Messzebb, játéktermekben, hatalmas szivár­ványszínű kerekek forogtak, a mennyezetről lazán csüngő ezüstcsövecskék szánkócsengőkhöz hasonlóan csilingeltek, amikor egymáshoz ütődtek, és prizmatikus tükrök vil­lóztak, de minden néptelen volt. Az átjáró legvégén ITT HAHAHA felirat villant fel a sötétben. Eltűnt. Megindul­tam arrafelé. Ismét felizzott az ITT HAHAHA, és szerte­foszlott, mintha elfújták volna. A következő villanásnál felfedeztem a bejáratot. Hangok ütötték meg fülemet. Be­léptem egy meleg fuvallat függönyén keresztül.
Odabent két, kerék nélküli autó állt, néhány lámpa alatt három férfi élénken hadonászott, mintha veszekedtek vol­na. Hozzájuk léptem.
– Halló, uraim!
Rám se hederítettek. Tovább hadartak, a felét sem értet­tem, "no, akkor szusz, no akkor szusz" – hajtogatta magas fejhangon a legalacsonyabb, a kis pocakos. Csúcsos sapkát viselt.
– Uraim, szállodát keresek. Hol van…
Ügyet sem vetettek rám, mintha a világon sem volnék. Fejembe szállt a vér. Szótlanul közéjük léptem. A legköze­lebbi – megfigyeltem szeme fehérjének ostoba csillanását, remegő ajkát – ezt selypítette:
– Mi, én fufogjak? Magad fufogj!
Teljességgel úgy, mintha hozzám szólt volna.
– Süketek vagytok? – kérdeztem és váratlanul, onnan, ahol álltam – szinte belőlem, a mellemből – sipítozó kiáltás tört fel:
– Majd én! Majd én ellátom a bajodat!
Hátraugrottam, ekkor előkerült a hang tulajdonosa, az a kövér, sapkás – meg akartam ragadni a karját, ujjaim átsu­hantak rajta, és a levegőbe markoltak. Úgy álltam ott, mint akit főbe kólintottak, ők pedig tovább fecsegtek; egyszer csak úgy éreztem, hogy az autók fölötti sötétségből, a ma­gasból valaki rám mered, a fénykör, szegélyéhez léptem, és arcok halvány foltjait pillantottam meg, odafönt valami er­kélyféle volt. Káprázó szememmel nem láttam pontosan, de ahhoz eleget, hogy megértsem, mennyire a bolondját jártam. Megszöktem, mint akinek nyakában a tatár. A kö­vetkező utca fölfelé haladt, és mozgólépcsőben végződött. Reménykedtem, hogy ott talán akad egy Infor, és ezért útra keltem a sápadtarany mozgólépcsőn. Kerek kis térre buk­kantam. Középen magas, átlátszó oszlop emelkedett, mint­ha üvegből lett volna, és valami táncolt benne, bíbor és ibolyaszínű, semmihez sem hasonló figurák, mint életre kelt absztrakt, de nagyon mulatságos szobrok. Hol az egyik, hol a másik szín erősödött, megduzzadt, hallatlanul tréfásan eltorzult; noha nem volt arcuk, fejük, kezük-lá­buk, mégis ezek a kavargó formák rendkívül emberien, sőt karikatúraszerűen hatottak. Egy idő múlva rájöttem, hogy az ibolyaszín hencegő, öntelt, dölyfös és egyúttal gyáva – amikor milliónyi táncoló buborékká hullott szét, a kék lá­tott munkához. Ez angyali volt, szerény, magába szálló, de valahogy álszenteskedő, mintha önmagához imádkozna. Nem tudom, meddig bámészkodtam. Még sohasem láttam ehhez hasonlót. Rajtam kívül egy lélek sem mutatkozott, csak a fekete autók forgalma növekedett. Azt sem tudtam, üresek-e, vagy van-e utasuk, mert hiányzott róluk az ablak. Ebből a kerek térből hat utca indult ki, némelyik fölfelé, a másik lefelé, még mérföldekig elhúzódott tarka fényeik finom mozaikja. Infornak se híre, se hamva. Már derekasan kifáradtam, és nemcsak testileg: úgy éreztem, hogy több benyomást már nem tudok elraktározni. Néha menet közben kihagyott az agyam, noha nem bóbiskoltam el; ennek ellenére nem emlékszem, hogyan és mikor érkeztem egy széles sugárútra; a kereszteződésnél lassítottam, felpillan­tottam, és a felhőkön megláttam a város visszfényét. Ezen elcsodálkoztam, mert azt hittem, hogy a föld alatt vagyok. Folytattam utamat, most mozgékony fények tengerében, üveg nélküli kirakatok előtt, hadonászó pörgettyűként for­golódó, elszántan tornászó bábuk között; csillogó tárgya­kat adogattak egymásnak, valamire ráfújtak – de feléjük se néztem. Távolabb néhány ember ballagott; nem tudtam, élőlények-e, vagy babák. A házak elmaradták, zöld nyilat, és hatalmas feliratot fedeztem fel: PARK TERMINÁL.
A mozgólépcső a házak közötti átjáróban kezdődött, majd hirtelen egy ezüst alagútba hatolt, amelynek falaiban arany lüktetett, mintha a falak higanyburkolata alatt igazán a nemes fém folydogált volna. Forró fuvallatot éreztem, minden kialudt – üvegpavilonban álltam. Kagyló alakú volt, redőzött mennyezetéről alig észlelhető zöld fény szű­rődött, finom erek világossága volt ez, mint egyetlen felna­gyított és remegő levél lumineszkálása; a helyiségből min­den irányba ajtók nyíltak, mögöttük sötétség, és a padlón suhanó, apró betűk: PARK TERMINÁL, PARK TERMINÁL.
Kiléptem. Valóban park volt. A fák nyújtottan, láthatatlanul susogtak a sötétségben, szél nem ért, mert nyilván magasban szállt, és a levelek egyenletes, méltóságteljes hangja mint láthatatlan boltozat vett körül. Első ízben éreztem, hogy magam vagyok, de nem úgy, mint a tömegben, hanem kellemesen. Nyilván sokan voltak a parkban, suttogás ütötte meg fülemet, néha felderengett egy-egy arc világos foltja, sőt egyszer szinte súroltam valakit. A fák koronái összeértek, így a csillagok csak egy-egy résen keresztül látszottak. Eszembe jutott, hogy felfelé suhantam, amikor a parkba igyekeztem, holott már a táncoló színek terén és a kirakatokkal telitűzdelt utcákon ott volt fölöttem az égbolt, igaz, felhők takarták, tehát miként eshetett meg, hogy most, egy szinttel magasabban, ismét a mennyboltot látom, ezúttal csillagosán? Erre nem leltem magyarázatot.
A fák kettéváltak, és még mielőtt megpillantottam vol­na, megéreztem a tó illatát, iszap, korhadás, nedves levelek szagát és – földbe gyökerezett a lábam.
A sűrűség fekete gyűrűként vette körül a tavat. Hallot­tam a nád és sás susogását – és messze fölötte, a túlsó olda­lán, egyetlen tömör, üvegszerűen csillogó sziklatömeg tor­nyosult, félig átlátszó hegy az éjszaka síksága fölött. Kísér­teties, sápadtkék fény sugárzott a függőleges sziklafalakról, bástya bástya hátán, lőrésekké dermedt kristály, szakadé­kok – és ennek a lehetetlen és hihetetlen világító kolosszus­nak sápadtabb, megnyúlt mása a tó sötét vizén tükröző­dött. Megkövülve és elragadtatva bámultam, a szél egészen gyenge, szertefoszló zene hangját hozta felém, és a szeme­met erőltetve felfedeztem az óriás emeleteit, vízszintes tera­szait, és váratlanul rádöbbentem, hogy másodszor is a pá­lyaudvart, a gigantikus Terminált látom; ott bolyongtam tegnap, sőt Naisszal való találkozásom helyét most talán annak a sötét területnek a mélyéből szemlélem, amelyen annyira elcsodálkoztam.
Vajon építészet volt ez még, vagy már hegyek teremté­se? Nyilván megértették, hogy bizonyos határokon túl le kell mondani a szimmetriáról, a szabályos formáról, és a legnagyobbról venni példát – íme, a bolygó fogékony ta­nítványai!
Körüljártam a tavat. A kolosszus mintha vezetett volna a maga mozdulatlanul világító szárnyalásával. Igen, ez merész­ség volt, ilyen formára törekedni, a szakadékok kegyetlen­ségére, a szirtek, sziklahasadékok könyörtelenségére és érdességére, gépies másolás, veszteség, hamisítás nélkül. Visszatértem a fák falához. A Terminál sápadt, a fekete eget ostromló kékes ragyogása még megmutatkozott az ágak között, majd kihunyt, beleveszett a sűrűségbe. Utat törtem a hajlékony ágak között, tövisek kapaszkodtak szvetterembe, súrolták nadrágszáramat, a magasból lerá­zott harmat arcomba záporozott, ajkam közé vettem és megrágtam néhány falevelet, fiatalok voltak, keserűek. Visszatérésem óta először éreztem jól magam: már semmit sem kívántam, semmit sem kerestem, semmire sem volt szükségem, kielégített, hogy vaktában, toronyiránt sétálok ebben a sötét, susogó sűrűségben. Vajon ezt képzeltem el tíz éven keresztül?
A bokrok utat nyitottak. Kacskaringós kis fasorba jutot­tam. Az apró kavics csikorgóit talpam alatt, gyengén vilá­gított, jobban szerettem a sötétséget, de tovább haladtam, egyenesen előre, oda, ahol egy sziklarondó alatt emberi ár­nyék állt. Nem tudom, honnan eredt a körvonalaira szűrő­dő fény, néptelen hely volt, körös-körül padok, fotelek, felfordított asztalka, süppedős és mély homok, éreztem, lá­bam miként süllyed bele, és milyen meleg a hűvös éjszaka ellenére.
A repedezett, viharvert oszlopokra támaszkodó boltozat alatt egy nő állt, mintha rám várt volna. Már láttam az ar­cát, a fülét takaró gyémántlemezkék túláradó szikrázását, fehér, a sötétben ezüstös ruháját. Ez nem volt lehetséges. Álom? Néhány lépésnyire voltam, amikor énekelni kez­dett. A világtalan fák között hangja gyengén, szinte gyere­kesen hatott, a szavakat nem értettem, talán nem is voltak – ajka kissé szétnyílt, mintha inna, arcán erőlködésnek sem­mi nyoma, csak önfeledt bámulat, mintha valami láthatat­lan dolgot szemlélne, és éppen erről énekelne. Attól tartot­tam, hogy felfedez engem, ezért egyre lassabban ballagtam. Már elértem a sziklakört övező világosság határát. A nő hangja erősödött, hívta a sötétséget, mozdulatlanul esdekelt, keze élettelenül csüngött, mintha megfeledkezett vol­na róla, mintha már semmije sem volna a hangján kívül, amelyen szállt, és amelybe beleveszett; mintha lemondott volna mindenről, és búcsúzva átadta volna, tudva, hogy az utolsó elhaló hang nemcsak a dal végét jelenti. Nem tud­tam, hogy ez lehetséges. Elnémult, és én még hallottam hangját, amikor váratlanul könnyű léptek dobbantak meg mögöttem, egy lány rohant az álló nő felé, valaki üldözte, a lány kurta, torokból fakadó nevetéssel suhant a lépcsőn, és keresztülrobogott a másik nőn – már tovább száguldott, üldözőjének sötét árnyéka közvetlenül mellettem csörtetett tovább, másodszor is megütötte fülemet a lány csábító ka­cagása, és én kővé dermedve álltam, s azt sem tudtam, nevessek-e, vagy sírjak; a nem létező énekesnő halkan dúdolgatott. Nem akartam hallgatni. Kifordultam a sötétségbe, búbánatos arccal, mint a gyermek, akinek bebizonyították, hogy a mese csupa hazugság. Szentségtörésnek éreztem. Bandukoltam, és a nő hangja a nyomomba szegődött. Ol­dalt kanyarodtam, a fasor tovább haladt. Élősövény gyen­ge ragyogását fedeztem fel, nedves levélfüzérek csüngtek egy fémkapu felett. Benyitottam. Odabent mintha kissé vi­lágosabb lett volna. A sövény széles térségben végződött, a fűből sziklák meredeztek, az egyik megmozdult, megnőtt, egy szempár halvány lángjába meredtem. Meghűlt bennem a vér. Egy oroszlán volt. Nehézkesen felemelkedett, elő­ször a mellső részével, most teljes egészében láttam, alig öt lépésnyire, gyér, bozontos sörény borította, nyújtózott egyszer, még egyszer és lassan, ringó vállal, nesztelenül fe­lém ballagott. Már felocsúdtam. – Nono, ne ijesztgess – in­tettem. Nem lehet igazi – hanem jelenés, mint az énekesnő, mint azok ott lent, a fekete autóknál – a vadállat ásított, egy lépésnyire tőlem, szájának fekete barlangjában megcsillan­tak fogai, állkapcsa csattant, akárcsak egy becsapódó ketrecajtó, meglegyintett bűzös lehelete, mi…
Felmordult. Nyál fröccsent rám, és mielőtt megrémül­hettem volna, óriási fejével megbökte csípőmet, morgott, hozzám dörgölődött, ostoba csiklandozást éreztem a melle­men…
Odanyújtotta laza, nehéz bőrű nyakát. Félájultan vakargattam, simogattam, egyre erősebben morgott, mögötte újabb szempár villant fel, még egy oroszlán, nem, nőstény oroszlán lökte meg vállával. Hördült egyet a torka mélyé­ből, mordulás volt, nem ordítás. A nőstény oroszlán makacskodott. A hím rácsapott mancsával. A nőstény dühöd­ten kitört.
"Ennek rossz vége lesz" – villant át agyamon. Fegyver­telen voltam, az oroszlánok pedig olyan élők, olyan igazi­ak, amennyire csak el lehet képzelni. Ott álltam testük erős bűzében. A nőstény szüntelenül hörgött, a hím egyszer csak kitépte kezemből kemény sörényét, a nőstény felé fordította óriási fejét, és felbömbölt; a nőstény a földhöz lapult.
"Elérkezett az időm" – suttogtam hangtalanul, csak az ajkam mozdult. Lassan hátrálva visszavonultam a kapu fe­lé, kellemetlen pillanat volt, de az oroszlán mintha már ész­re sem vett volna. Súlyosan lehuppant, ismét hosszúkás sziklára emlékeztetett, a nőstény megállt felette, és az orrá­val bökdöste.
Amikor betettem magam mögött az ajtót, erőt kellett vennem magamon, hogy futásnak ne eredjek. A lábam ro­gyadozott, a torkom kiszáradt, és krákogásom egyszer csak eszeveszett nevetésbe csapott át, amint eszembe jutott, mi­ként intettem az oroszlánt: "Nono, ne ijesztgess…" –mert azt hittem, hogy csak képzelődés…
A fák koronái már világosabban rajzolódtak ki az égre; pirkadt. Ennek megörültem, mert nem tudtam, miként jut­hatok ki a parkból, hiszen teljesen néptelen volt. Elhagy­tam a sziklarondót, amely alatt az imént az énekesnő állt, és a következő fasorban füvet nyíró robotra bukkantam. Szál­lodáról nem tudott, de elmagyarázta, hogyan menjek a leg­közelebbi mozgólépcsőhöz. Jó néhány emeletet utaztam le­felé, és amikor kiértem az alsóbb szint utcájára, elcsodál­koztam, hogy felettem ismét ott az égbolt. De álmélkodási képességem már szinte teljesen kimerült. Torkig voltam. Egy ideig vándoroltam, emlékszem, hogy később egy szö­kőkút mellett üldögéltem, talán nem is volt szökőkút, fel­emelkedtem, folytattam utamat az új nap erősödő fényé­ben, majd felriadtam kábulatomból, amikor szemtől szem­be kerültem egy hatalmas izzó üvegreklámmal, amelyen lángoló betűk hirdették: ALCARON HOTEL.
Egy óriás felfordított fürdőkádjára emlékeztetett a fehér portásfülke, amelyben szépen stilizált, hosszú finom karú, félig átlátszó robot üldögélt. Szótlanul egy könyvet tolt elém, beírtam a nevem, és egy apró, háromszögletű jel­vénnyel a magasba utaztam. Valaki – igazán nem tudom, kicsoda – segített kinyitni az ajtót, helyesebben megtette ezt helyettem. Jégfalak, bennük keringő tüzek: amikor az ablakhoz léptem, a semmiből fotel bújt elő, alám tolakodott, a magasból már hullott egy lap, s íróasztalfélét alko­tott, de én ágyat kívántam. Nem tudtam rátalálni, nem is próbáltam megkeresni. Végignyúltam a habszőnyegen, és nyomban elnyomott az álom az ablaktalan szoba mestersé­ges fényében, mert az, amit első pillanatban ablaknak néz­tem, természetesen televíziós képernyő volt; öntudatom utolsó lobbanásakor onnan, az üveglap mögül, óriási arc fintorgott felém, elgondolkodott rólam, nevetett, fecse­gett, locsogott… Halálosan mély álom szabadított meg; még az idő is megállt.

	Még lehunyt szemmel megérintettem mellemet, a szvetterem rajtam volt; felöltözve alszom, tehát őrségbe megyek: "Olaf!" – tódult az ajkamra, és hirtelen felültem.
Szállodában voltam, nem a Prométheuszon. Minden fel­derengett: a pályaudvar útvesztői, a lány, a felvilágosítá­sok, Nais rémülete, a Terminál kékes sziklái a fekete tó fö­lött, az énekesnő, az oroszlánok…
Miközben a fürdőszobát kerestem, véletlenül rábukkan­tam az ágyra; a falban volt, és gyöngyszínű, duzzadt négy­zetként hullott alá, amikor valamit megnyomtam. A fürdő­szobából hiányzott a fürdőkád, a csapok, semmi sem volt ott, csak csillogó lemezek a mennyezeten, és szivacsos mű­anyaggal bélelt kis mélyedés a láb számára. Nem néztem zuhanyozónak sem. Úgy éreztem most magam, mint egy neandervölgyi ősember. Szaporán levetkőztem, és holmi­mat a kezemben szorongattam, mert nem voltak akasztók, csak egy kis szekrény a falban; így hát mindent belevág­tam. Oldalt három gombot fedeztem fel, egy kéket, egy vö­röset és egy fehéret. Megnyomtam a fehéret. Kialudt a fény. A vöröset: moraj támadt, de nem víz zúgott, hanem erős, ózonnal és még valamivel telt légáramlat: körülvett, bőrömre sűrű, csillogó cseppek telepedtek, kavarogtak és elszálltak, nedvességet nem is éreztem, csak mintha puha villanytűk tömege gyúrta volna izmaimat. Kísérletképpen megnyomtam a kék gombot, és a légáramlat megváltozott – most nagyon furcsa érzésem támadt, mintha keresztülha­tolt volna rajtam. Eszembe jutott, hogy ha hozzászokott az ember, nagyon megszeretheti. A Lunán, vagyis az Adaptban ilyen nem volt, csak egyszerű fürdőszobák, nem tu­dom, miért. A vérem felpezsdült, pompásan felfrissültem, csak azt nem tudtam, mivel és hogyan mossam meg a fo­gam. Végül is lemondtam erről. A falból még egy ajtó nyílt, rajta felirat: "Fürdőköpenyek". Bepillantottam. Kö­penyeknek nyoma sem volt, ehelyett három fémpalack so­rakozott, mint három szódásüveg. De különben is teljesen száraz voltam, és nem kellett törülköznöm.
Kinyitottam a szekrénykét, amelybe előzőleg betettem a ruhámat és megdöbbentem: üresen tátongott. Még jó, hogy az alsónadrágomat a szekrény tetejére raktam.
Kisnadrágban tértem vissza a szobába, és a telefon után néz­tem, hogy megtudjam, mi történt a ruhámmal. Sok üggyel­-bajjal jár itt minden. A telefont végül az ablak mellett fe­deztem fel – gondolatban folyton így neveztem a televíziós képernyőt –, a készülék kiugrott a falból, amikor hangosan káromkodni kezdtem, valószínűleg a hangra reagált. Osto­ba rögeszme, hogy mindent a falba rejtenek. A porta jelent­kezett. Érdeklődtem a ruhám felől.
– A tisztítandóba helyezte, uram – tájékoztatott egy lágy bariton. – Öt perc múlva meglesz.
"Ez is jó!" – elmélkedtem. Az íróasztalhoz telepedtem, amelynek lapja, alighogy odahajoltam, buzgón a könyö­köm alá siklott. Hát ez hogyan történt? Nem kell az ilyes­mit firtatni; az emberek többsége igénybe veszi civilizáció­jának technológiáját, anélkül hogy ismerné.
Pőrén, alsónadrágban üldögéltem, és a különböző lehe­tőségeket mérlegeltem. Felkereshetem az Adaptot. Ha csak arról volna szó, hogy megismertessenek a technikával és a szokásokkal, nem haboztam volna, de már a Lunán észre­vettem, hogy itt egyidejűleg meghatározott szemléletet igyekeznek belénk oltani, sőt, a jelenségek megítélését is, tehát kész értékrenddel jelentkeznek, és amennyiben azt valaki nem fogadja el, vonakodását – és általában mindent – maradisággal, tudat alatti ellenállással, megrögzött szoká­sokkal stb. magyarázzák. Eszem ágában sem volt, hogy le­mondjak ezekről a szokásokról, és erről az ellenállásról, amíg meg nem győződöm róla, hogy amit cserébe ajánlanak, az jobb, s az elmúlt éjszaka tanulságai egy hajszálnyit sem változtattak elhatározásomon. Nem kívántam az isko­lát, a rehabilitációt, különösen pedig nem szép illedelme­sen, és nem egyszeriben. Érdekes, hogy nem vetettek alá annak a betrizációnak. Ennek az okát meg kell majd tud­jam.
Megkereshettem volna valamelyik társamat, például Olafot. Ez már világos megszegése volna az Adapt taná­csainak. Ó, mert ők semmit sem parancsoltak, egyre csak azt hajtogatták, hogy az én érdekemben járnak el, kényem-­kedvem szerint cselekedhetem; akár egyenesen leugorhatom a Holdról a Földre (így tréfálkozott Abs doktor), ha annyira sietős a dolgom. Nem törődtem az Adapttal, de Olafnak ez talán nem felelne meg. Mindenesetre írok neki. A címét ismerem.
Munka. Nézzek munka után? Mifélét keressek, menjek pilótának? És aztán, repüljek a Mars-Föld-Mars útvona­lon? Ehhez értettem volna, de…
Egyszer csak eszembe jutott, hogy van némi pénzem. Voltaképpen nem pénz volt ez, másképp nevezték, de nem értettem a különbséget, hiszen bármit megvehettem érte. Városi kapcsolást kértem. A hallgatóban távoli énekszó lüktetett. A készüléken nem voltak számok, sem tárcsa, ta­lán a bank nevét kellett volna bemondanom? Felírtam ugyan egy cédulára, de a cédula – a ruhámban maradt. Be­kukkantottam a fürdőszobába; már ott feküdt a kis szek­rényben, mintha frissen mosták-vasalták volna, és zsebeim­ben megtaláltam az apróságokat s a cédulát.
A bank nem volt bank – Omniloxnak hívták.
Bemondtam ezt a nevet, és máris, mintha éppen hívásomat várta volna, mély hang jelentkezett:
– Itt Omnilox.
– A nevem Bregg – mutatkoztam be –, Hal Bregg, állító­lag betétem van önöknél… szeretném megtudni, mekkora az összeg?
Valami csattant, egy másik magasabb hang érdeklődött:
– Hal Bregg?
– Igen.
– Ki helyezte el a betétet?
– A KOZHA… Kozmikus Hajózás a Planotológiai In­tézet és az ENSZ Űrbizottsága megbízásából, de ez százhu­szonhét évvel ezelőtt történt…
– Van valami igazolása?
– Nem, csak egy cédulám a Luna Adaptjából, Oswamm igazgatótól…
– Rendben. A számláján huszonhatezer-négyszázhét it van.
– It?
– Igen. Kíván még valamit, uram?
– Szeretnék felvenni egy kis pén… azaz itet.
– Milyen formában? Óhajt talán kalsztert?
– Az micsoda? Csekk-könyv?
– Nem. Azonnal készpénzzel fizethet.
– Igazán? Jó.
– Milyen összegre nyissuk meg önnek a kalsztert?
– Tudom is én… talán ötezerre…
– Ötezer. Helyes. Elküldjük a szállodájába?
– Igen. Egy pillanat… elfelejtettem, hogy is hívják ezt a
szállodát.
– Azt, ahonnan telefonál?
– Azt.
– Az az Akarón. Tüstént elküldjük. Csak még egy kér­dés: a jobb keze nem változott?
– Nem… Miért?
– Semmi. Ellenkező esetben meg kellene változtatnunk a kalsztert. Rögtön megkapja, uram.
– Köszönöm – búcsúztam és letettem a kagylót. Hu­szonhatezer, vajon mennyi az? Fogalmam sem volt róla. Valami felzümmögött. A rádió ? A telefon volt. Felvettem a kagylót.
– Bregg?
– Igen – válaszoltam. A szívem egy nagyot dobbant. Fel­ismertem a lány hangját. – Honnan tudtad, hogy hol va­gyok? – firtattam, mert csak késlekedve szólalt meg.
– Az Infortól. Bregg… Hal… Ide figyelj, csak meg akartam magyarázni…
– Nincs mit magyarázni, Nais.
– Érzem, haragszol. De értsd meg…
– Nem haragszom.
– Hal, igazán. Gyere el ma hozzám. Eljössz?
– Nem, Nais, kérlek, mondd meg nekem… mennyit ér húsz-egynéhányezer it.
– Hogyhogy mennyit? Hal… El kell jönnöd.
– No… Meddig lehet abból élni?
– Ameddig akarsz, hiszen az élet semmibe sem kerül. De hagyjuk ezt. Hal, ha kedved volna…
– Várj. Hány itet költesz havonta?
– Az változik. Néha húszat, néha ötöt, esetleg semmit.
– Aha, köszönöm.
– Hal! Hallgass meg!
– Hallgatlak.
– Ne fejezzük be ezt így…
– Semmit sem fejezünk be – tiltakoztam –, mert semmi sem kezdődött el. Köszönet mindenért, Nais.
Letettem a kagylót. Az élet semmibe sem kerül? Pillanat­nyilag ez érdekelt legjobban. Vajon ez annyit jelent, hogy egyes dolgok, egyes szolgáltatások ingyen vannak?
Ismét megszólalt a telefon.
– Itt Bregg.
– Itt a porta. Bregg úr, az Omnilox kalsztert küldött ön­nek. Feljuttatom.
– Köszönöm… halló!
– Tessék?
– A szobáért fizetni kell?
– Nem, uram.
– Egy fillért sem?
– Egy fillért sem, uram.
– És… van a szállodának étterme?
– Igenis, négy étterme van. A reggelit a szobájába óhajt­
ja, uram?
– Jó, és… az ételért fizetni kell?
– Nem, uram. A kalszter már fönn van önnél. A reggeli is azonnal ott lesz.
A robot letette a telefont, mielőtt megkérdezhettem volna, hol keressem a kalsztert. Halvány fogalmam sem volt róla, milyen lehet. Felemelkedtem az íróasztal mellől, amely, amint elhagytam, nyomban összezsugorodott és el­tűnt. Az ajtó mellett, a falból kibúvó polcot fedeztem fel, amelyen átlátszó műanyagba burkolt, kis cigarettatárcához hasonló, lapos tárgy hevert. Az egyik oldalán kis ablakok sorakoztak s az 1100, 1000 szám látszott bennük. Alul egyessel és nullával jelölt két kis gomb volt. Meglepődve meredtem rá, míg csak hirtelen meg nem értettem, hogy az ötezres összeget a kettes számrendszerrel számlázták. Meg­nyomtam az egyest, és apró műanyag háromszög hullott a markomba; a háromszögre az egyes számjegy volt nyom­tatva. Pénzjegynyomda volt ez, amellyel a kis ablakokban jelzett mértékig lehetett pénzt verni – a felső szám egy egy­séggel csökkent.
Már felöltözve indulófélben voltam, amikor eszembe ju­tott az Adapt. Telefonon megmagyaráztam, hogy elkerül­tem az emberüket a Terminálon.
– Már aggódtunk önért – felelte egy női hang –, de reg­gel megtudtuk, hogy az Alcaronban szállt meg.
Tudták, hol vagyok. Akkor hát miért nem találtak meg a pályaudvaron? Alighanem szándékosan: azt akarták, hogy bolyongjak, és megértsem, mennyire helytelen volt "zendülésem" a Lunán.
– Kitűnő a hírszolgálatuk – válaszoltam udvariasan. – Egyelőre megtekintem a várost. Később majd jelentke­zem önöknél.
Kifordultam a szobából; az ezüstös, mozgó folyosók, a falakat is beleértve, siklottak – ez újdonság volt számomra. Mozgólépcsőn ereszkedtem lefelé, az egymást követő eme­leteken bárokat hagytam cl, az egyik zöld volt, mintha víz borította volna; minden emeletnek megvolt a maga ural­kodó színe, ezüst, arany, és ez már kissé bántotta a szeme­met. Alig egy nap elteltével! Érdekes, hogy nekik tetszett. Különös ízlésre vallott. De eszembe jutott a Terminál éj­szakai látványa.
Be kell rendezkednem egy kicsit, ezzel az elhatározással léptem ki az utcára. Borús nap volt, de a világos felhők magasan szálltak, és a nap időnként áthatolt rajtuk. A körút közepén kettős sávban sudár pálmák sorakoztak, leveleik rózsaszín nyelvekre emlékeztettek; csak most pillantottam meg a város látképét. Az épületek elkülönült szigetekként meredeztek, és csak ritkán tört az ég felé egy-egy hihetetle­nül magas felhőkarcoló, folyékony építőanyag megder­medt sugaraként. Magasságuk bizonyára meghaladta a ki­lométert. Tudtam – valaki még a Lunán szólt róla –, hogy ilyeneket már nem építenek, és a magasba törő irányzat ép­pen megalkotásuk után múlt ki természetes halállal. Egy építészeti korszak emlékei voltak, és csupán karcsúságuk­kal enyhített óriási méreteik tetszhettek a szemnek. Sötét­barna és arany, fehér és fekete, keresztbe csíkozott, néha ezüst színű csövekként hatottak, amelyek a felhők megtá­masztására, vagy lelövésére szolgáltak; az épületekből ki­nyúló és a mennyboltra kirajzolódó leszállóhelyek csővázas tartóíveikkel könyvespolcokra emlékeztettek.
Összehasonlíthatatlanul szebbek voltak az új, ablaktalan házak, amelyeknek minden falát díszíteni lehetett. Az egész város óriási szépművészeti kiállításnak látszott, színek és formák remekművének. Nem mondhatnám, hogy minden tetszett, ami ezeket a húsz-harminc emeletes tömböket dí­szítette, de százötven éves fickó létemre talán nem voltam túlságosan tartózkodó. Legszebbnek a kertekkel átszelt há­zakat találtam lehet, hogy pálmaházak voltak –, mert azáltal, hogy az épületet középen kettévágták, és mintegy légpárnára helyezték (a magaslati kertek falai üvegből ké­szültek), mindez könnyedén hatott, a kellemesen szabályta­lan, zilált növényzet sávjai pedig belehasítottak az épít­ménybe.
A bulváron a húsos pálmák mentén – ezeket különösen utáltam – a fekete autók két folyama hömpölygött. Azt már tudtam, hogy ezeket suhanóknak nevezik. A házak fölött más, röpködő gépek tünedeztek fel, nem voltak sem heli­kopterek, sem repülőgépek, mindkét végükön kihegyezett ceruzára hasonlítottak.
A járdákon akadt néhány járókelő, de nem annyi, mint egy száz év előtti városban. A forgalmat jelentősen elosztották, különösen a gyalogosokét, talán azáltal, hogy meg­sokszorozták a szinteket, hiszen az elénk táruló város alatt további mélyebb, föld alatti emeletek terültek el, utcákkal, terekkel, áruházakkal – a sarki Infor éppen tudtomra adta, hogy vásárolni legjobban a Serean szinten lehet. Remek In­for volt, vagy talán én már jobban fejeztem ki magam, min­denesetre a markomba nyomott egy műanyag könyvecs­két, négy összehajtogatható oldalán a városi közlekedés térképeivel. Ha valahová el akartam jutni, megérintettem az utca, a szint, vagy a tér ezüsttel kinyomtatott nevét, és a térképen egyszeriben kigyulladt az útvonal a szükséges át­szállóhelyekkel. Utazhattam suhanóval is. Vagy raszttal. Végül – gyalogszerrel; ezért volt négy térkép. Arra azon­ban már rájöttem, hogy a gyalogos bolyongás (még a moz­gó járdákkal és lépcsőkkel is) gyakran hosszú órákig tart.
A Serean valószínűleg a harmadik szint volt. És ismét meghökkentett a város látványa: amint kiléptem az alagút­ból, föld alatti világ helyett szabad ég alatti, verőfényes ut­cára kerültem, a tér közepén olasz fenyők magasodtak az ég felé, a távolban csíkos felhőkarcolók kéklettek, a túlsó oldalon pedig a kis medence mögött, amelyben tarka vízi­kerékpárokon gyerekek fröcskölődtek, pálmák zöld sávjaival átszelt hófehér toronyház meredezett; furcsa kupolája üvegként csillogott. Sajnáltam, hogy senkitől sem kérdez­hetem meg a rejtély megoldását, amikor váratlanul eszem­be jutott – helyesebben a gyomrom figyelmeztetett rá –, hogy még nem reggeliztem, ugyanis teljességgel elfelejtet­tem, hogy az ételt szállodai szobámba rendeltem, és felke­rekedtem, anélkül, hogy megvártam volna. Lehetséges, hogy a portán levő robot összekavarta a dolgot.
Nosza egy Inforhoz; előzetes tájékozódás nélkül most már semminek sem vágtam neki, egyébként az Infor suhanót is tudott rendelni, de erre egyelőre még nem mertem megkérni, mert nem tudtam, hogyan kell beszállni, no meg mit kell azután tenni; az időmből azonban mindenre fu­totta. A vendéglőben csak egy pillantást vetettem az étlapra, s máris meggyőződtem róla, hogy ez számomra kínaiul van, és eltökélten reggelit rendeltem: közönséges reggelit.
– Ozot legyen, krcsz vagy herma? Ha a pincér ember lett volna, rávágom, hozzon, amit akar, de érzéketlen robot volt.
– Kávé nincsen?… – érdeklődtem aggódva.
– Van. Kresz, ozot vagy herma?
– Kávé és az a… no, az, ami legjobban illik a kávéhoz, az az izé…
– Ozot – felelte és távozott.
Sikerült.
Nyilván minden elő volt készítve, mert tüstént visszatért egy annyira megrakott tálcával, hogy rossz tréfára gyana­kodtam. De a látvány rádöbbentett, hogy a tegnap fogyasz­tott bonszon és a híres bryten kívül megérkezésem óta egy falatot sem nyeltem.
Az egyetlen dolog, ami valamihez is hasonlított, a jól megfőzött szurokra emlékeztető kávé volt. Bizonyos, hogy az apró, csepp formájú kék hab nem tehéntől származott. Sajnáltam, hogy nem leshetek meg valakit, aki tudja, mi­ként kell mindezt fogyasztani, de a reggelizés ideje nyilván már elmúlt, mert egyedül étkeztem. A sarló alakú tányérkákon füstölgő pépből mintha gyufafejek meredeztek volna, a közepébe pedig talán sült almát raktak; természetesen nem volt az alma, sem gyufafej; amit pedig zabpehelynek néztem, kanalam érintésére nőni kezdett. Mindent felfal­tam, mert mint kiderült, farkaséhes voltam, és így csak ké­sőbb kezdtem vágyódni péksüteményre (amelynek nyomát sem láttam). Elmélkedésem közben megjelent a robot, és kissé távolabb várakozott.
– Mivel tartozom? – kérdeztem.
– Köszönöm, semmivel – válaszolta. Inkább berendezési tárgyhoz, mintsem bábuhoz hasonlított. Egyetlen kerek kristályszeme volt. Valami mozgott a belsejében, de nem tudtam rászánni magam, hogy bepillantsak a hasába. Még borravalót sem adhattam. Nem tudtam, megérti-e, ha újsá­got kérek tőle, talán már nincs is újság, így hát felkerekedtem, hogy bevásároljak. Először azonban egy utazási iro­dára bukkantam – ez felizgatott. Nosza, beléptem.
A smaragdoszlopos, tágas ezüst terem (kezdtem torkig lenni ezekkel a színekkel) szinte néptelen volt. Homályos ablaküvegek, a Colorado völgyének, az Archimédész krá­terének, a Dejmosz szirtjeinek, Palm Beachnek, Floridának óriási, tarka fényképeit úgy készítették, hogy térbelileg ha­tottak, sőt a tenger hullámai mozogtak, mintha nem fény­képeket, hanem igazi térre nyíló ablakokat nézegettünk volna. A FÖLD feliratú ablakhoz léptem.
Természetesen robot fogadott. Ezúttal aranyozott auto­mata. Helyesebben arannyal behintett robot.
– Mivel szolgálhatunk? – érdeklődött. Hangja mélyen zengett. Behunyt szemmel megesküdtem volna, hogy tag­baszakadt, sötét hajú férfi beszél.
– Valami kezdetlegesre vágyom – kezdtem. – Éppen egy hosszú, nagyon hosszú utazásról tértem vissza. Nem kívá­nok túlzott kényelmet. Nyugalmat, vizet, fákat, esetleg he­gyeket óhajtok. Primitív legyen, úgy, mint a régi időkben. Mint száz évvel ezelőtt. Akad ilyesmi?
– Ha így kívánja, uram, kell, hogy akadjon. A Sziklás Hegység, Fort Plum. Mallorca. Az Antillák.
– Közelebb – biztattam. – Úgy… ezer kilométeres kör­zetben. Nos?
– Klavestra.
– Az hol van?
Megfigyeltem már, hogy robotokkal nagyszerűen megy a beszélgetés, mert az égvilágon semmin sem csodálkoz­nak. Erre nem voltak képesek. Rendkívül okos elgondolás.
– Régi, hegyi település a Csendes-óceán közelében. Csaknem négyszáz éve elhagyott bányák. Érdekes kirándulás föld alatti vágatokba. Jó összeköttetés ulderekkel és suhanókkal. Üdülők orvosi felügyelettel, bérelhető kertes villák, úszómedencék, szabályozott időjárás, irodánk helyi kirendeltsége különféle szórakozásokat szervez, kirándulásokat, játékokat, összejöveteleket. A helyszínen – reál, műt és sztereón.
– Igen, ez nekem való hely – bólintottam. – Kertes villa. És víz legyen, úszómedence, igaz?
– Természetesen, uram. Úszómedence ugródeszkákkal, vannak ott mesterséges tavak is, víz alatti barlangokkal, re­mekül felszerelt hely békaemberek számára, víz alatti elő­adások…
– Vigye kánya az előadásokat. Mibe kerül?
– Százhúsz it havonta. De ha valakivel közösen bérli, csak negyven.
– Közösen?
– A villák nagyon tágasak, uram. Tizenkettőtől tizen­nyolc helyiségig… automatikus kiszolgálás, a konyha helyben, tetszés szerint helyi vagy egzotikus…
– Igen, talán valóban… jó… A nevem Bregg. Kive­szem. Hogy hívják azt a helyet? Klavestra? Most fizessek?
– Ahogy óhajtja, uram.
Átnyújtottam a kalsztert.
Kiderült, amiről eddig nem tudtam, hogy csak én kezel­hetem, de a robot természetesen nem lepődött meg tudat­lanságomon. Egyre jobban megszerettem a robotokat. Megmutatta, mit kell tennem, hogy középről csak egy zse­ton hulljon ki a rányomtatott számmal. Ugyanennyivel csökkent a számlám egyenlegét mutató szám a felső kis ablakokban.
– Mikor utazhatom oda?
– Tetszése szerint, bármelyik pillanatban.
– De, de… kivel osszam meg azt a villát?
– Marger úrral és feleségével.
– Megtudhatnám, ők kicsodák?
– Csak annyit mondhatok, hogy fiatal házaspár.
– Hm, nem fogom zavarni őket?
– Nem, hiszen a villa földszintje kiadó, az emelet csakis az öné lesz.
– Jó. Hogyan jutok el oda?
– Legjobban ulderrel.
– Hogyan csináljam?
– Uldert küldök önért, uram, azon a napon és abban az órában, amelyet megjelöl.
– Majd telefonálok a szállodámból, lehet?
– Kérem. A bér attól a perctől számít, amikor elfoglalja a villát.
Amikor távoztam, már halványan kirajzolódott a ter­vem. Könyveket és némi sportfelszerelést vásárolok. Leg­fontosabbak mégis a könyvek. Szakfolyóiratokra is elő kell fizetnem. Szociológia, fizika érdekel. Bizonyára rengeteget haladtak ez alatt a több mint száz év alatt. Igaz, ruhát is kell vennem.
De valami megint csak keresztezte számításomat. A sarkon túl, alig hittem a szememnek, gépkocsit pillantottam meg. Igazi autót. Talán nem egészen olyat, mint amilyenre emlékeztem – a karosszéria erősen szögletes volt. De mégiscsak igazi gépkocsit, gumikkal, ajtókkal, kormánykerék­kel – és mögötte még több sorakozott. A hatalmas kirakati üvegen óriási betűk hirdették: RÉGISÉGKERESKEDÉS. Beléptem. A tulajdonos vagy eladó, ember volt.
"Kár" – villant át agyamon.
– Eladók a gépkocsik?
– Természetesen, milyet óhajt, uram?
– Mibe kerülnek?
– Negyventől nyolcszáz itig.
"Jó borsos árak – fordult meg fejemben. – No, de a régiségeket meg kell fizetni".
– Használhatók? – érdeklődtem.
– Természetesen. Nem mindenütt, ez igaz, mert vannak tiltott helyek, általában azonban használhatók.
– És hogy állunk az üzemanyaggal? – érdeklődtem óva­tosan, mert fogalmam sem volt róla, mi rejlik a motorház­ban.
– Azzal nem lesz baj, egyetlen töltés elég az autó teljes élettartamára. Beleértve természetesen a parasztátokat.. – Jó – hagytam rá. – Erős, tartós gépet szeretnék. A nagyság nem fontos, csak gyors legyen.
– Akkor ajánlanám önnek ezt a Giabilét, vagy azt a modellt…
Bevezetett a tágas terem mélyébe, a gépkocsik menten, amelyek úgy csillogtak, mintha vadonatújak lettek volna.
– Persze – folytatta az eladó –, a suhanókkal nem veheti fel a versenyt, no de az autó ma már nem közlekedési eszköz…
"Hát micsoda?" – már a nyelvem hegyén volt a kérdés, de hallgattam.
– Rendben… – jelentettem ki –, mibe kerül ez a kocsi? – mutattam egy halványkék csukott kocsira, amelynek mé­lyen süllyesztett fényszórói ezüstösen csillogtak.
– Négyszáznyolcvan it.
– De Klavestrában volna rá szükségem – aggodalmas­kodtam. – Ott béreltem villát. A pontos címet megadhatja az utazási iroda, itt, ebben az utcában.
– Nagyszerű, uram. Elküldhetem ulderrel; semmibe se kerül.
– Igazán? Magam is ulderrel utazom oda…
– Akkor hát tessék csak közölni az időpontot, odaszállít­juk az ön ulderjéhez, az lesz a legegyszerűbb. Ha csak ön nem kívánja, hogy…
– Nem, nem. Lehet úgy, ahogy ön javasolja.
Kifizettem az autót – már egészen ügyesen kezeltem a kalsztert –, és kifordultam a lakk– és gumiszagú régiségke­reskedésből. Kéjesen szívtam be ezt az illatot.
A ruhabeszerzés a lehető legrosszabbul ütött ki. Szinte semmi sem volt abból, amit ismertem. Egyébként fény de­rült a "Fürdőköpenyek" feliratú szállodai szekrény rejté­lyes palackjainak titkára. Nemcsak a fürdőköpeny, hanem a ruha, a harisnya, a szvetter, a fehérnemű – minden ráfröcsköléssel készült. Megértettem, hogy ez érdekes lehet a nők számára, mert néhány, sőt, több tucatnyi palack segítségé­vel, amelyeknek kilövellt folyadéka nyomban sima vagy ér­des szövetként dermedt meg, akárcsak a bársony, prém, vagy ruganyos fém – minden esetben új kreációt alkothat­tak egyetlen alkalomra. Természetesen nem minden nő vé­gezte ezt egyedül, voltak különleges plasztáló szalonok (te­hát ezzel foglalkozott Nais!), de az eljárás következménye, a testhez simuló divat, nem nagyon tetszett nekem. Felesle­ges fáradságnak éreztem, hogy fröcskölő palackok segítsé­gével öltözködnek.
Akadt némi készáru, de az meg nem illett rám; még a legnagyobb is vagy négy számmal kisebb volt, mint az én méretem. Végül rászántam magam a palack-fehérneműre, mert láttam, hogy az ingem már nem soká bírja. Persze el­hozhattam volna maradék holmimat a Prométheuszról, de ott sem voltak öltönyeim, sem fehér ingeim, hiszen ezekkel nem sokat kezdhet az ember a fomalhauti csillagkép kör­nyékén. Vettem tehát még néhány pár vászonnadrágot, kerti munkához, mert csak ezeknek volt viszonylag széles és hosszabbítható szára; mindezért összesen egy itet fizet­tem, ennyibe kerültek a nadrágok. A többit ingyen adták. A kiválasztott holmit a szállodába küldettem, és puszta kí­váncsiságból engedtem, hogy rábeszéljenek egy divatsza­lonra. Festőművész képű fickó fogadott, tetőtől talpig vé­gignézett, egyetértett velem abban, hogy lehetőleg bő dol­gokat kell viselnem; megfigyeltem, hogy nem volt tőlem elragadtatva. Én se tőle. Néhány szvetterben maradtunk, amelyeket azon nyomban elkészített. Felemelt karral ácsorogtam, ő pedig egyszerre négy palackkal sürgölődött kö­rülöttem. A habfehér folyadék szinte tüstént megdermedt a levegőben. Így különböző színű szvetterek alakultak ki, az egyiknek fekete alapon vörös csíkja volt a mellrészen. Úgy vettem észre, hogy legnehezebb a gallér és az ujj befejezése. Ehhez valóban gyakorlat kellett.
Ezzel az ingyenes élménnyel gazdagabban, újra a déli ve­rőfényben fürdő utcán találtam magam. Valamivel keve­sebb suhanó mutatkozott, de nőtt a háztetők fölött a szivar alakú gépek száma. Hatalmas tömeg hömpölygőit a moz­gólépcsőkön az alacsonyabb szintek felé, mindenki igyeke­zett, csak nekem nem volt sietős a dolgom. Vagy egy óra hosszat napoztam egy rododendron alatt, amelyen megvas­tagodott kéreg foglalta el az elhalt levelek helyét, majd visszatértem a szállodába. Az előcsarnokban kaptam borot­vakészüléket: amikor a fürdőszobában nekiláttam a borot­válkozásnak, észrevettem, hogy egy kissé le kell hajolnom a tükörhöz, noha emlékeztem rá, hogy előzőleg kiegyene­sedve pillanthattam belé. A különbség csekély volt, de már ingem levételekor furcsa dolgot fedeztem fel: rövidebbé vált. Teljességgel úgy, mintha összement volna. Most figyelmesebben szemügyre vettem. Sem a gallér, sem az uj­jak nem változtak. Kiterítettem az asztalon. Pontosan olyan volt, mint korábban és mégis, amikor felöltöttem, alig ért derékon alul. Én változtam, nem az ing. Megnőt­tem.
A képtelen gondolat szeget ütött a fejemben. Felhívtam a szállodai Infort, és egy kozmikus gyógyászattal foglalkozó szakorvos címét kértem. Amíg lehetett, kerültem az Adaptot. Rövid hallgatás után – úgy rémlett, mintha a tájé­koztató automata habozott volna – meghallottam a címet. Az orvos ugyanabban az utcában, néhány háztömbbel odébb lakott. Felkerestem. Egy robot a tágas, elsötétített szobába vezetett. Rajtam kívül nem volt ott senki.
Kisvártatva megjelent az orvos. Mintha csak az apám dolgozószobájában levő családi fényképből lépett volna ki. Alacsony volt, de nem apró, fehér hajú, rövid ősz szakállt és aranykeretes szemüveget viselt – megérkezésem óta ez volt az első pápaszem, amelyet emberi arcon láttam. Dok­tor Juffonnak hívták.
– Hal Bregg? – üdvözölt. – Ön az?
– Én.
Szótlanul meredt rám egy hosszú pillanatig.
– Mi a panasza, uram?
– Voltaképpen semmi, doktor úr, csak… – Beszámol­tam furcsa megfigyeléseimről.
Némán kitárta előttem az ajtót. Beléptem a kis dolgozószobába.
– Kérem, vetkőzzék le.
– Egészen? – kérdeztem, amikor már csak a nadrág volt rajtam.
– Igen.
Anyaszült meztelenül vett szemügyre.
– Ma már nincsenek ilyen férfiak – dörmögte mintegy önmagának. Megvizsgálta a szívverésemet, mellemre szo­rítva a hideg hallgatót. "És ezer év múlva is ugyanígy lesz" – fordult meg fejemben, és ez a gondolat némi örömet szer­zett. Megmérte termetemet, majd megkért, hogy feküdjem le. Gondosan megnézte jobb kulcscsontom alatt a sebhe­lyet, de nem szólt semmit. Csaknem egy óra hosszat vizs­gált.
Reflexeim, tüdőm befogadóképessége, elektrokardiogram, mindez sorra került. Amikor felöltöztem, kis fekete íróasztala mellé telepedett. Keresett valamit, a kihúzott fiók csikorgott. Az ember közelében kísértetiesen mozgó bútorok után, nagyon megtetszett ez a régi íróasztal.
– Hány éves?
Megmagyaráztam a dolgot.
– Szervezete harminc-egynéhány éves férfi állapotának felel meg – jelentette ki. – Hibernált?
– Igen.
– Sokáig?
– Egy évig.
– Miért?
– Fokozott sebességgel tértünk vissza. Vízbe kellett fe­küdnünk. Rázkódás elleni védelem, tudja, doktor úr. így hát, mivel nehéz dolog egy évig vízben feküdni és figyel­ni…
– Természetesen. Azt hittem, hogy hosszabban hiber­nált. Azt az évet nyugodtan leszámíthatja. Nem negyven­éves, hanem harminckilenc.
– És… Az a dolog?
– Semmiség, Bregg. Mennyi is volt?
– A gyorsulásunk? Két g.
– Nos, hát. Azt hitte, hogy nő, ugye? Nem. Nem növek­szik. Egyszerűen a csigolya közti korongok. Tudja, mi az?
– Tudom, porcok a gerincoszlopban…
– Pontosan. Most tágulnak, mert ön kikerült a prés alól. Milyen magas ön?
– Amikor elrepültem… százkilencvenhét voltam.
– És azután?
– Nem tudom. Nem mértem magam; más bajunk is volt, tudja, uram.
– Most két méter kettő.
– Szép dolog – csóváltam a fejem –, és ez folytatódik?
– Nem. Valószínűleg ennyi az egész… Hogy érzi magát?
– Jól.
– Mindent nagyon könnyűnek érez, igaz?
– Most már egyre kevésbé. Az Adaptban, a Lunán, piru­lákat adtak, hogy csökkentsék izmaink feszültségét.
– Degravitálták magukat?
– Igen, az első három napban. Úgy mondták, hogy ennyi év után ez kevés, másrészt azonban mindazok után nem akartak még tovább bezárva tartani bennünket…
– Milyen a közérzete ?
– Nos… – haboztam – időnként… az a benyomásom, hogy városba szállított Neander-völgyi ősember va­gyok…
– Mik a tervei?
Elmondtam neki a villát.
– Talán nem is a legrosszabb ötlet – állapította meg –, de…
– Az Adapt jobb volna?…
– Azt nem mondom. Ön… Én emlékezem önre, tud­ja-e?
– Hát az hogyan lehetséges? Hiszen, ön még…
– Nem. De hallottam önről. az édesapámtól. Tizenkét éves voltam akkor.
– Hohó! Bizonyára évekkel az elindulásunk után? – cso­dálkoztam. – És még emlékeztek ránk? Furcsa.
– Nem tartom annak. Inkább az furcsa, hogy elfelejtet­ték önöket. Hiszen ön tudta, milyen lesz a visszatérésük, habár természetesen nem képzelhette el.
– Tudtam.
– Ki irányította önt hozzám?
– Senki. Azaz… A szállodai Infor. Miért?…
– Mulatságos – jegyezte meg. – Én voltaképpen nem va­gyok orvos, tudja-e?
– Hogyhogy…
– Negyven éve nem folytatok gyakorlatot. A kozmikus orvostudomány történetével foglalkozom, mert az már történelem, Bregg, és az Adapton kívül a szakembereknek már nincs dolguk.
– Bocsánat, nem tudtam…
– Ugyan. Inkább én kell, hogy hálás legyek önnek. Ön élő bizonyíték Millmann iskolájának téziseivel szemben, amelyek szerint a megnövekedett nyomás károsan hat a szervezetre. Még a bal szívkamrája sem nagyobbodott meg, tágulásnak nyoma sincs… és remek a szíve. Tud róla?
– Tudok.
– Mint orvosnak, voltaképpen nincs több mondaniva­lóm, Bregg, de azontúl… – tétovázott.
– Nos?
– Hogyan igazodik el a mi… mostani életünkben?
– Bizonytalanul.
– Önnek fehér a haja, Bregg.
– Jelent az valamit?
– Igen. A fehér haj az öregség jele. Már senki sem őszül, Bregg, nyolcvanadik éve előtt, és még az is ritkán esik meg.
Ráeszméltem, hogy ez igaz: jóformán nem láttam öreg­embert.
– Miért? – érdeklődtem.
– Megfelelő készítmények, orvosságok meggátolják az őszülést. A haj eredeti színe is visszaadható, noha ez kissé bonyolultabb.
– No, jó… – hagytam rá –, de miért mondja ezt nekem?
Észrevettem, hogy habozik.
– A nők, Bregg – bökte ki.
Összerezzentem.
– Ez annyit jelent, hogy aggastyánnak látszom?
– Aggastyánnak… nem, inkább atlétának… csakhogy nem sétálgathat meztelenül. Különösen, ha ül, olyannak látszik… szóval, egy átlagember megfiatalított öregnek nézi önt. Mintha megfiatalító, hormon… stb. kezelés után volna.
– Nos, hiába – feleltem. Nem tudom, nyugodt tekintete alatt miért éreztem magam ilyen pokolian. Levette szemüvegét, és az asztalra tette. Világoskék szeme kissé könnye­zett.
– Ön sok mindent nem ért, Bregg. Ha élete végéig reme­teséget vállalna, akkor az ön "nos, hiábá"-ja talán helyén­való volna, de… ez a társadalom, amelybe ön visszatért, nem lelkesedik azért, amiért ön az életénél is többet adott.
– Ne beszéljen így, doktor úr.
– Ami a szívemen, az a számon. Feláldozni az életét, nos? Az emberek megtették ezt évszázadok óta… De oda­adni minden barátunkat, szülőnket, rokonunkat, ismerő­sünket, a nőket… hiszen ön feláldozta őket, Bregg!
– Doktor úr… – a hang alig hatolt át elszoruló torko­mon. Rákönyököltem az íróasztalra.
– Maroknyi szakemberen kívül ez senkit sem érdekel, Bregg. Tud róla?
– Igen. Megmondták a Lunán, az ottani Adapton… Csak… kíméletesebben fejezték ki. Hallgattunk egy kis ideig.
– Ez a társadalom, amelybe ön visszatért, szilárd. Nyu­godtan él. Érti? Az űrhajózás korai szakaszának romanti­kája elmúlt. Kolumbusz történetéhez hasonlíthatnánk. Az ő vállalkozása rendkívüli dolog volt, de kétszáz évvel utá­na kit érdekeltek a vitorláshajók kapitányai? Az ön vissza­téréséről kétsoros hírt közöltek a reálban.
– Doktor úr, hiszen ennek nincsen jelentősége – tilta­koztam. Részvéte lassacskán jobban bosszantott, mint má­sok közömbössége. De ezt nem árulhattam el.
– De van, Bregg, noha ön ezt nem akarja tudomásul venni. Ha ön valaki más volna, hallgatnék, de önt megilleti az igazság. Ön egyedül van. Az ember nem élhet magányo­san. Az ön érdeklődési köre, az, amivel visszatért, sziget a tudatlanság tengerében. Kétlem, hogy akadnának-e sokan, akik hajlandók meghallgatni az ön mondanivalóját. Én kö­zéjük tartozom, de én nyolcvankilenc éves vagyok…
– Nincs mondanivalóm – tiltakoztam hevesen. – Min­denesetre nincs semmi világrengető történetem. Nem fe­deztünk fel semmiféle galaktikus civilizációt, különben is csak pilóta voltam. Vezettem az űrhajót. Valakinek meg kellett tennie.
– Igen? – suttogta és felvonta fehér szemöldökét. Látszólag uralkodtam magamon, de elhagyott a béketű­rés.
– Igen! Ezerszer is igen! És ez a közömbösség, most… ha már tudni akarja… csak azok miatt érint, akik ott maradtak…
– Ki maradt ott? – kérdezte, és szeme se rebbent. Lehiggadtam.
– Sokan. Arder, Venturi, Ennesson. Doktor úr, mi­ért…
– Nemcsak kíváncsiságból kérdezősködöm. Ez… higgye el, én sem szeretem a nagy szavakat… mintha a ma­gam fiatalsága lett volna. Maguk miatt szenteltem magam ennek a tudománynak. Egyformán használhatatlanok va­gyunk. Természetesen joga van hozzá, hogy ne ismerje el. Nem erőltetem, de szeretném tudni, mi történt Arderrel.
– Nem tudjuk pontosan – feleltem. Egyszerre minden közömbössé vált számomra. Végül is miért ne beszéltem volna? Rámeredtem az íróasztal megrepedezett, fekete fé­nyezésére. Sohasem hittem volna, hogy ez majd így lesz.
– Két szondát vezettünk az Arktur felett. Megszakadt köztünk az összeköttetés, nem bírtam megtalálni. Az ő rá­diója hallgatott, az enyém működött. Amikor kifogyóban volt az oxigénem, visszatértem.
– Várt rá?
– Igen. Azaz… keringtem az Arktur körül. Hat napig. Pontosan százötvenhat óráig.
– Egyedül?
– Igen. Pechem volt, mert az Arkturon új foltok kelet­keztek, és teljesen megszűnt az összeköttetésem a Promé­theusszal. Az űrhajómmal. Távközlési zavarok támadtak. Egyedül, rádió nélkül nem térhetett vissza. Mármint Ar­der. Mert a szondákon az irányító teleran a rádióval van összekapcsolva. Nélkülem nem térhetett vissza, és nem is tért vissza. Gimma hívogatott. Igaza volt, mert hogy agyonüssem az időt, később kiszámítottam, mennyi esélyem volt rá, hogy megtaláljam a keresőn, radarral… már nem emlékszem pontosan, de körülbelül egy a trillióhoz. Remélem, hogy azt csinálta, amit Arne Ennesson.
– Mit tett Arne Ennesson?
– Elvesztette a nyaláb fokalizációját. Gyengülni kezdett a vonóereje. Maradhatott volna a pályáján, mit tudom én, még egy napig, dugóhúzóvonalban keringhetett volna, míg végül rá nem esik az Arkturra, hát inkább belevetette magát a napfáklyába. Szinte a szemem láttára égett el.
– Önön kívül hányan voltak pilóták?
– A Prométheuszon öten.
– Hányan tértek vissza?
– Olaf Staave és én. Tudom, mit gondol, doktor úr… hogy ez hősiesség. Én is így véltem egykor, amikor efféle férfiakról olvastam. Ez nem igaz, érti, uram? Ha tehettem volna, cserbenhagyom ezt az Ardert, és visszatérek, de nem bírtam. Ő sem tért volna vissza, egyik sem. Gimma sem…
– Miért… kapálózik ennyire ez ellen? – kérdezte hal­kan.
– Mert különbség van hősiesség és kényszerűség között. Úgy cselekedtem, ahogy mindenki cselekedett volna. Dok­tor úr, ahhoz, hogy valaki ezt megértse, ott kell lennie. Az ember folyékony kis buborék. Elég, ha defokalizálódik a léglökés, vagy megszűnik a mező mágnesessége, vibráció kezdődik, és egy pillanat alatt megalvad a vér. Tessék jól figyelni, nem beszélek külső okokról, például a meteorok­ról, csupán a meghibásodások következményeiről. Elegen­dő a legkisebb disznóság, egy kiégett kis drót a távközlő készülékben… és kész. Ha ilyen körülmények között még az emberek is csődöt mondanának, az expedíciók kész ön­gyilkosságok volnának, érti, uram? – egy másodpercre le­hunytam a szememet. – Doktor úr, most nem repülnek? Hogyan lehetséges ez?
– Ön vállalná?
– Nem.
– Miért?
– Megmondom. Egyikünk sem repülne, ha tudná, hogy mi van ott. De senki sem tudja. Senki, aki nem járt ott. Ha­lálra rémült, kétségbeesett nyájhoz hasonlítottunk.
– Hogyan egyezteti ezt össze az előbbiekkel?
– Nem egyeztetem össze, így volt. Féltünk. Doktor úr, én, miközben Arderre vártam, és a körül a nap körül ke­ringtem, különböző személyeket találtam ki magamnak, és társalogtam velük, beszéltem a magam és az ő nevükben, és a vége felé elhittem, hogy velem vannak. Mindenki úgy mentette a bőrét, ahogy bírta. Gondolja el, doktor úr. Itt ülök ön előtt, kibéreltem egy villát, megvettem egy régi autót, tanulni akarok, olvasni, úszni, de mindaz bennem van. Bennem van az a tér, az a csend, és ahogy Venturi se­gítségért kiáltott, én pedig ahelyett, hogy megmentettem volna, teljes erővel visszafelé kapcsoltam!
– Miért?
– A Prométheuszt vezettem; meghibásodott az atom­máglyája. Mindannyiunkat felrobbanthatott volna. Nem hullott szét; vagyis nem robbantott volna fel bennünket. Talán még kihúzhattuk volna Venturit, de nem volt jogom kockáztatni. Akkor, Arder esetében, fordítva volt. Én meg akartam menteni, és Gimma hívott, mert attól tartott, hogy mind a ketten elpusztulunk.
– Bregg… Mondja meg nekem, mit vártak maguk tő­lünk? A Földtől?
– Fogalmam sincs róla. Sohasem gondolkodtam ezen. Mintha valaki a túlvilágról, vagy a paradicsomról azt mondta volna, hogy lesz, de senki sem tudta elképzelni. Doktor úr… elég. Hagyjuk abba. Egy dolgot szeretnék megkérdezni. Hogyan állunk azzal a… betrizálással?
– Mit tud róla?
Elmondtam. De egy szót sem szóltam arról, milyen kö­rülmények között és kitől szereztem ismereteimet.
– Igen – bólintott. – Többé-kevésbé… az átlagos elképzelés szerint így van.
– És én?…
– A törvény magukkal kivételt tesz, mert felnőttek betrizálása károsan hatna az egészségükre, sőt, veszedelmes. Azonkívül úgy vélik, szerintem helyesen, hogy maguk kiállták… az erkölcsi tűzpróbát. Egyébként pedig… keve­sen vannak.
– Doktor úr, még valami. Ön nőkről beszélt. Miért emlí­tette őket? De talán túlságosan lefoglalom az idejét?
– Nem. Nem foglalja le. Hogy miért említettem ? Kikhez tartozhatik az ember, Bregg? Szülőkhöz. Gyermekekhez. Barátokhoz. Nőkhöz. Szülei, gyermekei önnek nincsenek. Barátai nem lehetnek.
– Miért?
– Nem az ön társaira gondolok, noha nem tudom, akar­na-e állandóan a körükben lenni, emlékezni…
– Magasságos egek! Soha!
– Tehát? Ön két korszakot ismer. Az egyikben az ifjúsá­gát töltötte, a másikat hamarosan megismeri. Ha hozzáad­juk azt a tíz évet, tapasztalatait nem lehet összehasonlítani egyetlen kortársáéval sem. Tehát nem lehetnek egyenrangú társai. Nos, öregek közt töltse életét? Maradnak a nők, Bregg. Csakis a nők.
– Talán inkább csak egy – dörmögtem.
– Egyet ma bajosan szerezhet.
– Hogyhogy?
– Ez a jólét kora… szerelmi kérdések nyelvére fordítva, a könyörtelenségé. Minthogy sem szerelmet, sem nőt nem lehet kapni… pénzért. Az anyagi kérdések megszűn­tek…
– És ezt nevezi ön könyörtelenségnek? Doktor úr?
– Igen. Ön bizonyára azt hiszi, mivel a szerelem megvá­sárlásáról beszéltem, hogy a titkos vagy nyílt prostitúcióról van szó. Nem. Azok már nagyon elavult dolgok. Régeb­ben a nőt vonzotta a siker. Hatott rá a férfi magas keresete, szakmai képzettsége, társadalmi helyzete. A teljesen egyen­lők társadalmában ez lehetetlen. Kevés kivételtől eltekint­ve. Ha ön például realista volna…
– Realista vagyok.
Az orvos elmosolyodott.
– Ennek a szónak ma más a jelentése. Így hívják a reál­ban fellépő színészt. Volt már a Reálban?
– Nem.
– Nézzen meg néhány melodrámát, és megérti, milyenek ma a szerelmi választás vezető szempontjai. Legfontosabb a fiatalság. Ezért harcolnak érte foggal-körömmel. Ráncok, őszülés, különösen a korai, szinte ugyanolyan érzelmeket ébresztene, mint századokkal ezelőtt a lepra…
– Miért?!
– Ezt bajosan lehet megmagyarázni. Az ész érvei tehetetlenek az uralkodó szokásokkal szemben. Ön még mindig nem érti, hogy a régi szerelmi élet sok döntő tényezője már eltűnt. A természet nem tűri az űrt; helyükbe új tényezőknek kellett lépniök. Nézzük például azt, amit ön annyira megszokott, hogy már nem is veszi észre különlegességét: a kockázatot. Megszűnt, Bregg. A férfi nem imponálhat a nőnek merészséggel, eszeveszett magatartással, holott az irodalom, a művészet, az egész kultúra évszázadokon át ebből élt: szerelem a halál küszöbén. Orfeusz Euridikéért leereszkedett az alvilágba. Othello szerelemből gyilkolt. Rómeó és Júlia tragédiája… ma már nincsen tragédia. Még csak esély sincs rá. Felszámoltuk a szenvedélyek poklát, és ekkor kiderült, hogy egy csapásra a mennyország is megszűnt. Most minden langyos, Bregg.
– Langyos ?…
– Igen. Tudja, mit művelnek még a legboldogtalanabb szeretők is? Józanul viselkednek. Nyoma sincs hevesség­nek, versengésnek…
– Ön… Azt akarja mondani, hogy mindez… eltűnt?! – kérdeztem. Első ízben keltett bennem babonás félelmet ez a világ. Az öreg doktor hallgatott.
– Doktor úr, ez lehetetlen. Hogyan… igazán?
– Igen. Így van. És el kell fogadnia. Bregg, ugyanúgy, mint a levegőt, vagy a vizet. Említettem, hogy egyetlenegy nőt ma bajosan szerezhet. Egy életre megtartani szinte le­hetetlen. A kapcsolat átlagosan körülbelül hét évig tart. Már ez is haladás. Fél évszázaddal ezelőtt alig érte el a négyet…
– Doktor úr, nem akarom az idejét rabolni. Mit tanácsol nekem?
– Azt, amire már felhívtam a figyelmét; szerezze vissza eredeti hajszínét… Ez bizonyára közönségesen hangzik, de fontos. Restelkedem, hogy ilyen tanácsot adok. Nem magam miatt. De hát én…
– Köszönöm. Őszintén. Még egy utolsó dolog. Mondja meg nekem… Milyen vagyok én… az utcán? A járóke­lők szemében? Mi van bennem olyasmi…
– Bregg, ön más. Először is a méretei. Mintha az Iliász­ból lépett volna ki. Letűnt idők arányai… Ez bizonyos fo­kig esélyt is jelenthet, noha tudja, milyen sorsra jutnak, akik túlságosan kiemelkedők?
– Tudom.
– Ön kissé nagyobb a kelleténél… Ekkora emberekre még fiatal koromból sem emlékezem. Rettentő magas, és szörnyen öltözött férfi, de nem a ruháját szabták rosszul, hanem hallatlanul izmos. Az utazás előtt is így volt?
– Nem, doktor úr. Ez a két g következménye, tudja.
– Lehetséges…
– Hét év. Hét évig kettős terhelés. Az izmaimnak meg kellett növekedniök, a mellkasomnak, a hasizmaimnak, tu­dom, milyen a nyakam. De másképp megfulladtam volna, akár egy patkány. Izmaim még akkor is dolgoztak, amikor aludtam. Még hibernálás közben is. Minden kétszerte töb­bet nyomott. Ettől van.
– Mások is?… Bocsánat, hogy faggatom, de orvosi kí­váncsiságom késztet rá… Ilyen hosszú expedíció még nem volt, tudja.
– Tudom. Mások? Olaf csaknem úgy járt, mint én. Ez bizonyára a csontváztól függ, én mindig jó vállas voltam. Arder termetre felülmúlt engem. Meghaladta a kettőt. Igen, Arder… Miről is beszéltem? Mások, szóval én vol­tam a legfiatalabb, és ezért a legjobban alkalmazkodtam. Legalábbis Venturi így vélte… Ismeri ön Janssen munká­ját?
– Hogy ismerem-e? Ez számunkra klasszikus mű, Bregg…
– Igazán? Mulatságos. Afféle izgő-mozgó kis doktor volt… tudja-e, hogy másfél másodpercen át hetvenkilenc g-t bírtam ki nála?
– Csakugyan?
Elmosolyodtam.
– Írásom van róla. De ez százharminc évvel ezelőtt volt… Most negyven is sok nekem.
– Bregg, ma senki sem bír ki húszat!
– Miért! Talán a betrizálás miatt? Hallgatott. Úgy éreztem, hogy tud valamit, de nekem nem akarja elárulni. Felemelkedtem.
– Bregg – figyelmeztetett –, ha már erről beszélünk: vigyázzon.
– Mire?
– Önmagára és másokra. A haladásnak mindig ára van. Megszabadultunk ezernyi veszedelemtől, konfliktustól, de meg kellett fizetni érte. A társadalom elpuhult, ön pe­dig, ön… kemény. Ért engem?
– Értem – bólintottam, és eszembe jutott a nevető ember az étteremben, akinek torkán akadt a szó, amikor hozzáléptem.
– Doktor úr – böktem ki hirtelen –, igaz is… az éjszaka oroszlánnal találkoztam. Sőt, kettővel. Miért nem bántottak?…
– Már nincsenek ragadozók, Bregg… a betrizálás… éjszaka botlott beléjük? És mit csinált?
– Megvakargattam a torkukat – magyaráztam, és meg­mutattam, hogyan. – De az Iliásszal túlzott, doktor úr. Is­tenigazában megrémültem. Mivel tartozom?
– Kérem, ne is gondoljon rá. És ha bármikor kedve volna…
– Köszönöm.
– De ne halogassa túlságosan – fűzte hozzá csaknem ön­magának, amikor már az ajtóban voltam. Csak a lépcsőház­ban értettem meg szavainak jelentőségét: kis híján kilencvenéves volt.
Visszatértem a szállodába. Az előcsarnokban volt bor­bély, természetesen robot. Megnyiratkoztam. Üstököm alaposan megnőtt, fülem tövét is elborította. Legerősebben a halántékomon őszültem. Amikor az automata végzett, úgy láttam, hogy külsőm kevésbé vad. Dallamos hangon megkérdezte, befessen-e feketére.
– Nem – tiltakoztam.
– Aprexet?
– Mi az?
– Ráncosodás ellen.
Haboztam. Kínosan feszengtem, de talán igaza volt a doktornak.
– Nem bánom – egyeztem bele. Arcomat bekente erős il­latú kocsonyás anyaggal, amely álarccá dermedt. Később, a borogatások alatt, örvendeztem, hogy arcom el van ta­karva.
Felmentem a szobámba; már ott hevertek a folyékony fehérneművel telt csomagok. Levetettem ruhámat, és be­léptem a fürdőszobába. Volt ott tükör is.
Igen. Valóban félelmet keltettem. Nem tudtam, hogy vá­sári erőművészre hasonlítok. Lépcsőzetes mellkas-izmok, felsőtestem, egyáltalán csupa izomcsomó. Amikor felemel­tem karomat, és mellkasizmom megnyúlt, tenyérnyi széles­ségű sebhely került elő. Megpróbáltam szemügyre venni azt a másikat, a lapockám mellett, amely miatt szerencse fiának neveztek, mert ha a szilánk három centiméterrel bal­ra talál el, összetörte volna a gerincoszlopomat. Öklömmel rácsaptam lapos hasamra.
– Te barom – vetettem a tükör felé. Szerettem volna megfürödni, igazi vízben, nem ózonviharban, és felvidultam a villa úszómedencéjének gondolatától. Felvettem vol­na valamit az új holmimból, de nadrágomtól sehogy sem bírtam megválni. Így hát csak fehér szvettert öltöttem, no­ha a régi, fekete, könyökén rongyos szvetteremet sokkal jobban szerettem, s elindultam az étterembe.
Az asztalok fele szabad volt. Három termen keresztül a teraszra jutottam; innen látszottak a nagy bulvárok, a suha­nok végtelen áradatával; a felhők alatt tömör hegyként tor­nyosult a levegőtől kékes Terminál pályaudvar.
Ebédet rendeltem.
– Milyet? – kérdezte a robot. Étlapot akart átnyújtani.
– Mindegy – legyintettem. – Közönséges ebédet.
Csak evés közben figyeltem meg, hogy a körülöttem le­vő asztalok néptelenek. Egészen ösztönösen kerestem a magányt. Nem is tudtam róla. Azt sem tudtam, mit eszem. Már kételkedtem benne, hogy helyes-e, amit kieszeltem. Üdülés, mintha önmagamat akartam volna megjutalmazni, ha már senki másnak ez nem jutott eszébe. Nesztelenül megjelent a pincér.
– Bregg úr, ugye?
– Igen.
– Vendége van… a szobájában várja.
– Vendégem? – Egyszeriben Naisra gondoltam. Felhaj­tottam a sötét, pezsgő folyadékot, és felálltam; éreztem, hogy a hátamra tekintetek tapadnak. Nem ártana, ha leg­alább tíz centit lefűrészelhetnék magamból. A szobámban ülő fiatal nőt sohasem láttam. Szürke bolyhos ruhát, vállán valami vörös csodát viselt.
– Az Adaptból jöttem – magyarázta –, én beszéltem ma önnel.
– Á, ön volt az? – bizalmatlanságom feltámadt. – "Már megint mit akarnak tőlem?"
A nő visszaült helyére. Lassan én is letelepedtem.
– Hogyan érzi magát, uram?
– Remekül. Ma voltam orvosnál, megvizsgált. Minden rendben. Kibéreltem egy villát, olvasgatni akarok egy ke­veset.
– Nagyon okosan. Klavestra ebben a tekintetben pom­pás hely. Hegyek, nyugalom, mindene meglesz…
Tudta, hogy Klavestrába készülök. Megfigyeltek, vagy honnan tudta? Moccanás nélkül vártam a folytatást.
– Hoztam önnek valamit… tőlünk.
Az asztalon heverő kis csomagra mutatott.
– Ez a legújabb dolgunk, kérem – magyarázta kissé mes­terkélt élénkséggel –, lefekvéskor beállítja a készüléket… és néhány éjszaka alatt a legegyszerűbb módon, a legcseké­lyebb erőfeszítés nélkül tömérdek hasznos dolgot tud meg.
– Igen? Ez jó – jegyeztem meg. A nő rám mosolygott.
Én is mosolyogtam, mint jól nevelt tanuló.
– Ön pszichológus?

	féljenek tőlem, hogy úgy járjak-keljek, mint az élő, felesle­ges lelkiismeret. "Semmire sem vagyok jó" – keseregtem. Ha legalább sírni tudnék. Arder tudott. Azt hajtogatta, hogy a könnyeket nem kell szégyellni. Lehetséges, hogy hazudtam a doktornak. Soha senkinek sem vallottam be, de nem voltam biztos benne, bárki másért megteszem-e ugyanezt. Talán igen. Olafért, később. De nem voltam benne egészen biztos. Arder! Tönkretettek bennünket, pe­dig mennyire hittünk nekik, és egész idő alatt mennyire magunk mögött éreztük a jelenlevő, bennünk bízó, ránk gondoló Földet. Erről senki sem beszélt, minek is tette vol­na? Ami természetes, arról nem beszélünk.
Felálltam. Nem bírtam veszteg ülni. Egyik saroktól a másikig róttam a szobát.
Elég. Kitártam a fürdőszoba ajtaját, de még víz sem volt, hogy a fejemre csorgathattam volna. Különben is, micsoda ötlet. Hisztéria a köbön.
Visszafordultam a szobába, és csomagolni kezdtem.

	Teljes délutánomat a könyvesboltban töltöttem, ahol egyetlen könyv sem akadt. Már csaknem fél évszázada ab­bahagyták a nyomtatást. Pedig a Prométheusz könyvtárá­nak mikrofilmjei után mennyire örültem a könyveknek. Hiú remény volt. Már nem lehetett a polcokon böngészni, mérlegelni a köteteket, következtetni súlyukból a terjedel­mükre. A könyvesbolt inkább elektronikus laboratóriumra emlékeztetett. A könyvek tartalmát kis kristályokban rög­zítették. Olvasni opton segítségével lehetett. Még hasonlí­tott is valami könyvre, de egyetlenegy oldallal a borítóla­pok között. Érintésre ezen a lapon sorban megjelentek a szöveg oldalai. Az optonokat azonban nemigen használják, magyarázta a roboteladó. A közönség jobban kedveli a lektonokat, amelyek hangosan felolvasnak, és tetszés szerinti hangra, sebességre és színezetre állíthatók. Csak egészen szűk körben érdeklődést keltő, tudományos műveket nyomtattak még papír utánzatú műanyagra. Így mindaz, amit megvettem, elfért az egyik zsebemben, noha kis híján háromszáz címet tartalmazott az egész. Maroknyi kristá­lyos gabonaszem – ilyenek voltak a könyvek. Szép szám­mal választottam történelmi, szociológiai műveket, némi statisztikát, demográfiát és pszichológiából azt, amit az adaptbeli lány ajánlott. Akadt köztük néhány nagyobb ma­tematikai kézikönyv, persze tartalma és nem méretei sze­rint nagyobb mű. A kiszolgáló robot maga is lexikon volt, mert – így mondta – elektronikus katalógusokon keresztül közvetlenül össze van kapcsolva a föld minden elképzelhető művének mintatáraival. A boltban elvileg a könyveknek csak egy-egy "példányát" tartották, és ha valakinek szüksé­ge volt rá, a kívánt mű tartalmát kristályban örökítették meg.
Az eredeti példányokat – a kristomatricákat – halványkék zománcú acéllemezek mögött tárolták. A könyvet te­hát kívánatra minden alkalommal újra nyomtatták. A pél­dányszám, annak nagysága, a kifogyott művek kérdése megszűnt. Ez valóban nagy eredmény volt, de én mégis si­rattam a könyveket. Megtudtam, hogy vannak papírköny­veket árusító antikváriumok, és felkerestem egyet. Csalód­tam; tudományos mű alig akadt. Szórakoztató irodalom, gyermekkönyvek, régi lapok néhány évfolyama – ennyi az egész.
Megvettem egypár negyven évvel ezelőtti mesét (csak öreg könyvekért kellett fizetni), hogy tájékozódjam, mit tartanak most mesének – majd elindultam egy sportüz­letbe. Csalódásom itt már felülmúlt minden elképzelést. A könnyű atlétika elkorcsosult formában maradt fenn. Fu­tás, dobás, ugrás, úszás, de jóformán eltűnt a küzdelem. Megszűnt már az ökölvívás, és amit birkózásnak neveztek, szinte nevetésre késztetett: becsületes harc helyett tologat­ták egymást. Az áruház vetítőtermében megtekintettem egy világbajnoki találkozót, és azt hittem, hogy mentem megüt a guta. Néha felnevettem, mintha elment volna a jó­zan eszem. Kérdezősködtem a fogd-ahol-éred birkózásról, a dzsúdóról, dzsiu-dzsicuról, de még hírét sem hallották. Érthető, hiszen a labdarúgás is elhalt mindenestől, mint olyan sportág, amelyben heves összecsapások és sérülések fordulhatnak elő. A jégkorongot ismerték, de milyen for­mában! A részvevők annyira felfújt kezeslábasokban ját­szották, hogy hatalmas labdákra emlékeztettek. Vidám lát­vány volt a ruganyosán összeütköző két csapat, de hát bo­hózat volt ez, nem mérkőzés. Toronyugrás, igen, de csak négy méter magasból. Eszembe jutott az én (az én!) úszó­medencém, és összerakható ugródeszkát vettem, hogy megtoldjam vele a klavestait. Ezt az egész hanyatlást a betrizálás okozta. Azt nem sajnáltam, hogy megszűnt a bikaviadal, a kakasviadal, és más véres rendezvények, a hivatásos ökölvívásért sem lelkesedtem. De ez a megmaradt tej­bekása a legkevésbé sem vonzott. Csak a turisztika terüle­tén tűrtem a technika behatolását a sportba. Különösen a víz alatti turisztika fejlődött. Szemügyre vettem a különbö­ző búvárkészülékeket, kis elektromos torpedókat, ame­lyekkel a tavak fenekén lehetett haladni, a siklóhajókat, a sűrített légpárnán mozgó hidrotokat, vízimikrosuhanókat, amelyeket különleges balesetelhárító berendezéssel szerel­tek fel.
Az egyébként nagyon népszerű gyorsasági versenyeket nem ismerhettem el sportszerűnek; természetesen szó sem volt lovakról, gépkocsikról – automatikusan vezérelt gé­pek versengtek, és fogadásokat lehetett kötni. A hagyomá­nyos, csúcsokra törekvő sport erősen a háttérbe szorult. Megmagyarázták nekem, hogy elérték az ember fizikai le­hetőségcinek határát, és a csúcsokat csakis valamiféle ször­nyeteg izomkolosszus, vagy a gyorsaság őrültje javíthatná meg. Józan ésszel ebbe bele kellett nyugodnom, különben is dicséretet érdemelt, hogy az atlétika ágainak tömeges el­halása után megmaradt sportok rendkívül elterjedtek – en­nek ellenére leverten távoztam a háromórás szemlélődés után.
A kiválasztott tornaszereket Klavestrába küldettem. A siklócsónakról némi habozás után lemondtam; jachtot akartam venni, de vitorlás voltaképpen nem akadt, azaz­hogy tisztességes, uszonyos hajó, csak valami szerencsétlen bárka; ezeknek stabilitását annyira biztosították, hogy nem tudtam megérteni, miféle örömöt szerezhet az efféle hajó­zás.
Esteledett, mire visszaértem a szállodába. Nyugat felől vörösbe játszó bárányfelhők gomolyogtak, a nap már elrej­tőzött, feljött az újhold, és a magasban egy másik nap vilá­gított – egy hatalmas mesterséges bolygó. A házak felett rajzott a sok repülőgép. A gyalogosok száma csökkent, ehelyett mcgnövekedett a suhanok forgalma, és az útteste­ket sávozva, feltűntek azok a résnyi fények, amelyeknek je­lentését még most sem ismertem. Más útvonalon tértem vissza, és nagy kiterjedésű kertre bukkantam. Először azt hittem, hogy ez a Terminál park, de az, a pályaudvar üveg­hegyével, a távolban derengett, a város északi, magasabb részében.
A látvány egyébként szokatlan volt, mert amikor már az egész környékre ráborult az utcai fényekkel csíkozott est­homály, a Terminál felső emeletei még hóborította alpesi csúcsokként csillogtak.
A park zsúfolt volt. Sok újfajta fa nőtt itt, különösen pál­mák, virágzó, tüske nélküli kaktuszok, sőt, a fő utaktól jó messze, egy zugban, sikerült egy gesztenyefát találnom, amely lehetett vagy kétszáz éves. Három magamfajta em­ber sem tudta volna átölelni a törzsét. Letelepedtem egy kis padra, és az eget bámultam. A Földet védő légkör láthatat­lan áramlataiban hunyorgó, rezgő csillagok milyen ártat­lannak, milyen kedélyesnek látszottak. Sok év óta először gondoltam rájuk mint "csillagocskákra". Odafönt senki sem merte volna így mondani, mert hibbantnak tartottuk volna. Kis csillagok, persze, falánk csillagocskák. A már egészen sötét fák csúcsai fölé a messziségben tűzijáték szö­kött, és meghökkentően tisztán felfedeztem az Arkturt, a tűzhegyeket, amelyek fölött a hidegtől vacogva repültem, és hűtőkészülékem zúzmarája rozsdavörösen elolvadt, s végigcsorgott kezeslábasomon. Koronás szívóval próbá­kat vettem, hallgattam a kompresszorok füttyét, nem csök­ken-e a fordulatszámuk, mert másodpercnyi meghibáso­dás, lefulladásuk, a páncélt, a készülékekel és engem is ész­revehetetlen kis párafelhővé változtatott volna. Az izzó le­mezre hulló vízcsepp nem tűnik el oly gyorsan, mint aho­gyan ilyenkor elpárolog az ember.
A gesztenyefa már csaknem elvirágzott. Nem szerettem virágának illatát, de most eszembe juttatta a réges-régi idő­ket. Az élősövény fölött még most is ott hullámzott a görögtüzek fénye, hangzavar támadt, zenekarok összevegyü­lő muzsikája ütötte meg fülemet, és néhány másodpercen­ként a szél újra meg újra elhozta valamiféle előadás résztve­vőinek kórusban felharsanó kiáltását, talán hullámvasút utasai voltak. Az én rejtett zugom azonban szinte néptelen maradt.
Egyszer csak egy mellékútról magas, fekete férfi buk­kant elő. A zöld levelek már egészen szürkének tetszettek, és az illető arcára csak akkor figyeltem fel, amikor néhány lépésnyire tőlem megállt; előzőleg rendkívül lassan, apró léptekkel tipegett, alig emelte meg lábát. Két keze tölcsé­rekben tűnt el, amelyek két vékony pálcában folytatódtak, és fekete, körte alakú végük volt. Nem úgy támaszkodott rájuk, mint egy béna ember, hanem mint aki végtelenül el­fáradt. Ügyet sem vetett rám, általában semmire – mintha a kacagás, a harsogó kórus, a zene, a rakéták robbanásai szá­mára nem léteztek volna. Talán egy percig álldogált, zihálva lélegzett, és a tűzijáték ismétlődő villanásainál arcát egy­re-másra annyira vénnek láttam, mintha az évek lemostak volna róla mindennemű kifejezést; már csak csont és bőr volt. Amikor folytatni akarta útját, és meglendítette furcsa mankóját, vagy inkább műlábát, és az egyik megcsúszott, felpattantam a padról, hogy támogassam, de már vissza­nyerte egyensúlyát. Egy fejjel alacsonyabb volt nálam, de modern ember létére így is magas volt; csillogó szemmel meredt rám.
– Bocsánat – mormogtam. Távozni akartam, de marad­tam: tekintetében volt valami parancsoló.
– Én önt már láttam valahol, de hol? – szólalt meg várat­lanul erős hangon.
– Kétlem – ráztam meg a fejem. – Csak tegnap tértem vissza… egy nagyon hosszú utazásról.
– Honnan?
– Fomalhautból.
Felragyogott a szeme.
– Arder! Tom Arder!
– Nem – tiltakoztam. – De vele voltam.
– És ő?
– Elpusztult.
A férfi zihált.
– Segítsen… leülni.
Karon fogtam. Leengedtem a padra. Ott álltam fölötte.
– Kérem… üljön le.
Letelepedtem. Továbbra is lehunyva tartotta szemét, és kapkodta a levegőt.
– Semmiség… A felindulás – suttogta. Kisvártatva fel­nyitotta szemét. – Roemer vagyok – mutatkozott be. Elakadt a lélegzetem.
– Hogyan… ön… ön?… Hány…
– Százharmincnégy – vágta rá. – Akkor… hét vol­tam…
Emlékeztem rá. Az apjával látogatott el hozzánk, egy lángeszű matematikussal, aki Geonidcsnek, repüléselméle­tünk megteremtőjének volt az asszisztense. Arder akkor megmutatta a fiúnak a tágas próbacsarnokot, a centrifugá­kat – így maradt meg az emlékezetemben: virgonc kis hét­éves gyerek, szeme fekete, akár az apjáé; Arder fölemelte a magasba, hogy a fiúcska közelről megnézhesse belülről a gravitációs kamrát, amelyben ültem.
Mindketten hallgattunk. Volt valami hátborzongató eb­ben a találkozásban. A sötétben sóvárgó, fájdalmas mohó­sággal bámultam rettenetesen öreg arcába, és elszorult a torkom. Cigarettáért kotorásztam a zsebemben, de annyira remegett az ujjam, hogy nem találtam.
– Mi történt Arderrel? – érdeklődött. Elmondtam.
– Nem találtak belőle… semmit?
– Nem. Tudja, uram… ott nem szokás bármit is találni.
– Összetévesztettem vele…
– Értem. A termetünk, és így tovább – bólintottam.
– Igen. Ön most hány éves? Biológiailag…
– Negyven.
– Én is megtehettem volna… – suttogta. Megértettem.
– Ne sajnálja – jelentettem ki keményen. – Ezt ne sajnál­ja. Semmit se sajnáljon, érti, uram? Első ízben tekintett az arcomba.
– Miért?
– Mert itt nincs semmi tennivalónk – magyaráztam. – Senkinek sincs rám szüksége. És nekem sem… senkire. Eleresztette a füle mellett.
– Önt hogy hívják?
– Breggnek, Hal Breggnek.
– Bregg – hajtogatta. – Bregg… nem. Nem emlékszem. Ön ott volt?
– Igen. Aprenousban, amikor az ön apja elhozta azokat a helyesbítéseket, amelyeket Geonides az indulásunk előtti hónapban fedezett fel… Kiderült, hogy a sötét porokban a fénytörés együtthatói túlságosan alacsonyak voltak… Nem tudom, ez jelent-e valamit önnek? – haraptam el sza­vaimat bizonytalanul.
– Jelent. Hát hogyne – felelte különös hangsúllyal. – Az apám. Hát hogyne. Aprenousban? De ön mit csinált ott? Hol volt?
– A gravitációs kamrában, Jansennél. Ön ott volt akkor, Arder vezette oda, fent állt a kis hídon, és nézte, hogyan bocsátottak rám negyven g-t. Amikor előbújtam, vérzett az orrom… Ön odanyújtotta a zsebkendőjét…
– Á, ön volt az?
– Igen.
– Azt hittem, hogy annak a férfinak, a kamrában… sö­tét volt a haja.
– Most sem szőke, hanem ősz. De sötétben nem látni. Hallgattunk, ezúttal hosszabban.
– Ön természetesen professzor? – kérdeztem, csakhogy megtörjem a csendet.
– Az voltam. Most már… semmi sem vagyok. Huszon­három év óta. Semmi. – És még egyszer halkan megismé­telte: – Semmi.
– Ma könyveket vásároltam… Többek között Roemer topológiáját. Ön a szerző, vagy az édesapja?
– Én. Ön matematikus?
Megélénkülő érdeklődéssel pillantott rám.
– Nem – feleltem. – De… rengeteg időm volt… ott. Mindegyikünk azt csinálta, amihez kedve volt. Rajtam… a matematika segített.
– Ezt hogy érti?
– Tömérdek mikrofilmünk volt: szépirodalom, regé­nyek, amit csak el tud képzelni. Tudja-e, hogy háromszázezer művet vittünk magunkkal? Édesapja segített
Ardernek a matematikai anyag összeállításában…
– Tudok róla.
– Kezdetben az egészet… szórakozásnak tekintettük. Időtöltésnek. De már néhány hónap elteltével, amikor kap­csolatunk a Földdel tökéletesen megszakadt, és a csillagok­hoz viszonyítva látszólag mozdulatlanul lebegtünk, tudja, ilyen körülmények között arról olvasni, hogy valami Péter izgatottan cigarettázott, és aggasztotta, vajon Lucia el­jön-e, és a nő belépett, s kesztyűt viselt… ilyenkor az em­ber először röhögött, mint egy félkegyelmű, később pedig a guta kerülgette. Egyszóval, később ilyesmit már egyi­künk sem vett a kezébe.
– És a matematika?
– Nem. Nem egyszeriben. Először, tudja, nekiláttam a nyelveknek, és végig kitartottam mellettük, noha tudtam, hogy ez szinte haszontalan fáradság, mert mire visszatérek, archaikus nyelvjárásokká válnak. De Gimma – és különö­sen Thurber – a fizikát ajánlgatták. Hogy annak hasznát ve­hetem. Nekifogtam Arderrel és Olaf Staaveval, mert csak mi hárman nem voltunk tudósok…
– Hiszen önnek is volt tudományos fokozata.
– Igen, magiszteri fokozat a távközlés elméletéből, azon­kívül kozmodrómiám és atommérnöki oklevelem, de mindez szakmai és nem elméleti felkészültséget jelentett. Hiszen ön tudja, hogy egy mérnök mennyire ismeri a mate­matikát. Igen, tehát a fizika. De még valamire vágytam… valamire, ami a sajátom. És ekkor következett a tiszta ma­tematika. Sohasem volt tehetségem a matematikához. Egy szemernyi sem. Nem volt egyebem, csak a kemény fejem.
– Igen – helyeselt halkan. – Arra szüksége volt, hogy… repülhessen.
– Helyesebben, hogy bekerülhessek a résztvevők közé – javítottam ki. – És tudja, miért volt így a matematikával? Csak ott értettem meg. Mert csak ez a tudomány emelkedik minden más fölé. Ábel és Kronecker dolgai ma éppannyira érvényesek, mint négyszáz évvel ezelőtt, és ez örökké így lesz. Új utak keletkeznek, de a régiek továbbra is járhatók.
Nem lepi be őket a gaz. Ott… ott az örökkévalóság. Csak a matematika nem fél tőle. Ott megértettem, mennyire vég­leges. És hatalmas. Sohasem volt semmi hozzáfogható. És az, hogy olyan verejtékesen haladtam előre benne, az is jó volt. Küszködtem vele, és amikor nem jött álom a szemem­re, a napközben feldolgozott anyagot hajtogattam…
– Érdekes – jegyezte meg. De hangjából nem csendült ki érdeklődés. Még azt sem tudtam biztosan, figyeli-e szavai­mat. A park mélyében lángoszlopok, vörös és zöld tűzvé­szek szállongtak, és harsány örömkiáltások kísérték őket. Itt, a fák alatt, ahol mi üldögéltünk, sötét volt. Elnémul­tam. De ez a csend elviselhetetlennek bizonyult.
– Számomra önfenntartó értéke volt – kezdtem újra. –A halmazelmélet… az, amit Mirea és Awerin műveltek Cantor örökségével. Ahogy a végtelennél nagyobb, végte­lenen túli értékekkel operáltak, ezek a pontosan felosztha­tó, erős continuumok… az nagyszerű volt. Arra az időre, amikor ezzel foglalkoztam, úgy emlékszem, mintha tegnap lett volna.
– Nem is olyan haszontalan dolog, mint gondolja – mor­mogta. Tehát mégis figyelt rám. – Bizonyára hallott Igalli munkájáról?
– Nem, mi az?
– A nem folyamatos ellenpólus elmélete.
– Fogalmam sincs az ellenpólusról, mi az?
– Retronihiláció. Abból keletkezett a parasztatika.
– Hírét sem hallottam ezeknek a meghatározásoknak.
– No, igen, mert ezek hatvan évvel ezelőtt születtek meg. Egyébként ez még csak a belépő volt a gravitológiához.
– Már látom, hogy sokat kell bifláznom – válaszoltam. – A gravitológia valószínűleg a nehézkedés elmélete, igaz?
– Több. Ezt nem lehet csak matematikával kifejezni.
Foglalkozott Appianóval és Froommal?
– Igen.
– No, akkor nem lehet semmiféle nehézsége. Ezek a metagének továbbfejlesztései n-dimenziójú, konfigurációs halmazzá.
– Mit beszél? Hiszen Skriabin bebizonyította, hogy a va­riációs metagéneken kívül nincsenek más metagének.
– Igen. Nagyon szépen bebizonyította. De ez continuumon kívüli, tudja.
– Lehetetlen! Hiszen ez… hiszen ez új világot tárt fel!
– Igen – felelte kurtán.
Emlékszem Mianikowski egyik munkájára… – kezd­tem.
– Ó, az nagyon távol esik ettől. Legfeljebb… az iránya hasonló.
– Mennyi időbe kerülhet, amíg átrágom magam mind­azon, amit közben végeztek? – érdeklődtem. Egy percig hallgatott.
– Minek az önnek? Nem tudtam, mit válaszoljak.
– Repülni már nem fog?
– Nem – tiltakoztam. – Megöregedtem. Már nem bírnék ki olyan gyorsulásokat, mint… különben is… már nem indulnék el.
Ezek után hosszú hallgatásba merültünk. Elröppent az a váratlan izgalom, amellyel a matematikáról beszéltem, és amint ott ültem az aggastyán mellett, éreztem saját testem súlyát, felesleges nagyságát. A matematikán kívül nem volt egymás számára mondanivalónk, és ezt mindketten tudtuk. Hirtelen úgy tetszett, hogy hamis meghatottsággal beszél­tem a matematika áldásos szerepéről űrutazás közben. Önmagamat is áltattam a csillagködök szakadékai közt a végtelenség elméletét tanulmányozó pilóta szerénységével, szorgalmas hősiességével. Hazudtam. Mert végül is mi volt ez? Vajon egy hajótöröttnek, aki hónapokig hánykolódott a tengeren és, hogy meg ne őrüljön, ezerszer megszámolta a tutajgerendák rostjait, volna-e mivel dicsekednie, amikor partot ér? Azzal, hogy eléggé szívós volt, és megmenekült? No és? Kit érdekelt ez? Kit érdekelhetett az, hogy mivel töltöttem meg szerencsétlen agyamat a tíz év alatt, és miért volna az fontosabb beleim tartalmánál? "Véget kell vetni ennek a játéknak, a tartózkodó hős alakításának – fordult meg fejemben. – Ezt majd akkor engedhetem meg magamnak, ha úgy nézek ki, mint ő. Gondolnom kell a jövő­re."
– Kérem, segítsen fel – suttogta.
Elkísértem az utcán veszteglő suhanóhoz. Csigalassúság­gal sétáltunk. Az élősövény közeiben, ahol a fény megvilá­gított bennünket, magunkra vontuk a járókelők figyelmét. Mielőtt beült volna a suhanóba, visszafordult, hogy elbú­csúzzék. Egyikünk sem talált szavakat. Érthetetlen mozdu­latot tett kezével, amelyből tőrként meredezett egyik botja, biccentett, beszállt, és a fekete jármű nesztelenül meg­indult. Elsuhant, én pedig lehanyatló karral álltam, amíg a fekete suhanó eltűnt a többi jármű áradatában. Zsebre vág­tam kezem, és megindultam vaktában; nem tudtam meg­állapítani, melyikünk választott jobban.
Szerencse, hogy az egykor hátrahagyott városból kő kö­vön nem maradt. Mintha akkoriban egy másféle Földön, más emberek közt éltem volna. Az az élet elkezdődött és befejeződött, egyszer s mindenkorra. Ez pedig új volt. Se­hol egy maradvány, sehol egy rom, amely kétségessé tette volna biológiai koromat. Így megfeledkezhettem a termé­szettel ellentétes földi átszámításáról – míg csak ez a hihe­tetlen találkozás össze nem hozott valakivel, akit mint kis­gyereket ismertem meg; mialatt mellette ültem, egész idő alatt összeaszott, múmiaszerű kezére, képére meredtem, bűnösnek éreztem magam, és tudtam, hogy ő tudja. "Mi­csoda valószerűtlen véletlen" – hajtogattam szórakozottan, majd rádöbbentem, hogy talán ugyanaz a szél hozta erre a helyre, mint engem: hiszen ott tornyosult az a mindket­tőnknél vénebb gesztenyefa. Még nem tudtam, mennyire sikerült kitolniuk az emberi életkor határait, de láttam, hogy Roemer kora kivételes: alighanem nemzedékének utolsó, vagy egyik utolsó tagja volt. "Ha nem repülök el, már nem élnék" – elmélkedtem, és vállalkozásunk első íz­ben mutatta meg a maga másik, váratlan oldalát, a kibúvót, a szörnyű csalást, amelyet másokkal szemben követtem el. így ballagtam, amerre a lábam vitt, körülöttem morajlott a tömeg, a járókelők folyama magával ragadott, meg-megtolt – egyszer csak megtorpantam, mintha felriadtam volna.
Leírhatatlan volt a lárma; az összekeveredő kurjantások, a zene hangjai közepette görögtüzek sorozatai szökkentek az ég felé, és színes csokrokként lebegtek a magasban; lán­goló gömbjeik a környező fák koronáira hullottak; mind­ezt szabályos időközökben sok hangból összetevődő, kaca­gással átszőtt félelmetes kiáltás járta át, egészen úgy, mint­ha a közelben hullámvasút lett volna, de tekintetem hiába kereste annak állványzatát. A park mélyében tornyos, fallal védett hatalmas épület emelkedett, akárcsak egy középkori vár; a tetejét nyaldosó hideg neonlángok percenként a MERLIN PALOTÁJA felirattá formálódtak. A tömeg, amely idesodort, félrekanyarodott, a pavilon szokatlan, emberi arcra emlékeztető bíborfala felé; az ablakok lángoló szempárnak feleltek meg, az óriási, csupa fog, görbe száj rendszeresen kinyílt, hogy általános vigasság közepette el­nyelje a tolongok következő adagját; minden alkalommal ugyanazt a létszámot kapta be – hat személyt. Először ki akartam vergődni a sokaságból és távozni, de ez körülmé­nyes lett volna, ezenkívül nem is volt hová mennem, és át­villant agyamon, hogy az est hátralévő részének eltöltésére az összes lehetőségek közül ez az ismeretlen talán nem is a legrosszabb. Szomszédaim között hozzám hasonló, magá­nyos személy nem akadt – zömmel párosán jártak, fiúk és lányok, nők és férfiak, kettesével sorakoztak, és amikor rám került a sor – ezt a hatalmas fogak fehér villanása és a titokzatos torok kitátott, bíborszínű sötétsége jelezte – főtt a fejem, mert nem tudtam, csatlakozhatom-e a már kiala­kult csoporthoz. Az utolsó pillanatban kihúzott a csávából egy nő, aki valamilyen különcködő öltözékű, fekete hajú fiatalemberrel ácsorgott: a nő megragadta kezemet, és egy­szerűen magával vont.
Sűrű sötétség borult rám; éreztem az ismeretlen nő me­leg, erős kezét, a padló haladt, világos, tágas barlangba ju­tottunk. Az utolsó lépéseket enyhe emelkedésen kellett megtennünk, kőomladékokon, az összetört sziklák oszlopai között. Az ismeretlen elengedte kezemet – és sorra meggörnyedtünk a barlang szűk torkolatában.
Noha felkészültem arra, hogy meglepődöm, mégis az álmélkodástól elállt a lélegzetem. Óriási folyó messze húzó­dó homokos partján, az egyenlítői nap tűző sugaraiban álltunk. A szembenlevő, távoli partot őserdő borította. A mozdulatlan víz homokpadjain fatörzsekből kivájt csó­nakok, helyesebben pirogák pihentek; a szürkészöld hullá­mok lustán hömpölyögtek és mintegy hátterét alkották a hagyományos testtartásba dermedt, óriás termetű négerek­nek; a meztelen, olajtól csillogó, mészfehérrel tetovált bennszülöttek evezőlapátjukkal a csónak peremére támasz­kodtak.
Az utasokkal megtelt egyik piroga éppen indult; fekete legénysége evezőcsapásokkal és ijesztő üvöltéssel ugrasz­tottá szét az iszapban heverő, hátuk közepéig lemerült, cso­mós fatörzshöz hasonlító krokodilokat, amelyek visszafor­dultak, és tehetetlenül csattogtatva fűrészfogú állkapcsu­kat, a mély vízbe siklottak. Heten ereszkedtünk le a mere­dek parton; a négytagú első csoport a soron következő csónakban foglalt helyet, a négerek látható erőlködéssel nekifeszítették evezőjüket a partnak, és ellökték az imboly­gó ladikot, míg csak meg nem fordult; kissé hátramarad­tam, előttem már csak az a készséges pár maradt, amelynek elhatározásomat és az előttünk álló utazást köszönhettem; éppen felbukkant a következő, vagy tíz méter hosszú csó­nak, a fekete evezősök ránk rivalltak, és a víz sodrával küszködve, ügyesen kikötöttek. Beugrottunk a korhadó deszkájú pirogába, a felvert por illata félig elszenesedett fáéra emlékeztetett. A furcsa öltözékű fiatalember – ruhája tigrisbőrt utánzott, sőt, a ragadozó fejének felső része, amely az ifjú vállán csüngött, fejfödőül is szolgálhatott –, leültette hölgyét. Velük szemben foglaltam helyet, és máris hajóztunk, s noha néhány perccel ezelőtt még a parkban sé­tálgattam, az éjszaka kellős közepén; most már nem voltam ebben egészen biztos. A csónak hegyes orrában álló tagba­szakadt néger néhány másodpercenként vadul felrikkan­tott, két sor csillogó hát meggörnyedt, a lapátok rövid, heves csapásokkal a vízbe merültek, a piroga a homokot sú­rolta, vonszolódott, majd hirtelen a folyó sodrának köze­pébe került.
Orromat súlyos, meleg illat csapta meg, a vízé, az iszapé, a rothadó növényeké, amelyek a víz színe fölé alig tenyér­nyire emelkedő csónakperemünk mellett úsztak el. A par­tok távolodtak, jellegzetesen szürkészöld, mintegy hamuvá változott bozótot hagytunk el, az izzó napsütést visszaverő homokzátonyokról időnként, mint életrekelt fatörzsek másztak le csobbanva a krokodilok; egyikük elég sokáig követett bennünket, először kidugta hosszúkás fejét, majd lassan a víz elborította kidülledő szemét, és csak fekete fo­lyami kavicsra emlékeztető orra hasította sebesen a vizet. Ahol a folyó vízbe merült akadályokat borított el, hullám­tarajok látszottak a fekete evezősök ütemesen ringó sora közt – az orrban tartózkodó néger ilyenkor izgatott lett, re­kedt kiáltást hallatott, az egyik oldalon az evezősök heve­sebben csapkodtak, és a csónak fordult; bajosan tudnám megmondani, hogy az evezőket kezelő négerek tompa, mélyből jövő nyögései mikor vegyültek egybe a szüntele­nül ismétlődő, kimondhatatlanul komor énekkel, afféle pa­naszba átcsapó dühödt kiáltással, amelyet az evezők szelte víz sokszoros csobbanása zárt le. így hajóztunk, mintha a szürkészöld vadon közepette kanyargó óriási folyam való­ban Afrika szívébe vitt volna át bennünket. Az őserdő fala jócskán eltávolodott, és eltűnt a hőségtől remegő levegő­ben, a fekete kormányos diktálta a tempót, messze a pusz­taságban antilopok legelésztek, egyszer lassú, nehézkes ügetéssel zsiráfcsorda verte fel a port; váratlanul megéreztem magamon a szemben ülő nő tekintetét és rápillantot­tam.
Ámulatba ejtett szépsége. Már korábban megfigyeltem, hogy szép, de ez csak futó és felületes megállapítás volt. Most nagyon is közel került hozzám, és megismételhettem első ítéletemet; nem szép volt, hanem gyönyörű. Sötét haján rézvörös árnyalat csillant, fehér arca kimondhatatlanul nyugodt, sötét ajka mozdulatlan volt. Elbűvölt. Nem mint nő – inkább úgy, mint ez a verőfényben hallgató, végtelen táj. Az a fajta tökéletes szépség, amelytől mindig féltem kissé. Talán azért, mert túlságosan keveset éltem a földön, és túlságosan sokat elmélkedtem erről; mindenesetre az előttem lévő nőt mintha más agyagból gyúrták volna, mint a közönséges halandókat, noha ez a pompás szemfényvesz­tés csupán a vonások meghatározott elrendeződésének kö­vetkezménye, és az egész csak külső máz, de kinek jut ez eszébe, ha látja? Elmosolyodott, de csak a szemével, mi­közben ajka megvetően közömbös maradt. Nem irántam; inkább saját gondolatai iránt. Társa a kivájt törzsbe ékelt kis padon kuporgott, bal kezét ernyedten kilógatta a csó­nakból, úgy, hogy ujjainak hegye a vízbe merült, de ügyet sem vetett a hullámokra, sem a vad Afrika szemünk előtt vonuló látképére; úgy ült, mint egy fogorvosi várószobá­ban, örök unalomba és közömbösségbe merülve.
A folyam teljes szélességében elszórt szürke sziklák je­lentek meg előttünk. A kormányos élesen, erősen felüvöltött, mintha átkozódna, a négerek veszettül eveztek, és a csónak meglódult, miközben a sziklák lemerült vízilovak­nak bizonyultak; a vastagbőrűek csordája hátramaradt, és a lapátok ütemes csobbanásába, az evezősök rekedt, súlyos énekébe ismeretlen irányból érkező, tompa zúgás vegyült. Messzi, ott, ahol a folyam egyre meredekebben emelkedő partok közt tűnt el, két egymás felé hajló óriási, rezgő szi­várvány bukkant fel.
– Age! Annai! Annai Agee!! – üvöltött eszeveszetten a kormányos. A négerek megkettőzték csapásaikat, a csónak repült, mintha szárnyai nőttek volna, a nő kinyújtotta ke­zét, és tapogatva társa kezét kereste.
A kormányos ordított. A piroga elképesztő sebességgel rohant. A csónak orra felemelkedett, lesiklottunk egy lát­szólag mozdulatlan, hatalmas hullám hátáról, és a tébolyult tempóban hajladozó fekete hátak között óriási folyókanyart fedeztem fel: a hirtelen sötétté vált víz egy sziklaka­puba zúdult. Az áramlat kettéosztott, mi jobbra igyekez­tünk, ahol a víz egyre fehérebben tajtékzott, míg a bal kéz felőli ágat mintha elvágták volna, eltűnt, és csak a pokoli dübörgés, valamint a páraoszlopok bizonyították, hogy a sziklák mögött vízesés rejlik. Elhagytuk, és bekerültünk a másik ágba, de itt sem honolt béke. A piroga tüzes paripa­ként ágaskodott a fekete kövek között, amelyek fölé falat emelt a bömbölő áradat, a partok közeledtek, a jobboldalt ülő négerek abbahagyták az evezést, mellükhöz szorították a lapátszár tompa végét, és a piroga erős zökkenéssel, amelynek erejét mellkasuk kondulása sejtette, elvált a szik­lától, és belesodródott az áradat szívébe. A csónak orra a magasba szökkent, az ott álló kormányos csodával határos módon megőrizte egyensúlyát, megborzongatott bennün­ket a kőszegélyek mögül ránk szitáló permet, az egész tör­zsében remegő piroga a mélység felé repült. Félelmetes volt ez a lesiklás, kétoldalt hullámtaréjok alatt fekete szik­lák suhantak, a négerek evezői tompa dobbanással újra meg újra ellökték a pirogát a szirtektől, a csónak visszave­rődött, és a fehér tajtékon kilőtt nyílként berohant a leg­erősebb áradat torkába. Feltekintettem, és szikomorfák magasan szétágazó koronáját pillantottam meg; az ágakon kis majmok ugráltak. Meg kellett ragadnom a csónak szé­lét, olyan heves volt a rázkódás, a dübörgő víztömeg a ma­gasba hajított bennünket, átcsapott mindkét oldalunkon, és egy szemvillanás alatt bőrig áztatott bennünket, majd utunk még meredekebbé vált – most már zuhantunk, a par­ti sziklák torz madárszobrokként repültek el mellettünk, éles szárnyaiknál forgatagok bugyborékoltak, és egy pilla­natra sem szűnt a mennydörgés. Az égboltra, mint a vég­ítélet őreinek alakja rajzolódott ki az evezősök kiegyenese­dett árnya – közvetlenül a szorost kettéosztó sziklaoszlop felé rohantunk, előtte fekete víz örvénylett, száguldottunk az akadály felé, női sikoltás ütötte meg fülemet.
A négerek kétségbeesett makacssággal küzdöttek, a kor­mányos magasba lendítette karját, láttam kiáltásra nyílt aj­kát, de hangját nem hallottam, táncolt a csónak orrában, a piroga rézsútosan szállt, a visszaverődő hullám feltartózta­tott bennünket, egy másodpercre helyben álltunk, majd mintha a lapátok nem dolgoztak volna veszettül, a hajó megfordult, és farolva megindult, egyre sebesebben.
A két sor néger elhajította evezőjét, és egy szempillantás alatt eltűnt: habozás nélkül vízbe vetették magukat a piroga két oldaláról. Utolsóként a kormányos vállalta a halálos ugrást.
A nő másodszor is felsikoltott; társa a csónak szemközti oldalának feszítette lábát, a nő ráborult, őszintén elragad­tatva szemléltem a hömpölygő víztömeget, a szivárványt, hallgattam a mennydörgést, a csónak nekivágódott valami­nek, kiáltás, félelmetes kiáltás harsam…
A bennünket sodró, faltörő kos erejével lefelé rohanó víz fölött, közvetlenül a folyó tükrénél, fatörzs feküdt ke­resztben, egy erdei óriás, amely nagy magasságból zuhant le és hídfélét alkotott. Két társam a csónak fenekére vetette magát. A rendelkezésemre álló töredékmásodperc alatt ha­boztam, hogy kövessem-e példájukat. Tudtam, hogy mindez – a négerek, a hajózás, az afrikai vízesés – csak bá­mulatos érzéki csalódás, de hogy mozdulatlanul üljek, ami­kor a csónak orra már becsúszott a hatalmas, hullámverte fatörzs alá, ez felülmúlta erőmet. Villámgyorsan hasra ve­tettem magam, de egyidejűleg felemeltem kezem, amely át­hatolt a törzsön, anélkül hogy megérintette volna; várako­zásomnak megfelelően semmit sem éreztem, és ennek elle­nére továbbra is azt képzeltem, hogy csoda segítségével ke­rültem el a szerencsétlenséget.
De ezzel még nem volt vége; a következő hullámon a piroga felágaskodott, hegymagas hullám borított el bennün­ket, megfordított, és néhány szívdobbanásnyi ideig csóna­kunk pokoli körben pörgött, s az örvény közepe felé tar­tott. Lehet, hogy a nő sikoltott, de nem hallottam, semmit sem hallottam volna meg: a repedező csónakfal recsegését-ropogását egész testemmel éreztem, fülemet mintha eldugaszolta volna a vízesés dübörgése; az emberfeletti erővel magasba hajított piroga beékelődött a sziklák közé. Társa­im kiugrottak a tajték borította sziklára, a magasba kúsz­tak, én utánuk.
A fehér tarajú folyó két ága közt kis sziklaszirtre kerül­tünk. A jobb part meglehetősen távol esett; a bal partra a szikla réseibe erősített függőhíd vezetett, közvetlenül a hullámok fölött, amelyek a pokoli katlan mélye felé vágtattak. A levegőt jegesre hűtötte a köd és a permet, a karfa nélküli, síkos, keskeny átjáró ott függött a veszett robaj fö­lött, és a partig néhány lépést kellett megtenni az összefont kötelek közé lazán bedugott, korhadó deszkákon. Társaim előttem térdeltek, és mintha vitatkoztak volna, hogy melyi­kük legyen az első. Természetesen egy szavukat sem hallot­tam. A levegő mintha megkeményedett volna a szakadat­lan dübörgéstől. Végre a fiatalember felállt, és lefelé muto­gatva, valamit szólt hozzám. Megpillantottam a pirogát; leszakadt tatja éppen táncra perdült egy hullámon, és egyre gyorsabban pörgött, majd elnyelte az örvény. A tigrisbő­rös ifjú most kevésbé volt közömbös vagy álmos, mint az utazás kezdetén, és dühöngött, mintha akarata ellenére ke­rült volna ide. Karon fogta a nőt, és átvillant agyamon, hogy megőrült, mert szemmel láthatóan egyenesen az üvöltő mélység felé tuszkolta. A nő valamit mondott neki, láttam, hogy szemében felháborodás csillan. Megérintet­tem vállukat, jeleztem, hogy utat kérek, és ráléptem a függőhídra. Az átjáró hintázott és táncolt; lassan haladtam, karjaimmal egyensúlyoztam, középen kétszer is nagyot himbálóztam, a híd váratlanul megremegett úgy, hogy csaknem lezuhantam. A nő nem várta meg, amíg átérek, hanem a deszkákra lépett – félelmemben, hogy leesek, elő­reszökkentem; a szikla peremén értem partot, és nyomban visszafordultam.
A nő nem jutott át; visszahőkölt. A fiatalember elindult elsőnek, kézen fogta társát; a vízesés szülte hátborzongató figurák, fehér és fekete rémek alkottak hátteret imbolygó átkelésünkhöz. A férfi már csaknem elért; kezem nyújtot­tam felé, ugyanakkor a nő megbotlott, a függőhíd meglen­dült, én a fiatalembert magam felé rántottam; inkább kisza­kítottam volna a karját, semhogy a mélybe engedjem; a lendülettől vagy két métert röpült, és a hátam mögött, térdre bukva ért földet – de elengedte a lányt.
A nő még a levegőben volt, amikor utánaugrottam, lábammal úgy irányítottam magam, hogy rézsútosan hatoljak a hullámokba, a part és a legközelebbi sziklafal között. Mindezen később elmélkedtem, amikor már futotta időmből. Alapjában véve tudtam, hogy a vízesés és átkelésünk a magasban képzelődés, ezt egyebek közt bizonyította az a fatörzs, amelyet keresztülszelt a kezem. Ennek ellenére a lány után vetettem magam, mintha igazán veszély fenye­gette volna, sőt emlékszem, hogy teljesen ösztönösen fel­készültem a jeges víz ütésére, hiszen a cseppek még egyre hullottak arcunkra és ruhánkra.
Erős légáramlaton kívül mégsem éreztem egyebet, és egy tágas teremben értem földet, enyhén megroggyanó térddel, mintha legfeljebb egy méternyi magasságból ug­rottam volna. Kórusban felharsanó nevetést hallottam.
Puha, műanyag padlón álltam, körülöttem rengeteg em­ber, egyeseknek még vizes a ruhája. Tekintetük fölfelé irá­nyult, és dülöngtek a kacagástól.
Követtem a pillantásukat – furcsa látvány volt.
Vízesésnek, szikláknak, afrikai mennyboltnak se híre, se hamva – fénylő mennyezetet láttam, alatta pedig – éppen akkor érkező pirogát. Voltaképpen afféle díszletet, mert csak felülről és oldalról emlékeztetett csónakra; az alja fém­szerkezeten nyugodott. Négy személy hasalt benne, körü­löttük nem volt semmi – sem néger evezősök, sem sziklák, sem folyó, csak rejtett fúvókákból néha vékony vízsugara­kat eresztettek rájuk. Kissé távolabb kikötött léggömb­ként, támaszték nélkül, emelkedett az a sziklaoszlop, ame­lyen utazásunkat befejeztük. Innen függőhíd vezetett a fémfalból meredező szikla-kiugróra. Kissé feljebb lépcső, korlát, és ajtó látszott. Ennyi volt az egész. A piroga ver­gődött utasaival, fölágaskodott, hevesen visszazuhant, a legcsekélyebb nesz nélkül, csak a jókedv kitöréseit hallot­tam, amelyek a nem létező vízesésen való leereszkedés egy­mást követő szakaszait kísérték. Kisvártatva a piroga a sziklának csapódott, az utasok kiugrottak, át kellett halad­niuk a hídon…
Az én ugrásom óta talán húsz másodperc telt el. Tekinte­temmel megkerestem a nőt. Rám meredt. Kissé felszeg ér­zés fogott el. Nem tudtam, hozzálépjek-e. De a csoport ép­pen megindult, és a következő pillanatban közvetlenül egymás mellé sodródtunk.
– Mindig ugyanaz – jegyezte meg a lány –, mindig lepottyanok!
Az éjszaka a parkban, a tűzijáték és a zene hangjai mint­ha csak részben lettek volna valóságosak. Vonultunk az át­élt rémülettől felizgatott tömeggel; felfedeztem a nő társát, a lány felé furakodott. Álmos képe ugyanolyan volt, mint korábban. Úgy tetszett, hogy rám se hederít.
– Gyerünk Merlinhez – ajánlotta a nő olyan hangosan, hogy meghallottam, pedig nem akartam hallgatózni. A tá­vozók új hulláma még szorosabban egymáshoz préselt ben­nünket. Ezért ácsorogtam még mellettük.
– Ennek szökés íze van… – évődött mosolyogva a lány –, csak nem félsz a varázslattól?
A fiatalemberhez szólt, de engem figyelt. Természetesen utat törhettem volna magamnak, de mint hasonló helyze­tekben mindig, most is leginkább attól tartottam, hogy ne­vetségessé válók. A pár elindult, szabad hely támadt, mel­lettem mások is váratlanul elhatározták, hogy felkeresik a Merlin palotát; amikor én is arra felé fordultam, s néhány személy elválasztott bennünket, kételkedni kezdtem, vajon az előbb nem képzelődtem-e.
Lépésről lépésre haladtunk. A gyepen lobogó lángú, szurkos hordók sorakoztak; fényük égbe nyúló téglabás­tyákra hullott. Átkeltünk a várárok hídján, a vicsorgó vas­rács alatt, ránk borult a kővel burkolt előcsarnok félhomá­lya és hűvössége, csigalépcső vezetett a magasba lépteink kongva visszhangzottak. Az élesen ívelő emeleti folyosó már kevésbé volt népes. Folytatásából, a fedett tornácról udvart lehetett látni, díszes takarójú paripákon üvöltöző csapat hajkurászott egy fekete torzalakot; habozva, céltala­nul lődörögtem tucatnyi látogató között, akiket lassan már megkülönböztettem, a nőt és társát egy szemvillanásnyi időre felfedeztem az oszlopok között, a falmélyedésekben vértek sorakoztak. Távolabb rézveretes ajtó tárult ki, óriá­sokra méretezték, beléptünk a vörös damaszttal kárpito­zott terembe, orrunkat facsarta a fáklyák gyantaszagú füst­je. Az asztaloknál hangos társaság lakomázott, talán kaló­zok, talán kóbor lovagok, a lángnyaldosta nyársakon hatalmas szeleteket forgattak, vörös fény rezgett a verejtéktől gyöngyöző arcokon, a páncélos tivornyázók állkapcsa csontokat ropogtatott; a vitézek néha felemelkedtek az asz­taltól, és áthaladtak közöttünk. A következő teremben tu­catnyi óriás tekézett, golyók helyett koponyákkal; mindezt együttesen gyerekesnek, vásárinak éreztem, megálltam a velem azonos termetű játékosok mellett, amikor valaki há­tulról belém rohant, és meghökkenésében önkéntelenül felkiáltott. Sarkon fordultam, és egy kis siheder szeme közé néztem. Néhány bocsánatkérő szót dadogott, és bamba arckifejezéssel sietve elillant; csak a sötét hajú nő pillantása – neki köszönhettem, hogy felkerestem az olcsó csodák pa­lotáját – magyarázta meg nekem, hogy mi történt: a fickó át akart haladni rajtam, mert azt hitte, hogy egyike vagyok Merlin képzelt lakomázóinak.
Maga Merlin a palota távoli szárnyában fogadott ben­nünket, álarcos kísérete közepette, amely mozdulatlanul szemlélte varázslatait. Kissé már megelégeltem a dolgot, és közömbösen fogadtam a fekete mágia jelenségeit. A mutat­vány gyorsan befejeződött; a nézők kifelé szállingóztak, amikor a nagyszerű, ősz Merlin elállta utunkat, és némán a szemben levő, gyászlepellel borított ajtóra mutatott.
Csak hármunkat tessékelt befelé. Ő maga nem követett bennünket. Közepes nagyságú, nagyon magas szoba volt, egyik falát a mennyezettől a fekete-fehér kockás kőpadlóig húzódó tükör alkotta. Az volt a benyomásunk, mintha a valóságosnál kétszerié nagyobb szobában hat ember állna kő sakktáblán.
A szobát nem bútorozták be – nem volt ott semmi, kivé­ve egy magas alabástromedényt, orchideához hasonló, de szokatlanul nagy kelyhű virágok csokrával. Mindegyiknek más-más színe volt. Megálltunk a tükörrel szemben.
Egyszer csak a tükörképem rám pillantott. Ez a mozdu­lat nem volt az én mozdulatom mása. Megmerevedtem, az a jól megtermett, vállas férfi pedig lassan szemügyre vette először a sötét hajú nőt, majd a társát – egyikünk sem moc­cant, csak érthetetlenül önállóvá vált tükörképünk kelt életre, és játszotta el a néma jelenetet.
A tükörbeli ifjú a nőhöz lépett, a szemébe pillantott, a lány nemet intett. A fehér vázából kivette a virágokat, és hármat kiválasztott – egy fehéret, egy sárgát és egy feketét. A fehéret a fiatalembernek kínálta, a másik kettővel hoz­zám lépett – hozzám a tükörben. Felém nyújtotta mindkét virágot. A feketét vettem át. A nő ekkor visszatért korábbi helyére, és mindhárman – ott a tükörbeli szobában – pon­tosan ugyanabba a testtartásba dermedtünk, mint a való­ságban. Amikor ez megtörtént, a virágok eltűntek képmá­saink kezéből, és már csak közönséges, minden mozdula­tunkat híven megismétlő tükörképünk látszott.
Kitárult a szemközti fal ajtaja, csigalépcsőn ereszked­tünk lefelé. Az oszlopok, kiugrók, bolthajtások észrevétle­nül mentek át a műanyag folyosók ezüst és fehér színébe. Még most is némán folytattuk utunkat – amúgy se külön, se együtt; ez a helyzet egyre kellemetlenebbül érintett, de hát mi mást tehettem? Szánjam rá magam a szertartásos, a múlt századbeli illemtannak megfelelő bemutatkozásra?
Zenekar muzsikája szűrődött be halkan. Mintha a színfa­lak, egy láthatatlan színpad mögé kerültünk volna – né­hány üres asztal sorakozott hátul félretolt székekkel, a nő megállt, és társához fordult:
– Nem táncolsz?
– Nincs kedvem – felelte. Először hallottam a hangját.
Jóképű volt, de ernyedtség, érthetetlen passzivitás áradt belőle, mintha az égvilágon semmi sem érdekelné. Ajka szép, szinte lányos. Rám pillantott, majd a lányra. Némán ácsorgott.
– Akkor hát menj, ha akarsz… – biztatta a nő. A fiatal­ember félrehajtotta az egyik függönyfalat, és távozott. Megindultam utána.
– Kérem, uram? – hallottam a hátam mögül. Megálltam. A függöny mögül taps csattant.
– Leül, kérem?
Szótlanul leültem. Remek arcéle volt. Fülcimpáját kis gyöngykorongok borították.
– Aen Aenis vagyok.
– Hal Bregg.
Mintha csodálkozott volna. Nem a nevem miatt, hiszen az semmit sem jelentett számára. Inkább azon, hogy az ő nevét olyan közömbösen fogadtam. Közelebbről vettem szemügyre. Tökéletes és könyörtelen szépség volt. Tökéletes volt mozdulatainak nyugodt, fegyelmezett fesztelensége is. Rózsásszürke, inkább szürke, mint rózsaszínű ruhát viselt, amely mintha kiemelte volna arcának és kezének fehérségét.
– Nem kedvel engem? – érdeklődött nyugodtan. Most rajtam volt a csodálkozás sora.
– Nem ismerem önt.
– Ammai vagyok az "Igazak"-ból.
– Mik azok az "Igazak"?
Tekintete érdeklődéssel fürkészett.
– Ön nem látta a? "Igazak"-at?
– Azt sem tudom, mi az.
– Honnan került ide?
– A szállodámból jöttem.
– Ah, úgy? A szállodából… – hangjában nyilvánvaló csúfolódás csendült. – És ha szabad érdeklődnöm, hol volt, mielőtt a szállodába indult volna?
– Szabad. Fomalhautban.
– Az mi?
– Konstelláció.
– Hogyhogy?
– Csillagkép, innen huszonhárom fényévnyire. Megrebbent a szempillája. Ajka szétnyílt. Szívfájdítóan gyönyörű volt.
– Ön űrhajós?
– Igen.
– Értem. Én eléggé ismert realista vagyok.
Nem válaszoltam. Hallgattunk. A zene szólt.
– Táncol?
Csaknem fölnevettem.
– Azt, amit most táncolnak… azt nem.
– Kár. De ez pótolható. Miért tette?
– Mit?
– Ott… a függőhídon.
Tétovázva feleltem.
– Ösztönös… dolog volt.
– Ismerte?
– Ezt a mesterséges utazást? Nem.
– Nem?
– Nem.
Egy pillanatig hallgattunk. Ideiglenesen zöld szeme most szinte feketévé sötétült.
– Csak nagyon régi kópiákon lehet ilyesmit látni… – jegyezte meg tétovázva. – Ezt senki meg nem játssza. Nem lehet. Miközben figyeltem, átvillant agyamon… hogy ön…
Vártam.
– Képes lenne rá. Mert ön komolyan vette. Igaz?
– Nem tudom. Talán.
– Nem fontos. Én tudom. Volna kedve? Jóba vagyok Frenettel. Ön talán nem is tudja, ki az? Csak szólnom kell neki… A reál főrendezője. Ha van rá kedve…
Felnevettem. A lány összerezzent.
– Bocsánat. De… magasságos mennybéli egek! Ön arra gondolt… hogy szerződtet engem…
– Igen.
Nem sértődött meg. Éppen ellenkezőleg.
– Köszönöm, nem. Inkább nem, kisasszony.
– De elárulhatja nekem, hogy csinálta? Vagy titok?
– Hogy, hogyan? Hiszen látta, kisasszony… Elharaptam a szavam.
– Az érdekli, hogyan tehettem?
– Ön nagyon találékony.
Úgy tudott csak a szemével mosolyogni, mint a világon senki más. "Várj csak, tüstént elveszem a kedved a kacér­kodástól…" – fenyegettem gondolatban.
– Roppant egyszerű. És nem titok. Nem vagyok betrizálva.
– Ó…
Egy másodpercig azt hittem, hogy felpattan, de erőt vett magán. Nagy szemében ismét sóvárgás csillogott. Úgy me­redt rám, mint egy lépésnyire heverő vadállatra, mintha beteges öröme telnék a rémületben, amelyet benne keltettem. Ezt sértőbbnek éreztem annál, mintha csupán megrettent volna.
– Ön képes?
– Ölni? – fejeztem be udvariasan mosolyogva. – Igen. Ölhetek.
Hallgattunk. A zene szólt. A lány néhányszor rám emelte tekintetét. Nem szólalt meg. Én sem. Taps. Muzsika. Taps. így üldögéltünk vagy egy negyedóráig. Egyszer csak fel­állt.
– Velem jön?
– Hová?
– Hozzám.
– Brytre?
– Nem.
Sarkon fordult és távozott. Én meg se moccantam. Gyű­löltem. Nem nézett se jobbra, se balra, és úgy járt, mint egyetlen nő sem. Nem járt: suhant, mint egy tündérki­rálynő.
Az élősövények közt értem utol, ahol már csaknem sötét volt. A pavilonból kiszűrődő fény elvegyült a város kékes visszfényével. Nyilván hallotta lépteimet, de folytatta útját, maga elé nézve, mintha egyedül volna, még akkor is, ami­kor belé karoltam. Nem állt meg; olyan volt ez számomra, mint egy pofon. Megragadtam karját, magam felé fordítot­tam, arca elsápadt a sötétben, felágaskodott; a szemem kö­zé nézett. Nem próbált szabadulni. Amúgy sem sikerült volna. Hevesen csókoltam, gyűlölködve, éreztem, hogy remeg.
– Te – kezdte mély hangon a lány, amikor szétváltunk.
– Hallgass.
Megpróbált kibontakozni.
– Még nem – tiltakoztam, és ismét csókolni kezdtem. Haragom egyszer csak undorrá változott önmagámmal szemben, elengedtem. Azt hittem, hogy futásnak ered. Ma­radt. Az arcomat fürkészte. Elfordítottam a fejem.
– Mi bajod? – kérdezte suttogva.
– Semmi.
Karon fogott.
– Gyerünk.
Szerelmespár haladt cl mellettünk, és beleveszett a ho­mályba. Követtem a lányt. Ott, a sötétben, minden lehetsé­gesnek tetszett, de amint világosba értünk, előbbi kitöré­sem – amellyel a sértésért fizettem – csupán nevetségessé vált. Éreztem, hogy hamis világba lépek, mint ahogy hamis volt a veszedelem és a varázslat, minden – mégis a nyomá­ban maradtam. Haragom elröppent, gyűlöletem elszállt – semmi sem érdekelt. Magasan felfüggesztett fények közé kerültem, és éreztem nehézkes nagyságomat, amely min­den lépésemet nevetségessé tette a lány mellett. De ő mint­ha nem tudott volna róla. A töltés hosszában haladt, amely mögött suhanok sorakoztak.
Maradni akartam, de ujjai végigsiklottak alsó karomon, és megragadták kezemet. Ha kirántottam volna, még ne­vetségesebbé válók – íme, Putifárné kísérti az űrhajós eré­nyek megtestesítőjét. Beszálltam a lány után, a gép megre­megett és felröppent. Először utaztam suhanóval, és meg­értettem, miért nincsen ablaka. Belülről teljesen átlátszó volt, mintha üvegből készült volna.
Sokáig, némán utaztunk. A városközpont épületei helyt adtak a peremvárosi építészet furcsa formáinak – kis mes­terséges napok alatt, sűrű növényzet közt, áramvonalas, különös párnákká fölfújt épületek bújtak meg, szerteágazóan, úgyhogy elmosódott a határ a házak belseje és kör­nyezete között; mindez lidérces álmok terméke volt, ered­ménye annak a szakadatlan törekvésnek, hogy a régi for­máktól eltérőt alkossanak. A suhanó elhagyta a széles pá­lyát, áthatolt egy sötét parkon, és üveg-vízeséshez hasonló­an redőzött lépcsők előtt állt meg; amint a fokokon fölfelé haladtam, lábam alatt pálmaházat láttam.
A súlyos kapu nesztelenül kitárult. Tágas előcsarnok, a magasban körülfutó karzat, támaszték és felfüggesztés nél­küli halványrózsaszín lámpakorongok; a rézsútos falak ab­lakait vagy beugró fülkéit mintha más térbe helyezték vol­na, és bennük nem fényképek, nem bábuk, hanem maga Aen látszott, felnagyítva; szemközt – fekete hajú férfi ölelte és csókolta; a lépcsők zuhataga fölött – Aen fehér, állandó­an villódzó ruhában; oldalt – arcszínéhez hasonló, hatal­mas, liliomfehér virágok fölé hajolva. Miközben követtem, még egyszer megpillantottam egy másik ablakban: lányo­san mosolygott, magányosan, a fény remegett rézszínű ha­ján.
Zöld lépcső következett Fehér oszlopsor. Ezüstlépcső. Nyílegyenes folyosók, s bennük szüntelen, lassú mozgás, mintha a tér lélegezne, a falak hangtalanul siklottak, és átjá­rót nyitottak ott, amerre vezetőm éppen igyekezett; azt hi­hette volna az ember, hogy valami észlelhetetlen szél kike­rekíti, formálja a karzat sarkait. És mindaz, amit eddig lát­tam, csak tornác, belépő, előcsarnok volt. Egy fehér szobát dermedt jég hajszálfinom ereihez hasonló fények világítot­tak meg minden irányból, úgyhogy még az árnyak is tej sze­rűen hatottak – innen kisebb helyiségbe léptünk – az előző szoba szeplőtelen világossága után ennek barnasága kiál­tásként hatott. Nem volt itt semmi, az ismeretlen helyről áradó fényen kívül, melynek forrásai alakunkat és arcunkat mintha alulról világították volna meg; a lány kézmozdula­tára hangulatvilágítás támadt; a falhoz lépett, és néhány mozdulattal domborulatot varázsolt elő, amely nyomban szétterült és széles, kettős fekhelyet alkotott – eléggé ismer­tem a topológiát ahhoz, hogy megérezzem, miféle kutatá­sok eredménye volt már maga a támla vonala is.
– Vendégünk érkezett – jelentette be a lány és megállt. A nyitott faburkolatból alacsony, megterített asztalka bújt elő, és kutyaként házigazdámhoz futott. A nagy fények el­aludtak, amikor a foteles fülke fölé – micsoda fotelok vol­tak, erre nem is találok szavakat! – a lány kézmozdulattal kis lámpát parancsolt, és a fal szót fogadott. Úgy látszik, Aen torkig volt a bimbózó, a szemünk láttára kivirágzó bútorokkal, az asztal fölé hajolt, és anélkül, hogy felem pil­lantott volna, megkérdezte:
– Blart?
– Lehet – feleltem. Nem kérdezősködtem; kénytelen-kelletlen vadember voltam, de legalább hallgatag vadem­ber.
Magas kis kúpot nyújtott át csövecskével, rubinként villódzott, de puha volt, mintha egy húsos gyümölcs héját érintettem volna. A lány egy másikat vett magának. Leül­tünk. Elviselhetetlenül puhán, mintha felhőre telepedtünk volna. Az ismeretlen, friss gyümölcsök ízére emlékeztető folyadékban az apró rögök váratlanul és mulatságosán szétfröccsentek a nyelvemen.
– Jó? – kérdezte.
– Igen.
Talán valami rituális ital volt. Például kiválasztottak szá­mára, vagy ellenkezőleg, különlegesen veszélyes egyének megzabolázására. De megfogadtam, hogy nem kérdezős­ködöm.
– Jobb, ha ülsz.
– Miért?
– Rettentő magas vagy.
– Tudom.
– Szándékosan vagy udvariatlan?
– Nem. Jóformán természetem. Halkan felnevetett.
– Amellett még szórakoztató is vagyok – folytattam. – Erények halmaza, mi?
– Más vagy – felelte. – így senki sem beszél. Mondd, ho­gyan van ez? Mit érzel?
– Nem értem.
– Alakoskodsz. Talán füllentettél… de nem. Az lehetet­len. Nem tudnál úgy…
– Ugrani ?
– Nem erre gondoltam.
– Hát mire?
A lány szeme réssé szűkült.
– Nem tudod?
– Na, hallod! – hüledeztem. – Itt már azt sem csinálják?
– Csinálják, de nem így.
– No, tessék. Olyan jól csinálom?
– Nem. Biztos, hogy nem… de úgy, mintha azt akar­nád, hogy… Elharapta szavát.
– Mit?
– Tudod jól. Éreztem.
– Dühös voltam… – vallottam be.
– Dühös! – jegyezte meg fitymálva. – Azt hittem, hogy… magam sem tudom, hogy mit hittem. Ezt senki sem merte volna, tudod?
Gyengén elmosolyodtam.
– És ez annyira megtetszett neked?
– Hogy te mennyire nem értesz semmit! A világból el­tűnt a rettegés, te pedig félelmetes vagy.
– Kívánod még egyszer? – kérdeztem. A lány ajka szét­nyílt, ismét úgy meredt rám, mint valami vadállatra.
– Kívánom.
Hozzám húzódott. Megfogtam a kezét, laposan a maga­méra helyeztem – ujjai alig haladták meg a tenyerem hatá­rát.
– Miért ilyen kemény a kezed? – faggatott. .
– A csillagoktól. Szögletesek. Most pedig kérdezd meg: miért olyan ijesztő a fogad?
Elmosolyodott.
– A fogad egészen olyan, mint másoké.
Szavai közben felemelte kezemet, és ezt olyan figyelme­sen tette, hogy felrémlett bennem találkozásom az orosz­lánnal, és ahelyett, hogy megsértődtem volna, elmosolyod­tam, mert végül is rettentő ostoba helyzet volt.
Felemelkedett, a vállam fölött töltött magának egy sötét kis palackból, és felhajtotta.
– Tudod, mi ez? – fordult felém és lehunyta szemét úgy, mintha a folyadék égette volna a torkát. Hosszú, bizonyára mesterséges szempillái voltak. A színésznőknek mindig hamis a szempillája.
– Nem.
– Nem árulod cl senkinek?
– Nem.
– Perto.
– Nono – csóváltam a fejem mindenesetre. Kinyitotta a szemét.
– Már előbb észrevettelek. Egy rémes aggastyánnal sé­táltál, majd egyedül tértél vissza.
– Egy fiatalabb kollégám fia – feleltem. "A dologban az a legfurcsább, hogy ez csaknem igaz" – villant át agyamon.
– Feltűnést keltesz… tudod-e?
– Mit tehetek?
– Nemcsak azáltal, hogy olyan magas vagy. Másképp jársz… és úgy nézel, mintha…
– Mintha?
– Mintha résen volnál.
– Mivel szemben?
A lány nem válaszolt. Arckifejezése megváltozott. Lihegett, a kezére pillantott. Ujjainak hegye remegett.
– Máris… – suttogta és elmosolyodott, de nem felém. Pupillája kitágult, elnyelte szivárványhártyáját, átszellemült mosollyal lassan hátradőlt, megpihent a szürke fejrészen, rézvörös haja szétbomlott, diadalmas kábulatban meredt rám.
– Csókolj meg.
Átöleltem, és ez rémes volt, mert akartam is, meg nem is – úgy éreztem, hogy ez már nem ő –, mintha bármely pilla­natban valami mássá változhatna. Ujjai a hajam közé siklot­tak, lélegzete, valahányszor elszakadt tőlem, jajdulásként hatott. "Egyikünk hamis, aljas – gondoltam –, de ki, ő, vagy én?" Csókoltam, az arca fájdalmasan szép, rettenete­sen idegen volt, azután már csak az elviselhetetlen kéj ma­radt, de még akkor is őrködött bennem a hideg, néma meg­figyelő; nem vesztettem el a fejem, nem kábultam el. Az engedelmes támla mintha gondolkodott volna, párnává formálódott fejünk alatt, és ez olyan volt, mintha egy har­madik, megalázóan éber személy lett volna jelen, és mi, mintha tudtunk volna erről, egész idő alatt egyetlen szót sem váltottunk. Nyakát átölelve már csaknem elnyomott az álom, de még most is úgy tetszett, hogy valaki ott áll, és meredten figyel…
Aen aludt, amikor felriadtam. Más szobába kerültünk. Nem, ugyanaz volt. De megváltozott – a fal egy része félre­húzódott, beengedte a napkeltét. Felettünk, mintha elfelejtették volna eloltani, keskeny kis lámpa lángolt. Szemközt, a még csaknem fekete fák koronája fölött pirkadt. Óvato­san a fekvőhely szélére húzódtam, Aen mormogott vala­mit, talán az "Alan" nevet, és tovább aludt.
Néptelen, tágas termeken vágtam át. Ablakaik keletre nyíltak. A behatoló vöröses fény betöltötte az átlátszó bú­torokat és villódzott, akár a vörös borra hulló napsugár. A szobasor végén egy áthaladó robot körvonalait fedeztem fel, arc nélküli gyöngyszürke törzse gyengén sugárzott, a benne levő rubinvörös lángocska úgy izzott, mint mécses a szentkép előtt.
– Távozni akarok – szólítottam meg.
– Igenis, uram.
Ezüst, zöld, égkék lépcsők. Egyszerre köszöntem el Aen összes arcától a templomhajóra emlékeztető, magas elő­csarnokban. Már fényes nappal volt. A robot kitárta előt­tem a kaput. Megparancsoltam, rendeljen suhanót.
– Igenis, uram. Parancsol házit?
– Lehet házi. Az Alcaron szállóba igyekszem.
– Igenis. Szolgálatára.
Valaki már beszélt így velem. Ki? Nem jutott eszembe.
A meredek lépcsőn – mintegy figyelmeztetésül, hogy ez nem ház, hanem palota – mindketten lesétáltunk. A verőfé­nyes utcán beszálltam a gépbe. Induláskor körülnéztem. A robot még alázatosan ott állt, imádkozó sáskára hasonlí­tott, vékony karjaival.
Az utcák csaknem üresen ásítoztak. A kertekben elha­gyott, furcsa hajókként pihentek a villák, éppen úgy, mint­ha csak egy pillanatra szálltak volna le az élősövények és fák közé, összehajtogatva éles szögű, tarka szárnyaikat. A központ népesebbnek bizonyult. Izzott a nap a felhőkar­colók csúcsain, az utca kettévágta a pálmaházakat, a ház­óriásokat, amelyeknek terpesz állású ívei alatt az utca a kék térbe veszett bele; minderre már ügyet sem vetettem. A szállodában megfürödtem, és telefonáltam az utazási iro­dába. Tizenkettőre rendeltem uldert. Kissé mulattatott, hogy vígan dobálózom ezekkel a nevekkel, anélkül hogy sejtelmem volna róla, mit is jelentenek.
Még négy órám volt. Felhívtam a szállodai Infort, és a Breggek felől érdeklődtem. Nem voltak testvéreim, de a nagybátyám után maradt két gyermek, egy fiú és egy kis­lány. Még ha már nem is éltek, a gyerekeik…
Az Infor tizenegy Bregget nevezett meg. Sorra kérdez­tem a családfájukat. Kiderült, hogy csak egyikük, Atal Bregg, származik az én családomból. Nagybátyám unokája volt, egyébként már koros, csaknem hatvanéves férfi. Meg­tudtam tehát, amit akartam. Már felvettem a telefonkagy­lót, hogy felhívjam, de visszatettem. Végeredményben mit mondhattam volna neki? Vagy ő – nekem? Hogy hogyan halt meg az apám, az anyám? Én hagytam őket hátra, mint­ha meghaltam volna, és mint utószülöttnek nem volt jo­gom kérdezősködni. Ez valami természetellenes dolog vol­na. Így éreztem abban a pillanatban, mintha megcsalnám őket, gyáva szökésben keresnék menedéket a sors elől, el­bújnék az időben, amely kevésbé volt halálos számomra, mint számukra. Ők temettek el engem a csillagokban, nem én őket a Földön.
Mégis újra felemeltem a telefonkagylót. A készülék hosszan jelzett. Végre jelentkezett a házirobot és közölte, hogy Atal Bregg Földön kívül van.
– Hol? – faggattam gyorsan.
– A Lunán. Négy napra utazott el. Mit mondjak neki?
– Mit csinál? Mi a foglalkozása? – kérdeztem. – Mert… nem tudom, hogy őt keresem-e, lehet, hogy tévedés… A robotokat könnyebben tudtam félrevezetni.
– Pszichopéda.
– Köszönöm. Néhány nap múlva majd felhívom. Letettem a kagylót. Mindenesetre nem volt űrhajós; az is jó.
Ismét felhívtam a szállodai Infort, és megkérdeztem, mi­lyen szórakozást ajánl két-három órára.
– Tekintse meg a reálonunkat – javasolta.
– Mi van ott?
– "Az ara". Aen Aenis legújabb reálja.
Levitettem magam; a reálont az alagsorban helyezték el.
Az előadás már megkezdődött, de az ajtónálló robot szerint jóformán semmit sem mulasztottam – alig néhány per­cet. Bevezetett a sötétbe, furcsa módon elővarázsolt egy tojásdad alakú fotelt, leültetett és eltűnt.
Először úgy éreztem, mintha a színpad közelében, vagy nem – magán a színpadon ülnék, annyira közel voltak a színészek. Mintha csak a kezemet kellene kinyújtanom, hogy megérintsem őket. Jobbat nem is találhattam volna, mert a cselekmény az én időmben játszódott, tehát történelmi dráma volt; az eset idejét nem határozták meg pontosan, de bizonyos részletek alapján ítélve, tizenegynéhány évvel elrepülésem után történt.
Először a jelmezeket élveztem; a díszleteket naturaliszti-kusnak szánták, s éppen ezért jól mulattam, mert rengeteg tévedést és korszerűtlenséget fedeztem fel. A hős, egy na­gyon jóképű, karcsú barna legény frakkban távozott hazul­ról (hajnalban), és autón indult el, hogy találkozzék kedve­sével; még cilindert is viselt, de szürkét, mintha angol vol­na, és a Dcrbyre igyekezne. Majd regényes fogadót mutat­tak, olyan kocsmárossal, amilyet még életemben nem lát­tam – kalózra emlékeztetett; a hős ráült frakkjának szár­nyaira, és szalmaszállal itta a sört; és így tovább.
Egyszer csak elkomorodtam; Aen lépett be. Öltözéke értelmetlen volt, de ez hirtelen mellékessé vált. A néző tud­ta, hogy mást szeret, s ezt az ifjút megcsalja; jellegzetes, melodramatikus szerep, képmutató nő, émelyítő, lapos közhelyek. Aen azonban nem így fogta fel. Mindig és most is élő lányt alakított; érző szívű, nem gondolkodó, nem emlékező és kegyetlenségének határtalan gyerekessége mi­att – ártatlan lényt formált, amely mindenkit boldogtalanná tett, mert senkit sem akart szerencsétlenné tenni. Amikor egyik férfi karjából a másikéba szédült, megfeledkezett az előzőről, és ezt úgy csinálta, hogy hinni kellett egetverő őszinteségében.
Egyébként az egész ostoba történet szinte széthullott, és csakis Aen, a nagy színésznő maradt meg.
A reál több volt, mint távolból látott színház, mert ami­kor szemügyre vettem a színpad valamelyik részletét, az megnagyobbodott, úgyhogy a néző maga, saját választása szerint határozta el, közelről óhajt látni valamit, vagy in­kább az egész képet kívánja. Emellett nem torzultak el az arányai annak sem, ami a látókörön kívül maradt. Pokolian szellemes optikai fogás volt – természetfölötti módon kife­jező, mintegy felfokozott álomkép benyomását keltette. Ezt követően felvitettem magam, és összecsomagoltam, mert néhány perc múlva indulnom kellett. Kiderült, hogy több holmim van, mint ahogy képzeltem. Még nem voltam készen, amikor megszólalt a telefon: az ulderem előállt.
– Azonnal lemegyek – feleltem. A csomaghordó robot elvitte bőröndjeimét, és éppen kifelé tartottam a szobám­ból, amikor a telefon újból megszólalt. Tétováztam. A gyenge jelzés fáradhatatlanul ismétlődött. "Nehogy az legyen a látszata, hogy menekülök" – fordult meg fejem­ben, és felemeltem a kagylót, noha nem voltam teljesen tisztában vele, miért teszem.
– Te vagy?
– Igen, felébredtél?
– Már régen. Mit csinálsz?
– Láttalak téged. A reálban.
– Igen? – csak ennyit mondott, de hangjában elégtétel csendült. Annyit jelentett: most már az enyém.
– Nem – tiltakoztam.
– Mi az, hogy nem?
– Lányom, nagy színésznő vagy. De engem egészen más fából faragtak, mint ahogy képzeled.
– Vajon ma éjszaka is képzelődtem? – vágott a szavam­ba. Hangjában fojtott vidámság bujkált, és váratlanul ismét nevetségesnek éreztem magam. Ettől az érzéstől nem tud­tam szabadulni: csillagok közül érkezett kvéker, aki egy­szer már elbukott – szigorú, kétségbeesett és szerény.
– Nem – fékeztem magam –, nem képzelődtél. De eluta­zom.
– Örökre?
Mulattatta ez a párbeszéd.
– Te, leány – kezdtem és nem tudtam, hogyan folytas­sam. Egy pillanatig csak Aen lélegzetét hallottam.
– És azután? – firtatta.
– Nem tudom – majd gyorsan helyesbítettem –, semmi. Elutazom. Ennek nincs értelme.
– Biztos, hogy nincsen – egyezett bele –, és ezért remek lehet. Mit láttál? Az "Igazak"-at?
– Nem, "Az ará"-t. Ide figyelj…
– Az óriási balfogás. Nem bírom végignézni. A legrosszabb munkám. Nézd meg "Az igazak"-at, vagy ne, gyere el este. Megmutatom neked. Nem, nem, ma nem érek rá. Holnap.
– Aen, nem megyek el. Igazán azonnal utazom…
– Ne szólíts Aennek, mondd, hogy "te leány"… – kérte.
– Te leány, hogy az ördög vigyen el!! – horkantam fel, levágtam a kagylót, szörnyen elszégyelltem magam, még egyszer fölemeltem, helyére tettem, és kirohantam a szobá­ból, mintha a tatár volna a sarkamban. Levitettem magam, de kiderült, hogy az ulder a tetőn vár. Nosza fölfelé.
A tetőn kertvendéglő és repülőtér volt. Tulajdonképpen étterem-repülőtér, összekeveredő szintek, repülő peronok, láthatatlan aknák – ulderemet egy év alatt sem találtam vol­na meg. De szinte kézen fogva odavezettek. Kisebb volt, mint gondoltam.
Megkérdeztem, mennyi ideig tart a repülés, mert olvasni akartam.
– Körülbelül tizenkét percig.
Így hát nem volt érdemes belefogni az olvasásba. Az ulder belseje kissé emlékeztetett a Termo-Fax kísérleti raké­tára, amelyet egykor vezettem, csak éppen kényelmesebb­nek bizonyult. A robot udvariasan szerencsés utat kívánt, és amikor az ajtó becsukódott mögöttem, a falak egy csa­pásra átlátszóvá váltak; az első fotelek egyikében ültem (a többi üres volt) – ezért úgy éreztem, mintha egy nagy po­hárba állított széken repülnék.
Nagyon mulatságos, de ennek nem volt semmi köze sem a rakétához, sem a repülőgéphez; inkább a repülő szőnyeg­hez. A különös jármű a legcsekélyebb rezgés nélkül először függőlegesen felröppent, hosszan füttyentett, és mint a ki­lőtt nyíl suhant vízszintesen. Megint megismétlődött az, amit egyszer már megfigyeltem: a gyorsulást nem kísérte a tehetetlenség növekedése. Akkor, az állomáson, azt hittem, hogy érzéki csalódás áldozata vagyok. Most azonban biz­tos voltam a dolgomban. Bajosan tudnám ecsetelni, milyen érzésem támadt – tudniillik, ha valóban függetleníteni tud­ták a gyorsulást a tehetetlenségtől, akkor utunk minden hibernációja, próbája, szelekciója, kínja-baja teljességgel fe­lesleges volt. Hozzám hasonlóan talán a Himalája csúcsá­nak meghódítója erezhetné magát, aki leírhatatlanul keser­ves hegymászás után rádöbben, hogy a tetőn kirándulókkal telt szálloda áll, mert míg ő magányosan bolyongott, az el­lenkező oldalon hegyivasutat és Vidám Parkot építettek. A legkevésbé sem vigasztalt meg, hogy a titokzatos felfe­dezést aligha érem meg, ha a Földön maradok – akkor már inkább azt reméltem, hogy talán ezt a módszert az űrhajó­zásnál nem lehet alkalmazni. Természetesen tudtam, hogy ez színtiszta önzés, de a megrázkódtatás túlságosan heves volt ahhoz, hogy kellőképpen tudjak lelkesedni.
Közben az ulder már hangtalanul repült; letekintettem. Éppen a Terminált hagytuk el – lassan húzódott hátrafelé, mint egy jégerőd, a városból láthatatlan felső emeleteken a rakétabejárók hatalmas tölcsérei sötétlettek. Ezt követően viszonylag közel repültünk el a fekete– és ezüst-csíkos to­ronyház mellett, amely hetykén magaslott az ulder fölött. A Földről nem lehetett érzékelni – mintha a várost az éggel összekötő csőhíd lett volna, és a belőle kiálló "könyvespol­cokon" nyüzsgött a sok ulder, és más nagyobb gép. Mintha valaki mákot szórt volna egy ezüsttányérra, úgy hatottak az emberek ezeken a leszállóhelyeken. Fehér és kék lakóte­lepek, kertek fölött szálltunk, az utcák egyre szélesedtek, a burkolatok is színesek voltak – a halványrózsaszín, vala­mint az okkersárga kiemelkedett a többi közül. Az épüle­tek tengere a láthatárig húzódott, nagy ritkán szelték át a zöld sávok, és megijedtem, hogy ez így lesz egészen Klavestráig. De a gép fokozta sebességét, a házak szétszóród­tak, beleolvadtak a kertekbe, ehelyett utak tűntek fel, mint óriási hurkok és egyenesek; sok szinten húzódtak, talál­koztak, kereszteződtek, a föld alá bújtak, csillag-alakban futottak össze, és sávokban törtek a magasan járó nap su­garaitól szürkészöld, lapos térség felé, amelyen rajzott a rengeteg suhanó. Majd fák négyszögei közül hatalmas épít­mények bukkantak elő, homorú tükör formájú tetőkkel; középpontjukban valami vörösen izzott. Még távolabb az utak szétváltak, és a növényzet vette át az uralmat; zöldjét néha másfajta növények – vörösek, kékek – négyzetei sza­kították meg, virágok nem lehettek, mert színük túlságo­san harsány volt.
"Doktor Juffonnak öröme telne bennem – tűnődtem. – Még csak a harmadik nap, és máris. És micsoda kezdet. Nem akárki. Kiváló színésznő, híresség. Édeskeveset félt, és ha igen, a rémület is örömet szerzett neki. Csak így to­vább. De miért beszélt a közelségről? Ilyen náluk a közel­ség? Hősiesen a vízesésbe vetettem magam. A nemes goril­la. És utána a tömegek bálványozott szépe bőségesen meg­jutalmazta; milyen magasztos dolog ez részéről!"
Lángolt az arcom. "Te agyalágyult – hajtogattam gyengéden –, mit akarsz tulajdonképpen? Nőket? Megkaptad. Megkaptál mindent, ami itt kapható, beleértve azt a javaslatot, hogy szerepelj a reálban. Most lesz házad, sétálgatsz majd a kertben, olvasgatsz, bámulhatod a csillagokat, és szerényen, halkan mondogathatod magadnak: ott jártam. Ott voltam és visszatértem. És még a fizika törvényei is malmodra hajtották a vizet, te szerencsefia, előtted az élet másik fele, pedig emlékszel, hogy néz ki a nálad száz évvel öregebb Roemer?"
Az ulder ereszkedni kezdett, süvítés hallatszott, az utak­kal átszelt táj – fehér és kék burkolatukat mintha zománc­cal vonták volna be – szemlátomást nőtt. A nagy tavak és az apró négyzet alakú medencék verőfényes csillanást küld­tek a magasba. A szelíd dombokon szétszórt házacskák egyre nagyobbakká és valóságosabbá váltak. A láthatáron fehér ormú, a levegőtől kékes hegylánc húzódott. Kavicsos ösvényeket, pázsitot, virágágyakat, beton keretezte víz hi­deg zöldjét, kis utakat, bokrokat, fehér háztetőt fedeztem fel, majd mindez lassan megfordult, körülvett, és mozdu­latlanná vált, mintha birtokába vett volna engem.

	Kinyílt az ajtó. Fehér-narancsszínű robot várakozott a gye­pen. Kiszálltam.
– Üdvözöljük önt Klavestrában – szólalt meg, és fehér kis hasa váratlanul rázendített: üveghangok csendültek fel, mintha zenedoboz rejlett volna a robotban.
Még nevettem, miközben segítettem neki a holmim cipelésében. Később a fűben ezüstös kis léghajóként heverő ulder hátsó csapóajtaja kitárult, és két narancsszínű robot ki­tolta az autómat. A súlyos, égkék karosszéria csillogott a verőfényben. Már teljesen megfeledkeztem róla. Ezt köve­tően a bőröndjeimmel, dobozaimmal, csomagjaimmal megrakott robotok libasorban megindultak a ház felé.
Az épület ablakfalú hatalmas kocka volt. Panorámikusan üvegezett napozón keresztül jutott be az ember, majd az ebédlő és a felfelé vezető falépcső következett; a zenélő robot nem mulasztotta el, hogy felhívja figyelmemet a lépcső szokatlan anyagára.
Az emeleten öt szoba volt. Egy keleti fekvésűt választot­tam, nem a legjobbat, mert a többiben, különösen pedig abban, amelynek ablakai a hegyekre nyíltak, túl sok volt az arany és az ezüst, itt pedig csak kis zöld csíkok látszottak, mint gyűrött levelek a krémszínű alapon.
A robotok egész vagyonomat elhelyezték a beépített szekrényekben, ügyesen és halkan dolgoztak, én pedig az ablakhoz léptem. "Kikötő – elmélkedtem. – Rév." Csak ki­hajolva pillanthattam meg a hegyek kékes páráját. Lent vi­rágoskert terült el, néhány tucatnyi öreg gyümölcsfával a háttérben; ágaik görcsbe csavarodtak, és valószínűleg már meddőkké váltak.
Kissé oldalt, az út felé (már korábban észrevettem az ulderből, élősövények takarták el) ugrótorony emelkedett a sűrűség fölé. Ott volt a medence. Mire hátrafordultam, a robotok már eltávoztak. Az ablakhoz toltam a könnyű – mintha felfújták volna – íróasztalt, ráraktam a tudomá­nyos folyóiratok kötegét, a kristálykönyvekkel telt zacskó­kat és az olvasókészüléket; külön sorakoztattam a még érintetlen jegyzetfüzeteket és a tollamat. A régi tollam volt – a megnövekedett gravitációtól folyni kezdett, és mindent összetintázott, de Olaf kitűnően megjavította. Dossziékat készítettem elő jegyzeteim számára, megcímeztem őket: "Történelem", "Matematika", "Fizika." Mindezt sebtében csináltam, mert nagyon vágytam már a vízbe. Nem tudtam, kiléphetek-e egy szál ágyékkötőnyi fürdőnadrágban, ugyanis a fürdőköpenyről megfeledkeztem. Elsétáltam te­hát a folyosón levő fürdőszobába, és ott a habzófolyadékpalack segítségével szörnyűséges, semmihez sem hasonló maskarát készítettem. Letéptem magamról, és újra munkához láttam. A második köpeny kissé jobban sikerült, de így is kétségbeesett vállalkozás volt. Késsel levagdostam az ujjak és a szélek nagyobb egyenetlenségeit, és ettől a ruhada­rab tűrhetővé vált.
Lefelé haladva, még nem voltam benne biztos, magam vagyok-e a házban. A hallban egy lélek se. A kertben sem, csak a narancsszínű robot nyírta a füvet az elvirágzott ró­zsabokrok mellett.
Szinte futólépésben érkeztem az úszómedencéhez. A víz ragyogott és fodrozódott. Láthatatlan hűvösség remegett fölötte. Köpenyem a talpamat égető aranyszínű homokra hajítottam, és a fémlépcsőkön dobogva felrohantam az ug­rótorony tetejére. Alacsony volt, de kezdetnek éppen meg­felelt. Elrugaszkodtam, egyes szaltót írtam le ekkora szü­net után többre nem mertem vállalkozni! –, és belehasítot­tam a vízbe, akár vajba a kés.
Boldogan bukkantam fel. Erős csapásokkal haladtam az egyik irányban, majd fordultam is visszafelé a medence vagy ötvenméteres volt. Nyolcszor úsztam át, anélkül, hogy csökkentettem volna az iramot, víztől csorogva másztam partra, akár egy fóka, és kalapáló szívvel nyúltam végig a homokban. A Földnek megvan a maga varázsa! Néhány perc alatt megszáradtam. Felálltam, körülnéztem: sehol egy lélek. Pompás. Felszaladtam az ugródeszkára. Először hátrafelé szakoztam, sikerült, noha a kelleténél erősebben ugrottam el: a deszka vége helyett ugyanis mű­anyaglapot alkalmaztak, és az hevesen rugózott. Majd ket­tős ugrás következett; ez kevésbé sikerült, combommal a víznek csapódtam, A bőröm egy pillanat alatt kivörösö­dött, mintha leforráztam volna. Megismételtem az ugrást. Kissé jobban sikerült, de nem úgy, ahogy kell. A második pördülésnél, amikor függőleges helyzetbe tértem vissza, nem tudtam kiegyenesedni, és elhibáztam a lábmunkát. De keményfejű vagyok és ráértem, hihetetlenül ráértem! Har­madszor, negyedszer, ötödször is ugrottam. Kissé már zú­gott a fülem, amikor – a biztonság kedvéért még egyszer körültekintve – megpróbálkoztam a csavarorsós ugrással. Ezzel teljesen kudarcot vallottam, a víz ütésétől elakadt a lélegzetem, nagyot ittam, és prüsszögve, fuldokolva ki­másztam a homokba. Letelepedtem az ugródeszka égkék létrája alá, és annyira restelkedtem, bosszankodtam, hogy hirtelen kitört belőlem a nevetés. Azután még leúsztam négyszázat, pihentem, és újabb négyszáz következett.
Amikor visszafelé indultam a házba, más színben láttam a világot. Talán ez hiányzott nekem a legjobban, tűnőd­tem. Egy fehér robot várt az ajtónál.
– A szobájában óhajt étkezni, uram, vagy az ebédlőben? Magam leszek az étkezéseknél?
– Igen, uram, az a másik uraság holnap érkezik.
– Ehetek az ebédlőben.
Felmentem és átöltöztem. Még nem tudtam, mivel kez­dem tanulmányaimat. Talán történelemmel, ez lesz a leg­ésszerűbb, noha mindent egyszerre szerettem volna, és a legszívesebben – rávetettem volna magam a nehézkedés le­győzésének titkára. Megszólalt egy éneklő hang. Ez nem volt telefon. Nem tudtam, mire véljem, tehát felhívtam a házi Infort.
– Szíveskedjék az ebédhez fáradni – magyarázta egy dal­lamos hang.
Az ebédlőt zöld, növényzet szűrte fény töltötte be, a mennyezetnél levő ferde üveglapok kristályként csillogtak. Az asztalra egy terítéket tettek. A robot étlapot nyújtott át.
– Nem, nem – tiltakoztam –, mindegy, hogy mi.
Az első fogás hideg gyümölcslevesre emlékeztetett. A második már semmire. Úgy látszik, a hústól, a burgo­nyától, a zöldségféléktől örökre el kellett búcsúznom.
Szerencse, hogy magam étkeztem, mert az édesség fel­robbant a kanalam alatt. Ez talán túlzás, de mindenesetre összekrémeztem a térdemet és a szvetteremet. Bonyolult, csak a felületén kemény építmény volt, és vigyázatlanul megböktem a kanalammal.
Amikor megjelent a robot, megkérdeztem, felszolgálhatják-e szobámban a kávét.
– Természetesen – felelte. – Azonnal?
– Igen. És nagy adagot kérek.
Enyhe álmosság fogott el, bizonyára a fürdéstől, és azért kértem kávét, mert váratlanul pazarlásnak éreztem az al­vással töltött időt. Itt igazán egészen másképp volt, mint az űrhajón. A délutáni nap pörkölte a vén fákat, az árnyak megrövidültek, a törzsek tövéhez kúsztak, a távolban rezgett a levegő, de a szobám szinte hűvös volt. Leültem az íróasztalhoz, a könyveimhez. A robot meghozta a kávét. Az átlátszó termoszban lehetett vagy három liter. Egy szót sem szóltam. Úgy látszik, túlságosan figyelembe vette a méreteimet.
A történelemmel kellett volna kezdenem, de a szocioló­giába fogtam bele, mert egyszeriben a lehető legtöbbet akartam megtudni. De csakhamar meggyőződtem róla, hogy nem boldogulok. Nehéz, különleges matematikával terhelték meg, és ráadásul a szerzők számomra ismeretlen tényekre hivatkoztak. Ezenkívül sok szót nem értettem, és jelentésüket a lexikonban kellett megkeresnem. Felállítot­tam tehát magamnak a második optont – három volt –, de gyorsan elkedvetlenedtem, mert túlságosan lassan halad­tam. Így hát leszálltam a magas lóról, és elővettem egy kö­zönséges iskolai történelemkönyvet.
Talán az ördög bújt belém, annyira türelmetlenné váltam – én, akit Olaf Buddha utolsó megtestesülésének nevezett. Ahelyett, hogy sorjában haladtam volna, azonnal kikeres­tem a betrizálásról szóló fejezetet.
Az elméletet hárman, Bennet, Trimaldi és Zacharow, dolgozták ki. Innen az elnevezés. Csodálkozva tudtam meg, hogy kortársaim voltak – elméletüket pedig egy évvel elrepülésünk után tették közzé. Természetesen óriási ellen­állásba ütköztek. Kezdetben senki sem volt hajlandó komolyan foglalkozni a tervvel. Később az ENSZ elé került. Egy ideig albizottságtól albizottságig vándorolt – úgy látszott, hogy elmerül a végtelen értekezletek tengerében. De időközben a kísérletezés szépen haladt, ésszerűsítéseket alkalmaztak, tömeges kísérleteket végeztek állatokon, majd embereken (elsőként maguk a feltalálók kezeltették magukat – Trimaldi egy időre megbénult, mert még nem tudták, hogy a betrizálás milyen veszedelmes felnőttek számára, és ez a szerencsétlen eset újabb nyolc évre visszavetette az ügyet). Ennek ellenére a Nullától számított tizenhetedik évben (ez az én magán időszámításom volt – Nulla jelezte a Prométheusz indulását) megszületett a döntés a betrizálás általános bevezetéséről. Ez azonban csak kezdete és nem vége volt az emberiség humanizációjáért vívott harcnak (így nevezte a tankönyv). Sok országban a szülők nem engedték betrizálni gyermeküket, és megtámadták az első betro-állomásokat; több tucatot teljesen elpusztítottak. Húsz évig tartott a rendbontások, megtorlások, a kényszer és az ellenállás korszaka. A tankönyv erről csak általánosságban szólt, nagyon is érthető okokból. Megfogadtam, hogy majd forrásmunkákban utánanézek a részleteknek, de nem szakítottam félbe olvasmányomat. A változás csak akkor szilárdult meg, amikor az első betrizált nemzedékeknek már gyermekei születtek. A kezelés biológiai oldaláról a könyvecske hallgatott. Ehelyett bőségesen zengte Bennet, Trimaldi és Zacharow dicséretét. Javaslat született, hogy az Új Kor éveit a betrizálás bevezetésétől számítsák, de ezt elvetették. Az időszámítás nem változott. Az embe­rek változtak. A fejezet a Humanizmus Új Koráról felleng­zős körmondatban végződött.
Előkerestem Ullrich monográfiáját a betrizálásról. Me­gint csupa matematika, de elhatároztam, hogy átrágom ma­gam rajta. Az eljárás nem az utódlási plazmát érintette, mint ahogy ettől titokban féltem. Egyébként, ha ezen ala­pult volna, nem kellene betrizálni minden újabb nemzedé­ket. Megkönnyebbülten fellélegeztem. Mindig megmaradt, legalábbis elméletileg, a visszatérés lehetősége. Az élet ko­rai szakaszában, a proteolitikus enzimek segítségével hatot­tak a fejlődő nyúltagyra. Az eredmények: az agresszív haj­lamok nyolcvan-nyolcvannyolc százalékkal csökkentek a nem betrizáltakhoz viszonyítva; kiküszöbölték, hogy gon­dolattársítás keletkezzék az agresszív cselekedetek és a po­zitív érzelmek övezete között; általában nyolcvanhét száza­lékkal csökkent annak lehetősége, hogy a betrizált vállalja életének kockáztatását. A legnagyobb eredményként azt je­löltek meg, hogy a változások nem hatottak károsan sem az értelem fejlődésére, sem az egyéniség kialakulására, és ami talán még fontosabb – a létrejött korlátozások nem hatot­tak félelemképzctek útján. Más szóval, az ember nem azért nem gyilkolt, mert félt magától a tettől. Az ilyen következ­mény neurotikussá tenné, rettegéssel fertőzné meg az egész emberiséget. Az ember nem ölt, mert "ez nem fordulhatott meg a fejében".
Ullrich egyik mondata meggyőzött; a betrizálás inger hiánya, és nem tilalom útján idézi elő az agresszivitás eltű­nését. Némi töprengés után mégis úgy véltem, hogy ez nem magyarázza meg a legfontosabbat: a betrizált ember gondolkodásmódját. Hiszen ezek teljesen normális embe­rek voltak, az égvilágon mindent el tudtak képzelni. Így te­hát a gyilkosságot is. Akkor hát mi hiúsította meg a gyil­kosság végrehajtását?
Sötétedésig kerestem erre a választ. Tudományos prob­lémák szokása szerint, az, ami összefoglalva és lerövidítve viszonylag világosnak és egyszerűnek látszott, annál bonyolultabbá vált, minél pontosabb magyarázatot követel­tem. A dallamos jelzés vacsorára hívott – kértem, hogy az ételt hozzák a szobámba, de hozzá se nyúltam. A magyará­zatok, amelyeket végül is megtaláltam, nem teljesen vágtak egybe. Undorhoz hasonló repulsió; a nem betrizált számá­ra érthetetlenül felfokozódott kelletlenség; igen érdekesek voltak a megfigyelt személyek nyilatkozatai, akiknek annak idején – nyolcvan évvel ezelőtt – az volt a feladata Trimaldi Róma környéki intézetében, hogy áttörjék az elméjükben emelt láthatatlan korlátot. Ez volt talán a legfurcsább mindabból, amit elolvastam. Egyikük sem törte át, de mindegyik kissé másképp számolt be e próbálkozással összefüggő élményeiről. Egyeseknél a pszichikai jelenségek kerekedtek felül – szökni akartak, menekülni a rájuk kényszerített helyzetből. Ennél a csoportnál a próbák meg­ismétlése erős fejgörcsöket váltott ki, és a makacs ismétlé­sek végül idegbajt okoztak, amelyet azonban gyorsan gyó­gyítani lehetett. Másoknál fizikai tünetek kerültek előtér­be: izgatott lélegzés, fuldoklás érzete; állapotuk a rettegés tüneteire emlékeztetett, de az illetők nem arra panaszkod­tak, hogy félnek, hanem csakis testi bántalmakra.
Pilgrin vizsgálata szerint látszólagos gyilkosságot, példá­ul bábun, a betrizáltak tizennyolc százaléka bírt végrehajta­ni, de teljesen bizonyosnak kellett lenniük abban, hogy élettelen bábuval van dolguk.
A tilalom kiterjedt mindenfajta magasabbrendű állatra, de hüllőkre, csúszómászókra nem; nem vonatkozott a ro­varokra sem. Természetesen a betrizáltak nem ismerték a tudományos állattani rendszereket. A tilalom egyszerűen összefüggött az emberhez való hasonlóság fokával, úgy, ahogy azt általában elfogadják. Akár művelt valaki, akár nem, a kutyát közelebb állónak tekinti, mint a kígyót – ez­zel világossá vált az ügy.
Még rengeteg más művet lapoztam át, és elismertem, igazuk van azoknak, akik szerint egy betrizáltat introspektív módon csak egy másik betrizált érthet meg. Vegyes érzelmekkel tettem félre ezt az olvasmányt. Leginkább az aggasztott, hogy nem akadtak bíráló, sőt, gúnyolódó szellemű dolgozatok, az eljárás káros hatásait összefoglaló elem­zések, mert hogy ilyenek voltak, abban egy pillanatig sem kételkedtem; nem mintha nem tiszteltem volna a kutató­kat, hanem egyszerűen azért, mert ez a lényege mindenféle emberi kezdeményezésnek: elképzelhetetlen az öröm üröm nélkül.
Murwick kis terjedelmű szociográfiai vázlata sok érde­kes adattal szolgált a betrizálás kezdetével együttjáró ellen­állási mozgalomról. Ez a leghevesebb azokban az orszá­gokban volt, amelyekben évszázadokra nyúltak vissza a vé­res küzdelmek hagyományai, mint például Spanyolország és Latin-Amerika egyes államai. A betrizálás ellen küzdő il­legális szövetségeket egyébként szinte az egész világon megszervezték, különösen Dél-Afrikában, Mexikóban és egyes trópusi szigeteken. Mindennemű eszközt felhasznál­tak, orvosi bizonyítvány hamisításától egészen az eljáró or­vosok meggyilkolásáig. A tömeges ellenállás és az elkesere­dett összecsapások korszaka után látszólagos megbékélés következett, látszólagos, mert akkor alakult ki a nemzedé­kek ellentéte. A fiatal, felnövekvő, betrizált nemzedék el­utasította az emberiség vívmányainak jelentős részét – gyö­keresen átértékelte az erkölcsöket, szokásokat, a művésze­tet, az egész kulturális örökséget. A változás óriási területe­ket ölelt fel, a szerelmi élettől a társaságbeli szokásokon át, egészen a háború megítéléséig.
Természetesen felkészültek az emberiség történelmének erre a nagy fejezetére. A törvény csak öt évvel megszavazá­sa után lépett életbe, mert azalatt előkészítették a nevelők, a pszichológusok és a szakemberek óriási seregét, amelynek ügyelnie kellett arra, hogy az új nemzedék a helyes irány­ban fejlődjön. Szükség volt teljes iskolai reformra, a mű­sortervek, olvasmányok, filmek átalakítására. A betrizálás – hogy néhány szóval érzékeltessem a fordulat méreteit – az első évtizedben a nemzeti jövedelem kb. negyven százalé­kát emésztette fel az egész Földön a maga szerteágazó kö­vetkezményeivel és szükségszerűségeivel.
Ez a nagy tragédiák korszaka volt. A betrizált ifjúság idegenné vált saját szülei számára. Más dolgok iránt érdeklődött. Undorodott az idősebbek véres ízlésétől. Egy ne­gyed évszázadra kétféle folyóiratot, könyvet, színdarabot kellett írni: az egyiket a régi, másikat az új nemzedék szá­mára. De mindez nyolcvan évvel ezelőtt történt. Jelenleg már a harmadik betrizált nemzedék gyermekei születtek, és már csak maroknyi betrizálatlan maradt, ezek százharminc éves aggastyánok voltak. Az öregek ifjúságának tartalmát az új nemzedék ugyanannyira távolinak érezte, mint a kőkorszak hagyományait.
A történelemkönyvben végül tájékoztatást találtam az elmúlt század sorrendben második legnagyobb eseményé­ről. Ez a nehézkedés legyőzése volt. Ezt a kort a "parasztatika" századának is nevezték. Az én nemzedékem azért ál­modozott a nehézkedés leküzdéséről, mert az űrhajózás forradalmát remélte tőle. A valóság másképp alakult. A forradalom bekövetkezett, de elsősorban a Földet érin­tette.
A halál béke idején, vagyis a közlekedési balesetek prob­lémája ifjúkorom réme volt. Emlékszem, hogy a legjobb koponyák igyekeztek megoldani az állandóan zsúfolt or­szágutak és utcák forgalmának megosztását, s így legalább némileg csökkenteni a szüntelenül növekvő baleseti statisz­tikát; évről évre százezrek pusztultak el katasztrófák kö­vetkeztében, és a kérdés ugyanúgy megoldhatatlannak lát­szott, mint a kör négyszögesítése. Nincsen visszatérés a gyalogjáró biztonságához, hangoztatták; a legtökéletesebb repülőgép, a legjobb autó vagy vonat is kicsúszhat az em­ber ellenőrzése alól – az automaták megbízhatóbbak, mint az ember, mégis elromlanak; minden fajtájú, tehát a legtö­kéletesebb technikának is vannak meghatározott, mellékes velejárói, van meghibásodási százaléka.
A parasztatika, vagyis a gravitációs mérnöki tudomány meghozta a megoldást, váratlanul, de szükségszerűen, mert hiszen a betrizáltak világának teljesen biztonságosnak kel­lett lennie; ellenkező esetben az eljárás biológiai tökéletes­sége az űrben lebegett volna.
Roemernek igaza volt. A felfedezés lényegét csakis matematikával lehetett kifejezni, sőt, egyszeriben hozzáteszem: pokoli matematikával. A legáltalánosabb, az "összes lehet­séges világegyetemek számára" érvényes megoldást Emil Mitke, egy postatisztviselő lángeszű, nyomorék fia tette közzé; ugyanazt művelte a relativitás elméletével, amit Einstein Newton elméletével. Hosszú, szokatlan és mint minden igaz történet, valószerűtlen história volt, jelenték­telen és óriási ügyek keveréke, az emberi nagyság és gyarló­ság vegyüléke, amely végül, negyven év elteltével, a "kis fekete ládák" keletkezésével érte el tetőpontját.
Ilyen kis fekete ládával kellett magát felszerelnie kivétel nélkül minden járműnek, minden hajónak, akár vízen járt, akár repült, a földi üdvösség biztosítéka volt ez, mint élete alkonyán Mitke tréfásan megjegyezte; a veszedelem pilla­natában – amikor zuhant a repülőgép, autók vagy vonatok ütköztek össze, egyszóval katasztrófa idején – "gravitációs antipólust" előidéző töltetet szabadítottak fel, amely kiala­kult, egyesült az összeütközés teremtette (általánosabban: heves fékezés, sebességcsökkenés teremtette) tehetetlen­séggel, és nullát eredményezett. Ez a matematikai nulla kézzelfogható valóság volt: elnyelte a baleset egész meg­rázkódtatását, teljes energiáját, és így megmentette nem­csak a jármű utasait, hanem azokat is, akikre egyébként rá­zúdult volna a tehetetlen tömeg.
A "fekete ládák" mindenütt föllelhetők: még a daruk­ban, a felvonókban, az ejtőernyősök övében is, óceánjáró­kon és motorokon egyaránt. Szerkezetük egyszerűsége ép­pen olyan elképesztő volt, mint szülőelméletük bonyolult­sága.
A pirkadat rózsásra festette szobám falát, amikor halálos fáradtan ágyamba roskadtam, azzal a tudattal, hogy meg­ismerkedtem távollétem évszázadának a betrizálás utáni legnagyobb forradalmával.
A reggelivel belepő robot ébresztett fel. Egy óra felé járt az idő. Felültem az ágyamban, és megbizonyosodtam róla, hogy a kezem ügyében van Starck éjszaka félretett műve – a Csillagközi utalások problémái.
– Rendszeresen kellene vacsoráznia, Bregg úr – korholt a robot. – Különben legyengül. És az is helytelen, hogy kivilágos virradatig olvas. Az orvosok szerint ez is igen ká­ros, tetszik tudni?
– Tudom, de te honnan tudod? – kérdeztem.
– Ez a kötelességem, Bregg úr. Átnyújtotta a tálcát.
– Majd igyekszem megjavulni – ígértem.
– Remélem, hogy nem értette félre, uram, jószándékomat, és nem fogta fel tolakodásnak – válaszolta.
– Áh, ugyan – legyintettem. Miközben kávémat kavargattam, és éreztem a kanalam alatt olvadozó cukordarabká­kat, nyugodtan, de minden ízemben elálmélkodtam azon, hogy igazán a Földön vagyok, hogy visszatértem; és nem­csak a fejemben viharzó s még erjedő éjszakai olvasmányo­kon ámuldoztam, hanem egyszerűen azon, hogy az ágyam­ban ülök, hogy ver a szívem – hogy élek. Heves vágyam tá­madt, hogy tegyek valamit e felfedezés tiszteletére, de szo­kás szerint semmi különösebben okos dolog nem jutott az eszembe.
– Ide figyelj – fordultam a robothoz –, megkérlek vala­mire.
– Parancsára, uram.
– Ráérsz egy pillanatra? Akkor játszd el nekem a tegnapi kis dallamot, jó?
– Örömmel – felelte, és én a zenedoboz vidám hangjainál három kortyintással felhajtottam kávémat, és alighogy a robot távozott, felöltöztem, és rohantam az úszómedencé­hez. Igazán nem tudom, miért siettem állandóan. Valami hajtott, mintha éreztem volna, hogy meg nem szolgált és hihetetlen nyugalmam csakhamar véget ér. Akárhogy is, ez a szüntelen sietség okozta, hogy körül sem néztem, torony­iránt átvágtam a kerten, néhány szökkenéssel elértem az ugróállvány tetejét, és már elrugaszkodtam a deszkától, amikor felfedeztem, hogy két ember bukkan ki a ház mö­gül. Érthető okokból nem tudtam jobban szemügyre venni őket. Ugrásom nem a legszebben sikerült, majd lebuktam a mélybe. Kinyitottam szemem. A zöld víz imbolygó kris­tályra emlékeztetett, a hullámok árnyai játszadoztak a nap­sütötte fenéken. Közvetlenül a medence fenekén úsztam a kis lépcső felé, és amikor felmerültem, már senki sem volt a kertben. Gyakorlott szemem azonban röptében megörökí­tette a fejjel lefelé, s alig egy töredék másodpercig látott férfi és nő képét. Úgy látszik, megérkeztek a szomszédaim. Haboztam, még egyszer átússzam-e a medencét, de Starck győzött. A könyv előszava – ebben a csillagközi repülése­ket az űrhajózás ifjúkori ballépésének nevezte – annyira fel­dühített, hogy csaknem lecsaptam, és végleg félretettem. De erőt vettem magamon. Szobámban átöltöztem, és lefelé jövet felfedeztem a hallban, az asztalon, egy halványrózsa­szín körtefélével telt tálat, kertésznadrágom zsebét tele­tömtem gyümölccsel, kerestem egy félreeső, három oldal­ról élősövénnyel körülvett zugot, felkapaszkodtam egy vén almafára, kiválasztottam egy súlyomnak megfelelő ágat, és ott nekiláttam az életművemet búcsúztató halotti beszéd tanulmányozásának.
Egy óra múlva már nem voltam olyan biztos a magam igazában. Starck bajosan cáfolható érveket sorakoztatott fel. A bennünket megelőző két expedíció sovány adataiból indult ki; "próbapunkcióknak" neveztük ezeket, mert csak szondázást jelentettek néhány fényévnyi távolságra. Starck statisztikai táblázatokat készített az egész galaktika valószí­nű szétszórtságáról, más szóval "népsűrűségéről". Értel­mes lények fellelésének esélyét egy a húszhoz becsülte. Vagyis minden húsz vállalkozásból – ezer fényévnyi sugár­ban – egynek volt esélye arra, hogy bolygót fedezzen fel. Talán furcsán hangzik, de ezt az eredményt Starck biztató­nak ítélte, és elemzése alapján a kozmikus kapcsolatok ter­ve csak a továbbiak során bukott meg.
Bosszantott az, amit a számomra ismeretlen szerző a mi­énkhez hasonló vállalkozásokról írt: azaz olyan expedíci­ókról, amelyeket a Mitke-effektus és a parasztatika felfede­zése előtt kezdeményeztek, ugyanis az ilyen expedíciókat képtelenségeknek minősítette. De először tőle tudtam meg, hogy legalábbis, elvileg, lehetséges olyan űrhajó épí­tése, amely ezer, sőt, talán kétezer g nagyságrendű sebessé­get ér el. A legénység nem erezné sem a gyorsulást, sem a fékezést – a hajón a földi nehézkedés tört részének megfelelő gravitáció érvényesülne. Így hát Starck elismerte, hogy a repülés a galaktika határáig, sőt más galaktikákra is – a transgalaktodrómia, amelyről annyit álmodott Olaf – lehet­séges, mégpedig egy emberéleten belül. A fény sebességé­nél csupán egy törtszázalékkal kisebb sebesség esetén a le­génység alig néhány, vagy tizen-egynéhány hónapot öre­gedne, miközben behatolna a metagalaktika mélyébe, majd visszatérne a Földre. De a Földön közben már nem is sok száz, hanem sok millió év telne el. A kialakult civilizáció nem bírná befogadni a visszatérőket. Könnyebben beillesz­kednék napjaink életébe egy neandervölgyi ősember. És ez még nem minden. Hiszen nem egy embercsoport sorsáról volt szó. Az illetők az emberiség küldöttei voltak. Általuk kérdéseket tett fel, amelyekre választ kellett hozniok. Ha a válasz a civilizáció fejlődésével összefüggő kérdésekre vo­natkozott, az emberiségnek a küldöttek visszatérésénél ko­rábban kellett a feleletet megadni. A kérdés feltevésétől a válaszig azonban évmilliók telnek el. De még ez sem min­den. A válasz időszerűtlen, értéktelen volt, mert a másik, a galaktikán kívüli civilizáció helyzetét abban az időpontban ismertette, amelyben az űrhajósok elérték a csillagrendsze­rek másik partját. Holott visszatérésük folyamán a másik világ sem állt, hanem egy, két, három millió évvel haladt előre. A kérdések és feleletek tehát sebesen elkerülték egy­mást, évszázados késéseket szenvedtek, amelyek hatálytala­nították őket, és mindennemű érték és gondolat tapaszta­latcseréjét üres föltevéssé fokozták le. Meddő erőlködéssé. Az űrhajósok használhatatlan tartalom közvetítői és szállí­tói voltak tehát, művük pedig teljesen és visszavonhatatla­nul kizárta őket az emberi történelemből; az űrutazások eddig nem ismert és az összes lehetőségek közül a legdrá­gább szökésfajtát jelentették a történelmi változások elől. És az ilyen üres ábrándokért, az efféle soha meg nem térü­lő, mindig hiábavaló őrültségért dolgozzék a Föld a legna­gyobb erőfeszítéssel, és áldozza, fel legjobb fiait?
A zárófejezet a robotok segítségével történő kutatás le­hetőségeit tárgyalta. Azok is meddő témákról hoznának hírt, de legalább az emberáldozatok elmaradnának.
Egy háromoldalas függelék még arra próbált válaszolni, lehetséges-e a fény sebességét meghaladó utazás, sőt az úgynevezett "pillanatnyi kozmikus érintkezés", vagyis a világegyetem térségén való azonnali, vagy csaknem idő­veszteség nélküli áthatolás az anyag és a tér még nem is­mert tulajdonságai révén, valamiféle "távolból irányított érintkezés" segítségével – ezt az elméletet, helyesebben fel­tevést, amelynek jóformán semmiféle tárgyi alapja sem volt – teletaxiának nevezték. Starck úgy vélte, hogy van egy ér­ve, amely ezt az utolsó lehetőséget is megsemmisíti. Ha ugyanis létezne, fejtegette, galaktikánk vagy más galaktikák legfejlettebb civilizációja már kétségtelenül felfedezte volna. Ebben az esetben képviselői rendkívül rövid idő alatt távolból sorba "meglátogathatták" volna az összes bolygórendszereket és a napokat, a mienket is beleértve. A Föld azonban mostanáig még nem tapasztalt efféle "tele­vizitet", s ez bizonyítja, hogy az űr villámgyors felderítési módja elgondolható, de sohasem lesz – megvalósítható. Kábultan és az egyéni sérelem szinte gyerekes érzésével tértem vissza a házba. Ez a sohasem látott Starck úgy meg­bántott, mint még senki. Gyenge összefoglalóm nem tük­rözi híven eszmefuttatásának tökéletes logikáját. Nem tu­dom, hogyan kerültem a szobámba, hogyan öltöztem át – egyszer csak cigarettára vágytam, s rádöbbentem, hogy már régen dohányzóm, az ágyamon ülve, meggörnyedve, mintha várnék valamire. Persze: az ebéd! A közös ebéd. Az igazat megvallva: kissé féltem az emberektől. Ezt ma­gamnak sem vallottam be, ezért egyeztem bele oly sietve, hogy idegenekkel osztom meg a villát, sőt talán miattuk kapkodtam olyan furcsán, mintha végezni akarnék min­dennel, felkészülni jelenlétükre, megismerni a könyvekben rejlő új világ titkait. Ezt ennyire világosan még ugyanaz­nap reggel sem fogalmaztam volna meg magamnak, de Starck könyve után szertefoszlott a lámpalázam. Kivettem az olvasókészülékből a kékes, búzaszemnyi kristályt, és félős csodálattal az asztalra helyeztem. Ez ütött ki a szorítóból. Visszatérésem óta először jutott eszembe Thurber és Gimma. Találkoznom kell velük. Lehet, hogy igaza van ennek a könyvnek, de talán valami másféle igazság meg a mi oldalunkon áll. Senkinek sincs teljesen igaza. Az lehe­tetlen. Dermedtségemből a dallamos jelzés zökkentett ki. Megigazgattam szvetteremet, és gondolataimba merülve, megnyugodva leballagtam. A tornácon a nap átvilágította a vadszőlő leveleit, szétporladó zöldes fény töltötte be, mint mindig délután, a hallt. Az ebédlőasztalra három terí­téket helyeztek. Amikor beléptem, kitárult a szemben levő ajtó, és feltűntek szomszédaim. A mai időkhöz képest ma­gas termetűek voltak. Félúton találkoztunk, mint a diplo­maták. Bemutatkoztam, kezet fogtunk, és asztalhoz ül­tünk.
Különös, tompa nyugalom fogott el, akárcsak a veresége után a deszkáról felemelkedő ökölvívót. Levertségemből, mint valami páholyból szemléltem a két fiatalt.
A lány talán még húszéves sem volt. Sokkal később rá­jöttem, hogy nem lehet leírni, bizonyára nem hasonlítana a saját fényképére, és még másnap sem tudtam, voltaképpen milyen az orra, egyenes, vagy kissé pisze. Ahogy a tányé­rért nyúlt, olyan örömmel töltött el, mint valami drága kincs, elvétve akadó kellemes meglepetés; ritkán és nyu­godtan mosolygott, szinte egy csipetnyi bizalmatlansággal önmaga iránt, mintha fegyelmezetlennek, túlságosan vi­dámnak vagy talán önfejűnek tartaná magát, és igyekezne ezen józanul segíteni, de lépten-nyomon kisiklott az önfe­gyelem korlátai közül; tudott erről, sőt ez mulattatta.
Természetesen vonzotta tekintetemet, és ez ellen küzde­nem kellett. Ennek ellenére pillanatonként rámeredtem szellőt kihívó hajára, tányérom fölé hajoltam, lopva rápis­logtam, a tálakért nyúlva kétszer is csaknem felborítottam a virágvázát, szóval szépen bemutatkoztam. De ők mintha észre sem vettek volna. Pillantásukban egymásba kapcsoló­dó, sajátos horgok rejlettek, a megértés láthatatlan szálai fűzték össze őket. Egész idő alatt, nem tudom, váltot­tunk-e húsznál több szót a szép időről, a kedves tájról, és arról, hogy itt jót lehet pihenni.
Ez a Marger alig egy fejjel volt alacsonyabb nálam, de fiúsan karcsú, noha már elmúlt harminc. Sötét ruhát viselt, keskeny arcú, magas homloka, szőke férfi volt. Első látásra kivételesen jóvágásúnak véltem, de csak amikor arca moz­dulatlan maradt. Elvétve, általában mosolyogva szólt a fe­leségéhez, amellett beszélgetésük célzásokból, idegen szá­mára teljesen érthetetlen odavetett szavakból állt, és ilyen­kor a férfi képe szinte megcsúnyult. Illetve nem, csak mint­ha az arányok romlottak volna, ajka kissé balra csúszott, kifejezéstelenné vált, és még mosolya is üresen hatott, noha szabályos fogsora fehéren villogott. Ha felélénkült, a szeme túlságosan kék lett, az állkapcsa nagyon is mutatósán rajzo­lódott ki, az egész ember divatlapból kilépő, személytelen férfiszépség benyomását keltette.
Egyszóval az első pillanattól ellenszenvesnek találtam.
– A lánynak – mert akarva, akaratlanul így neveztem ma­gamban a feleségét – sem a szeme nem volt szép, sem az aj­ka, nem volt különös a haja sem. Semmi sem volt benne rendkívüli. Az egész lány volt rendkívüli. "Egy ilyennel és egy sátorral a hátamon mindkét oldalán megmásznám a Sziklás Hegységet" – tűnődtem. Miért éppen hegyeket? Nem tudom. Törpefenyők közt töltött éjszakákat, gyilkos hegymászásokat, homokbuckás, hullámverte tengerpartot juttatott eszembe. Vajon csak azért, mert nem festette az aj­kát? Éreztem, hogy mosolya jelen van az asztal túlsó olda­lán is, amikor nem mosolygott. Egy hirtelen merészségi ro­ham hatására elhatároztam, hogy a nyakára pillantok –mintha tolvajlásra készültem volna. Ez már az ebéd vége felé történt. Marger véletlenül felém fordult – nem tudom biztosan, lehet, hogy elvörösödtem.
Már javában beszélt, mire észbe kaptam. A házhoz csak egy suhanó tartozik, és neki, sajnos, igénybe kell vennie – mert a városba utazik. Amennyiben én is oda készülök, és nem akarnék estig várni, akkor talán vele tarthatnék? Ter­mészetesen küldhet a városból egy másik suhanót, vagy… A szavába vágtam azzal kezdtem, hogy sehová sem uta­zom, de megtorpantam, mintha valami eszembe ötlött vol­na, és egyszer csak megütötte a fülemet a saját hangom, hogy valóban a városba készülök, és ha lehet…
– No, akkor nagyszerű – helyeselt. Már felálltunk az asz­taltól. – Hánykor felelne meg önnek a legjobban?
Egy percig udvariaskodtunk, amíg kiszedtem belőle, hogy sietős a dolga, és megnyugtattam, hogy bármikor in­dulhatunk. Megbeszéltük, hogy félóra múlva találkozunk.
Fölfelé menet csodálkozva töprengtem ezen a fordula­ton. A férfi nem érdekelt. És az égvilágon semmi keresni­valóm nem volt a városban. Akkor hát mire jó ez a kirucca­nás ? Azonkívül úgy éreztem, mintha kissé eltúlozta volna az udvariaskodást. Végül is, ha igazán sürgősen a városba igyekeznék, a robotok bizonyára nem bíznának sorsomra, és nem engednék, hogy gyalogoljak. Talán akar tőlem va­lamit? De mit? Hiszen nem ismer. Így törtem a fejem, tu­lajdonképpen feleslegesen, míg csak cl nem érkezett a meg­beszélt idő, és lesétáltam.
A felesége nem mutatkozott, és az ablakban sem jelent meg, hogy a távolból még egyszer búcsút intsen. Kezdet­ben hallgattunk a tágas gépben, és a hegyek között kanyar­gó út tekervényeit szemléltük. Lassanként megoldódott a nyelvünk. Megtudtam, hogy Marger mérnök.
– Éppen ma ellenőrzöm a városi selejtező állomást – je­gyezte meg. – Ön, azt hiszem, szintén kibernetikus ?…
– A kőkorszakból – feleltem. – Bocsánat… honnan tudja?
– Az utazási irodában megmondták, hogy ki lesz a szom­szédunk, mert érthető módon kíváncsi voltam.
– Aha.
Elnémultunk egy pillanatra; a tarka műanyagok egyre sűrűbben virultak, és ez jelezte, hogy közeledik a külváros.
– Ha szabad… szeretném megkérdezni, minden rend­ben volt-e az automatákkal? – kérdezte meg váratlanul; és nem annyira a kérdésből, mint inkább a hangsúlyából meg­értettem, hogy fontos neki a válaszom. Vajon ez volt a cél­ja? De voltaképpen micsoda?
– A meghibásodásokra gondol? Sokszor megesett. Azt hiszem, ez természetes; az önökéhez hasonlítva, annyira el­avult modellek.
– Nem, nem a meghibásodásokra – vágta rá –, hanem hatékonyságuk ingadozására erősen változó körülmények közt… Nekünk manapság, sajnos, nincs rá lehetőségünk, hogy ennyire szélsőséges helyzetben próbálhassuk ki az automatákat.
Végül az egész ügy műszaki kérdések tisztázására egy­szerűsödött. Furdalta a kíváncsiság, miképpen működtek elektromos agyak erős mágneses mezők hatókörében, csil­lagködökben, nehézkedési zavarok tölcséreiben, és nem tudta biztosan, vajon az erre vonatkozó hírek nem tartoz­nak-e az expedíció irattárának egyelőre titkos anyagához. Elmondtam, amit tudtam, részletesebb adatokért, azt aján­lottam, forduljon Thurberhez, az expedíció tudományos vezetőjének helyetteséhez.
– Hivatkozhatnék önre?…
– Természetesen.
Melegen megköszönte. Csalódtam egy kissé. Hát ennyi az egész? De beszélgetésünk következtében szakmai kap­csolat alakult ki közöttünk, és most én érdeklődtem mun­kája felől; nem tudtam, mi az a selejtező állomás, melyet ellenőriz.
– Áh, semmi különös. Egyszerű ócskavastelep… Tulaj­donképpen szeretnék elméleti munkásságot folytatni, ez csak afféle, nem is túlságosan hasznos, gyakorlat.
– Gyakorlat? Munka egy ócskavastelepen? Hogyhogy? Hiszen ön kibernetikus, tehát…
– Kibernetikus, de ócskavasas vonatkozásban – magya­rázta ferde mosollyal. És mintha kissé megvetően fűzte volna hozzá: – Mert tudja, mi nagyon takarékosak va­gyunk. Semminek sem szabad kárba vesznie… Az Intéze­temben sok érdekességet mutathatnék önnek, de itt… nos…
Vállat vont; a suhanó letért az útról, és egy magas fém­kapun keresztül tágas gyárudvarra ért; láttam a sorba állí­tott szállítószalagokat, rácsos emelőket, korszerűsített mar­tinkemence-féléket.
– Most rendelkezésére bocsátom a gépet – búcsúzott Marger. Fal mellett álltunk, amelynek árnyékából egy robot hajolt ki, és valamit jelentett. Marger kiszállt, figyeltem taglejtéseit, egyszer csak gondterhelten hozzám fordult.
– Szép dolog – panaszkodott –, Gloor megbetege­dett… A kollégám, és nekem egyedül tilos; most mit tegyek?!
– Mi a baj ? – kérdeztem, és én is kiszálltam.
– Az ellenőrzést két embernek kell végeznie; legalább kettőnek – magyarázta. Hirtelen felderült a képe. – Bregg úr! Hiszen ön is kibernetikus! Ha elvállalná!
– Hohó – mosolyogtam –, kibernetikus? Tegye hozzá, hogy ókori. Hiszen semmihez sem értek.
– Ugyan, ez tisztára formaság! – vágott a szavamba. –A technikai részt természetesen magamra vállalom, csak az aláírásról van szó, semmi másról!
– Csakugyan? – szólaltam meg lassan. Megértettem, hogy sürgősen visszavágyik a feleségéhez, de nem szeretek alakoskodni; statisztának nem vagyok alkalmas; ezt kere­ken megmondtam, noha talán enyhébb szavakkal. Védeke­zőén felemelte a kezét.
– Kérem, nehogy félreértsen! Ha csak nem siet… igaz… önnek valami dolga van a városban. Akkor, hát… én majd valahogy… bocsánat, hogy…
– A dolgom várhat – feleltem. – Kérem, beszéljen; ha te­hetem, segítek.
Beléptünk egy félreeső épületbe; Marger furcsán üres fo­lyosón vezetett végig, beugró fülkében néhány mozdulat­lan robot állt. Egy kicsi, egyszerűen berendezett dolgozó­szobában papírcsomót vett elő a faliszekrényből, kiterítette az asztalon, és magyarázni kezdte, mi az ő dolga – helye­sebben, a mi feladatunk. Gyenge előadónak bizonyult; egykettőre kétségbe vontam tudományos pályafutásának esélyeit: állandóan olyan ismereteket feltételezett rólam, amelyekről sejtelmem sem volt. Unos-untalan félbe kellett szakítanom, és megszégyenítően alapvető kérdéseket fel­tennem, de ő – mivel érthetően érdeke volt, hogy ne sért­sen meg – tudatlanságom megnyilvánulásait szinte eré­nyekként kezelte. Végül megtudtam, hogy már évtizedek óta teljesen különválasztották a termelést és az életet.
A termelés automatikusan, robotok felügyelete alatt folyt, ezeket más robotok ellenőrizték; ebben a körben em­berek számára nem volt hely. A társadalom önmagáért volt, a robotok és automaták – úgyszintén; a munka gépe­sített hadseregének meghatározott rendjét nem zavarhatják meg váratlan hibák, ezért szakembereknek időszakonként ellenőrzést kell végrehajtaniok. Ilyen ellenőr volt Marger.
– Nem kétséges, hogy mindent rendben találunk, úgy­hogy átnézzük a folyamat szakaszait, aláírunk és ezzel vé­ge… – magyarázta.
– De hiszen én még azt sem tudom, mit gyártanak itt… – mutattam az ablakból látható épületekre.
– Az égvilágon semmit! – kiáltotta. – Arról van szó, hogy semmit… ez egyszerűen ócskavaslerakat… hiszen megmondtam.
Nem nagyon volt ínyemre ez a váratlanul rám erőszakolt szerep, de tovább már nem vonakodhattam.
– Jó… Tehát tulajdonképpen mit csináljak?
– Ugyanazt, amit én: bejárjuk a csoportokat…
Az iratokat a szobában hagytuk, és elkezdtük az ellen­őrzést. Először egy tágas osztályozóba értünk, amelyben önműködő markolók egész hegyre való elgörbült lemezt, összetört törzset ragadtak meg, megőrölték és a présbe ha­jították. A kikerülő tömböket szállítószalagok a központi szállítószalagra vitték. A bejáratnál Marger szűrővel ellá­tott kis álarcot vett fel, és egyet nekem is átnyújtott; a dü­börgés miatt nem tudtunk beszélni. A levegőt betöltötte a prések alól vörös felhőkben feltörő rozsdás por. Átvág­tunk az ugyancsak mozgalmas, soron következő csarno­kon, és mozgólépcsőn az emeletre jutottunk, ahol acélpré­selő gépek sorai nyelték el a tölcsérekből zúduló kisebb, már teljesen alaktalan ócskavas darabokat. Fedett átjáró ve­zetett a szembenlevő épületbe. Ott Marger felülvizsgálta az ellenőrző órák bejegyzéseit, és kiléptünk a gyárudvarra, ahol egy robot állta utunkat, és jelentette, hogy Gloor mér­nök telefonhoz kéreti Margert.
– Bocsánat egy pillanatra, tüstént visszajövök! – mente­getőzött Marger, és kanyargós lépcsőn a távolabb álló üvegezett pavilonhoz sietett. Magamra maradtam a naptól át­forrósodott kőlapokon. Körülnéztem; a tér szemközti ol­dalán levő épületeket megtekintettük, ott voltak az osztá­lyozok és a préselőgépek csarnokai. A távolság és a szigete­lés következtében egy hang sem érkezett abból az irányból. Az üvegezett pavilon mögött alacsony, rendkívül hosszú épület, afféle bádoglemez barakk emelkedett; árnyékot ke­resve megindultam arrafelé, de elviselhetetlen hőség sugár­zott fémfalaiból. Már csaknem sarkon fordultam, amikor a barakk belsejéből meghatározhatatlan, s a gépek zajától el­térő, furcsa hang ütötte meg a fülemet; vagy harminc lé­péssel odébb egy acélajtóra bukkantam. Robot őrizte. Amint meglátott, kitárta az ajtót, és félreállt. Az érthetetlen hangok felerősödtek. Bepillantottam; a sötétség nem is volt olyan áthatolhatatlan, mint ahogy az első percben vél­tem. A fölmelegedett lemezek forróságától alig bírtam lélegzeni, és nyomban visszahúzódtam volna, ha nem béníta­nak meg a hangok. Mert ezek emberi hangok voltak – el­torzult, rekedt kórussá egyesülő, elmosódó, dadogó zöre­jek, mintha elromlott telefonok serege szólna a félhomály­ban; két bizonytalan lépést tettem előre, valami megzörrent a lábam alatt, és világosan megszólalt:
– Kérrem, uraam… kérrem, uraam… kérrem kegyes­kedjék…
Megdermedtem. A fojtó levegőt átjárta a vas íze. A sut­togás alulról érkezett.
–…Kérrem, kegyeskedjék megnézni… kérrem, ura­am…
Csatlakozott hozzá egy ütemesen szavaló, fásult hang:
– Ó, excenteres anomália… gömbös aszimptota…
végtelen pólus… vonalas ősrendszer… holonomikus
rendszer… félmetrikus tér… szférikus tér… tűzdelt
tér… süllyesztett tér…
– Kérrem, uram… sszolgálatára… kérrem, kegyes­kedjék… kérrem, uraam…
A félhomályban szinte rajzott a sok rekedt suttogás; egyik-másik erősebben hallatszott:
– Planetáris élőképződmény, ennek rothadó sara a lét hajnala, bevezető szakasza és a véres agytésztákból szerető réz bukkan elő…
– Brek-break-brabzel-bre… bre… veriszkop…
– Ó, képzeltek osztálya… Ó, erős osztály… ó, néptelen osztály… ó, osztályok osztálya…
– Kérrem, uraam… kérrem, uraam, kegyeskedjék meg­tekinteni…
–…cs-s-s-csend…
– te…
– ssó…
– hallassz engem…
– hallak…
– megérinthetsz ?…
– brek-break-brabzel..
– nincs mivel…
– kkár… me… meglátnád, hogy csillogok, és milyen hideg vagyok…
– aadják vissza… vértemet, aranykardomat…
– örök… ségéből… kiforga… tottnak, éjnek ide­jén…
–…íme, a felnégyelés és metszés kúszó-mászó inkarceráló mesterének utolsó erőfeszítései, mert felvirrad, mert felvirrad a háromszorosan néptelen királyság…
– Új vagyok… teljesen új vagyok… sohasem volt zár­latom a vázzal… tovább bírok… kérem…
–…kérrem, uram…
A mozdulatlan hőség és a hangok megmérgeztek, azt se tudtam, hogy merre pillantsak. A hangok mindenfelől áradtak. A földtől a tető alatti résszerű ablakokig emelked­tek az egymásba gabalyodó robottörzsek halmai; a beszű­rődő fény gyengén csillogott meggörbült lemezeiken.
– pilla… natnyi hibá… sodásom volt… de már jó… vagyok, már látok…
– mit látsz… sötét van…
– én így is látok.
–…tessék meghallgatni… roppant értékes vagyok, drága vagyok… megjelölöm az energia minden szökését, megtalálok minden kósza áramot, minden túlterhelést, tessék kipróbálni… ez a… ez a remegés átmeneti… semmi köze… kérem…
– kérrem, uraam… kérrem, kegyeskedjék…
– A tésztafejűek savanyú erjedésüket léleknek, az izmok metszését történelemnek, a bomlást elhalasztó szereket ci­vilizációnak hitték…
– kérem, engem… csak engem… ez tévedés…
–…kérrem, uraam… kérrem, kegyeskedjék…
–… megmentelek benneteket…
– Ki az…
– Mi…
– Ki megmentelek?
– Mondjátok utánam: a tűz nem emészt meg engem mindennel, és a víz nem egészen változtat rozsdává, mind­két elem kapu lesz számomra, és belépek…
– Cs-s-s-csend!
– katóda kontemplációja…
– katodoplácia –
– én itt tévedésből… gondolkodom… hiszen gondol­kodom…
– én vagyok az árulás tükre…
– kérrem, uraam… sszolgálatára… kérrem, kegyes­kedjék megtekinteni…
– kontinuum fölöttiek menedéke… ködképek menedé­ke… csillagok menedéke…
– Ő itt van!! – harsant fel; és váratlan csend támadt, a maga leírhatatlan feszültségében szinte átható volt, mint az előző, sok hangú kórus.
– Uram! – mondta valami; nem tudom, miért vettem biztosra, de éreztem, hogy ezt nekem címezték. Hallgat­tam.
–Uram… kérem… egy pillanatra figyeljen. Uram, én… más vagyok. Tévedésből vagyok itt… Erős moraj támadt.
– Csend! Én élő vagyok! – harsogta túl a lármát. – Igen, belöktek ide, bádogba öltöztettek, hogy ne lehessen látni, de csak szorítsa ide a fülét, megérzi az érverésemet!!
– Én is! – üvöltötte túl egy másik hang. – Én is! Kérem, beteg voltam, betegségem alatt azt hittem, hogy gép va­gyok, ez volt a rögeszmém, de most meggyógyultam!
Hallister, Hallister úr igazolhatja, tessék megkérdezni. Vigye­nek el innen!
– Kérrem, uraam… kérrem, kegyeskedjék…
– brek, break…
– szolgálatára…
A barakk felzúgott, csikorgóit a sok rozsdás hang, egy szempillantás alatt betöltötte a lihegő kiáltozás, én vissza­hátráltam, kirohantam a napra, elvakulva hunyorogtam; kis ideig ott ácsorogtam, kezemből ellenzőt formálva, mö­göttem elnyújtott csikorgás hallatszott, a robot becsapta és bereteszelte az ajtót.
– Uraam… – hallatszott még az elfojtott morajlás hullá­mából, a fal mögül. – Kérrem… sszolgálatára…
Elhagytam az üvegpavilont, magam sem tudtam, merre visz a lábam – csak minél messzebb akartam lenni azoktól a hangoktól és nem hallani őket; összerezzentem, amikor vá­ratlanul megérintették a vállamat. Marger volt, szőkén, csi­nosan, mosolygósán.
– Ó, bocsánat, Bregg úr, ezer bocsánat, hogy olyan so­káig tartott…
– Mi lesz velük?… – vágtam a szavába szinte gorom­bán, és a magányos barakk felé mutattam.
– Tessék? – hunyorgott. – Kivel?
Hirtelen megértette és elképedt:
– Ó, ön ott járt? Kár volt…
– Hogyhogy kár volt?
– Az ott ócskavas.
– Nem értem.
– Beolvasztásra váró ócskavas, amelyet már kiselejtez­tek. Megyünk?… Alá kell írnunk a jegyzőkönyvet.
– Mindjárt. Ki végzi azt a… selejtezést?
– Ki? Robotok.
– Micsoda?! Ők maguk??
– Természetesen.
Pillantásom elhallgattatta.
– Miért nem javítják meg őket?
– Mert nem gazdaságos… – felelte lassan, csodálkozó arckifejezéssel.
– És mi lesz velük?
– Az ócskavassal? Odakerül – mutatott a karcsú, magá­nyosan tornyosuló martinkemencére.
Az irodában ott hevertek már az íróasztalon az előkészí­tett okmányok – az ellenőrzési jegyzőkönyv és más papírla­pok –, Marger sorra kitöltötte az adatokat, alákanyarította a nevét, és átnyújtotta a tollat. Megforgattam ujjaim közt az iratokat.
– És tévedés nem fordulhat elő?
– Tessék?
– Ott, az… ócskavas közt, ahogy ön nevezi, akadhat… még jól működő, egészen használható… nem gondolja? ..
Értetlenül meredt rám.
– Ez volt a benyomásom – fejeztem be lassan.
– De hiszen ez nem ránk tartozik – felelte.
– Nem? Hát kire?
– A robotokra.
– Hogyan, hiszen ellenőrizni jöttünk.
– Ó, nem – mosolygott, és fellélegzett örömében, hogy végre felfedezte tévedésem forrását. – Annak ehhez semmi köze. Ellenőrizzük a folyamatok összhangját, ütemét és ha­tékonyságát, de nem foglalkozunk olyan részletekkel, mint a selejtezés. Az nem a mi feladatunk. Azonkívül, hogy fe­lesleges, még lehetetlen is volna, hiszen ma minden élő­lényre tizennyolc automata jut; ezek közül naponta körül­belül öt betölti a ciklusidejét, és ócskavassá válik. Ez na­ponta kétmilliárd tonnás nagyságrendű mennyiséget jelent. Láthatja, hogy ezt nem tarthatjuk szemmel, arról már nem is szólva, hogy rendszerünknek éppen fordított viszonylat az alapja: az automaták gondoskodnak rólunk, és nem mi őróluk…
Nem vonhattam kétségbe igazát. Szótlanul aláírtam az íveket. Már csaknem elváltunk, amikor önmagam számára is váratlanul megkérdeztem, gyártanak-e ember formájú robotokat.
– Voltaképpen nem – felelte és habozva hozzáfűzte –, annak idején némi bajt okoztak…
– Hogyhogy?
– No, ismeri a mérnököket! Az utánzásban a tökéletes­ség olyan fokára értek, hogy bizonyos modelleket nem le­hetett megkülönböztetni az élő emberektől. Egyes embe­rek ezt nem bírták elviselni…
Váratlanul felvillant emlékezetemben az űrhajón lezajló jelenet, miközben a Lunáról a Földre repültem.
– Nem bírták elviselni?… – ismételtem meg szavait. – Nem volt ez valami iszonyatféle?
– Nem vagyok pszichológus, de azt hiszem. Így is nevez­hető. Egyébként mindez már a múlté.
– És már nincsenek ilyen robotok?
– De igen, még akadnak a rövid távon közlekedő rakétá­kon. Talán összeakadt ilyennel?…
Kitérően válaszoltam.
– El tudja még intézni a dolgait? – aggódott Marger.
– Milyen dolgaimat?…
Eszembe jutott, hogy állítólag elintéznivalóim voltak a városban. Elvezetett egy állomásig, a kijáratnál egyfolytá­ban hálálkodott, hogy kihúztam a csávából, majd elvál­tunk.
Tengtem-lengtem az utcákon, beléptem a reálonba, de az ostoba előadás felét sem vártam meg, hanem szedelőzködtem, és pokoli hangulatban Klavestrába utaztam. Vagy egy kilométerre a villától elbocsátottam a suhanót, és a hátralé­vő utat gyalog tettem meg. Minden rendben van. Végered­ményben fémből, drótból, üvegből készített gépezetek, összerakhatok és szétszedhetők, hajtogattam magamnak, de nem tudtam kitörölni emlékezetemből azt a csarnokot, a szaggatott hangokat a sötétben, azt a kétségbeesett dadogást, amelynek túlságosan nagy jelentősége volt, és ame­lyekben a legközönségesebb rettegés csengett.
Megnyugtattam magam, hogy szakértője vagyok a féle­lemnek, torkig jóllaktam vele, a hirtelen megsemmisüléstől , való rémület számomra nem volt képzelgés, mint számuk­ra, e megfontolt gépszerkesztők részére, akik az egészet ilyen remekül megszervezték: véges-végig a robotok fog­lalkoztak a maguk fajtájával, az emberek pedig nem szóltak bele. Finom berendezések zárt köre volt ez, amelyek meg­alkották, újratermelték és megsemmisítették önmagukat, én pedig feleslegesen hallgattam végig a gépek haláltusáját. Megálltam a dombon. A táj leírhatatlanul szép volt a nyugovóra hajló nap sugaraiban. Nagy ritkán egy-egy fe­kete lövedékként csillogó suhanó siklott végig a láthatár felé igyekvő út szalagján, amely fölött kékesen rajzolódtak ki a hegyek távolság-enyhítette körvonalai. És rádöbben­tem, hogy mindezt nem bírom nézni, mintha nem volna hozzá jogom, mintha volna ebben valami szörnyű, fojtoga­tó szélhámosság. Leültem a fák között, arcomat kezembe temettem, és keservesen bántam, hogy visszatértem. Ami­kor átléptem a ház küszöbét, egy fehér robot állt elém:
– Telefonhoz kérik, uram – jelentette bizalmasan. – Távolsági beszélgetés: Eurázia.
Sietve követtem. A telefont az első csarnokban helyezték el, úgyhogy beszélgetés közben az üvegajtón keresztül lát­tam a kertet.
– Hal ? – szólalt meg egy távoli, de jól érthető hang. – Itt Olaf.
– Olaf… Olaf!!! – hajtogattam diadalmasan. – Ember, hol vagy!?
– Narvikban.
– Mit művelsz, hogy megy sorod? Megkaptad a levelemet?
– Világos, azért tudtam, hol keresselek. Egy pillanatra elnémultunk.
– Mit művelsz?… – ismételtem meg, de mintha már bizonytalanabbul.
– Nos, hát mit csináljak? Semmit sem csinálok. És te?
– Voltál az Adaptban?
– Voltam. De csak egy napig. Meglógtam. Tudod, nem bírtam…
– Tudom. Ide figyelj, Olaf… béreltem itt egy villát. Magam sem tudom, de… ide hallgass! Utazz ide!
Késett a válasszal. Amikor megszólalt, hangjából tétová­zás csendült.
– Elmennék. Talán el is mennék, Hal, de hiszen tudod, mit mondtak nekünk…
– Tudom. De végül is semmit sem tehetnek. Különben is tömjék ki önmagukat. Gyere.
– Minek? Gondolkodj, Hal. Talán…
– No?
– Talán rosszabb lesz.
– Honnan tudod, hogy rosszul érzem magam?
Fülemet megütötte kurta nevetése, tulajdonképpen sóhajtása: nagyon halkan nevetett.
– És minek akarsz odacsalni?
Váratlanul remek ötletem támadt.
– Olaf. Ide figyelj. Ez afféle nyaralóhely, tudod. Villa, úszómedence, kert. Csak éppen, hiszen már tudod, mint van ez most, tudod, hogyan élnek, igaz?
– Kicsit már tudom.
Hangsúlya többet mondott, mint szavai.
– No, látod. Figyelj tehát. Gyere ide. De előbb… ke­ríts… ökölvívókesztyűt. Két párt. Majd árnyéköklözést csapunk. Meglátod, milyen nagyszerű lesz!
– Ember! Hal! Honnan szerezzek én boxkesztyűt?
Hiszen már évek óta nem kapható.
– Akkor csináltass. Ne mondd nekem, hogy nem lehet készíteni négy vacak kesztyűt. Csinálunk egy kis
szorítót… összepüföljük egymást. Mi ketten megtehetjük, Olaf! Remélem, hogy már hallottál a betrizálásról?
– Világos. Megvan róla a véleményem, de nem mondom el telefonon. Valaki még rossz néven vehetné.
– Ide figyelj! Gyere. Megteszed, amit kértem?
Hosszan hallgatott.
– Nem tudom, van-e értelme, Hal.
– Rendben. Akkor hát áruld el, mit tervezel. Ha készülsz valamire, akkor természetesen nem beszélem tele a fejedet a szeszélyeimmel.
– Nincsenek terveim – jegyezte meg –, és neked?
– Állítólag azért jöttem ide, hogy pihenjek, képezzem magam, olvassak, de ezek nem tervek, ez csak afféle… egyszerűen nem láttam más lehetőséget a magam számára.
– Olaf?…
– Úgy látszik, hogy egyformán rajtoltunk – dörmögte. – Hal, végül is, ez semmi. Hiszen bármikor visszarepülhetek, ha kiderülne, hogy…
– Ugyan, hallgass! – torkoltam le türelmetlenül. – Kü­lönben is kár a szóért. Csomagold a betyárbútort, és gyere. Mikor érkezel ?
– Akár holnap reggel. Igazán öklözni akarsz?
– És te nem?…
Nevetett.
– Ember, dehogynem. És bizonyára ugyanazért, mint te.
– Megegyeztünk – vágtam rá sietve. – Várlak. Üdv.
A szobámba mentem. Külön bőröndbe csomagolt dol­gaim közül kötelet kerestem elő. Jókora tekercs volt.
Szorítóhoz való. Csak négy kis oszlop kell, gumiból vagy ru­gókból, és meglesz a szorító. Bíró nélkül. Nem lesz rá szükségünk.
Ezt követően nekiláttam a könyveimnek. Mintha ce­ment lett volna a fejemben. Megesett ez már velem. Akkor úgy rágtam át magam minden szövegen, mint a szú a vas­fán. De így még talán sohasem küszködtem. Két óra alatt húsz könyvet lapoztam át, és egyikre sem bírtam figyelme­met öt percnél tovább összpontosítani. Még a meséket is félrehajítottam. Elhatároztam, hogy nem kímélem magam. Elővettem azt, amit a legnehezebbnek véltem, a metagének elemzéséről szóló monográfiát, és rávetettem magam az el­ső egyenletekre, mintha fejjel rohannék a falnak.
A matematikának mégis voltak üdvözítő tulajdonságai, különösen számomra, mert egy óra elteltével, váratlanul és álmélkodva megértettem, csodáltam ezt a Ferretet – ho­gyan tudta ezt véghezvinni, hiszen még most is, amikor vé­gigjártam az általa kitaposott utat, néha nem tudtam, ho­gyan történik ez, lépésről lépésre még csak ment, de ő egy ugrással érte el a célt.
Az összes csillagokat odaadtam volna azért, hogy egy hónapig olyasvalami legyen a fejemben, mint neki.
A dallamos jelzés vacsorára hívott, és egyidejűleg a szí­vembe nyilallott az emlékezés, hogy már nem vagyok itt egyedül. Egy pillanatig latolgattam, ne vacsorázzam-e szo­bámban. De elszégyelltem magam. Az ágy alá hajítottam azt a szörnyű trikót, amely felfújt majmot csinált belőlem, felöltöttem drága, ócska, bő szvetteremet, és leballagtam az ebédlőbe. Ők már asztalnál ültek. Néhány elcsépelt udvari­as szótól eltekintve, hallgattunk. Mert tulajdonképpen ők sem társalogtak. Nem volt szükségük szavakra. Tekinte­tükkel beszélgettek, az asszony bólintással, szempilláival, röpke mosolyával szólt hozzá. És lassacskán hideg kolonc súlya nehezedett rám, éreztem, hogy a kezem mohón mar­kolni akar, szeretne valamit megszorítani, összepréselni. "Miért vagyok ennyire vad? – töprengtem elkeseredve. – Ahelyett, hogy Ferret könyvén, vagy a Starck-felvetette kérdéseken elmélkednék, ahelyett, hogy a magam dolgával törődnék, miért kell fékeznem magam, hogy ne pislogjak erre a lányra, akár egy éhes farkas?"
De ez még nem volt minden. Istenigazában csak akkor ijedtem meg, amikor odafönt a szobámban bezártam az aj­tót. Az Adaptban a vizsgálatok után kijelentették, hogy tel­jesen épelméjű vagyok. Ugyanezt doktor Juffon is megerő­sítette. De vajon épeszű ember érezhette azt, amit én ebben a pillanatban? Mi bújt belém? Nem voltam cselekvő sze­mély, hanem szemtanú. Valami visszavonhatatlanul meg­történt, valami szinte észrevehetetlenül, még formátlanul, lassacskán felmerült a semmiből. Az ablakhoz léptem, lete­kintettem a sötét kertre, és megértettem, hogy ez bizonyára már ebéd óta az első perctől bennem volt, csak bizonyos időnek kellett eltelnie. Ezért utaztam a városba, ezért feled­keztem meg a sötétség hangjairól.
Mindenre elszántam magam. Ezért a lányért. Nem értet­tem, hogyan esett, sem azt, miért van így. Nem tudtam, va­jon szerelem ez, vagy téboly. Számomra ez közömbös volt. Nem tudtam semmit, csak azt, hogy nekem semmi sem fontos. És a nyitott ablaknál küszködtem vele, mint még soha semmivel, homlokomat a hideg kerethez szorítottam, és rettenetesen féltem önmagámtól.
– Valamit tennem kell – suttogtam, de csak az ajkam mozgott. – Valamit tennem kell. Biztosan az az oka, hogy valami bajom van. Majd… elmúlik. A lány nem érdekel­het engem. Nem ismerem. Különösebben nem is szép. Csak nem teszek semmit. Nem teszek – rimánkodtam önmagamnak –, nem követek el… magasságos mennybéli egek!
Villanyt gyújtottam. Olaf. Olaf megment. Elmondok neki mindent. Elvisz innen. Elutazunk. Engedelmeskedem neki, bármit parancsol. Egyedül ő ért meg engem. Már holnap megjön. Jaj, de jó.
Róttam a szobát. Éreztem minden izmomat, mintha vad­állatok volnának bennem, megfeszültek, birkóztak önma­gukkal, egyszer csak letérdeltem az ágyamnál, a takarómat harapdáltam, és furcsa, a zokogáshoz nem hasonló száraz hang tört fel belőlem, undorítóan, nem akartam, nem akar­tam senkinek a kárát, de tudtam, hogy hiába áltatom ma­gam, nem segít sem Olaf, sem más.
Felemelkedtem. Tíz év alatt megtanultam, hogy gyorsan határozzak. Életről-halálról kellett döntenem, a magaméról és másokéról, és mindig egyformán tettem. Olyankor le­csillapodtam, agyam mintha berendezéssé változott volna, amely megszámolja a szavazatokat és ellenszavazatokat, osztályoz és véglegesen dönt. Még Gimma is, noha nem szeretett, elismerte, hogy pártatlan vagyok. Most még ha akartam volna is, nem tudtam másképp eljárni, mint akkor, a végszükségben, mert ez is válságos pillanat volt. Szemem a tükörben az arcomra tévedt, világos, szinte fehér szivár­ványhártyámra, összeszűkült pupillámra, gyűlölettel me­redtem rá, sarkon fordultam, arra még gondolni sem bír­tam, hogy lefeküdjek. Úgy, ahogy voltam, átvetettem lá­bam az ablakpárkányon. Négy méter választott el a talajtól. Leugrottam és csaknem nesztelenül értem földet. Csende­sen futásnak eredtem az úszómedence felé. Elkerültem. Ki­rohantam az útra. A halványan villózó burkolat a dombok felé tartott, fénylő kígyóként, viperaként tekergett közöttük, majd világos vonalként beleveszett a homályba. Egyre gyorsabban száguldottam, hogy agyonhajszoljam egyenle­tesen dobogó, erős szívemet, vagy egy óra hosszat hajtot­tam magam, míg csak házak lámpáit nem fedeztem fel ma­gam előtt. Sarkon fordultam. Már kimerültem, de éppen ezért tartottam sebességemet és hangtalanul hajtogattam: nesze! nesze! nesze! – így vágtattam, vágtattam, míg csak élősövény kettős sorfalára nem bukkantam – ismét a villa kertje elé jutottam.
Lihegve megálltam a medencénél, leültem a betonsze­gélyre, lehorgasztottam fejem, és megpillantottam a vissza­tükröződő csillagokat. Nem kellettek a csillagok. Nem volt szükségem csillagokra. Eszeveszett, őrült voltam, amikor az expedícióban való részvételért küzdöttem, amikor hagy­tam, hogy vért fröccsentő zsákot csináljanak belőlem a gravitorokban, minek kellett az nekem, miért, miért nem tud­tam, hogy közönséges, szürke embernek kell lenni, hogy másképp nem lehet, nem érdemes élni.
Neszt hallottam. Szomszédaim haladtak el mellettem. A férfi átölelte a lány vállát, egyszerre léptek. Lehajolt. A két fej árnyéka összeolvadt.
Felálltam. Csókolta a lányt. Az asszony átölelte férje fejét. Láttam kezének halvány csíkjait. Ekkor soha nem tapasztalt, szörnyű szégyen járt át, mintha csak valódi dárdahegy lett volna. Én, csillagok utasa, Arder társa, visszatértem, ott álltam a kertben, és csakis azt forgattam a fejemben, miképpen vegyem el valakinek a nőjét, anélkül hogy ismertem volna akár őt, akár a lányt, barom, rettenetes barom a csillagok közül, vagy még rosszabb, annál is rosszabb.
Nem bírtam nézni. És néztem. Végre lassan, összefonód­va elsétáltak, és én megkerültem a medencét, toronyiránt rohanni kezdtem, egyszer csak nagy fekete árnyat fedeztem fel, és nekimentem valaminek a kezemmel. Az autó volt. Tapogatózva megtaláltam az ajtaját.
Most határozottan, célomat ismerve, de sietősen csele­kedtem, mintha valahová utaznék, mintha mennem kelle­ne…
A motor felbődült. Fordítottam a kormánykeréken, és a reflektorok fényében kigördültem az útra. Kezem kissé re­megett. Ezért erősebben megmarkoltam a kereket. Hirte­len eszembe jutott a fekete kis láda, hevesen fékeztem, úgy hogy a lendület az út szélére sodort, kipattantam, felemel­tem a motorház tetejét, és lázasan keresni kezdtem a do­bozt. Nem találtam, mert a motor teljesen megváltozott. Talán egész elöl. Vezetékek. Vastömb. Doboz. Ismeretlen, négyoldalú – igen, ez az. Szerszámok. Kapkodva, de figyel­mesen dolgoztam, alig sértettem meg a kezemet. Végül két kézre fogtam a súlyos – szinte tömör – fekete kockát, és az útmenti bokrok közé hajítottam. Szabad voltam. Becsap­tam az ajtót, indítottam. Már feltámadt a sebesség vihara. Erősödött. A motor dübörgött, a gumiabroncsok áthatóan vijjogtak. Kanyar. Fékezés nélkül belerohantam, balról át­vágtam, kikerültem belőle. Még egy, ezúttal élesebb. A ke­rekek félelmetes lármát csaptak, éreztem, hogy valami óriá­si erő miként taszít ki gépemmel együtt az ívből. De még ezt is keveselltem. A következő forduló. Aprenousban kü­lönleges autók voltak pilóták számára. Nyaktörő mutatvá­nyokat végeztünk velük a reflex kedvéért. Nagyon hasznos gyakorlat. Az egyensúlyérzéket is fejleszti. Például kanyar­ban a két külső kerékre billenteni a kocsit, és egy darabig így száguldani. Egykor értettem hozzá. És most megismé­teltem a néptelen országúton, a fényszóró hasította sötét­ségben. Nem azért, hogy öngyilkos legyek. Egyszerűen nem érdekelt a dolog. Ha kíméletlen lehetek másokkal, ön-magammal szemben is annak kell lennem. Kanyarba vezet­tem, és felemeltem az autót úgy, hogy egy percig oldalt dőlve haladt az embertelenül üvöltő kerekeken, majd át­dobtam az ellenkező oldalra, farral valami sötétnek
ütődtem, talán fának? Már semmi sem maradt, csak a száguldás, a motor dübörgése, az órák sápadt visszfénye a szélvédőn és a dühödten süvítő szél. Egyszer csak egy suhanót pillan­tottam meg szemközt, igyekezett engem kikerülni, egészen az út szélére húzódott, egy kis mozdulat a kormánnyal át­vitt melléje, a nehéz gép megpördült, tompa dobbanás, hasadó lemez csattanása és sötétség. A fényszórók összetör­tek, a motor leállt.
Mélyet lélegzettem. Hajam szála sem görbült, meg sem ütöttem magam. Megpróbáltam meggyújtani a fényszórót: eredménytelenül. Kis lámpáim közül csak a bal világított. Gyenge fényénél megindítottam a motort. A hörgő kocsi imbolyogva kimászott az útra. Mégiscsak jó gép volt, hogy még engedelmeskedett mindazok után, amiket vele művel­tem. Most már lassabban vágtam neki a hazafelé vezető út­nak. De lábam megnyomta a gázpedált, ismét belém bújt az ördög, amikor megláttam a kanyart. És megint kisajtoltam a motorból teljes erejét, mígcsak süvítő abroncsokkal, a te­hetetlenség lendületétől előrebukva, meg nem álltam köz­vetlenül az élősövény előtt. Bevezettem gépemet a sűrűbe. Szétnyomta a bokrokat, és nekidőlt egy fatörzsnek. Nem akartam, hogy lássák, mit csináltam belőle, gallyakat tör­deltem, betakartam a kivájt üvegű motorházat, a kocsinak csak az eleje volt összetörve, hátul csak kis horpadás kelet­kezett, az első összeütközésnél egy oszlop vagy efféle volt ott a sötétben.
Füleltem. A ház sötét volt. Minden hallgatott. Az éjsza­ka csendje a csillagokig emelkedett. Nem akartam vissza­térni a házba. Eltávolodtam a sérült gépkocsitól, és amikor fű, magas, nedves fű érintette meg térdemet, belevetettem magam, és úgy maradtam, míg csak be nem csukódott a szemem, s elnyomott az álom.
Nevetés riasztott fel. Megismertem. Tudtam, ki van itt, még mielőtt felnyitottam szemem, egyszeriben éberen. Bő­rig átáztam, csörgött rólam a harmat – a nap még alacso­nyan járt. Az égen fehér bárányfelhők. És szemközt velem, kis bőröndjén, ott ült Olaf és nevetett. Mindketten egy­szerre pattantunk fel. Ugyanolyan keze volt, mint nekem – ugyanolyan nagy és kemény.
– Mikor érkeztél?
– Ebben a percben.
– Ulderrel?
– Igen. Én is így aludtam… az első két éjszaka, tudod?
– Igazán?…
Elkomolyodott. Én is. Mintha valami közénk állt volna. Némán fürkésztük egymást.
Termetre hasonlított rám, talán egy ujjnyival magasabb volt nálam, de soványabb. Sötét haja az erős megvilágítás­ban elárulta skandináv származását, borostája pedig egé­szen szőke volt. Ferde, kifejező orr, rövid felsőajka alól egyszeriben előbukkanó fogsor; világoskék, jókedvében elsötétülő szemében hamar csillant a mosoly. Keskeny aj­kának makacs, enyhe ferdesége, mintha mindent kétkedve fogadna – talán ez az arckifejezés okozta, hogy eleinte nem közeledtünk egymáshoz. Olaf, Arder legjobb barátja, két évvel volt idősebb nálam. Csak Arder halála után barátkoz­tunk össze amúgy igazán. Véglegesen.
– Olaf… – szólaltam meg –, éhes vagy, igaz? Gyere, ha­rapjunk valamit.
– Várj – tiltakozott. – Mi az? Követtem tekintetét.
– Áh, az… semmi. Autó. Megvettem, tudod… hogy eszembe jusson…
– Baleset ért?
– Igen. Éjszaka mentem, tudod…
– Téged baleset ért? – ismételte.
– No, igen, de nincs jelentősége. Egyébként sem történt semmi. Gyere… Csak nem fogsz, ezzel a bőrönddel…
Fölemelte csomagját. Egy szót sem szólt. Kerülte tekin­tetemet. Állán az izom néhányszor megfeszült.
"Valamit megsejtett – tűnődtem –, nem tudja, mi okozta a balesetet, de sejti." – Odafönt megkértem, válasszon a négy szabad szoba közül. A hegyekre nézőt szemelte ki.
– Neked miért nem felelt meg? Áh, tudom – mosoly­gott. – Az aranyozás miatt, ugye?
– Igen. Megérintette a falat.
– Remélem, hogy igazi? Nem kép, nem televízió?
– Légy nyugodt – most én mosolyogtam –, ez tisztessé­ges fal.
Reggeliért telefonáltam. Kettesben akartam étkezni vele. Egy fehér robot hozta a kávét. A tálcát jól megrakta, rendkívül bőséges reggeli volt. Némán táplálkoztunk. Élvezet­tel néztem, hogyan jár az állkapcsa, még a fülénél levő haj­fürtje is mozgott. Később Olaf megkérdezte:
– Dohányzol még?…
– Dohányzóm. Kétszáz cigarettát hoztam magammal. Nem tudom, mi lesz azután. Egyelőre dohányzóm. Kérsz?
– Adj egyet.
Rágyújtottunk.
– Nos? Nyílt kártyákkal játszunk? – szegezte nekem a kérdést kisvártatva.
– Igen, elmondok mindent. Te is?
– Mindig. De, Hal, nem tudom, érdemes-e.
– Egyet mondj meg: tudod-e, mi a legrosszabb?
– A nők.
– Igen.
Ismét hallgattunk.
– Ez a baj? – kérdezte.
– Ez. Meglátod az ebédnél. Odalent. A villa felét ők bérelik.
– Ők?
– Ifjú házaspár. Szeplős bőre alatt ismét megfeszültek állának izmai.
– Az baj – jegyezte meg.
– Igen. Tegnapelőtt érkeztem ide. Nem tudom, hogy van ez, de… már amikor beszélgettünk. Minden ok nél­kül, minden… semmi, semmi. Teljességgel semmi.
– Érdekes – felelte.
– Mi érdekes?
– Én is így jártam.
– Akkor miért jöttél el?
– Hal, jót tettél. Érted?
– Veled?
– Nem. Valaki mással. Mert nem lett volna jó vége.
– Miért?
– Vagy tudod, vagy nem érted.
– Tudom. Olaf, de hát mi ez? Vajon igazán vadak va­gyunk?
Elkomolyodott. Én is. Mintha valami közénk állt volna. Némán fürkésztük egymást.
Termetre hasonlított rám, talán egy ujjnyival magasabb volt nálam, de soványabb. Sötét haja az erős megvilágítás­ban elárulta skandináv származását, borostája pedig egé­szen szőke volt. Ferde, kifejező orr, rövid felsőajka alól egyszeriben előbukkanó fogsor; világoskék, jókedvében elsötétülő szemében hamar csillant a mosoly. Keskeny aj­kának makacs, enyhe ferdesége, mintha mindent kétkedve fogadna – talán ez az arckifejezés okozta, hogy eleinte nem közeledtünk egymáshoz. Olaf, Arder legjobb barátja, két évvel volt idősebb nálam. Csak Arder halála után barátkoz­tunk össze amúgy igazán. Véglegesen.
– Olaf… – szólaltam meg –, éhes vagy, igaz? Gyere, ha­rapjunk valamit.
– Várj – tiltakozott. – Mi az? Követtem tekintetét.
– Áh, az… semmi. Autó. Megvettem, tudod… hogy eszembe jusson…
– Baleset ért?
– Igen. Éjszaka mentem, tudod…
– Téged baleset ért? – ismételte.
– No, igen, de nincs jelentősége. Egyébként sem történt semmi. Gyere… Csak nem fogsz, ezzel a bőrönddel…
Fölemelte csomagját. Egy szót sem szólt. Kerülte tekin­tetemet. Állán az izom néhányszor megfeszült.
"Valamit megsejtett – tűnődtem –, nem tudja, mi okozta a balesetet, de sejti." – Odafönt megkértem, válasszon a négy szabad szoba közül. A hegyekre nézőt szemelte ki.
– Neked miért nem felelt meg ? Áh, tudom – mosoly­gott. – Az aranyozás miatt, ugye?
– Igen – Megérintette a falat.
– Remélem, hogy igazi? Nem kép, nem televízió?
– Légy nyugodt – most én mosolyogtam –, ez tisztessé­ges fal.
Reggeliért telefonáltam. Kettesben akartam étkezni vele. Egy fehér robot hozta a kávét. A tálcát jól megrakta, rendkívül bőséges reggeli volt. Némán táplálkoztunk. Élvezet­tel néztem, hogyan jár az állkapcsa, még a fülénél levő haj­fürtje is mozgott. Később Olaf megkérdezte:
– Dohányzol még ?…
– Dohányzok. Kétszáz cigarettát hoztam magammal. Nem tudom, mi lesz azután. Egyelőre dohányzóm. Kérsz?
– Adj egyet.
Rágyújtottunk.
– Nos? Nyílt kártyákkal játszunk? – szegezte nekem a kérdést kisvártatva.
– Igen, elmondok mindent. Te is?
– Mindig. De, Hal, nem tudom, érdemes-e.
– Egyet mondj meg: tudod-e, mi a legrosszabb?
– A nők.
– Igen.
Ismét hallgattunk.
– Ez a baj? – kérdezte.
– Ez. Meglátod az ebédnél. Odalent. A villa felét ők bérelik.
– Ők?
– Ifjú házaspár.
Szeplős bőre alatt ismét megfeszültek állának izmai.
– Az baj – jegyezte meg.
– Igen. Tegnapelőtt érkeztem ide. Nem tudom, hogy van ez, de… már amikor beszélgettünk. Minden ok nél­kül, minden… semmi, semmi. Teljességgel semmi.
– Érdekes – felelte.
– Mi érdekes?
– Én is így jártam.
– Akkor miért jöttél el?
– Hal, jót tettél. Érted?
– Veled?
– Nem. Valaki mással. Mert nem lett volna jó vége.
– Miért?
– Vagy tudod, vagy nem érted.
– Tudom. Olaf, de hát mi ez? Vajon igazán vadak va­gyunk?
– Nem tudom. Tíz évig nők nélkül éltünk. Ezt ne fe­ledd.
– Ez nem magyaráz meg mindent. Valahogy kíméletlen lettem, tudod, nem törődtem senkivel, érted?
– Törődsz te még, fiam – jósolta. – Törődsz te még.
– No, igen, de tudod, miről van szó.
– Tudom.
Ismét hallgattunk.
– Akarsz még beszélgetni, vagy öklözünk? – kérdezte. Elnevettem magam.
– Hol kaptál kesztyűt?
– Hal, nem találod ki.
– Csináltattad?
– Ugyan, dehogy. Loptam.
– Nem!
– Úgy éljek. Múzeumból… ezért külön Stockholmba kellett repülnöm, érted?
– No, akkor gyerünk.
Kicsomagolta szerény holmiját és átöltözött. Mindket­ten fürdőköpenyt öltöttünk és leballagtunk. Még korán volt. A reggelit rendszerint fél órával később szolgálták fel.
– Menjünk inkább a ház mögé – ajánlottam –, ott senki sem lát bennünket.
Magas bokrok gyűrűjében álltunk meg. Először letapos­tuk az amúgy is elég alacsony füvet.
– Csúszni fog – jegyezte meg Olaf, miközben talpával próbálgatta rögtönzött szorítót.
– Annyi baj legyen. Legalább nehezebb lesz. Felhúztuk a kesztyűt. Ezzel kissé küszködtünk, mert nem volt, aki megkösse, és nem akartam robotot hívni. Megállt velem szemben. Teste teljesen fehér volt.
– Még nem sültél le – állapítottam meg.
– Majd elmondom, mi történt velem. Nem strandon járt az eszem. Gong.
– Gong.
Játékosan kezdtük. Miméit ütés. Elhajlás. Elhajlás. Bemelegedtem. Érintkezésre mentem, nem ütésre. Végül is nem akartam megverni. Jó tizenöt kilóval voltam nála nehezebb, és alig valamivel hosszabb karja nem egyenlítette ki fölényemet, annál is kevésbé, mert jobban öklöztem ná­la. Ezért néhányszor a közelembe engedtem, noha nem kel­lett volna. Egyszer csak leengedte a kesztyűjét. Álla megfe­szült. Feldühödött.
– Így nem csinálom – vetette oda.
– Mi bajod?
– Ne tettesd magad, Hal. Vagy igazán öklözünk, vagy
nem csináljuk. :
– Jó – bólintottam vigyorogva –, öklözünk!
Megközelítettem kissé. Kesztyűm kesztyűbe ütközött, éles csattanásokkal. Megérezte, hogy nem tréfálok. És fo­kozta védelmét. Hevesebbé vált az iram. Ballal, majd job­bal cseleztem, sorozatosan, az utolsó ütés csaknem mindig a törzsét érte – nem volt elég gyors. Egyszer csak támadott, szép egyenese sikerült, két lépést repültem. Tüstént vissza­tértem. Kerülgettük egymást, ütött, lebuktam a kesztyű alá, hátráltam, és fél távolból jobbegyenest helyeztem el. Belefeküdtem az ütésbe. Olaf megroggyant, egy pillanatra lazult a védelme, de máris visszatért, óvatosan, alacsonyab­ban. A következő percet védelmének bombázásával töltöt­tem. Kesztyűim az alkarját sorozták, félelmetes csattogás­sal, de ártalmatlanul. Egyszer éppen csak, hogy elhajoltam, kesztyűjével fülemet súrolta, olyan bomba volt, amely le­fektetett volna. Ismét körültáncoltuk egymást. Kapott egyet a mellére, tompán, védtelenül hagyta magát, oda­csaphattam volna, de meg se moccantam, mintha megbé­nultam volna – a lány ott állt a földszinti ablaknál, arca ugyanúgy fehérlett, mint a vállát borító ruha. Ez egy töre­dék másodpercig tartott. A következő pillanatban óriási csapás kábított el; térdre rogytam.
– Bocsánat! – hallottam Olaf kiáltását.
– Nincs miért… jó volt… – motyogtam tápászkodás közben.
Az ablak már csukva volt. Még vagy egy fel percig küz­döttünk, egyszer csak Olaf hátralépett.
– Mi bajod?
– Semmi.
– Nem igaz.
– Rendben. Elment a kedvem. Nem haragszol?
– Ugyan. Úgy sem volt értelme, hogy egyszeriben… gyerünk.
Elindultunk a medencéhez. Olaf jobban ugrott, mint én. Pompás dolgokat művelt. Megpróbáltam csavarorsóval hátrafelé ugrani, úgy, mint ő, de a víz szörnyen megütötte a combomat. A medence peremén üldögéltem és borogattam lángoló bőrömet. Olaf nevetett.
– Hiányzik a gyakorlat.
– Igen. Az orsó sohasem ment. Hogy te milyen jól csiná­lod!
– Ez megmarad, tudod. Ma ugrottam először.
– Igazán?!
– Igen. Remek érzés.
A nap már magasan járt. Lehunyt szemmel végigdőltünk a homokban.
– Hol vannak ők… ? – törte meg végül a csendet.
– Nem tudom. Bizonyára a szobájukban. Az ablakaik ide nyílnak. Erről nem tudtam.
Ereztem, hogy megrezzent. A homok forrón sütött.
– Igen, ezért – folytattam.
– Megláttak bennünket?
– A nő.
– Megrémült… – dörmögte –, igaz?
Nem válaszoltam. Megint hallgattunk egy ideig.
– Hal!
– Tessék?
– Tudod-e, hogy ezek már jóformán nem repülnek?
– Tudom.
– Azt is tudod, miért?
– Szerintük nincs értelme…
Röviden összefoglaltam, mit olvastam Starck könyvé­ben. Mozdulatlanul, némán hevert, de tudtam, hogy figyel­mesen hallgat.
Amikor befejeztem, csak késlekedve szólalt meg.
– Shapley-t olvastad-e?
– Nem. Miféle Shapley-t?
– Nem? Azt hittem, hogy te mindent elolvastál… Hu­szadik századbeli csillagász volt. Egyszer véletlenül a ke­zembe került az egyik írása, éppen erről. Szakasztott ugyanaz, mint a te Starckod.
– Mit beszélsz ? Az lehetetlen. Az a Shapley nem tudhat­ta… legjobb, ha magad is elolvasod Starckot.
– Eszem ágában sincs. Tudod, mi az? Spanyolfal.
– Hogyhogy?
– Igen. Azt hiszem, értem, mi történt.
– Nos?
– A betrizálás.
Elállt a lélegzetem.
– Azt hiszed?!
Kinyitotta szemét.
– Világos, nem röpülnek, és már nem is fognak. Egyre rosszabb lesz. Nyám-nyám. Egyetlen óriási nyám-nyám. Nem bírnak vért látni. Nem bírnak arra gondolni, mi tör­ténhetik, ha…
– Várj – vágtam a szavába –, az lehetetlen. Hiszen van­nak orvosaik. Szükségük van sebészekre…
– Te nem tudod?
– Mit?
– Az orvosok csak megtervezik az operációt. A kivitelezést robotok végzik.
– Lehetetlen!
– Szavamra mondom. Saját szememmel láttam, Stock­holmban.
– És ha az orvosnak váratlanul be kell avatkoznia?
– Nem tudom pontosan. Azt hiszem, hogy van valami szer, amely részben nagyon rövid időre megszünteti a bet­rizálás következményeit, és úgy vigyáznak rá, hogy nem is tudsz róla. Az, aki nekem elmondta, semmi közelebbit nem akart elárulni. Félt.
– Mitől?
– Nem tudom, Hal. Azt hiszem, hogy szörnyűséget kö­vettek el. Megölték az emberben… az embert.
– No, ezt nem állíthatod – tiltakoztam erőtlenül –, végül is…
– Várj. Hiszen ez pofon egyszerű. Aki öl, az felkészül ar­ra, hogy őt is megölhetik? Hallgattam.
– És ezért, bizonyos értelemben, elkerülhetetlen, hogy megkockáztathass… bármit. Mi megtehetjük. Ők nem. Ezért félnek tőlünk annyira.
– A nők?
– Nemcsak a nők. Mindenki. Hal!
Hevesen fölült.
– Mi bajod?
– Kaptál hipnagogot?
– Hipna… az az a készülék, amely alvás közben tanít? Kaptam.
– Használtad?! – szinte üvöltött.
– Nem… hová akarsz kilyukadni?
– Szerencséd. Hajítsd a medencébe.
– Miért? Mi az? Te használtad?
– Nem. Engedtem a kísértésnek, és ébren meghallgat­tam, noha a használati utasítás tiltotta. No, nem tudod elképzelni!!
Én is felültem.
– Mi volt az?
Arca elkomorult.
– Habos sütemény. Egyetlen nagy cukrászda, én mon­dom. Hogy légy szelíd, hogy légy illedelmes. Hogy törődj bele minden kellemetlenségbe, ha valaki nem ért meg, vagy nem akar jó lenni hozzád – például egy nő –, az a te hibád, nem az övé. Hogy a legnagyobb érték a társadalmi egyen­súly, a stabilizáció, és így tovább, és így tovább, százszor körbe-körbe. És a végkövetkeztetés: éljünk csendesen. Ír­junk emlékkönyveket, nem kiadásra, hanem csak úgy ön­magunknak, sportoljunk, és képezzük magunkat. Fogad­junk szót az idősebbeknek.
– Ezt a betrizálás pótlására szánták – mormogtam.
– Világos. Volt ott még rengeteg más dolog: hogy soha senkivel szemben sem szabad erőszakot alkalmazni, vagy kihívó hangot használni, és szégyen valakit megütni, sőt bűn, mert szörnyű megrázkódtatást okoz. Hogy a körülményekre való tekintet nélkül nem szabad harcolni, mert csak az állatok harcolnak, hogy…
– Várj csak – szakítottam félbe –, és ha egy védett területről kitör egy vadállat… igaz… vadállatok már nincsenek.
– Vadállatok nincsenek – helyeselt –, de vannak robo­tok.
– Mit jelentsen ez? Azt akarod mondani, megparancsol­hatják nekik, hogy öljenek?
– No, igen.
– Honnan tudod?
– Nem tudom biztosan. De végül is fel kell készüljenek a legrosszabbra, hiszen egy betrizált kutya is megveszhet, igaz?
– De… de ez… várj! Szóval mégiscsak ölhetnek? Pa­rancs útján? Vajon nem mindegy: én magam ölök, vagy parancsot adok rá?
– Nekik nem. Mert, hogy az csak… in extremis, érted. Ha katasztrófa, vagy más veszély fenyeget, mint a veszett­ség. Rendes körülmények közt nem fordul elő. De ha mi…
– Mi?
– Igen, például mi ketten… ha valamit elkövetnénk… no, érted… akkor természetesen a robotok vennének minket kezelésbe, nem ők. Ők nem tehetik. Ők jók.
Kis ideig hallgatott.
Széles, a naptól és homoktól kivörösödött mellkasa gyorsabban hullámzott.
– Hal. Ha tudnám. Ha én azt tudnám. Ha… én… azt… tudnám…
– Hallgass.
– Volt már valami eseted?
– Volt.
– Tudod, mire gondolok.
– Igen. Kettő… az egyik nő egyszeriben meghívott, amint kiléptem a pályaudvarról, vagyis tulajdonképpen nem. Eltévedtem azon az átkozott pályaudvaron. Elvitt a lakására.
– Tudta, ki vagy?
– Megmondtam neki. Először félt, azután… mintha előbbre jutottam volna, talán könyörületből vagy nem tu­dom, miért, majd később istenigazában megrémült. Szállo­dába mentem. Másnap… tudod, kivel találkoztam? Roemerrel!
– Ne mesélj! Hány éves… százhetven?
– Nem, ez a fia. Egyébként így is csaknem másfélszáz éves. Valóságos múmia. Szörnyű. Társalogtam vele. És mit gondolsz? Irigyel bennünket…
– Van is miért.
– Ő ezt nem érti. No, és így. Azután egy színésznő kö­vetkezett. Realistáknak hívják őket. El volt tőlem ragadtat­va: igazi majomember! Vele tartottam, másnap pedig meg­szöktem tőle. Remek palotában lakott. Kinyíló bútorok, mozgó falak, gondolatodat és kívánságodat leső ágyak… igen…
– Hm. Nem félt, mi?
– Ja, igaz. Félt, de felhajtott valamit… nem tudom, mit, talán kábítószert. Pertot, vagy ilyesmit.
– Pertot?!
– Igen. Tudod, mi az? Kóstoltad?
– Nem – felelte lassan. – Nem kóstoltam. De éppen így
hívják azt, ami megszünteti…
– A betrizálást? Lehetetlen!
– Így nevezte az a fickó.
– Ki?
– Nem árulhatom el, szavamat adtam.
– Jó. Hát azért… ő azért… Felpattantam.
– Ülj le. Leültem.
– És te? – érdeklődtem. – Mert én folyton csak magam­ról…
– Én? Semmi. Azaz… semmi sem sikerült. Semmi… – ismételte meg. Hallgattam.
– Hogy hívják ezt a helységet? – kérdezte.
– Klavestra. De a város tulajdonképpen néhány mérföldnyire van innen. Tudod mit, nézzük meg. Rendbe ho­zatom az autót. Toronyiránt jövünk vissza… futunk egy kicsit. Jó?
– Hal – kezdte lassan –, vén gebe…
– Tessék?
A szeme mosolygott.
– Könnyű atlétikával akarod kiűzni az ördögöt? Nagy szamár vagy.
– Döntsd el, vagy gebe, vagy szamár– feleltem. – Hol itt a hiba?
– Az, hogy nem sikerül. Megérintetted már valamelyi­küket?
– Hogy… hogy megsértettem-e? Nem. Miért?
– Nem. Hozzájuk értél-e?
Csak most gyűlt világosság agyamban.
– Nem volt rá okom. Hát aztán?
– Nem ajánlom.
– Miért?
– Mert az egészen olyan, mintha egy kisgyerekre emelnél kezet. Érted?
– Nagyjából. Valami botrányba keveredtél?
Igyekeztem leplezni meghökkenésemet. Olaf a hajón híres volt az önuralmáról.
– Igen. Tökkelütött fajankót csináltam magamból. Az első napon. Helyesebben éjszakán. Nem tudtam kijutni a postáról… nincsen ajtó, csak amolyan pörgő… láttad?
– Forgóajtó?
– Ugyan. Azt hiszem, hogy valahogy összefügg azzal az ő használati gravitációjukkal, érted? Egyszóval keringtem, mint egy kerge birka, és egy fickó mutogatott engem a nő­jének és nevetett…
Úgy éreztem, mintha az arcbőröm hirtelen szűkké vált volna.
– Az nem baj, hogy elláttad a baját – feleltem. – Remé­lem, hogy máskor már nem fog nevetni.
– Nem. Eltört a kulcscsontja.
– Nem torolták meg?
– Nem. Hiszen frissiben szálltam ki a gépből, és ő sértett meg, Hal… nem ütöttem meg egyszeriben. Ugyan, csak megkérdeztem, miért vagyok nevetséges, hiszen hosszú ideig távol voltam, ő pedig újra elnevette magát, és új javai felfelé bökve, megjegyezte: "Á, abból a majomcirkusz­ból…"
– A "majomcirkuszból"?
– Igen és akkor…
– Várj. Miért a "majomcirkuszból"?
– Nem tudom. Talán hallott róla, hogy az űrhajósokat centrifugában forgatják. Nem tudom, mert tovább már nem társalogtam vele… No, és így. Elengedtek, csak mostantól kezdve az Adaptnak a Lunán jobban meg kell dolgoznia a jövevényeket.
– Még valakinek vissza kell térnie?
– Igen. Simonadi csoportjának, tizennyolc év múlva.
– Akkor ráérünk.
– Bőven.
– De elnézőek, ismerd el – folytattam. – Eltörted a kulcs­csontját, és csak úgy elengedtek…
– Az az érzésem, hogy a cirkusz miatt – felelte. – Nekik maguknak is velünk szemben… tudod. Hiszen okosak. Különben kitört volna a botrány. Ember. Hal… te sem­mit sem tudsz.
– Nos?
– Tudod, miért nem tették közhírré eddig az érkezésün­ket?
– Állítólag valami volt a reálban. Nem láttam, de valaki említette.
– Igen, volt. Halálra nevetted volna magad, ha látod. "Tegnap a hajnali órákban visszatért a Földre egy csoport, amely a bolygókon túli teret kutatta. A vállalkozás részve­vői jól érzik magukat. Az expedíció tudományos eredmé­nyeinek feldolgozását megkezdték." Vége, pont, pont.
– Lehetetlen…
– Becsületszavamra. És tudod, miért jártak el így? Mert félnek tőlünk. Ezért szórtak szét bennünket az egész Föl­dön.
– Nem. Ezt nem értem. Hiszen értelmesek. Magad mondtad egy pillanattal ezelőtt. Csak nem gondolják, hogy igazán ragadozók vagyunk, és nekiesünk az emberek tor­kának!
– Ha ezt gondolnák, nem engedtek volna be minket. Nem, Hal. Nem rólunk van szó. Nagyobb a tét. Hogyhogy nem érted?
– Úgy látszik, meghülyültem. Bökd ki.
– A nagy tömeg nincsen tudatában…
– Minek?
– Annak, hogy kiveszőben van a kutatás szelleme. Azt tudják, hogy nincsenek expedíciók. De nem gondolnak rá. Úgy vélik, nincsenek expedíciók, mert feleslegesek, és kész. De egyesek tisztán látják, és tudják, mi történik, és ennek milyen következményei lesznek. Máris vannak.
– Nos?
– Nyám-nyám. Nyám-nyám az idők végtelenségéig. Már senki sem repül el a csillagok közé. Már senki sem vállalja a veszedelmes kísérlet kockázatát. Már senki sem próbál ki önmagán új orvosságot. Mi, hogy nem tudnak erről? Tud­nak! És ha közhírré tennék, kik vagyunk, mit tettünk, mi­ért röpültünk, mi volt az, akkor soha, érted, sohasem tud­nák véka alá rejteni ezt a tragédiát!
– Nyám-nyám? – kérdeztem az ő kifejezésével; lehet, hogyha valaki hallja társalgásunkat, mulatságosnak véli, de nekem nem volt nevethetnékem.
– Világos. Miért, szerinted ez nem tragédia?
– Nem tudom. Ol, ide figyelj! Végül is engedd meg, szá­munkra ez szükségszerűen nagy dolog, és az is marad. Ha már föláldoztuk ezeket az éveket – és mindent –, no, akkor azt hisszük, hogy ez a legfontosabb. De talán nem az. Le­gyünk tárgyilagosak, mert mondd meg őszintén: mit vé­geztünk?…
– Hogyhogy mit?
– Nos, ürítsd ki zsákjaidat. Szórd ki mindazt, amit Fomalhautból hoztál.
– Elment az eszed?
– Nem, de mi haszna ennek az expedíciónak…
– Mi pilóták voltunk, Hal. Kérdezd meg Gimmát, Thurbert.
– Ol, ne szédíts. Együtt voltunk, és pontosan tudod, mit csináltak, mit csinált Venturi, mielőtt meghalt, mit művelt Thurber… no, miért bámulsz így rám. Mit hoztunk ma­gunkkal? Négy rakományra való elemzést, színelemzést, ilyet-amolyat, kristálymintákat, aztán ott van az a metaplazma, vagy hogy hívják azt a mocskot az Arktur bétájá­ról, Normers igazolta a gravimagnetikus örvénylésekre vo­natkozó elméletét, továbbá kiderült, hogy a C Meoli típusú bolygókon létezhetnek nem tri, hanem tetraploid sziliko­nok, és azon a Holdon, ahol Arder csaknem otthagyta a fo­gát, semmi sincsen tetves láván és felhőkarcoló nagyságú buborékokon kívül. És hogy meggyőződjünk róla, hogy az a láva olyan nagy, rohadt buborékokba dermed, mi tíz jó évünket elbaltáztuk. És visszatértünk ide, hogy nevetség tárgya, panoptikumi furcsaságok legyünk; akkor hát mi a jó nyavalyának mentünk mi oda? Talán te megmagyará­zod? Minek kellett az nekünk?…
– Csigavér – csillapított.
Dühöngtem. Ő is kijött a sodrából. A szeme összeszű­kült. Átvillant agyamon, hogy a végén még egymás torká­nak esünk. Megremegett az ajkam. Ekkor váratlanul ó is elmosolyodott.
– Vén gebe – kezdte. – Veszettül fel tudsz bőszíteni, elismered?
– A tárgyra, Olaf. A tárgyra.
– Mi az, hogy a tárgyra? Te beszélsz mellé. És ha hoz­tunk volna nyolclábú elefántot, amely tisztán matematiká­val fejezi ki magát, akkor meg volnál elégedve ? Mit remél­tél te azon az Arkturon? A Paradicsomot? Diadalkaput? Hová akarsz kilyukadni? Tíz év alatt nem hallottam tőled annyi ostobaságot, mint most ebben az egy percben.
Nagyot lélegeztem.
– Olaf, félcédulásnak festesz le. Tudod, mire céloztam. Arra, hogy az emberek megélhetnek éneikül…
– Meghiszem azt! De mennyire.
– Várj. Megélhetnek, sőt, ha úgy van, amint mondod, hogy a betrizálás miatt abbahagyták a repülést, akkor még csak megoldásra váró kérdés, kedvesem, hogy érdemes volt-e, illett-e megfizetni ezt az árat.
– Igen? És tegyük fel, hogy megnősülsz. Mit bámulsz így? Nem nősülhetsz meg? Megteheted. Én mondom, hogy megteheted. És gyerekeid születnek. No, és énekszó­val elviszed őket betrizálni, ugye?
– Nem énekszóval. De mi mást tehetnék? Nem hadakozhatom az egész világgal…
– Akkor hát tartson meg kegyelmében az a magasságos fekete és kék ég – kívánta. – És most, ha akarod, elindulha­tunk a városba…
– Jó – bólintottam –, az ebéd két és fél óra múlva lesz, ad­digra visszaérünk.
– És ha nem érnénk, akkor már semmit se kapunk?…
– Kapunk, csak…
Elvörösödtem a tekintetétől. Mintha nem vette volna észre, a homokot rázogatta csupasz lábáról. A szobámba mentünk, átöltöztünk és autóval Klavestrába utaztunk. Az országúton jókora forgalom volt. Először találkoztam tar­ka, rózsaszín és fehéressárga suhanókkal. Megleltük a javí­tóműhelyt. Úgy tetszett, mintha álmélkodást fedeztem vol­na fel az összetört kocsit vizsgáló robot üvegszemében. Az autót otthagytuk, és gyalog jöttünk vissza. Kiderült, hogy két Klavestra van, egy régi és egy új; a régiben, a helybéli ipar központjában jártam előző nap Margerral. Ezen az új divatos üdülőhelyen nyüzsgött a sok ember, szinte kizáró­lag fiatalok, gyakran húsz éven aluliak. A fiúk rikító, csillo­gó öltözékükben, mintha római katonák jelmezét viselték volna, mert a ruhaanyag villogott a verőfényben, akár a mellvért. Rengeteg volt a lány, nagyrészt csinosak, strand ruhájuk gyakran merészebb volt mindannál, amit eddig lát­tam. Amint Olaffal sétáltunk, magamon éreztem az egész utca tekintetét. A tarka kis csoportok latiunkra megtor­pantak a pálmák alatt. Mindenki másnál magasabbak vol­tunk, az emberek felálltak, a nyakukat nyújtogatták, ször­nyen kínos érzés volt.
Amikor már kijutottunk az országúira, és a mezőkön délre kanyarodtunk, a házunk felé, Olaf megtörölte zseb­kendőjével homlokát. Én is megizzadtam egy kissé.
– Az istennyila csapjon belé – szitkozódott.
– Tartogasd jobb alkalomra…
Savanyúan mosolygott.
– Hal!
– Tessék?
– Tudod, milyen volt ez az egész? Mint egy filmgyári je­lenet. Rómaiak, örömlányok és gladiátorok.
– A gladiátorok mi voltunk?
– Pontosan.
– Fussunk? – kérdeztem.
– Fussunk.
Rohantunk a mezőn. Vagy öt mérföldnyire voltunk még. De túlságosan jobbra kanyarodtunk, és egy kissé vissza kellett térnünk. Még így is jutott időnk arra, hogy megfürödjünk ebéd előtt.

	Bekopogtattam Olafhoz.
– Ha barát vagy, lépj be – kiáltott ki. Pőrén állt a szoba közepén, és egy palackból világossárga, nyomban bolyhosán megdermedő folyadékot fröcskölt tes­tére.
– Ez az a folyékony alsónemű, igaz? – kérdeztem. – Ho­gyan szántad rá magad?
– Nem hoztam tartalékinget – dörmögte. – Nem szere­ted?
– Nem. És te?
– Elszakadt az ingem. Csodálkozó tekintetemre vigyorogva hozzáfűzte:
– Tudod, az a vigyorgó fickó.
Tovább nem firtattam a dolgot. Felöltötte régi nadrágját – emlékeztem rá a "Prométheusz"-ról –, és lesétáltunk. Az asztalra csak három terítéket készítettek, és az ebédlő üres volt.
– Négyen leszünk – fordultam a fehér robothoz.
– Nem, uram. Marger úr elutazott. A hölgy, ön és
Staave úr, hármasban lesznek. Felszolgáljam az ebédet,
vagy várnak a hölgyre?
– Megvárjuk – sietett a válasszal Olaf.
Derék fiú. A lány éppen belépett. A tegnapi szoknyáját viselte, haja kissé nedves volt, mintha most jött volna ki a vízből. Bemutattam Olafot, barátom nyugodt volt és tartózkodó. Sohasem tudtam olyan tiszteletre méltó lenni, mint ő.
Társalogtunk egy keveset. A lány megjegyezte, hogy férjének, munkájával kapcsolatban hetenként három napra el kell utaznia, és hogy a medence vize a nap ellenére, nem olyan meleg, mint amilyen lehetne. De a beszélgetés fonala csakhamar megszakadt, és hiába törtem a fejem, nem tá­madt egyetlen épkézláb ötletem sem; hallgatásba merülve táplálkoztam, alakra erősen különböző társaim éppen szemben ültek velem. Észrevettem, hogy Olaf lopva fürké­szi, de csak akkor, amikor én szóltam a lányhoz, és ő rám figyelt. Olaf arca kifejezéstelen maradt. Mintha egész idő alatt másfelé kalandoztak volna a gondolatai.
Az ebéd vége felé megjelent a fehér robot, és jelentette, hogy estére a medence vizét megmelegítik, úgy, ahogy Margerné asszony kívánta. Margerné megköszönte, és visszavonult szobájába. Kettesben maradtunk. Olaf rám pillantott, és megint fülig pirultam.
– Hogy van az – kezdte Olaf, és rágyújtott a felkínált ci­garettára –, hogy egy fickó, aki képes volt bemászni abba a büdös lyukba a Kereneián, egy vén gebe… nem, nem ge­be… inkább egy vén orrszarvú, mégpedig százötven éves, elkezd…
– Kérlek, hagyd abba – mordultam rá. – Ha tudni aka­rod, még egyszer bemásznék… Elharaptam szavam.
– Nem. Már nem folytatom Becsületszavamra. De tu­dod, Hal meg kell mondanom, hogy megértelek. És a feje­met teszem rá, hogy nem is tudod, miért…
Fejemmel arrafelé böktem, amerre a lány eltávozott
– Miért?
– Igen. Tudod?
– Nem. De te sem.
– De én tudom. Megmondjam?
– Kérlek. De ne disznólkodj.
– Te igazán meghibbantál! – fakadt ki Olaf. – A dolog egyszerű. Csakhogy neked mindig az volt a hibád, hogy nem láttad meg, ami az orrod előtt volt, hanem csak azt, ami messze rejlett, a különböző Cantorokat, Korbazyleuszokat… ..
– Ne dicsekedj.
– Tudom, hogy ez elemista stílus, de a mi fejlődésünk megtorpant, amikor meghúzták mögöttünk azt a hatszáznyolcvan csavart, érted?
– Értem, és tovább?
– Ez az asszony teljesen olyan, mint amilyenek a mi időnkben voltak a lányok. Nincsen vörös csúfság az orrán, sem tányérok a fülében, sem világító gubanc a fején, nem csöpög róla az arany, ilyen lánnyal találkozhattál Cebertóban vagy Aprenousban. Visszaemlékszem szakasztott ilye­nekre. Ennyi az egész.
– Vigyen el engem az ördög – jegyeztem meg halkan. – Úgy látszik, igen. Igen, de mégis van különbség.
– Nos?
– Az, amit már mondtam neked. A kezdet kezdetén. Ak­koriban nem így viselkedtem. És az igazat megvallva, nem így képzeltem… lassú víznek tartottam magam.
– Valóban. Kár, hogy nem fényképeztelek le, amikor ki­másztál abból a lyukból a Kereneián. Megláthattad volna azt a lassú vizet. Ember, azt hittem, hogy… Eh!
– Hagyjuk a Kereneiát az összes barlangjaival és a többit is – javasoltam. – Tudod, Olaf, mielőtt ide utaztam, jártam egy orvosnál, Juffonnak hívják, nagyon rokonszenves fic­kó. Elmúlt nyolcvan, de…
– Ilyen a mi sorsunk – jegyezte meg nyugodtan Olaf. Fújta a füstkarikákat, és figyelte, hogyan oszlanak el a nagy jácintokhoz hasonló, halványlila virágok csokra fölött, majd folytatta: – Legjobb nekünk az i-i-ilyen öregek kö­zött. Akiknek e-e-ekkora szakálluk van. Ha erre gondolok, megborzongok. Tudod mit? Vegyünk egy ketrecre való csirkét, tekerjük ki a nyakukat.
– Ne idétlenkedj. Szóval az az orvos, tudod, rengeteg okos dolgot mondott. Hogy barátaink nem lehetnek, vagy­is egykorúak, hogy rokonaink nincsenek… és csak a nők maradnak, de most egyetlen nőt szerezni nehezebb, mint sokat. És igaza volt. Már meggyőződtem róla.
– Hal, én tudom, hogy te okosabb vagy nálam. Mindig szeretted a különböző hallatlan dolgokat. Hogy baromian nehéz legyen, és hogy először ne bírjad, és hogy háromszor kibújj a bőrödből, és csak akkor. Másképp nem volt az ínyedre. Ne nézz így rám. Nem félek tőled, érted?
– Hála istennek, még csak az hiányozna.
– Tehát… Mit is akartam mondani? Aha. Tudod, kez­detben azt hittem, hogy magadnak való vagy, és azért magolsz úgy, mert többre akarod vinni a pilótaságnál, az olyan fickónál, akinek csupán az a feladata, hogy menjen a masina. Csak lestem, mikor kezded magasan hordani az or­rodat. Sőt, be kell vallanom, amikor Normerst és Venturit folyton zaklattad azokkal a te különböző dolgaiddal, és tu­dós vitákba bonyolódtál, te lókötő, azt hittem, tudod, hogy már kezded. De azután következett az a robbanás, emlékszel?
– Azon az éjszakán.
– Igen. És a Kereneia és az Arktur és az a Hold. Bará­tom, arról a Holdról még álmodom néha, és egyszer igazán lepottyantam miatta az ágyról. No, az a Hold! Igen, de mit is… látod. Alighanem, elmeszesedik az agyam. Folyton elfelejtem, hogy… De aztán következett az egész, és meggyőződtem róla, hogy nem az volt a célod. Neked egy­szerűen ez a természeted, nálad másképp nem megy. Em­lékszel, hogyan kérted Venturitól az ő saját példányát, azt a vörös könyvet, mi is volt az?
– A hipertér topológiája.
– Az, az. És ő kijelentette: "Az önnek túl nehéz, Bregg, önnek nincs meg a kellő alapja…"
Felnevettem, mert tökéletesen utánozta Venturi hangját.
– Igaza volt, Olaf. Túlságosan nehéznek bizonyult.
– Igen, akkor, de később megbirkóztál vele, nem?
– Megbirkóztam, de… nem volt elégtételem. Tudod, miért. Szegény, az a Venturi…
– Ne folytasd. Nem tudni, ki kit sajnáljon… a későbbi események fényében…
– Ő már senkit sem sajnálhat. Te akkor a felső fedélzeten tartózkodtál, igaz?
– Én!? A felsőn? Ember, hiszen melletted álltam!
– Igazad van. Ha nem eresztett volna ki mindent egyszeribe a hűtőbe, talán megúszta volna égési sebekkel. Úgy, mint Arne. Úgy látszik, elvesztette a fejét.
– Valóban. Te lángész! Hiszen Arne így is elpusztult!
– Öt évvel később. Öt év az mégiscsak öt év.
– Ilyen év?
– Most magad is így beszélsz, és amikor a víz mellett én pengettem ilyen húrokat, rám ripakodtál.
– Mert az egész kibírhatatlan volt, de azért nagyszerű. No, ismerd el. Nyögd ki már… különben, kár a szóért. Amikor kimásztál abból a lyukból a Ke…
– Hagyd már végre békében azt a lyukat!
– Nem hagyom. Nem hagyom, mert csak akkor értettem meg, mi lakik benned. Akkor még nem ismertük úgy egy­mást, mint később. Amikor Gimma szólt nekem – ez egy hónappal később volt –, akkor Arder repül veled, azt gon­doltam, hogy: "No, nem tudom!" Felkerestem, de hallgat­tam. Ő természetesen egyszeriben sejtette. "Olaf – mondta nekem –, ne haragudj. Te vagy a legjobb cimborám, de most vele repülök, nem veled, mert…" Tudod, mit mon­dott?
– Nem – feleltem. A torkom elszorult.
– "Mert csak ő szállt le a mélybe. Egyedül ő. Senki sem hitte, hogy oda le lehet ereszkedni. Ő maga sem hitte." Te bíztál abban, hogy visszatérsz?
Hallgattam.
– Látod, te csibész! Ő vagy visszatér velem, fogadkozott, vagy egyikünk sem…
– És egyedül tértem vissza… – jegyeztem meg.
– És egyedül tértél vissza. Nem ismertem rád. Hogy én akkor mennyire megrémültem! Lent voltam a szivattyúknál.
–Te?
– Én. Nézem… egy idegen. Egy vadidegen fickó.
Átvillant az agyamon, hogy képzelődöm… Még a szkafan­dered is egészen vörös volt.
– Rozsdás. Megrepedt a vezetékem.
– Tudom. Nekem mondod? Hiszen később én foltoztam meg azt a vezetéket. Hogy néztél ki… No, de csak azután jött a haddelhadd.
– Gimmával?
– Igen. Ez nem szerepel a jegyzőkönyvekben. És a szala­got is kivágták, egy hét múlva, talán maga Gimma. Akkor azt hittem, hogy megölöd. Fekete egek!
– Ne emlegesd – tiltakoztam. Éreztem, hogy még egy pillanat, és remegni kezdek. – Ne emlegesd, Olaf. Nagyon kérlek.
– Ne idegeskedj. Jobban szerettem Ardert, mint te.
– Ugyan, mit jelent az, hogy jobban, vagy kevésbé sze­rettük! Tökfilkó vagy. Ha Gimma adott volna neki tarta­lékbetétet, Arder itt ülne velünk! Gimma mindennel taka­rékoskodott, félt, hogy nem lesznek tranzisztorai, attól pe­dig nem tartott, hogy nem lesznek emberei! Én…
Elharaptam a szavam.
– Olaf! Ez színtiszta téboly. Hagyjuk az egészet.
– Hal, úgy látszik, hogy mi nem hagyhatjuk. Legalábbis, amíg együtt vagyunk. Gimma azután már soha többé…
– Hagyj békében Gimmával, Olaf. Olaf! Vége. Pont. Többé egy hangot se halljak róla-!
– És magamról se szabad beszélnem?
Vállat vontam. A fehér robot megjelent a terítékekért, de csak bepillantott a csarnokba és távozott. Talán elriasz­totta hangos vitánk.
– Hal, áruld el. Tulajdonképpen miért dühöngsz?
– Ne tettesd magad.
– De igazán.
– Hogyhogy miért? Hiszen miattam történt…
– Mi történt miattad?
– Arder esete.
– Mii?
– Világos. Ha tüstént erélyesen kiállok, mielőtt rajtol­tunk volna, Gimma adott volna…
– No, tudod! Honnan sejthetted volna, hogy éppen a rá­diója mond csütörtököt! És ha valami mással történt volna?
– Ha… Ha… De nem volt semmiféle ha… a rádiója romlott el.
– Várj, te ezt magadban hordtad hat évig, és meg se nyikkantál róla?
– Mit nyikkantam volna? Azt hittem, hogy ez világos, nem?
– Világos! Fekete egek! Ember, te félrebeszélsz! Térj eszedre. Ha elmondtad volna, mindenki a homlokára bökdösött volna. És amikor Ennessonnak defokalizálódott a nyalábja, annak is te voltál az oka? Mi?
– Nem. Ő… Hiszen előfordul defokalizáció…
– Tudom. Mindent tudok. Annyit, mint te. Ne félj, Hal, nem nyugszom, amíg el nem ismered…
– Már megint mit?
– Hogy csak rögeszméd. Képtelenség. Arder maga mon­daná a szemedbe, ha tehetné.
– Köszönöm.
– Hal, ha szájon kaplak…
– Vigyázz. Én vagyok a nehezebb.
– De én dühösebb vagyok, érted? Balfácán!
– Olaf, ne üvölts. Nem vagyunk itt egyedül.
– Rendben. Kész. No, képtelenség, igen, vagy nem?
– Nem.
Olaf akkorát lélegzett, hogy az orrcimpája is elfehéredett.
– Miért nem? – kérdezte csaknem nyájasan.
– Mert már előbb észrevettem, hogy… Gimma fogához veri a garast. Sejthettem volna a jövőt, és akkor kellett vol­na tüstént torkon ragadnom Gimmát, nem később, amikor visszatértem Arder halálhírével. Gerinctelen voltam.
– No, jó. Jó. Gerinctelen voltál… Gondolod? Nem! Én… Hal! Én nem bírom. Elutazom.
Felpattant az asztal mellől, én is.
– Elment az eszed! – förmedtem rá. – Elutazik! No, per­sze. Azért, mert…
– Igen. Igen. Hallgassam a te képzelgéseidet? Eszem ágában sincs. Arder nem válaszolt, igaz?
– Hagyj békén
– Nem válaszolt, mi?
– Nem válaszolt
– Lehetett párolgása? Hallgattam.
– Nem lehetett ezernyi másféle meghibásodása ? Talán visszhangzó sávba került? Talán az nyomta el a jelzését, amikor elveszítette a kozmikusát az örvénylésben? Talán demagnetizálódtak az emitorjai, a folt fölött és…
– Elég.
– Nem ismered el az igazamat? Szégyelld magad.
– Hiszen egy árva szót se szóltam.
– Áh, igen. Tehát a felsoroltak közül bármelyik meg­eshetett?
– Megeshetett…
– Akkor miért makacskodsz, hogy a rádióval volt a baj, a rádióval és csakis a rádióval?
– Talán igazad van… – hagytam rá. Ólmos fáradtságot éreztem, és már semmivel sem törődtem.
– Talán igazad van… – hajtogattam. – A rádió… tu­dod, egyszerűen a legvalószínűbb volt… nem. Ne érvelj tovább. Így is a kelleténél tízszer többet beszéltünk róla. Borítsunk fátylat rá.
Olaf hozzám lépett.
– Vén gebe… – kezdte –, te szerencsétlen, vén gebe. Túl sok jutott neked a jóból, tudod?
– Most meg miféle jóból?
– Felelősségérzetből. Mindenben mértéket kell tartani. Mik a terveid?
– Mivel…
– Tudod, mivel…
– Nem tudom.
– Baj van, mi?
– Rosszabb már nem is lehetne.
– Nem utaznál el velem? Vagy egyedül valahová. Ha akarod, segítek elrendezni a dolgot. A holmidat magammal vihetem, vagy itt is hagyhatod, vagy…
– Azt hiszed, hogy szöknöm kell?
– Semmit sem hiszek. De amikor így rád nézek, amint egy kissé kikelsz magadból, csak egy csöppet, tudod, úgy, mint az előbb… akkor…
– Akkor mi van?
– Akkor gondolkodóba esem.
– Nem akarok innen elutazni. Tudod, mit mondok ne­ked? Nem mozdulok innen egy tapodtat sem. Ha csak.
– Nos?
– Semmi. Mit ígért az a fickó a műhelyben? Mikor lesz készen a kocsi? Holnap, vagy még ma? Mert én elfelejtet­tem.
– Holnap reggel.
– Jó. Nézd csak: már szürkül. Egész délután cseveg­tünk…
– Az ég óvjon az ilyen csevegésektől!
– Tréfáltam. Megyünk fürdeni?
– Nem. Szívesen olvasok. Adsz valamit?
– Vidd, ami jólesik. Tudod, hogyan kell bánni ezzel az üveggabonával ?
– Igen. Remélem, hogy nincsen olyan… olyan felolva­sód, azzal a mézédes hangjával.
– Nincsen, csak optonom.
– Jó. Azt elviszem. A medencében fogsz tanyázni?
– Igen. De felmegyek veled, át kell öltöznöm.
Elláttam néhány könyvvel, főleg történelmi művekkel, és egy tanulmánnyal a népesedési dinamika stabilizálásáról, mert az érdekelte. És biológiával, egy nagy dolgozattal a betrizálásról. Én átöltöztem, és keresgélni kezdtem az úszónadrágomat, amely valahol elkallódott. Nem találtam meg. így hát felöltöttem Olaf fekete fürdőnadrágját, vállamra terítettem a fürdőköpenyemet, és kiléptem a házból.
A nap már nyugovóra tért. Nyugat felől gomolygó fel­hők közeledtek, és elsötétítették az égbolt világosabb felét. Fürdőköpenyemet a nappali hőség után már ismét lehűlt homokra hajítottam. Leültem és ujjaim végét a vízbe mártogattam. Beszélgetésünk jobban felizgatott, mint amennyire elismertem. Arder halála szálkaként maradt meg ben­nem. Talán igaza van Olafnak. Ez talán csak a soha meg nem nyugvó emlékezés joga.
Felemelkedtem és laposan, lendület nélkül, fejest ugrot­tam. A víz meleg volt, én pedig hideget vártam, és hápogtam a meglepetéstől. Kiúsztam a partra. Túlságosan meleg­nek éreztem, mintha levesben fürödtem volna. Az ellenke­ző oldalon másztam ki, kezem sötét, nedves foltot hagyott a kis rajtoszlopon, és ekkor valami a szívembe nyilaik.
Arder története egy más világba röpített el, és most, talán mert a víz meleg volt, mert melegnek kellett lennie, eszem­be jutott a lány, mégpedig szakasztott úgy, mintha valami rémületes dolog merült volna fel emlékezetemben, szeren­csétlenség, amellyel nem tudok megbirkózni, de mégis szembe kell néznem vele.
Lehet, hogy ez is csak rögeszme. Bizonytalanul latolgattam ezt a gondolatot, és meggörnyedtem a sűrűsödő szürkületben. Alig láttam már a magam testét, napbarnította bőröm beleolvadt a sötétségbe, felhők borították el az egész eget, és váratlanul, a kelleténél gyorsabban, leszállt az éj. A ház felől fehérség közeledett. A lány fürdősapkája volt. Páni félelem fogott el. Lassan felálltam, egyszerűen szökni akartam, de fölfedezte a mennyboltra kirajzolódó alakomat.
– Bregg úr? – szólított meg halkan.
– Én vagyok. Fürdeni óhajt? Nem… zavarom. Máris megyek.
– Miért? Nem zavar… Meleg a víz?
– Igen. Az én ízlésem számára nagyon is az – feleltem. A medence széléhez lépett, és kecsesen beugrott. Csak a körvonalait láttam. Sötét fürdőruhát viselt. Csobbant a víz. Közvetlenül a lábamnál merült fel.
– Szörnyű! – kiáltotta prüszkölve. – Mit művelt ez?… Hideget kell hozzáengedni. Nem tudja, hogyan kell csi­nálni?
– Nem. De tüstént megérdeklődöm.
A lány feje felett ugrottam be. Lefelé tartottam, alacso­nyan, míg csak kinyújtott kézzel meg nem érintettem a me­dence fenekét, és pillanatonként súrolva a betont, úszni kezdtem fölötte. A víz alatt, mint általában, kissé világo­sabb volt, úgyhogy sikerült felfedeznem a csövek torkolatát. A ház felőli medencefalból meredtek elő. Kissé kiful­ladva bukkantam fel, mert sokáig búvárkodtam.
– Bregg!! – ütötte meg a fülemet a lány hangja.
– Itt vagyok. Mi történt?
– Megrémültem… – folytatta halkabban.
– Mitől?
– Olyan sokáig volt lent…
– Már ismerem a helyet, azonnal megcsináljuk – rikkantottam és eliramodtam a ház felé. Megtakaríthattam volna a hősies búvárúszást, a csapok jól látszottak egy kis oszlopon, a veranda közelében. Megeresztettem a hideg vizet, és visszatértem a medencéhez.
– Kész. Egy kis időbe beletelik…
– Igen.
A lány az ugrótorony alatt állt, én pedig – a medence rövidebb falánál, mintha féltem volna közelebb lépni. Így hát feléje ballagtam, kényelmesen, mintegy véletlenül. Szemem már megszokta a sötétséget. Kivettem arcvonásait. A vízre meredt. Rendkívül csinos volt abban a fehér sapkában. És magasabbnak tetszett, mint felöltözve.
Így ácsorogtam mellette, míg csak a helyzetem félszeggé nem vált. Talán ezért ültem le hirtelen. "Te faragatlan tuskó!" – szidtam magamat. De semmit sem agyaltam ki. A felhők sűrűsödtek, a sötétség növekedett, de úgy véltem, hogy nem lesz eső. Meglehetősen hűvös volt.
– Nem fázik?
– Nem. Bregg úr?
– Igen?
– Mintha nem emelkedne…
– Mert kinyitottam a lefolyót… talán elég lesz. Lezá­rom.
Amint visszatértem a ház felől, agyamba villant, hogy ide hívhatnám Olafot. Kis híján hangosan felkacagtam: annyira ostoba dolog volt. Féltem a lánytól…
Laposan ugrottam, és nyomban kiúsztam.
– Talán így megfelel. Lehet, hogy túllőttem a célon, ké­rem, mondja meg, ereszthetek hozzá meleget…
A víz szintje észrevehetően süllyedt, mert a lefolyó még nyitva volt. A lány – láttam a felhőkre kirajzolódó karcsú árnyékát – mintha habozott volna. Talán elment a kedve, talán visszatér a házba, fordult meg a fejemben, és mintha kő esett volna le a szívemről. Ebben a pillanatban talpast ugrott, és halkan felsikoltott, mert ott már egészen sekély volt a víz – már nem jutott időm figyelmeztetni. Jól belevághatta lábát a medence fenekébe, megtántorodott, de nem esett el. Utánavetettem magam.
– Nem esett baja?
– Nem.
– Miattam történt, tökfilkó vagyok.
Övig álltunk a vízben. Elúszott. Én kimásztam a partra, a házhoz futottam, elzártam a lefolyó csapját és visszatértem. A lányt sehol sem láttam. Halkan a hullámokba ereszkedtem, átúsztam a medencét, hanyatt fordultam, és lusta karmozdulatokkal a fenék felé igyekeztem. Kinyitottam a szemem, láttam a sötét, enyhén fodrozódó víztükröt. Lassan vitettem magam felfelé, állva tapostam a vizet, és felfedeztem a lányt. A medence falánál tartózkodott. Megindultam feléje, az ugródeszka a másik oldalon maradt, a sekély vízben egykettőre talajt ért a lábam. A járás közben szétnyíló víz hangosan csobogott. Megfigyeltem a lány arcát, rám meredt; talán az utolsó lépések nehéz lendületétől – a lábolás ugyanis elég nehéz, és bajosan lehet hirtelen megállni –, vagy magam sem tudom, hogyan, de egyszer csak közvetlenül mellette termettem. Talán semmi sem történt volna, ha visszahúzódik, de nem moccant, kezével a létra első, kiemelkedő fokát markolta, és én már túlságosan közel voltam ahhoz, hogy bármit is mondjak – a társalgás mögé bújjak…
Erősen átöleltem, hideg volt, síkos, mint egy hal, mint egy furcsa idegen lény, és ebben a hűvös, szinte halotti, mozdulatlan érintésben váratlanul egy forró foltra leltem, az ajkára, csókoltam, csókoltam és csókoltam – színtiszta téboly volt. Nem védekezett. Nem ellenkezett, mintha szo­bor lett volna. Szorítottam a karjait, fölfelé fordítottam az arcát, látni akartam, a szeme közé nézni, de már annyira besötétedett, hogy inkább csak sejtettem, hogy merre van a szeme. Nem remegett. Csak valami lüktetett – nem tudom, az én szívem vagy az övé. így álltunk, míg csak lassan ki nem bontakozott a karjaimból. Tüstént elengedtem. A lét­rán kimászott a partra. Követtem és újra átöleltem, vala­hogy oldalról; megremegett. Most reszketett. Szerettem volna megszólalni, de nem jött ki hang a torkomon. Csak öleltem, magamhoz szorítottam, és álltunk. Akkor másod­szor is kibontakozott, anélkül, hogy eltaszított volna – úgy, mintha a világon sem lettem volna. Kezem lehanyat­lott. Otthagyott. Az ablakomból kiszűrődő fénynél láttam, hogy felemelte köpenyét, és anélkül, hogy magára vette volna, megindult a lépcsőn. A bejárat, a hall is ki volt vilá­gítva. Észrevettem, hogy vízcseppek csillognak a hátán és a combján. Az ajtó becsukódott. A lány eltűnt.
Átvillant az agyamon, hogy a vízbe vetem magam, és többé már nem úszom partra. Nem, igazán. Ilyesmi még sohasem fordult meg a fejemben. A fejem helyén. Az egész annyira értelmetlen volt, és a tetejébe nem tudtam, mit je­lentsen, és most mit tegyek? És miért volt olyan… olyan… talán megbénította a rémület? Ah, semmi, csak félelem és félelem. Ez valami más volt. Mi? Honnan tud­hattam volna? Vagy honnan tudhatná Olaf? Különben is, mi vagyok én, tizenöt éves kamasz, aki megcsókol egy lányt, és a barátjához rohan tanácsért?!
"Igen – gondoltam –, rohanok!" A ház felé tartottam, felemeltem a fürdőköpenyemet, levertem róla a homo­kot. A hall világos volt. A lány ajtajához léptem. "Talán beenged" – reménykedtem. Ha beengedne, tovább már nem érdekelne. Talán. És talán ez lesz a befejezés. Vagy ké­pen töröl. Nem. Ők jók, betrizáltak, nem tehetik. Megitat egy kis tejjel; pompás hatással lesz rám. Vagy öt percig ácsorogtam, és felidéztem magamban Kereneia barlangjait, azt a hírhedt lyukat, amelyet Olaf emlegetett. Áldott lyuk! Azt hiszem, egy régi tűzhányó volt. Arder beékelődött ott a sziklatömbök közé, és foglyul esett, a láva pedig emelke­dett. Voltaképpen nem is láva, Venturi azt mondta, hogy egy gejzír-fajta – ez később volt. Arder… Hallottuk a hangját. Rádión keresztül. Leereszkedtem és kihúztam. Istenem! Százszor inkább a kráter, mint ez az ajtó. A legcse­kélyebb nesz sem hallatszott. Semmi.
Ha legalább kilincs volna az ajtón. Nem, csak egy la­pocska. Nálam, odafönt nem volt. Nem tudtam, valahogy beállítják-e, mint egy zárat, meg kell-e nyomni, még min­dig a kerenciai vadember voltam.
Kinyújtottam a kezem és tétováztam. És ha az ajtó nem nyílik ki ? Maga ez az elképzelt visszavonulás: sokáig lenne min rágódnom. Éreztem, hogy minél tovább ácsorgók, an­nál kevesebb az erőm, mintha elpárologna. Megérintettem a lapocskát. Nem engedett. Erősebben megnyomtam.
– Ön az? – csendült fel a hangja. Nyilván közvetlenül az ajtónál lapult.
– Igen.
Csend. Fél perc. Egy perc.
Az ajtó kitárult. A küszöbön állt. Bolyhos pongyolát vi­selt. Haja lazán omlott a gallérjára. Alig hihető, de csak most fedeztem fel, hogy gesztenyebarna.
Az ajtót csak félig nyitotta ki és tartotta. Amikor előre­léptem, visszahökkent. Az ajtó nesztelenül becsukódott mögöttem.
És váratlanul rádöbbentem, hogy milyen látványt nyúj­tunk, mintha hályog hullott volna le szememről. Mozdu­latlanul meredt rám, sápadtan, kezével összefogta pongyo­lája nyakát, szemközt pedig én, víztől csorogva, csupaszon, Olaf fekete fürdőruhájában, a homokos fürdőköpenyt markolászva – és rátátom a számat…
És mindettől egyszer csak elmosolyodtam. Lerázogattam a fürdőköpenyt. Magamra öltöttem, megkötöttem és leültem. Két nedves foltot fedeztem fel az előbbi helyemen. De az égvilágon semmi mondanivaló se jött a nyelvemre. Mit is mondhattam volna ? Hirtelen eszembe ötlött. Mintha ihlet szállt volna meg.
– Asszonyom, tudja, ki vagyok?
– Tudom. – Ah, úgy? Akkor jó. Az utazási irodától?
– Nem.
– Mindegy. Én… vad vagyok, tudja-e?…
– Igen?
– Igen. Rettenetesen vad. Önt hogy hívják?
– Nem tudja?
– A keresztnevét.
– Eri
– Elviszlek innen.
– Mi?
– Igen. Elviszlek innen. Nem akarod?
– Nem.
– Nem baj. Elviszlek. Tudod, miért?
– Sejtem.
– Nem, nem tudod. Én magam sem tudom. Eri hallgatott.
– Nem tehetek róla – folytattam – , tulajdonképpen ak­kor történt, amikor megpillantottalak. Tegnapelőtt. Az ebédnél. Tudod?
– Tudom.
– Várj. Talán azt hiszed, hogy tréfálok?
– Nem.
– Honnan tudhatod… Mindegy. Megpróbálsz szökni? Hallgatott.
– Ne tedd – kérleltem. – Úgysem segít, érted. Én úgy­sem hagylak békében. Pedig szeretném, elhiszed?
Hallgatott.
– Látod: nemcsak arról van szó, hogy nem vagyok betrizálva. Tudod, nekem az égvilágon semmi sem fontos. Sem­mi. Rajtad kívül. Látnom kell téged. Néznem kell téged. Hallanom kell a hangodat. Kell és más semmi sem érdekel. Sehol. Még nem tudom, mi lesz velünk. Feltételezem, hogy rossz vége lesz. De én nem bánom. Mert már érdemes. Azért, mert erről beszélek, és te hallod. Érted? Nem. Te ezt nem értheted. Ti megszabadultatok a drámáktól, hogy nyugodtan élhessetek. Erre én képtelen vagyok. Ez nem kell nekem.
Hallgatott. Nagyot lélegeztem. – Eri – kezdtem –, ide figyelj… előbb ülj le. Nem moccant.
– Kérlek. Ülj le.
Semmi.
– Hiszen ettől semmi bajod sem lesz. Ülj le. Váratlanul megértettem. Az állam előrefeszült.
– Ha nem akarod, akkor miért engedtél be?
Semmi.
Felálltam. Megragadtam a karját. Nem védekezett. Leül­tettem a fotelbe. A magam karosszékét odahúztam, úgy­hogy térdünk csaknem összeért.
– Azt csinálhatsz, amit akarsz. De figyelj rám. Nem az én hibám. És biztos, hogy nem a tiéd. Senkié. Nem akartam. De így van. Ez a kiindulópont, érted. Tudom, hogy úgy viselkedem, mintha meghibbantam volna. Tudom. De rögtön megmagyarázom, hogy miért. Egyáltalán nem szólsz már hozzám?
– Attól függ – felelte.
– Ezt is köszönöm. Igen. Tudom. A legcsekélyebb jo­gom sincs, és így tovább. Tehát azt akartam mondani… sok millió évvel ezelőtt gyíkok, brontozauruszok, atlantoszauruszok voltak… talán hallottál már róluk?
– Igen
– Ház nagyságú óriások voltak Rendkívül hosszú far­kuk háromszor hosszabb volt testüknél. Ennek következ­tében nem mozoghattak úgy, ahogy talán szerettek vol­na… könnyedén és kecsesen. Nekem is ilyen farkam van, tudod. Tíz évig, nem tudni, miért, a csillagok közt kóborol­tam. Talán nem kellett volna. No, de sebaj. Ezen már nem tudok segíteni. Ez az én farkam, érted? Nem viselkedhetem úgy, mintha nem volna, mintha sohasem lett volna. Nem hiszem, hogy el lennél ettől ragadtatva. Attól, amit el­beszéltem, amit mondok, és amiről még szólok. De nem lá­tok más megoldást. Az enyém kell legyél, amíg lehet, és voltaképpen ennyi az egész. Mit szólsz ehhez?…
Rám meredt. Úgy láttam, hogy még erősebben elsápadt, de lehet, hogy csak a világítás okozta. Úgy ült bolyhos pongyolájába burkolózva, mintha dideregne. Már a nyel­vem hegyén volt a kérdés, fázik-e, de megint elszorult a torkom. Én… ó, én nem fáztam.
– Ön… mit tenne… az én helyemben?
– Helyes! – dicsértem. – Feltételezem, hogy küzdenek.
– Nem bírok.
– Tudom. Azt hiszed, hogy ez megkönnyíti a dolgomat? Esküszöm, hogy nem. Kívánod, hogy menjek, vagy még mondhatok valamit? Mért nézel így? Hiszen talán már tu­dod, hogy bármit megteszek érted, igaz? Kérlek, ne nézz így. Az én szájamból minden egészen mást jelent, mint má­soknál. És tudod mit?
Kegyetlenül fulladoztam, mintha sokáig rohantam vol­na. Szorongattam a két kezét – nem tudom, mióta, talán kezdettől fogva? Szinte gyerekkezek voltak.
– Eri. Én, tudod, még sohasem éreztem úgy, mint most. Ebben a percben. Gondold el. Az a szörnyű űr ott. Leírhatatlan. Nem hittem, hogy visszatérek. Senki nem hitte. Beszélünk róla, de csak úgy. Ok ott maradtak, Töm, Arne, Venturi, és most olyanok, mint a kövek, tudod, mint behűtött kövek a sötétségben. És nekem is ott kellett volna maradnom, de ha itt vagyok, és a kezedet tartom, és szólhatok hozzád, és te hallasz engem, akkor ez talán nem olyan helytelen. Nem olyan aljas. Talán nem az. Eri! Csak ne nézz így. Könyörgöm. Adj lehetőséget nekem. Ne hidd, hogy ez… csak szerelem. Ne hidd. Ez több annál. Több. Nem hiszel nekem… miért nem hiszel nekem? Hiszen igazat mondok. Igazán nem?…
Eri hallgatott. Keze hideg volt, mint a jég.
– Nem vagy képes rá, ugye? Lehetetlen dolog. Igen, tu­dom, hogy lehetetlen. Ezt az első pillanattól kezdve tud­tam. Nem kellene itt lennem. Itt üres helynek kellene len­nie. Oda tartozom. Nem az én hibám, hogy visszatértem. Igen. Nem tudom, miért mondom mindezt neked? Ez nin­csen. Nincsen, ugye? Mindegy, ha egyszer úgysem érdekel. Azt hitted, hogy azt tehetem veled, ami jólesik? Erre ügyet se vetek, nem érted? Nem vagy csillag…
Csend támadt. Hallgatott az egész ház. Ernyedten tenye­remben pihenő kezére hajtottam fejem, és most a kezéhez szóltam.
– Eri. Eri. Most már tudod, hogy nem kell félned, igaz? Tudod, hogy nem fenyeget veszedelem. De ez… olyan nagy dolog. Eri. Nem tudtam, hogy ilyesmi lehetséges. Nem tudtam. Esküszöm neked. Miért repülnek emberek a csillagok közé? Ezt nem tudom megérteni. Hiszen az itt van. Vagy előbb ott kell lenni ahhoz, hogy ezt felfoghas­suk ? Igen, ez lehetséges. Most elmegyek. Megyek már. Fe­lejtsd el mindezt. Elfelejted?
Bólintott.
– Nem árulod el senkinek?
Nemet intett.
– Igazán?
– Igazán.
Már csak suttogott.
– Köszönöm neked.
Kifordultam az ajtón. Lépcsőház. Az egyik fal krémszí­nű, a másik zöld. Az én szobám ajtaja. Szélesre tártam az ablakot, mélyen lélegeztem. Jaj, de jólesett a levegő. Attól a pillanattól kezdve, hogy átléptem a küszöbét, tökéletesen megnyugodtam. Még mosolyogtam is, de nem az ajkam­mal, sem az arcommal. Elnézően mosolyogtam magamban a saját ostobaságomon: hogyan lehetséges, hogy nem tud­tam, pedig olyan egyszerű. Meggörnyedve turkáltam sportbőröndömben. A kötelek közt? Nem. Egy köteg, mi az, nem, rögtön…
Megtaláltam. Kiegyenesedtem és hirtelen elszégyelltem magam. A fény. Nem bírtam világosban. Elindultam a kapcsolóhoz, amikor Olaf tűnt fel a küszöbön. Fel volt öl­tözve. Le sem feküdt?
– Mit csinálsz?
– Semmit.
– Semmit? Mit rejtegetsz ott?!
– Semmiség… Mutasd!
– Nem mutatom. Menj innen.
– Mutasd!
– Nem!
– Tudtam. Te csibész!
Váratlanul ért a csapás. Kisiklott markomból, a padló­hoz koppant, és mi küzdöttünk életre-halálra, magam alá gyűrtem, átvetette magát, az íróasztal felborult, a lerántott lámpa a falnak vágódott, szinte visszhangzóit a ház. Elkaptam. Nem bírt szabadulni, csak vonaglott, kiáltás ütötte meg fülemet, a lány sikoltása, elengedtem ellenfelemet, hátraugrottam. Eri az ajtóban állt.
Olaf térdre emelkedett.
– Öngyilkos akart lenni. Miattad! – hörögte. A torkát tapogatta. Elfordultam. A falnak támaszkodtam, rogyado­zott a térdem. Szégyenkeztem, rettenetesen szégyelltem magam. Eri ránk meredt, hol egyikünkre, hol másikunkra. Olaf még mindig a torkát simogatta.
– Menjetek – suttogtam.
– Előbb végezz velem.
– Könyörülj.
– Nem.
– Kérem, uram, távozzék – szólalt meg Eri. Elnémul­tam, szájam tátva maradt. Olaf álmélkodva bámult rá.
– Leánykám, ő…
Eri nemet intett.
Olaf kissé oldalazva, kissé farolva, szemét ránk szegezve, kifordult az ajtón.
Eri rám pillantott.
– Ez igaz? – kérdezte.
– Eri… – nyögtem.
– Muszáj ?… – faggatott.
Bólintottam, hogy igen. És ő nemet intett.
– Hogyhogy?… – hüledeztem. És még egyszer, vala­hogy jajdulva: – Hogyhogy?… – Eri nem szólt. Hozzá­léptem, és észrevettem, hogy meggörnyed, s keze, amely szétnyíló, bolyhos fürdőköpenyét fogja össze, remeg.
– Miért? Miért félsz tőlem ennyire?
Tagadólag intett.
– Nem?
– Nem.
– De akkor miért remegsz?
– Csak úgy.
– És… velem jössz? Bólintott kétszer is, mint egy gyerek. Átöleltem, olyan gyöngéden, ahogy csak tőlem telt. Mintha az egész lány tö­rékeny üvegből volna.
– Ne félj… – biztattam. – Ide nézz…
Az én kezem is remegett. Miért nem remegett akkor, amikor Arderra várva lassan őszültem. Miféle tartalékokig, miféle rejtett zugokig jutottam el végre, hogy megtudjam, mennyit érek?
– Ülj le – kértem –, hiszen egyfolytában remegsz? Kü­lönben ne, várj.
Az ágyamra fektettem. Nyakig betakartam.
– Jobb így?
Bólintott, hogy jobb. Nem tudtam, vajon csak velem ilyen szótlan, vagy általában így viselkedik. Az ágy mellé térdeltem.
– Szólj valamit – suttogtam. Mit?
– Magadról. Ki vagy. Mit csinálsz. Mit akarsz. Nem… mit akartál, mielőtt a nyakadba szakadtam.
Könnyedén vállat vont, mintha azt fejezné ki, hogy "nincs semmi mondanivalóm".
– Nem akarsz szólni? Miért, vajon…
– Nem fontos… – szakított félbe. Mintha arcul ütött volna szavaival. Visszahőköltem.
– Hogyan… Eri… hogyan – dadogtam. De már meg­értettem. Tökéletesen értettem.
Talpra szökkentem, és róni kezdtem a szobát.
– Így nem akarom. Így nem bírom. Nem tudom. Így nem lehet, én…
Elálmélkodtam. Ismét. Mert elmosolyodott. Röpke, szinte láthatatlan mosoly volt.
– Eri, mi…
– Igaza van neki – jegyezte meg.
– Kinek?
– Az ön… barátjának.
– Miben?
Vonakodva ejtette ki. Elfordította a tekintetét.
– Hogy ön… nem okos.
– Honnan tudod, hogy ezt mondta?
– Hallottam.
– A szóváltásunkat? Ebéd után?!
Bólintott. A füle hegyéig elpirult.
– Kénytelen voltam meghallani. Szörnyen hangosan be­széltek. Kimentem volna, de…
Megértettem. Ajtaja a halira nyílt. "Micsoda barom!" – villant át agyamon, természetesen önmagámról. Mintha főbe vertek volna.
– Hallottál… mindent?
Igent intett.
– És tudtad, hogy én rólad?…
– Ühüm.
– Honnan? Hiszen nem neveztelek meg…
– Már előbb tudtam.
– Honnan? Fejét csóválta.
– Nem tudom. Tudtam. Azaz, először azt hittem, hogy
képzelődöm.
– És mikor volt a később?
– Nem tudom. Úgy, napközben. Megéreztem.
– Nagyon féltél? – faggattam komoran.
– Nem.
– Nem? Miért nem?
Gyengén elmosolyodott.
– Ön teljesen, teljességgel olyan…
– Mint micsoda!!?
– Mint a mesében. Nem tudtam, hogy valaki… ilyen… lehet… és ha nem lett volna, hogy… tudja… azt hittem volna, hogy álmodom…
– Biztosítalak, hogy nem.
– Ó, tudom. Csak úgy mondtam. Tudja, hová akarok kilyukadni?
– Nem nagyon. Eri, úgy látszik, nem vág az eszem. Igen, Olafnak igaza volt. Tökfilkó vagyok, javíthatatlan tökfilkó. Ezért beszélj velem nyíltan, jó?
– Jó. Ön azt hiszi, hogy félelmetes, pedig egyáltalán nem az. Ön csak…
Elnémult, mintha nem találná a szavakat. Feszülten figyeltem, szinte csüngtem az ajkán.
– Eri, gyermekem, nekem… nekem eszem ágában sem volt, hogy félelmetes vagyok. Ostobaság. Esküszöm. Csak amikor megérkeztem, és telebeszélték a fejem, és különböző dolgokat tudtam meg… elég. Már eleget beszéltem. Többet a kelleténél. Még sohasem fecsegtem ennyit. Szólj, Eri. Szólj – az ágyra telepedtem.
– Már nincs mit, igazán. Csak… nem tudom…
– Mit nem tudsz?
– Mi lesz?…
Föléje hajoltam. A szemembe nézett. Szempillája se reb­bent. Lélegzetünk egybefonódott.
– Miért hagytad, hogy megcsókoljalak?
– Nem tudom.
Ajkammal megérintettem az arcát. A nyakát. Így feküd­tem, fejemmel a vállán, és állkapcsom vadul megfeszült. Még sohasem éreztem így magam. Nem tudtam, hogy ez lehetséges. Sírhatnékom volt.
– Eri – suttogtam, szinte csak az ajkam mozdult. – Eri. Ments meg.
Meg se moccant. Mintha nagy távolból hallottam volna szívének szapora dobbanását. Felültem.
– Vajon… – kezdtem, de nem mertem befejezni. Felkel­tem, felemeltem a lámpát, helyére állítottam az íróasztalt, belebotlottam valamibe – a vadászkés volt. A padlón he­vert. A bőröndömbe hajítottam. Visszafordultam a lány­hoz.
– Eloltom a villanyt – ajánlottam –, jó?…
Nem válaszolt. Megérintettem a kapcsolót. Szuroksötét volt, a nyitott ablakban sem látszott fény, még nagyon tá­volról sem. Semmi. Áthatolhatatlan feketeség, úgy, mint ott.
Lehunytam a szemem. Zúgott a csend.
– Eri… – suttogtam. Nem felelt. Éreztem a félelmét. Tapogatózva az ágy felé igyekeztem. Próbáltam meghalla­ni a lélegzetét, de csak a csend harangozott mindent betölt­ve, mintha anyaggá változott volna ebben a sötétségben, és azonosult volna vele. "Mennem kellene" – töprengtem. Igen. Tüstént megyek. De előrehajoltam, és valami látnoki erő segítségével megtaláltam az arcát. Visszafojtotta a lé­legzetét.
– Nem – leheltem. – Semmi. Igazán semmi…
Megérintettem a haját. Ujjaim hegyével megsimogattam, ismerkedtem vele, mert még idegen és váratlan volt. Annyira szerettem volna mindezt megérteni. De talán nem is volt semmi megértenivaló ? Micsoda csend. Vajon Olaf el­aludt? Biztos, hogy nem. Üldögél, hallgatózik. Vár. Tehát hozzá kell mennem. De nem tudtam. Az egész túlságosan valószerűtlen, bizonytalan volt. Nem bírtam. Nem bírtam. Eri vállára hajtottam a fejem. Egyetlen mozdulat, és hozzá­simultam. Ereztem, miként merevedett meg minden ízé­ben. Visszahúzódott. A fülébe súgtam:
– Ne félj.
– Nem.
– Miért remegsz?
– Csak úgy.
Átöleltem. Fejének súlya a karomon áthelyezkedett a kö­nyökhajlatomba. Így hevertünk egymás mellett, és hallga­tott a sötétség.
– Későre jár – suttogtam. – Nagyon későre. Alhatnál.
Kérlek, aludj…
Ringattam olyanformán, hogy lassan megfeszítettem a karizmaimat. Csendesen feküdt, de éreztem testének és le­heletének melegét. Szaporán lélegzett. És szíve mintha ret­tegve dobbant volna. Lassan, lassacskán lecsillapodott. Rettentő fáradt lehetett. Először nyitott, majd lehunyt szemmel füleltem, mert úgy tetszett, hogy így jobban hal­lok. Elnyomta már az álom? Ki volt ez a nő? Miért jelen­tett számomra annyira sokat? Ott hevertem a kinti fuvalla­toktól szellős sötétségben, meg-meglebbent a függöny, gyenge zizzenéssel. Csupa ámulat töltött el. Ennesson. Thomas. Venturi. Arder. Hát ezért volt minden? Ezért? Egy csipetnyi por. Ott, ahol sohasem fúj a szél. Ahol nin­csen felhő, sem nap, sem eső, ahol nincsen semmi, ponto­san olyan, mintha lehetetlen volna, mintha ezt elképzelni sem lehetne. És én ott jártam? Igazán ott jártam? Minek? Már semmit sem tudtam, minden alaktalan sötétséggé folyt össze-megdermedtem. Eri összerezzent. Lassan az oldalá­ra fordult. De feje a karomon maradt. Halkan mormolt va­lamit. És tovább aludt. Igyekeztem felidézni az Arktur kromoszféráját. Ásító óriás fölött repültem, és repültem, mintha pokoli, láthatatlan tűzkörhintán forogtam volna, könnybe lábadt, dagadt szemmel és fásultan hajtogattam: "Szonda, Nulla, Hét. Szonda, Nulla, Hét. Szonda, Nulla, Hét" – ezerszer, sok ezerszer úgy, hogy később ezeknek a szavaknak a puszta gondolatára is undor fogott el, mintha belém égették volna őket, mintha sebek volnának; a válasz pedig recsegés volt a hallgatóban, és vihogó kukorékolás, ezzé alakult át készülékemben a protuberancia lángja, és ez volt Arder, az ő arca, az ő teste és lángoló gázzá változott rakétája. És Thomas? Az elveszett Thomas, akiről senki sem tudta, hogy… és Ennesson? Nem kedveltük egymást – utáltam. De a gravitációs kamrában birkóztam Olaffal, mert nem akart kiengedni, hiszen már úgyis késő volt: hű, de nemes lélek voltam, magasságos fekete és kék egek… Csakhogy ez nem nemeslelkűség, ez csupán árkérdés volt. Igen. Mert mindegyikünk felbecsülhetetlen értékű volt, az emberi élet ott volt a legdrágább, ahol már nem lehetett ér­téke, ahol vékony, szinte láthatatlan hajszál választotta el a végtől. Az a kis drót, vagy érintkezés Arder rádiójában. Az a hegesztés Venturi reaktorában, amely elkerülte Voss figyelmét-vagy talán hirtelen szétnyílt, hiszen ez megesik, a fém kifárad, és Venturi – gondolom, öt másodperc alatt – semmivé foszlott. És Thurber visszatérése? És Olaf cso­dálatos megmenekülése; ő is elveszett, mert irányjelző an­tennája megsérült– mikor is? Hogyan is? Senki sem tudta. Olaf visszatért csodával határos módon. Igen, egy a millió­hoz. És én milyen szerencsés voltam. Micsoda szokatlan, lehetetlen szerencse kísért… Elzsibbadt a karom, kimond­hatatlanul jól éreztem magam. "Eri – hajtogattam magam­ban –, Eri." Mint egy madárhang. Olyan a neve. Madár­hang… Hogy kértük Ennessont, utánozzon madarakat.
Értett hozzá… Mesterien értett hozzá, és amikor elpusztult, vele együtt – az összes madár…
De már összekevertem mindezt, lemerültem, úsztam a sötétségben. Mielőtt elnyomott volna az álom, az utolsó pillanatban, úgy tetszett, ott vagyok, a helyemen, a hajó­ágyon, mélyen, a vasfenék közvetlen közelében, és mellet­tem a kis Arne fekszik – egy szemvillanásra felriadtam. Nem. Arne meghalt, a Földön voltam. A lány egyenletesen lélegzett.
"Légy áldott, Eri" – suttogtam, beszívtam hajának illa­tát, és álomba merültem.
Kinyitottam a szemem, és nem tudtam, hol, sőt azt sem, ki vagyok. A karomon elomló sötét hajon – bár nem erez­tem idegennek – elcsodálkoztam. Egy töredék másodper­cig tartott. Egy pillanattal később már mindent tudtam. A nap még nem kelt fel, tejfehér, tiszta, áthatóan hűvös pir­kadat kandikált be az ablakon; nem volt benne csipetnyi rózsaszín sem. A derengésben úgy bámultam az arcát, mintha először láttam volna. Mélyen aludt, összeszorított szájjal lélegzett, meglehetősen kényelmetlenül fekhetett ka­romon, mert kezét a feje alá csúsztatta, és néha gyengéden felvonta a szemöldökét, mintha újra meg újra álmélkodna. Szinte láthatatlan mozdulat volt, de feszülten figyeltem, mintha az arcára volna írva sorsom.
Eszembe jutott Olaf. Roppant óvatosan kiszabadítottam a karom. Óvatosságom teljesen feleslegesnek bizonyult. Mélyen aludt, valamit álmodott – mozdulatlanul igyekez­tem kitalálni nem az álmát, csak azt, nem gyötri-e lidérc­nyomás. Arca szinte gyermekded volt. Nem kínozta láz­álom. Elhúzódtam, felemelkedtem. Rajtam volt a fürdőkö­penyem, úgy, ahogy lefeküdtem. Mezítláb kiosontam a fo­lyosóra, halkan, nagyon lassan betettem az ajtót, és ugyan­olyan óvatosan bekukkantottam Olaf szobájába. Az ágya érintetlen volt. Olaf az asztalnál ült, tenyerébe hajtotta fejét és bóbiskolt. Nem vetkőzött le, jól sejtettem. Nem tudom, mi ébresztette fel – a tekintetem? Felriadt, világos szemével élesen rám pillantott, kiegyenesedett és nyújtózkodni kez­dett, hogy ropogtak a csontjai.
– Olaf – szólítottam meg –, ha száz évig élnék…
– Pofa be – javasolta udvariasan. – Hal, neked mindig rossz hajlamaid voltak.
– Máris kezded? Csak annyit akartam mondani…
– Tudom, hogy mit akartál mondani. Általában már egy héttel előbb tudom, hogy mit akarsz mondani. Ha a "Prométheusz"-on szükség lett volna hajólelkészre, te megfelel­tél volna. Az istállóját, hogy ez korábban nem jutott eszembe. Megtanítottalak volna kesztyűbe dudálni. Hal! Hagyjuk a prédikációt. Hagyjuk az ünnepélyes szavakat, átkozódást, fogadkozást, és ehhez hasonlókat. Mi van? Rendben, igaz?
– Nem tudom. Látszólag, igen. Nem tudom. Ha arra cél­zói… No, közöttünk nem történt semmi.
– Nem, előbb térdre! – harsogta. – Térden állva beszélj. Te tökfilkó, hát efelől faggatlak én? A jövőről és effélékről érdeklődöm.
– Nem tudom. Mondok valamit: azt hiszem, hogy ő ma­ga sem tudja. Úgy szakadtam a nyakába, mint derült égből a. villámcsapás.
– Igen. Kínos – jegyezte meg Olaf. Levetkőzött. A für­dőnadrágját kereste. – Hány kiló vagy? Száztíz?
– Körülbelül. Ne keresd, rajtam van a fürdőruhád.
– A nagy szenteskedés mellett mindig szívesen elcsented a más holmiját – morogta, de rám ripakodott, amikor el­kezdtem lehúzni a nadrágot: – Hagyd, te őrült. Van még egy a bőröndömben…
– Hogyan történik a válás? Nem tudod véletlenül? – érdeklődtem.
Olaf rám pillantott a nyitott bőrönd fölött. Hunyorított.
– Nem. Nem tudom. Kíváncsi vagyok, honnan tudhat­nám? Hallottam, hogy annyi az egész, mint egy tüsszentés. És még azt sem kell mondani, hogy egészségére. Vajon akad itt emberi fürdőszoba, vízzel?
– Nem tudom. Valószínűleg nincs. Csak amolyan van… érted?
– Igen. Fogvíz illatú, frissítő forgószél. Szörnyű. Gyerünk a medencébe. Víz nélkül úgy érzem, mintha nem mosdottam volna. Ő alszik?
– Alszik.
– No, akkor fussunk.
A víz hideg és remek volt. Csavarorsóval ugrottam hátrafelé: sikerült. Pedig eddig sohasem sikerült. Prüszkölve és hápogva merültem fel, mert víz hatolt az orromba.
– Vigyázz – vetette oda Olaf a partról –, most ügyelned kell magadra. Emlékszel Markira?
– Emlékszem. Miért?
– Megjárta a Jupiter négy ammóniás Holdját, és amikor visszatért, s leszállt a gyakorlótéren, és kimászott a rakétá­ból, trófeákkal teleaggatva, akár egy karácsonyfa, megbot­lott s eltörte a lábát. Vigyázz. Figyelmeztetlek.
– Majd igyekszem. Pokolian hideg a víz. Kijövök.
– Helyes. Könnyen megfázhatnál. Tíz éven át nem vol­tam náthás. De mihelyt megérkeztem a Lunára, köhögni kezdtem.
– Mert odafent minden száraz volt, tudod – vágtam rá komoly arccal. Olaf elnevette magát, vizet fröccsentett az arcomba, és egy méternyire tőlem fejest ugrott.
– Valóban száraz volt – helyeselt felmerülve. – Ez találó meghatározás – száraz volt, de kevéssé meghitt.
– Öl, rohanok.
– Jó. Reggelinél találkozunk? Vagy inkább ne?
– Persze, hogy találkozunk.
Útközben dörzsöltem le magam, és robogtam fel. Az aj­tó előtt visszafojtottam lélegzetemet. Óvatosan belestem. Még aludt. Kaptam az alkalmon, és sietve átöltöztem. Még arra is futotta időmből, hogy megborotválkozzam fürdő­szobámban.
Bedugtam fejem a szobámba – úgy rémlett, hogy Eri megszólalt. Lábujj hegyen közeledtem az ágyhoz, a lány felnyitotta szemét.
– Itt… aludtam?
– Igen. Igen, Eri…
– Úgy tetszett, hogy valaki…
– Igen, Eri… az… én voltam,
Úgy meredt rám, mintha lassan felderengene benne az este emléke. Szeme először kissé kitágult – az álmélkodástól? –, majd lehunyta, ismét kinyitotta – lopva, roppant gyorsan, de úgy, hogy mégis észrevettem, a takarója alá pillantott – és arca elpirult.
Köhintettem.
– Biztosan a szobádba kívánkozol… igaz? Talán jobb,
ha kimegyek, vagy…
– Nem – tiltakozott –, hiszen rajtam van a köpenyem. Összefogta hajtókáját, és felült az ágyban.
– Ez… már… igazán így van?… – kérdezte halkan, úgy, mintha valamitől búcsúzna.
Hallgattam.
Felkelt, átvágott a szobán, visszafordult.
Arcomra szegezte tekintetét – kérdés rejlett benne, bi­zonytalanság és még valami, amit nem tudtam megfejteni.
– Bregg úr…
– Halnak hívnak. Ez a keresztnevem…
– Ura… Hal, én…
– Igen?
– Én… igazán nem tudom… szeretnék… Seon…
– Mi?
– No… ő…
Nem tudta, vagy nem akarta kimondani: "a férjem"?
– Holnapután visszatér.
– Igen?
– Mi lesz? Nagyot nyeltem.
– Beszéljek vele? – kérdeztem.
– Hogyan?…
Most én bámultam rá elképedve, mert egy szavát sem értettem.
– Ön… hiszen tegnap azt mondta… Vártam.
– Hogy… magával visz.
– Igen.
– És ő?
– Akkor hát ne beszéljek vele? – kérdeztem ostobán.
– Hogyhogy beszéljen? Ön saját maga akar?
– Hát ki?
– Most már… be kell fejeződnie? Elszorult a torkom; krákogtam.
– Hiszen… nincsen más megoldás.
– Azt hiszem, hogy… ez egy mesk.
– Hogy micsoda?…
– Ön… nem tudja?
– Egy kukkot sem értek. Nem. Nem tudom. Mi az? – kérdeztem baljós borzongással. Már megint váratlan ve­remre bukkantam, félreértések ingoványába kerültem.
– Ez a következőképpen van. Olyan… olyan… ha va­laki találkozik… ha valaki egy ideig óhajt… igazán nem tud erről semmit?
– Várj, Eri, nem tudom, de azt hiszem, hogy valami de­reng… ideiglenes dolog ez, afféle közjáték, afféle futó kaland?
– Nem – ellenkezett, és a szeme kerekre nyílt. – Ön nem érti… milyen ez… Magam sem tudom pontosan, hogyan van – vallotta be váratlanul. – Csak hallottam róla. Én azt hittem, hogy maga azért…
– Eri. Semmit se tudok. És vigyen el az ördög, ha egy betűt is értek belőle. Vajon ez… mindenesetre, ez valahogy összefügg a házassággal, igaz?
– No, igen. Elmegy az ember a hivatalba, és ott, nem tudom pontosan, miként, mindenesetre utána ez már… utána már…
– De micsoda?
– Független. Úgy, hogy senkinek sincs beleszólása. Sen­kinek. Vagyis neki sem…
– Tehát ez mégis… afféle törvényesítés… no, az ör­dögbe is… a házasságtörés törvényesítése? Igen?
– Nem. Igen. Azaz, ez már nem hűtlenség, egyébként nem így szokás nevezni. Én tudom, mit jelent; tanultam az iskolában. Nem vagyok hűtlen, mert no, mert hiszen én Seonnal csak egy évre…
– Micsodaa?… – hüledeztem, mert nem hittem a fülemnek. – És ez mit jelent? Hogyhogy egy évre? Házasság egy évre? Egy évre? Miért?
– Próba…
– Magasságos fekete és kék egek! Próba. És mi a mesk? Talán a következő év avizója?
– Nem tudom, mi az, hogy avizó. Az… annyit jelent, hogy ha egy év elteltével a házasság felbomlik, akkor a má­sik lép érvénybe. Mint házasság.
– Az a mesk?
– Igen.
– És ha nem, akkor mi van?
– Akkor semmi. Nincs jelentősége.
– Aha. No, akkor már tudom. Nem. Szó sincs meskről. Örökkön örökké. Tudod, mit jelent ez?
– Tudom. Bregg úr?
– Tessék?
– Én az idén leszek aspiráns régészetből.
– Értem. Arra célzol, hogy ha félkegyelműnek tartalak, voltaképpen önmagam vagyok bolond? Elmosolyodott.
– Nagyon nyersen fejezte ki magát.
– Igen. Bocsánat. Tehát, Eri, beszélhetek vele?
– Miről?
Leesett az állam. "Már megint!" – villant át agyamon.
– No, hát hogy a bús nya… – a nyelvembe haraptam. – Rólunk.
– De hiszen nem szokás.
– Nem? Aha. No, tessék. Hát mi szokás?
– Elintézik a válást. De, Bregg úr, igazán… hiszen én… így nem tehetem…
– Hát hogyan teheted ? Tanácstalanul vállat vont.
– Vajon ez annyit jelent, hogy visszatérünk oda, ahon­nan tegnap este kiindultunk? – kérdeztem. – Ne haragudj, Eri, hogy így beszélek, hiszen kétszeresen nehéz a helyze­tem, érted. Hiszen nem ismerem a formákat, szokásokat, mi illik, mi nem illik, még a hétköznapiakat sem, hát még ilyen körülmények közt…
– Nem, én tudom. Tudom. De én vele… én… Seon…
– Értem – bólintottam. – Tudod mit? Üljünk le.
– Állva jobban dolgozik az agyam.
– Kérlek. Figyelj ide, Eri. Tudom, hogy mit kellene ten­nem. El kellene vigyelek, ahogy mondtam, és elutazni ve­led… – nem tudom, miért vagyok ebben biztos. Talán csak végtelen ostobaságom miatt. De úgy tetszik, hogy vé­gül is jól járnál velem. Hát így. Közben, látod, ilyen va­gyok… no, egyszóval: nem akarom megtenni. Állítólag, hogy ne kényszerítselek téged. Ennek eredményeképpen döntésemért – nevezzük így – a teljes felelősség rád hárul. Vagyis nem a jobb kezemmel vagyok gazember, hanem a ballal. Igen. Tisztán látom. Tökéletesen látom. Te már csak egyet mondj meg – mit óhajtasz?
– A jobbat…
– Mi?
– A jobb kezét…
Felnevettem. Talán kissé hisztérikusan.
– Ó, Istenem. Igen. Jó. Akkor beszélhetek vele? Ké­sőbb. Vagyis, eljönnek egyedül ide.
– Nem.
– Így nem szokás? Lehetséges. De érzem, Eri, hogy meg kellene tennem…
– Nem. Én… nagyon kérem, uram. Igazán. Nem. Nem!
Egyszer csak könny buggyant ki a szeméből. Megölel­tem.
– Eri! Nem. No, nem. Azt csinálom, amit akarsz, de ne sírj. Könyörgök. Mert… ne sírj. Hagyd abba, hallod? Kü­lönben… sírj… én magam sem tudom…
– Én… nem tudtam, hogy ez… így… lehetséges… – nyögte ki zokogva.
Karomon hordtam körül a szobában.
– Ne sírj, Eri… vagy tudod mit? Elutazunk… egy hó­napra. Akarod? Azután ha kedved tartja, visszatérsz…
– Kérem… – hajtogatta –, kérem… Talpra állítottam.
– Nem lehet? Hiszen én semmit sem tudok, azt hit­tem…
– Jaj, milyen ön! Lehet, nem lehet. Én nem akarom így! Nem akarom!
– Ez a jobb kéz egyre nagyobbodik – jegyeztem meg szárazon. – No, jó, Eri. Ezentúl nem tanácskozom veled. Öltözz. Megreggelizünk és elutazunk.
Rám meredt, az arcán meglátszottak a könnyek nyomai. Furcsán magába mélyedt. Szemöldökét összeráncolta. Úgy éreztem, mondani akar valamit, és az nem lesz számomra hízelgő. De csak felsóhajtott és szótlanul távozott. Az asz­talhoz ültem. Gyors elhatározásom – mint valami kalózregényben – egy pillanat műve volt. A valóságban bizonyta­lan voltam, akár egy szélkakas. Mintha ólomsúly neheze­dett volna rám. "Hogy tehetem? Hogy tehetem?" – kér­deztem önmagámtól. Ó, micsoda zűrzavar!
A kinyíló ajtóban Olaf jelent meg.
– Fiam – kezdte –, sajnálom. – Tapintatlanság, de hallot­tam. Meg kellett hallanom. Az ajtót be kell csukni, azonkí­vül harsány a hangod. Hal – te felülmúlod önmagadat. Mit akarsz ettől a lánytól, boruljon a nyakadba, azért, mert egy­szer bemásztál abba a lyu…
– Olaf!! – szóltam rá.
– Csakis a nyugalom menthet meg bennünket. No, ez a régész szép leletre bukkant. Százhatvan év már antiknak számít, igaz?
– A humorod…
– Nem felel meg neked. Tudom. Nekem sem. De mit ér­nék vele, kedvesem, ha nem ismerném az észjárásodat? Egy ismerős temetése, ennyi volna az egész. Hal, Hal…
– Tudom a nevemet.
– Hová akarsz kilyukadni? Tisztelendő úr, gyülekező. Együnk és tűnjünk el.
– Azt sem tudom, hová.
– Én véletlenül tudom. A tengerparton még vannak bé­relhető házacskák. Beszálltuk az autóba…
– Hogyhogy beszálltok?
– Hát hogyan? Talán mint a Szentháromság? Tisztelendő uram…
– Ha nem hagyod abba, Olaf…
– Jó. Tudom. Mindenkit boldoggá akarnál tenni: en­gem, a lányt, azt a Seolt vagy Seont – nem, ez lehetetlen. Hal: együtt indulunk. Legföljebb elvihetsz Houluba. Ott ulderre szállók.
– Nono – intettem –, elég jól megszerveztem a nyaralá­sodat.
– Nem panaszkodom, de te se siránkozz. Talán kisül ebből valami. Most pedig elég. Gyere.
A reggelit furcsa légkörben költöttük el. Olaf a szokott­nál többet fecsegett, de inkább csak a falnak. Eri és én jó­formán meg se mukkantunk. Később a fehér robot előállí­totta a suhanót, és Olaf Klavestrába utazott az autóért. Ez az utolsó pillanatban jutott eszébe. Egy óra múlva az autó már a kertben vesztegelt, beraktam minden holmimat. Eri is magával vitte a dolgait, úgy éreztem, hogy nem mindet, de nem kérdezősködtem: igazában egy szót sem váltot­tunk. És a verőfényes, sőt később tikkasztóan forró napon előbb Houluba kocsiztunk – ez kissé félreesett utunkból – és Olaf kiszállt; csak az autóban árulta el, hogy már kibé­relt számunkra egy kis házat.
Voltaképpen nem is búcsúzkodtunk.
– Ide figyelj – kezdtem –, ha értesítelek… eljössz?
– Valószínűleg. Majd megírom a címemet.
– Írj poste restante Houluba – ajánlottam. Búcsúra nyúj­totta kemény kezét. Vajon hány ilyen volt még a Földön?
Megszorítottam, hogy a csontom is belereccsent, és anél­kül hogy visszapillantottam volna, a kormánykerékhez ül­tem. Egyszeriben százas sebességre kapcsoltam. Alig egy óra hosszat száguldottunk. Olaf megmagyarázta, hol keres­sem a házacskát. Négyszobás, medence nélküli kis házat bérelt, de a partnál, a tenger tőszomszédságában. A soron következő emelkedőnél elhaladtunk a dombokon elszórt tarka házikók mellett, és az útról megpillantottuk az óce­ánt. Még mielőtt elénk tárult volna, már hallottuk tompa, távoli morajlását.
Időnként Erire pillantottam. Hallgatott, egyenes derék­kal ült, és csak ritkán tekintett oldalt, az elsuhanó tájra. A házacska – a mi házunk – állítólag kék volt, narancsszínű tetővel. Nyelvem az ajkamhoz ért, sós ízt éreztem. Az út kanyarodott és párhuzamosan haladt a homokos parttal. A távolság miatt látszólag mozdulatlan óceán hullámainak zúgása összevegyült az erőlködő motor dübörgésével.
A házacska csaknem az utolsók közt volt. A kis kertben, a sótól szürke bokrokon, vihar friss nyomai látszottak. A hullámok nyilván elérték az alacsony kerítést; imitt-amott üres kagylók hevertek. A meredek tető vége kinyúlt, mint egy lapos kalap kackiásan letűrt karimája, és bőséges árnyékot adott. A szomszéd ház egy jókora, gyér növényzetű homokbucka mögött látszott, tőlünk vagy hatszáz lé­pésnyire. Lejjebb, a félhold alakú homokparton, apró em­beri alakokat fedeztem fel.
Kinyitottam a kis ajtót.
– Eri…
Szótlanul kiszállt. Hej, ha tudtam volna, mi zajlik eny­hén redőzött homloka mögött! Mellettem sétált az ajtó felé.
– Nem, nem így – tiltakoztam. – Te nem lépheted át a küszöböt, tudod?
– Miért?
Ölbe kaptam.
– Nyisd ki… – kértem. Ujjával megérintette a lemezt, az ajtó kitárult.
Átemeltem a küszöbön és talpra állítottam. – Ez afféle szokás. A… szerencse miatt…
Megindult elsőként, hogy szemügyre vegye a szobákat. Az önműködő konyha hátul volt, valamint egy robot, de tulajdonképpen nem is robot, hanem csak egy kis bamba elektromos takarító. Az asztalnál is fel tudott szolgálni. Végrehajtotta a parancsokat, de alig néhány szót beszélt.
– Eri – kérdeztem –, lemenjünk a partra?
Nemet intett. A legtágasabb, fehér-arany helyiség köze­
pén álltunk.
– Hát mit akarsz, talán…
Még mielőtt befejeztem volna, megismételte mozdulatát.
Már láttam, hogy mi készül. De a kockát elvetettem, a já­tékot folytatni kellett.
– Behozom a holminkat jelentettem be. Vártam a vála­szát, de ő leült egy fűzöld fotelbe, és én megértettem, hogy nem fog megszólalni. Az az első nap szörnyű volt. Eri nem tett semmit, ami feltűnő lett volna, nem került el szándéko­san, sőt ebéd után megpróbált egy kicsit tanulni – kértem, hadd maradhassak a szobájában és hadd bámulhassam. Megígértem, hogy meg se mukkanok, és nem zavarom. De már egy negyedóra múlva (ilyen élesen vágott az eszem!) észrevettem, hogy jelenlétem láthatatlan sziklaként neheze­dik rá, elárulta ezt hátának vonala, óvatos kis mozdulatai, leplezett erőlködése, úgyhogy verejtékben fürödve szök­tem meg onnan, és róni kezdtem a szobámat. Még nem is­mertem Erit. De már tudtam, hogy értelmes nő, sőt talán átlagon felüli. A mi helyzetünkben ez jó is volt, meg rossz is. Jó, mert ha nem is értette, legalább sejtette, ki vagyok, és nem tartott barbár szörnyetegnek, vagy vadembernek. Rossz meg annyiból, mert ilyen körülmények között Olaf tanácsa, amelyet az utolsó percben adott, hajítófát sem ért. Hon könyvéből idézett egy aforizmát, amelyet már ismer­tem: "A férfi legyen jéghideg, ha azt akarja, hogy a nő per­zseljen, mint a láng." Tehát egyetlen esélyemet az éjszaká­ban, nem a nappalban látta. Ezt nem akartam, és ezért ször­nyen kínlódtam, de megértettem, hogy a rendelkezésemre álló rövid idő alatt szavakkal nem hathatok rá, és bármit is mondok, lepereg róla – semmi sem rendíti meg az ő igazát, az ő jogos haragját, amely csak egyetlenegyszer mutatko­zott meg, amikor egy pillanatra kitört, s felkiáltott: "Nem akarom! nem akarom!" És azt is rossz jelnek tartottam, hogy olyan gyorsan erőt vett magán.
Estére rettegni kezdett. Igyekeztem a lapuló egérnél is csendesebben viselkedni, és a lehető legkisebbre zsugorodni, úgy mint Woow, az a kis pilóta – nála hallgatagabb embert nem ismertem – aki tetszése szerint kifejezett és megtett mindent, anélkül, hogy megszólalt volna.
Vacsora után – Eri egy falatot sem evett, és ez valami iszonyatfélével töltött el – éreztem, hogy gyülemlik ben­nem a harag, időnként szinte gyűlöltem a kínlódásom mi­att, és érzésem égbekiáltó igazságtalansága még csak fo­kozta dühömet.
Első igazi éjszakánk: amikor karjaimban elnyomta az álom, egész testéből áradt még a forróság, és ziháló lélegzete szaggatott, egyre gyengébb sóhajtásokba csapott át, majd lecsillapult voltaképpen biztosra vettem, hogy győztem. Egész idő alatt küszködött, nem velem, hanem a saját testével, amelyet megismertem keskeny körmétől, apró ujjaitól tenyeréig és lábáig, minden ízét és hajlatát felnyitottam, és mintegy életre keltettem csókjaimmal, leheletemmel, belélopakodtam – akarata ellenére, végtelen türelemmel és lassúsággal úgy, hogy az átmenet szinte észrevehetetlen volt; amikor megéreztem erősödő, halálos ellenállását, visszahúzódtam, eszeveszett, értelmetlen, gyerekes szavakat suttogtam, majd ismét elnémultam, és csak becéztem, és órákig simogattam, ostromoltam, és éreztem, miként tárul ki, merevsége hogyan csap át a végső ellenállás remegésébe, majd másként reszketett, már legyőzve, de én még egyre vártam, és némán, mert ez már meghaladta a szavak határát, szemléltem a sötétből kibontakozó, karcsú karját és keblét a heverőn, bal keblét, mert ott vert a szíve, egyre sebesebben, és egyre hevesebben, fokozódó kétségbeeséssel lihegett, és megtörtént; ez már nem is volt kéj, hanem a megsemmisülés és egybeolvadás kegyelme, a testeket elválasztó határ megrohamozása, hogy egy szemvillanásra vadul egyesüljenek, küszködő leheletünk, forróságunk az öntudatlanságba süllyedjen; Eri felsikoltott, csak egyszer, gyengén, vékony, gyerekes hangon, és ekkor át ölelt. És később a keze lehullott rólam, lopva, mintha mélységesen szégyenkezne és rágódna, mintha rádöbbent volna, milyen rettenetesen félrevezettem és becsaptam. És én még egyszer elkezdtem mindezt, az ujja hajlatait csókolgattam, némán esdekeltem, megismételtem ezt a gyengéd és mégis kegyetlen cselezést. És mindez újra megtörtént, mint egy fekete, perzselő álomban, és egyszerre csak megéreztem, hogy eddig hajamba mélyedő keze most meglepő erővel meztelen vállához szorítja arcomat. Aztán halálosan kimerülve, ziháló kebellel, mintha ki akarná magából vetni a felgyülemlett hőséget és a rászakadt rémületet, elszenderült. Én pedig mozdulatlanul hevertem, élettelenül, a vég­sőkig felcsigázva, mintha igyekeztem volna megérteni, hogy a történtek mit jelentenek, mindent vagy semmit? Közvetlen elalvás előtt úgy tetszett, hogy megmenekül­tünk, és csak akkor szállt rám a nyugalom, az óriási nyuga­lom, olyan, mint a Kereneián, amikor a repedezett láva for­ró lapjain feküdtem az eszméletlen Arderrel; láttam a szka­fander ablaka mögött, hogy ajka sebesen lélegzik, és tud­tam, erőfeszítésem nem veszett kárba, de már arra sem fu­totta erőmből, hogy kinyissam tartalékpalackjának csapját; bénultan hevertem, éreztem, hogy életem legnagyobb ese­ménye már bekövetkezett, s ha most meghalok, már semmi sem változik: ernyedtségem diadalmas hallgatás volt.
És reggel minden elölről kezdődött. Az első órákban még szégyenkezett, vagy talán megvetés volt ez, nem tu­dom, talán ellenem irányult, vagy önmagát vetette meg a történtekért. Dél felé sikerült rábeszélnem egy kis sétako­csikázásra. Az óriási strandok mentén haladtunk az ország­úton. A Csendes-óceán mormogó óriásként terült el a ve­rőfényben, fehér és arany tajték sarlói barázdálták, és a lá­tóhatárig ellepték a vitorlások tarka vásznai. A gépkocsit ott állítottam meg, ahol véget értek a strandok, és váratlan kis sziklaparttá alakultak át. Az országút itt élesen kanyaro­dott, és egy méternyire a szélétől, a magasból egyenesen a hevesen megtörő hullámokra meredhetett az ember. Ebéd­re hazatértünk. Megismétlődtek a tegnapi események, és minden porcikámban borzadtam az éjszakától, mert nem kívántam. Így nem akartam. Amikor nem néztem a lányra, éreztem pillantását. Igyekeztem megfejteni, mit jelentenek a homlokára visszatérő redők, merev tekintete – és nem tu­dom, hogyan, sem hogy miért – közvetlenül vacsora előtt, amikor már éppen asztalhoz ültünk, váratlanul, mintha va­laki fényszórót gyújtott volna, megvilágosodott minden. Kedvem lett volna fejemet a falba verni, annyira önző fajankó, annyira önáltató gazember voltam – kővé dermedve, moccanás nélkül ültem, csak belül tombolt a vihar, homlokomat kiverte a verejték, rosszullét környékezett.
– Mi bajod?… – faggatott.
– Eri – nyögtem ki –, én… csak most. Esküszöm! Csak most értettem meg, csak most, hogy te azért követtél, mert féltél, hogy én… igaz?
Szeme tágra nyílt az ámulattól, fürkészve meredt rám, mintha csalást, komédiázást gyanítana.
Bólintott.
Talpra szökkentem.
– Indulunk.
– Hová?
– Klavestrába. Csomagolj. Ott leszünk… – az órámra pillantottam – három óra múlva, Nem mozdult.
– Igazán?… – kérdezte.
– Igazán. Eri! Én nem tudtam. Igen, tudom. Ez valószí­nűtlenül hangzik. De vannak határok. Igen, határok. Eri, ezt én még meg sem értem igazából, hogyan tehettem… nyilván áltattam magam. No, nem tudom, mindegy, ez most már semmit sem jelent.
Összecsomagolt – igen gyorsan… Recsegett, ropogott és összeomlott egész belső világom, de látszólag egészen, csaknem egészen nyugodt voltam. Amikor mellém ült az autóban, megjegyezte:
– Hal, bocsáss meg.
– Miért… á! – kaptam észbe. – Azt hitted, hogy tu­dom?
– Igen. – Jó. Többé ne beszéljünk róla.
És megint százassal robogtunk; elsuhantak mellettünk a lila, fehér, égkék házacskák, az út tekergeti, fokoztam se­bességünket, az élénk forgalom később enyhült, a házak elszíntelenedtek, az égbolt kékesfeketére sötétült, feltűntek a csillagok, mi pedig száguldottunk a süvítő szélben.
Az egész környék elszürkült, a hegyek már nem domborultak, hanem szürke púpok soraként rajzolódtak ki, az út széles, villódzó sávként bukkant elő a félhomályból. Felismertem Klavestra első házait, a jellegzetes kanyart, az élősövényt. Közvetlenül a bejáratnál megállítottam az autót, behordtam Eri holmiját a kertbe, a verandára.
– Nem akarok… belépni a házba. Érted?
– Értem.
Nem óhajtottam búcsúzkodni, egyszerűen sarkon fordultam. Megérintette kezemet, összerezzentem, mintha megperzseltek volna.
– Hal, köszönöm…
– Hallgass. Az isten szerelmére, ne beszélj.
Megszöktem. Az autóba vetettem magam, indítottam, a motor dübörgése mintha egy pillanatra megváltott volna. Két keréken tértem rá az egyenes szakaszra. Nevetséges le­hettem. Eri természetesen félt, hogy megölöm Margert. Hiszen látta, hogy csaknem meggyilkoltam az újszülöttnél is ártatlanabb Olafot, csak azért, mert nem engedte meg – különben! különben, semmi. Üvöltöztem az autóban, megtehettem, magam voltam, a motor elnyomta tébolyo­mat – és megint nem tudtam, mikor eszméltem rá, mit te­gyek. És még egyszer, úgy, mint első alkalommal is – meg­békéltem. De már nem annyira. Szörnyűségesen kihasznál­tam a helyzetet, és kényszerítettem Erit, úgyhogy velem kellett tartania, és minden csak ezért történt – ez rosszabb volt mindannál, amit el tudtam képzelni, mert megfosztott még emlékeimtől is, annak az éjszakának az emlékétől, mindentől. Saját kezemmel semmisítettem meg ezt, pusztí­tottam el az egészet határtalan önzésemben, vakságomban, amely miatt nem láttam, ami az orrom előtt volt, a legnyilvánvalóbbat, hiszen Eri nem hazudott, valóban nem félt tőlem. Természetesen nem önmagát féltette, hanem a fér­jét.
Az ablakaim mögött kis fények röpültek, szétszóródtak, lágyan elmaradtak, kimondhatatlanul szép volt a táj, és én összezúzva, megsemmisülve, csikorgó kerekekkel robog­tam egyik kanyarból a másikba, a Csendes-óceán felé, ama bizonyos sziklák felé; egyszer csak a gép erősebben megrándult, mint vártam, jobb oldali kerekei letértek az út szé­léről, egy töredék másodpercig megrettentem, majd tébolyult kacagásban törtem ki – félek itt elpusztulni, mert elha­tároztam, hogy másutt teszem meg, és nevetésem egyszer csak zokogásba csapott át. Gyorsan nyélbe kell ütnöm, la­tolgattam, mert már nem vagyok a régi. Az, ami velem tör­ténik, már több mint szörnyű, ez undorító. És még valamit mondtam magamnak – hogy szégyellhetem magam. De a szavaknak nem volt súlyuk, sem értelmük. Az éjszaka már szuroksötét volt, az út szinte néptelen, mert éjnek idején kevesen utaztak, amikor nem messze mögöttem, egy fekete suhanót fedeztem fel. Könnyedén és erőlködés nélkül ha­ladt ott, ahol nekem vad mutatványokat kellett végrehajta­nom a fékekkel és a gázzal. A suhanok ugyanis mágneses vagy gravitációs vonzás segítségével tapadnak az úthoz, tudja az ördög, hogy melyikkel. Könnyűszerrel megelőz­hetett volna, de a sarkamban maradt, vagy nyolcvan méter­rel a hátam mögött, néha kissé közelebb, néha távolabb. Éles fordulókban, amikor a kocsi egész farával végigsö­pörtem az úttestet, és átvágtam a kanyart, a suhanó hátra­maradt, pedig nem hiszem, hogy ne tudott volna lépést tar­tani velem. Talán félt a vezetője. Különben, igaz, hiszen nem volt vezetője. De mit bántam én azt a suhanót?
Bántam, mert éreztem, hogy nem véletlenül akaszkodott rám. És felvillant agyamban, hogy az ott Olaf, Olaf, aki egy szemernyit sem bízott bennem (joggal!), valahol fel­bukkant a környéken, és várta az események alakulását. És arra a gondolatra, hogy ott van az én megmentőm, az én drága, öreg Olafom, aki ismét megakadályozza akaratom érvényesítését, és pártfogóm, vigasztalóm lesz – szinte megszédültem, s egy pillanatig az utat sem láttam haragom vörös fátyola miatt.
"Miért nem hagynak békén!?" – forgattam fejemben, és elkezdtem kiszorítani a gépből a maradék erőt is, minden lehetőséget, mintha nem tudtam volna, hogy a suhanó így is kétszerte gyorsabb lehet, s száguldottunk az éjszakában, a fénypettyes dombok között és az átszelt levegő rémítő süvítésén keresztül már hallatszott a láthatatlan, előttem elterülő Csendes-óceán zúgása, amely hatalmas volt, mintha mérhetetlen mélységekből tört volna fel.
"Csak menj – gondoltam –, menj. Úgysem tudod azt, amit én. A nyomomban vagy, megfigyelsz, nem hagysz bé­kében, nagyszerű; de én elillanok előled, faképnél hagylak, mielőtt a szemed megrebbenne; és ha a fejed tetejére állnál, az sem segít, mert a suhanó nem tér le az útról. Úgy, hogy még az utolsó pillanatban is tiszta lesz a lelkiismeretem. Nagyon jól van."
Éppen a mi házacskánk mellett haladtam el – három ki­világított ablaka röptében a szívembe nyilallt, mintegy bi­zonyítékául, hogy minden szenvedést még fokozni lehet, majd rátértem az út utolsó, az óceánnal párhuzamos szaka­szára. Ekkor, rémületemre, a suhanó növelte sebességét és előretört. Durván elálltam az útját, és balra húzódtam. Visszahőkölt és így ügyeskedtünk – valahányszor előzni akart, gépemmel elálltam a bal sávot, vagy ötször egymás után. Egyszer csak, az akadály ellenére, előzni kezdett, ko­csim karosszériáját csaknem súrolta az ablaktalan, látszólag üres lövedék fekete, csillogó burka; abban a pillanatban már biztosra vettem, hogy ez csakis Olaf lehet, mert em­berfia ezt nem merészelte volna – de hiszen nem ölhetem meg Olafot, nem tehettem. Ezért előreengedtem. Megelő­zött, és én azt hittem, hogy most ő próbálja elzárni az uta­mat, de tizenöt méterrel haladt a kocsim előtt – no, tűnőd­tem, ez nem baj. Halványan reméltem, hogy talán eltávolo­dik, ezért lassítottam, de nem volt hajlandó; ő is lassított. Vagy egy mérföldnyire voltunk az utolsó kanyartól a szik­láknál, amikor a suhanó még jobban lelassított: az út köze­pén robogott, úgyhogy nem előzhettem meg. Azt hittem, hogy talán mégis sikerül, most, mert idáig nem voltak szik­lák, csak homokos part, és a gépkocsi kerekei száz méter után a homokba süppedtek volna, anélkül, hogy elérték volna az óceánt – de efféle ostobaságot nem követhettem el. Kénytelen-kelletlen folytattam utamat. A suhanó még jobban lassított, láttam, hogy tüstént megáll; fekete ka­rosszériája hátulról felvillant, mintha a féklámpákról lán­goló vér csordult volna lefelé. Ekkor megpróbáltam várat­lan kanyarral megelőzni, de eltorlaszolta az utat. Gyorsabb és fordulékonyabb volt nálam – végül is gép irányította.
A gépnek mindig gyors a reflexe. Beletapostam a fékbe, de már késő volt, pokoli csattanás ütötte meg fülemet, fekete tömeg tűnt fel közvetlenül az ablaküvegem előtt, előrebuk­tam és elvesztettem eszméletemet.
Kinyitottam szemem, mintha álmomból, ájult álomból ébrednék – azt álmodtam, hogy úszom. Valami hideg ned­vesség csörgött az arcomon, kezet éreztem, rázogatott és egy hang szólítgatott.
– Olaf – nyögtem –, miért, Olaf. Miért…
– Hal!!
Mintha megégettek volna; könyökömre támaszkodtam, és közvetlenül fölöttem megpillantottam Eri arcát, és ami­kor gondolkodásra képtelenül, kábultan felültem, lassan a térdemre ereszkedett, válla görcsösen remegett – és én még nem hittem a szememnek. Úgy éreztem, hogy a fejem óriá­sivá dagadt, és vattával töltötték meg.
– Eri – suttogtam zsibbadt, furcsán megnövekedett aj­kammal, amely súlyos és tőlem nagyon távoli volt.
– Eri… te vagy az… vagy csak…
És egyszer csak visszatért az erőm, karon ragadtam, felemeltem, talpra szökkentem, vele együtt megtántorodtam – mindketten a még meleg, puha homokba zuhantunk. Csókolgattam sós, nedves arcát, és zokogtam, életemben először, és ő is sírt. Sokáig egy szót sem szóltunk; lassan mintha félni kezdtünk volna – nem tudom, mitől –, és réveteg tekintettel vizsgálgatott engem.
– Eri – hajtogattam. – Eri… Eri…
Többet nem bírtam. Váratlanul elgyöngülve elnyúltam a homokban, ő pedig megrettent, igyekezett felemelni, de nem futotta az erejéből.
– Nem, Eri – suttogtam –, nem, nincs semmi bajom, ez csak afféle…
– Hal! Beszélj! Beszélj!
– Mit beszéljek… Eri…
A hangom kissé megnyugtatta. Elszaladt valahová, és la­pos edénnyel tért vissza, ismét megnedvesítette arcomat – a víz keserű volt, a tengerből merítette. "Többet kellett vol­na innom belőle" – gondoltam értelmetlenül; a szemem megrebbent. Magamhoz tértem. Felültem és megtapogat­tam a fejem.
Még csak meg sem sérültem, a hajam felfogta az ütést. Csak egy narancs nagyságú daganatot szereztem, kissé lehorzsolódott a bőröm, a fülem még jócskán zúgott, de már csaknem rendben voltam. Legalábbis, amíg ültem. Meg­próbáltam felemelkedni, de a lábam nem engedelmeske­dett.
Eri előttem térdelt, rám szegezte szemét, a keze lehanyat­lott.
– Te vagy az? Igazán? – kérdeztem. Csak most értettem meg; elfordultam, és az émelygés, szédülés fátylán keresz­tül, az újhold fényénél megpillantottam néhány méterrel odébb, az országút szélén két egymásba akaszkodott fekete árnyat. A szó elakadt a torkomon, amikor tekintetem visszatért Erihez.
– Hal…
– Igen.
– Próbálj felállni… segítek…
– Felállni?
Látszik, hogy még kótyagos voltam. Értettem is, nem is, hogy mi történt. Eri ült a suhanóban? Lehetetlen.
– Hol van Olaf ? – kérdeztem.
– Olaf? Nem tudom.
– Hogyan… Nem volt itt?
– Nem.
– Te egyedül? Bólintott.
És egyszer csak iszonyatosan, embertelenül megrémül­tem.
– Hogy tehetted! Hogy tehetted! Az arca remegett, az ajka reszketett, egy szót sem bírt kinyögni.
– Mu… száj volt…
Megint elsírta magát. Lassan elcsendesedett, megbékélt. Megérintette az arcomat. A homlokomat. Gyengéden megtapogatta a koponyámat, én pedig suttogva hajtogat­tam:
– Eri… te vagy?
Lázálom. Majd lassan felálltam, ő támogatott, ahogy tudott; elértük az országutat. Csak itt fedeztem fel, milyen állapotban van az autó; a motorház, a kocsi eleje, mindez harmonikává gyúródott. Ellenben a suhanó jóformán sértetlen maradt – most értettem meg felsőbbrendűségét – egy enyhe horpadáson kívül, az oldalán, ott, ahol a legnagyobb ütés érte, más baja nem esett. Eri besegített, hátrált a suhanóval, majd az autóroncs élesen csattanó lemezekkel oldalt zuhant. Elindultunk hazafelé. Hallgattam, szálltak a fények. Fejem imbolygóit a vállamon, meg most is óriásinak, nehéznek éreztem. A házunk előtt szálltunk ki. Az ablakokból még fény áradt, mintha otthon lettünk volna. Betámogatott. Végignyúltam az ágyon. Eri megkerülte az asztalt, az ajtó felé tartott. Felpattantam:
– Elmész!
Hozzám rohant, az ágynál térdre vetette magát, és fejé­vel jelezte, hogy nem.
– Nem?
– Nem.
– És sohasem hagysz el?
– Soha.
Átöleltem. Arcával az arcomhoz simult, és belőlem min­den elszállt: az utolsó órák makacsságának, haragjának és tébolyának izzó salakja, a rémület, az elkeseredés; kiégve, élettelenül hevertem – és szorítottam Erit, egyre heve­sebben, mintha visszatérne az erőm, és csend volt, fény csillogott a szoba aranyozott tapétáján, és valahol messzi, szinte egy más világon, a nyitott ablakok mögött, a Csen­des-óceán morajlott.
Talán furcsán hangzik, de ezen az estén, és ezen az éjsza­kán nem beszéltünk. Semmit, egy árva szót sem. Csak más­nap, jó későn tudtam meg, mi történt: amint elrobogtam, kitalálta, miért kerekedtem fel; megrettent, nem tudta, mit tegyen – először a fehér robotot akarta hívni, de megértet­te, hogy ez hiábavaló. Ő – csak így nevezte a férjét –, ő sem segíthetne. Talán Olaf. Olaf biztosan, de nem tudta, hol ke­resse, különben sem futotta az időből. Ezért a házi suhanóba vetette magát, és a nyomomba szegődött. Csakhamar utolért és mögöttem maradt, amíg még remélhette, hogy csak a kis házhoz igyekszem.
– Kiszálltál volna? – kérdeztem. Habozott.
– Magam sem tudom. Azt hiszem, hogy igen. Most így gondolom, de magam sem tudom.
Még jobban megrémült, amikor látta, hogy folytatom utamat. A többit már tudtam.
– Nem. Semmit sem értek – jegyeztem meg. – Most még kevésbé értem. Hogyan tehetted?
– Elhitettem magammal, hogy… hogy nem lesz semmi baj.
– Tudtad, hogy mit tervezek és hol?
– Igen.
– Honnan?
Némi szünet után válaszolt:
– Nem tudom. Talán onnan, hogy egy kissé már ismer­lek…
Hallgattam. Meg sok dolog felől szerettem volna faggat­ni, de nem mertem. Az ablaknál álltunk. Lehunyt szemmel éreztem az óceán kitáruló térségét, és megtörtem a csendet:
– No, jó, Eri… de most? Mi lesz… most?
– Már megmondtam.
– De én így nem akarom… – suttogtam.
– Másképp nem lehet – felelte tétovázva –, különben
– Különben?
– Nem akarom.
Aznap estefelé mintha ismét rosszabbra fordult volna a helyzet. Mert a kérdés visszatért, előrenyomult, visszavo­nult – miért? Nem tudom. Valószínűleg Eri sem tudta. Mintha csak a végső pillanatban kerültünk volna közel egymáshoz, és csak ott ismertük volna meg igazán egy­mást. Elérkezett az éjszaka. És még egy nap.
Negyednap hallottam, hogy telefonál, és szörnyen meg­rémültem. Utána sírt. De ebédnél már rám mosolygott.
És ez volt a vég, és a kezdet. Mert a következő héten Máéba, a kerületi központba utaztunk, és ott, a hivatalban, egy fehér ruhás férfi előtt kimondtuk a formulát, amely férj és feleséggé avatott bennünket. Ugyanaznap táviratoztam Olafnak. Másnap elmentem a postára, de nem jött válasz. Feltételeztem, hogy talán elköltözött valahová, és ez okoz­za a késedelmet. Az igazat megvallva, már akkor, a postán belém nyilaik az aggodalom, mert ez a hallgatás nem illett Olafhoz, de a tömérdek esemény következtében erre csak egy pillanatig gondoltam, és Erinek nem említettem. Mint­ha elfelejtettem volna.

	Ahhoz képest, hogy csakis tébolyult erőszakosságom haj­tott bennünket egymás karjába, meglepően jól megfér­tünk. Életünk, eléggé furcsán, két részre oszlott. Ha véle­ményünk nem egyezett, Eri megvédte a maga álláspontját, de ilyenkor rendszerint általános kérdésekről esett szó, pél­dául meggyőződéses híve volt a betrizációnak, és érveit nem könyvekből merítette. Jó jelnek tartottam, hogy ilyen nyíltan szembeszáll az én ítéletemmel; csakhogy az efféle viták nappal folytak. Napvilágnál rólam tárgyilagosan, nyugodtan beszélni nem mert, vagy inkább nem akart, mert bizonyára nem tudta, mikor tapint rá valamelyik hi­bámra, Olaf kifejezésével élve, a "konzervdobozbeli fickó" valamelyik nevetséges vonására, és mikor támadja az én időmbeli értékeket. Ám éjszaka – talán azért, mert a félho­mály kissé csökkentette és enyhítette jelenlétemet – beszélt rólam, vagyis rólunk, és én örültem, hogy ezek a csendes párbeszédek a sötétben zajlanak, mert így jótékony fátyol borult gyakori meghökkenésemre.
Önmagáról mesélt, a gyermekkoráról, és így másodszor, sőt voltaképpen először, mert kézzelfogható, emberi tarta­lommal illusztrálva tudtam meg, hogy milyen rejtélyesen épült fel ez a harmonikusan stabilizált társadalom. Termé­szetesnek tartották, hogy magasfokú képzettség, sokoldalú előkészület, magyarán: különleges tanulmányok szüksége­sek ahhoz, hogy valakinek gyereke lehessen, és ezt a gyer­meket zsenge éveiben nevelhesse; a házaspárnak vizsgafé­léket kellett letennie ahhoz, hogy utódokat engedélyezze­nek számára; ezt első hallásra példátlan dolognak véltem, de némi fontolgatás után el kellett ismernem, hogy a gya­korlat inkább nálunk, régieknél volt képtelen, nem náluk – mert a régi társadalomban meghatározott képzettség nél­kül nem építhetett valaki házat, hidat, nem gyógyíthatott, még egyszerű ügyviteli tevékenységet sem folytathatott, csupán a legnagyobb felelősséggel járó dolgot, a gyerme­kek születését, lelkületük alakítgatását bízták az emberek a vak véletlenre, s pillanatnyi vágyra, a közösség pedig csak akkor lépett közbe, amikor a hibákat már elkövették, és ki­javításukkal elkéstek.
A gyermekhez való jog most kitüntetés volt, amelyet nem kaphatott meg akárki; a szülők nem szigetelhették el gyermekeiket a hasonló korúaktól – különlegesen kiválo­gatott, kétnemű csoportokat teremtettek, amelyekben kép­viselve voltak a legkülönbözőbb vérmérsékletek; a szelle­mileg visszamaradt gyermekeket további hipnagógiai ke­zelésben részesítették, és az oktatást általában rendkívül korán kezdték. Nem a betűvetést tanították, erre sokkal később került sor; a legifjabbak furcsa képzése abból állt, hogy – különleges játékok segítségével – megismertették velük a világot, a Földet, a társadalmi élet gazdagságát és sokrétűségét; már a négy-öt évesekbe beleoltották ezzel a szinte természetes módszerrel a türelmesség, az együttélés elveit, mások meggyőződésének és magatartásának tiszteletben tartását, és azt, hogy a különböző fajokhoz tartozó gyerekek (tehát emberek) eltérő, külső fizikai jegyeinek nincsen jelentősége. Mindezt igen szépnek találtam egyet­len, de lényeges fenntartással, ugyanis ennek a világnak rendíthetetlen alapja, mindenre kiterjedő szabálya a betrizálás volt. A nevelés éppen arra törekedett, hogy ezt ugyanolyan természetes dolognak tekintsék, mint amilyen a születés vagy a halál. Veszettül feldühödtem, és csak üggyel-bajjal fékeztem magam, amikor meghallottam, miként tanítják az iskolában a régi idők történelmét, pedig hát Eri mesélte. Eszerint ez az állatiasság és a barbár, fékeveszett terjeszkedés, a heves gazdasági és háborús katasztrófák ko­ra volt, és az el nem hallgatott civilizációs eredményeket olyan erőknek és törekvéseknek tulajdonították, amelyek lehetővé tették az emberek számára, hogy legyőzzék a kor sötétségét és kegyetlenségét; akkoriban mindenki igyeke­zett mások rovására élni, és az eredményeket mintegy en­nek ellenére érték cl. Amit régebben csak keserves erőfeszí­téssel lehetett elérni – hangoztatták –, ami csak kevesek számára teljesült be, amihez veszedelmekkel és lemondás­sal, megalkuvással, erkölcsi vereségekkel megtűzdelt út ve­zetett– az anyagi sikerek ára –, az most általános, könnyen megszerezhető és biztos.
Még csak hagyján, amíg általánosságban számoltak le a múlttal, bélyegezték meg különböző elemeit, például a há­borút, ezt még csak elfogadtam; azt is, hogy teljességgel el­tűnt a politika, a súrlódás, a feszültség, a nemzetközi bo­nyodalom – noha elképesztő dolog volt, és gyanakodtam, hogy mindez megmaradt, csak elhallgatják – ennek ellenére el kellett ismernem, hogy ez eredmény, nem veszteség; de kellemetlenebbül érintett, amikor legszemélyesebb ügyeim értékelésére került sor. Mert nemcsak Starck mondott le az űrutazásokról (hangsúlyozom, hogy könyvét fél évszázad­dal visszatérésem előtt írta). E téren Eri, a szigorló régész, sok mindenre megtaníthatott. Az első, már betrizált nem­zedékek nézetei gyökeresen megváltoztak az asztronauti­kával kapcsolatban, de noha az előjel pozitívról negatívra változott, az érdeklődés továbbra is erős maradt. Úgy vél­ték, hogy tragikus hibát követtek el, mégpedig leginkább a mi vállalkozásunk megtervezésének éveiben, ugyanis ak­koriban hasonló expedíciók egész rajait küldték ki; nem­csak az volt a hiba, hogy e vállalkozások eredménye szegé­nyes volt, és a naprendszer környékének sok fényévnyi su­gárban való felkutatása nem vezetett egyetlen magas fej­lettségű civilizáció felfedezésére sem, nem számítva, hogy néhány bolygón kezdetleges és számunkra általában idegen formájú vegetációt találtak. Még csak azt sem tartották a legrosszabbnak, hogy az út félelmetesen hosszú ideje – an­nak arányában, ahogy a kijelölt célok egyre távolabbiak lesznek– az űrhajók legénységét, a Föld képviselőit szeren­csétlen, halálosan elgyötört lények csordájává változtatja, akiknek leszállásuk után, akár itt, akár ott, gondos ápolásra és lábadozási időre van szükségük; nem kifogásolták, hogy a lelkes férfiak kiküldése meggondolatlan és kegyetlen el­határozás. Legfontosabb érvnek azt tartották, hogy a világ­egyetemet az a Föld akarta meghódítani, amely még nem tett meg mindent önmagáért, mintha nem volna nyilvánva­ló, hogy a tengernyi emberi szenvedést, igazságtalanságot, félelmet és éhséget a földgolyón nem enyhítik a hősies repülések.
Ismétlem azonban, csak az első betrizált nemzedék gon­dolkodott így, később ugyanis a dolgok természetes mene­tének megfelelően mindenről elfeledkeztek, közömbössé váltak, s a gyerekek, amikor az űrhajózás romantikus kor­szakáról hallottak, csodálkoztak, sőt talán kissé féltek is érthetetlen elődeiktől, akik ugyanolyan idegenek, ugyan­olyan érthetetlenek voltak, mint zsákmányért és aranyért háborúskodó ősapáik. Éppen ez a közömbösség ijesztett meg leginkább, mert rosszabb volt a teljes elítélésnél – élet­művünkre a hallgatás fátylát borították, eltemették és elfe­lejtették.
Eri nem igyekezett lelkesedést kelteni bennem az új világ iránt, nem próbált sietve megtéríteni – egyszerűen beszélt róla, miközben önmagáról szólt, és én –, éppen, mert ön­magáról szólt és önmagával állított ki róla bizonyítványt, nem hunyhattam szemet az új világ csillogása előtt.
Félelem nélküli civilizáció volt. Mindaz, ami létezett, az embereket szolgálta. Semmi sem volt fontos, csak a kényel­mük, természetes és válogatott igényeik kielégítése. Azok­ról a területekről, amelyeken az ember jelenléte, szenvedé­lyeiből fakadó gyengesége, lassú reagálása akárcsak a legki­sebb kockázattal is járhatott – az embert kiküszöbölték, és helyébe élettelen berendezéseket, automatákat állítottak.
A veszedelem elől elzárt világ volt ez. A rémület, a küz­delem, vagy bármilyen erőszak számára itt nem akadt hely; a nyájasság, a puha formák és szokások, a szelíd átmenetek, drámaiság nélküli helyzetek világa csaknem annyira csodá­latos volt, mint az, ahogy én, vagy mi (Olafra gondolok) fogadtuk.
Mert tíz éven át éppen mi annyi szörnyűséget tűrtünk el, annyi mindent, ami ellenkezik az ember méltóságával, sérti és megtöri, hogy visszatérésünkkor torkig, véglegesen tor­kig voltunk ezzel; bármelyikünk, ha azt hallja, hogy vissza­térésünk késik, hogy újabb hónapokat kell elviselni az űr­ben, valószínűleg nekiesik a vészmadárnak. És íme, mi, akik már nem bírtuk az állandó kockázatot, egy meteorta­lálat vak véletlenét, az állandó feszült várakozást, a gyötrel­met, amelyet átéltünk, valahányszor egy Arder vagy Ennesson nem tért vissza a felderítő repülésről, egyszer csak úgy hivatkoztunk erre a borzalmas időre, mint amely egye­dül volt helyes, ésszerű és nekünk megbecsülést, létünknek értelmet adott. Pedig még most is összerezzentem, ha fel­rémlett emlékezetemben, miként várakoztunk, a kerek rá­diófülke fölött a legfurcsább testhelyzetekben lebegve, ül­ve, heverve, és a csendet csak az űrhajó önműködő hívó jelzésének egyenletes zümmögése szakította meg; figyel­tük, hogy az élettelen kék fényben verejtékcseppek gördül­nek az ugyancsak várakozásba dermedt rádiós homlokáról – miközben a megindított riasztóóra hangtalanul járt, s vé­gül, amikor mutatója elérte a vörös pontot, kő esett le a szí­vünkről. Kő esett le… mert akkor már megkezdhettük a keresést, magunk is elpusztulhattunk, s ez igazán könnyebbnek látszott magánál a várakozásnál. Számunkra, akik nem tudósok, hanem pilóták, vén rókák voltunk, szá­munkra az idő már három évvel a valóságos rajt előtt meg­állt. E három év alatt kiálltuk a növekvő lelki megterhelés egymást követő próbáit. Ennek három fontos szakasza volt, három állomása, amelyet röviden Elvarázsolt Kas­télynak, Mángorlónak és Koronázásnak neveztünk.
Az Elvarázsolt Kastély annyit jelentett, hogy a jelöltet a világtól a lehető legtökéletesebben elvágott kis tartályba zárták. Nem hatolt be ide semmiféle hang, semmiféle fény­sugár, egy szemernyi levegő, a külvilágban született egyet­len rezzenés sem. A kis rakétához hasonló tartályt kísérteti­es készülékekkel, vízzel, élelemmel és oxigénnel látták el. És tétlenül, a legcsekélyebb feladat nélkül ott kellett élnie egy hónapig – ez pedig örökkévalóságnak tetszett. Senki sem lépett ki onnan, úgy, mint ahogy beszállt. Én, az egyik legkeményebb legény Janssen doktor futószalagján, csak a harmadik héten kezdtem látni azokat a furcsa dolgokat, amelyeket mások már a negyedik, ötödik napon észrevet­tek: arctalan szörnyetegeket, alaktalan tömegeket, amelyek az élettelenül fénylő óralapokról szűrődtek ki, hogy tébo­lyult párbeszédeket folytassanak velem, és ott lebegjenek verejtékező testem fölött, amely átlépte saját határait, vál­tozott, óriásivá nőtt, végül – ez volt talán a legszörnyűbb
– mintha önállósította volna magát, először az egyes izomrostocskák rángatóztak, majd borzongás és zsibbadás következett, ez görcsökbe csapott át, végül olyan mozdula­tokba, amelyeket dermedten, értetlenül figyeltem – és ha nem részesültünk volna bevezető edzésben, nem kaptunk volna elméleti oktatást, azt hittem volna, hogy kezemet, fe­jemet, nyakamat démonok kerítették hatalmukba. A tartály kárpitozott belseje állítólag leírhatatlan jeleneteket látott
– Janssen és vezérkara megfelelő készülékek segítségével tanúja volt a benti eseményeknek, de ezt akkoriban egyi­künk sem tudta. Az elszigeteltség érzésének valódinak és teljesnek kellett lennie. Ezért nem értettük, hogy a doktor egyik-másik asszisztense eltűnt. Csak utazás közben hallot­tam Gimmától, hogy azok egyszerűen megtörtek. Egyi­kük, bizonyos Gobbek, állítólag erőszakkal igyekezett ki­nyitni a tartályt, mert nem bírta nézni a bezárt ember kínszenvedését.
De ez még csak az Elvarázsolt Kastély volt. Ezt még a Mángorló követte a billenőivel és centrifugáival, pokoli gyorsító gépezetével, amely négyszáz g gyorsulást adha­tott, bár természetesen ezt sohasem alkalmazták, hiszen péppé változtatta volna az embert; száz g is elegendő volt ahhoz, hogy a vizsgált személy egész háta egy pillanat alatt ragadóssá váljék a bőrén át kiizzadt vértől.
Az utolsó próbát, a Koronázást, egészen jól kiálltam. Ez már az utolsó szita volt, a rostálás utolsó állomása. Al Mar­tin akkoriban a Földön úgy nézett ki, mint én ma, óriási termetű legény volt, acélos izmok tömör tömbje, látszólag maga a megtestesült nyugalom, mégis olyan állapotban tért vissza a Koronázásról a Földre, hogy nyomban elszállítot­ták az állomásról.
Ez a Koronázás egészen egyszerű dolog volt. Szkafan­derbe öltöztették az embert, kivitték föld körüli pályára, s vagy százezer kilométernyi magasságban, ahol a Föld úgy fénylett, mint az ötszörösére nagyított Hold, a jelöltet ki­dobták a rakétából az űrbe, és elrepültek. Így lebegve, kézzel-lábbal kapálózva kellett várni visszatértükre, a menekü­lésre: a szkafander biztonságos volt, kényelmes, akadt ben­ne oxigénkészülék, klimatizáló berendezés, melegített, még etette is az embert tápláló krémmel, amely kétóránként nyomódott ki egy különleges szopókából. Úgyhogy sem­mi hiba sem eshetett, ha csak el nem romlott a szkafanderhez kívülről hozzáerősített kis rádiókészülék, amely önmű­ködően jelezte tulajdonosának helyét. Ebből a szkafander­ből csak egy szükséges dolog hiányzott, a rádiótelefon, persze szándékosan, tehát saját hangján kívül a jelölt mást nem hallhatott. Súlytalan lebegés közepette, az anyagtalan feketeségbe burkolózva kellett a csillagok közt várakozni. Igaz, eléggé soká, de nem túlságosan soká. Ennyi az egész.
Igen, de a jelöltek ettől eszüket vesztették: epileptikusan rángatózó embereket vontattak be a rakétaállomásra. Szö­ges ellentétben állt ez mindazzal, ami az emberben rejlik, tökéletes megsemmisülés, elveszés, halál, de teljes, meg­őrzött öntudattal; az örökkévalóság megismerése volt ez, behatolt az emberbe, és megkóstoltatta vele a maga ször­nyű ízét. A földön kívüli lét minden irányú feneketlenségét mindig lehetetlennek, láthatatlannak véltük, de megisme­rése nekünk osztályrészül jutott; szakadatlan zuhanás, csil­lagok a haszontalan, kalimpáló lábak közt, a kéz, a száj, a taglejtések, mindennemű mozgás és mozdulatlanság hiába­valósága, felesleges volta; a szkafanderekben ordítás rezgett, üvöltöttek a szerencsétlenek.
Ne emlegessük azt, ami csupán próba volt, bevezetés, agyafúrtan kieszelt előkészület, mégpedig biztosítékokkal: fizikai értelemben a megkoronázottaknak a haja szála sem görbült meg. Mindet megtalálta az állomás rakétája. Igaz ugyan, hogy ezt sem árulták el nekünk azért, hogy a hely­zet a lehető leghitelesebb legyen.
Nekem a Koronázás sikerült, mert saját módszerem volt. Igen egyszerűen és tisztességtelenül jártam el: ez így tilos volt. Amikor kihajítottak a fülke ablakán, behunytam a szemem. Azután különböző dolgokon tűnődtem. Csak egy dologra volt bőségesen szükség, akaraterőre. Ráparancsol­tam magamra, hogy szerencsétlen szemem ki nem nyitom, még ha a fene fenét eszik, akkor sem. Janssen, úgy vélem', tudott cselfogásomról. De ez nem járt számomra semmiféle következménnyel. Talán javamra írta?
Mindez azonban a Földön történt, vagy a közelében. Azután a már nem kieszelt, nem laboratóriumban létrehozott űr következett, amely igazán és nem látszólag gyilkolt; néha megkímélt valakit: Olafot, Gimmát, Thurbert, engem, azt a hetet az "Ulisszesz"-en, sőt megengedte, hogy visszatérjünk. És ezek után mi, akik semmire sem vágyódtunk jobban, mint a nyugalomra, megpillantottuk tökéletesen megvalósított álmainkat, és tüstént lefitymáltuk. Azt hi­szem, Platón mondta; "Szerencsétlen – megkapod, amit akartál."

	Egy éjszaka, nagyon későn, szerelemtől kimerülve hever­tünk, Eri oldalt fordított arca könyökhajlatomban pihent, és amint felpillantottam, a nyitott ablakon keresztül egye­nesen ráláthattam a felhők közt kikandikáló csillagokra. Szélcsend volt, az ablakfélfán átvetett függöny fehér kísér­tetként dermedt, meg; a nyílt óceán felől holthullám gör­dült, hallottam a közeledését jelző, elnyújtott dübörgést, majd a szaggatott morajlást, ahogy megtört a parton, az­után néhány szívdobbanásnyi csend következett, és a látha­tatlan víz a sötétben újra megostromolta a lapos partot. De én jóformán nem is hallottam földi jelenlétemnek ezt az egyenletesen ismétlődő emlékeztetőjét, tágra nyílt szemmel a Dél Keresztjére meredtem, amelynek Bétája vezérlőcsilla­gunk volt, és napomat mindig az ő mérésével kezdtem úgy, hogy végül már egészen gépiesen végeztem, miközben gondolataim másfelé kalandoztak; az űrnek ez az örök vilá­gítótornya csalhatatlanul vezetett bennünket. Szinte a ke­zemben éreztem a fémfogantyúkat, amelyeket tologattam, hogy a fénylő pontot, a sötétség dárdahegyét a látómező közepébe tereljem, miközben a szemüveg puha gumikerete szemöldökömhöz és arcomhoz tapadt. Ez a csillag, a legtávolibbak egyike, jóformán nem változott magánál a célnál sem, mindig egyforma közömbösséggel ragyogott, holott az egész Dél Keresztje már régen széthullott és számunkra megszűnt, mert behatoltunk karjai közé, és akkor ez a fe­hér pont, ez a csillagóriás már nem volt az, aminek kezdet­ben éreztük, nem volt kihívás; változatlansága megmutatta nekünk igazi jelentőségét, bizonyítéka volt kezdeményezéseink jelentéktelenségének, az űr, a világegyetem megvesztegethetetlen közömbösségének.
De most a Csendes-óceán két dübörgése között igyekez­tem meghallani Eri lélegzetét, és alig hittem az egészet. Hiába hajtogattam magamban: "Igazán, igazán ott vol­tam" – ennek megerősítése egy szemernyit sem csökkentet­te határtalan álmélkodásomat. Eri megrezzent. Odébb akartam húzódni, hogy helyet csináljak, de váratlanul megéreztem tekintetet.
– Nem alszol? – suttogtam. Föléje hajoltam, ajkam az aj­kát kereste, de ujjának hegyét a szájamra tapasztotta, egy pillanatig ott tartotta, majd ujja a kulcscsontom mentén a mellem felé siklott, körülrajzolta a bordáim közti kemény horpadást, és tenyerét rászorította.
– Mi ez? – kérdezte.
– Sebhely.
– Mi volt ez?
– Baleset ért.
Eri elnémult. Éreztem, hogy fürkészve vizsgál. Felemel­te a fejet. A szeme helyén fénytelen sötétség volt, alig tud­tam kivenni a lélegzés ütemét követő fehér vallanak körvo­nalait.
– Miért nem mondasz el mindent? – firtatta.
– Eri?…
– Miért nem beszelsz?
– A csillagokról? – kaptam észbe. Hallgatott. Nem tud­tam, mit válaszoljak.
– Azt hiszed, hogy nem értelek?
Közelről figyeltem, a félhomályon, az óceán morajlásán keresztül, amely betöltötte és elhagyta a szobát, s nem tud­tam, hogyan magyarázzam meg neki.
– Eri…
Megpróbáltam átölelni. Kibontakozott és felült az ágyon.
– Ha nem akarsz, ne beszélj. De mondd meg, miért?
– Nem tudod? Igazán nem tudod?
– Most már tudom. Kímélni akartál?
– Nem. Egyszerűen félek.
– Mitől?
– Magam sem tudom pontosan. Nem akarom felboly­gatni. Semmit sem tagadok meg. Ez egyébként is lehetet­len volna. De ha beszélnék, ez annyit jelentene – úgy ér­zem –, mintha elzárkóznék benne. Mindenki elől, minden elől, az elől, ami… most van…
– Értem – bólintott. Arcának halvány foltja eltűnt, lehorgasztotta fejét. – Azt hiszed, hogy én lebecsülöm…
– Nem, nem – igyekeztem a szavába vágni.
– Várj, most én tettem le a garast. Véleményem az űrha­józásról, és az, hogy én magam sohasem hagynám el a Föl­det, más lapra tartozik. De ennek semmi köze hozzád és hozzám. Illetve van köze: mert együtt vagyunk. Másképp, nem volnánk soha. Az űrhajózás számomra te vagy. Ezért szeretném annyira… de nem muszáj. Ha úgy van, ahogy mondod. Ha úgy érzed.
– Elmondom.
– De ne ma.
– Ma.
– Ma.
– Feküdj le.
A párnára hanyatlottam. Eri lábujjhegyen surrant, fehér­lett a derengésben. Elfüggönyözte az ablakot. A csillagok eltűntek, csak a Csendes-óceán elnyújtott, élettelen ma­kacssággal visszatérő moraja maradt. Már jóformán sem­mit sem láttam. Fuvallat árulta el Eri lépteit, fekhelyünk kissé lejjebb süllyedt.
– Láttál valaha "Prométheusz" osztályú űrhajót?
– Nem.
– Igen nagy. A földön több mint háromszázezer tonnát nyomna.
– És olyan kevesen voltatok?
– Tizenketten. Töm Arder, Olaf, Arne, Thomas – piló­ták. No meg én. És hét tudós. De ha azt hiszed, hogy a ha­jó üres volt, tévedsz. A tömeg kilenctized része – a hajtó­mű. Fotogregátok. Raktárak, készletek, tartalék gépcso­portok – a lakótér nem nagy. Mindegyikünknek volt egy kabinja, a közös helyiségeket nem számítva. A hajótörzs középső részében – a központ és kis rakéták, leszálláshoz, és még kisebb rakétaszondák, koronapróbák vételéhez…
– Az Arktur fölött… ilyennel voltál?
– Igen. Arderrel.
– Miért nem repültetek együtt?
– Egy rakétában? Mert ez csökkenti az esélyt.
– Miért?
– A szonda, tudod, hűtés. Afféle… repülő jégszekrény. Csak annyi benne a hely, hogy leülhess. Jégburokban üldö­gélsz. Ez a jég a páncél felől olvad, és a csöveken ismét megfagy. A kompresszorok elromolhatnak. Elég egy pilla­natnyi fennakadás, mert kint nyolc, tíz, vagy tizenkétezer fok van. Ha a kompresszorok kétszemélyes rakétában mondanak csütörtököt, kettőnek kell elpusztulnia. Így pe­dig… csak egynek, érted?
– Értem.
Kezét mellemnek azon az érzéketlen helyén pihentette.
– Ez… ott történt?
– Nem. Eri… de talán inkább valami másról beszélnék?
– Jó.
– Csak ne hidd, hogy… erről egyébként nem tud senki.
– Erről?…
A sebhely megbizsergett ujjainak melege alatt – mintha ismét életre kelt volna.
– Igen.
– Hát az hogy lehet? És Olaf?
– Olaf sem. Senki. Becsaptam őket. Eri. Most már el kell, hogy mondjam neked, túlságosan belemásztam. Eri… Ez a hatodik évben történt. Már hazafelé tartot­tunk, de felhőben nem lehet sebesen haladni. Remek lát­vány. Minél gyorsabban száguld a hajó, annál erősebben ragyog a felhő, mögöttünk farok húzódott, nem mint egy üstökösé, inkább, mint a sarki fény, félresodorva a menny­bolt mélyébe, az Eridán alfája felé, ezer és ezer mérföldnyire… Arder és Ennesson már elveszett. Venturi sem élt. Mindig reggel hatkor ébredtem, a fény akkor kékről fehér­re változott. Meghallottam Olafot, a kormányfülkéből je­lentkezett. Valami érdekeset észlelt. Lementem. A radar egy foltot mutatott, kissé a menetiránytól oldalt eső helyen. Betoppant Thomas, és tanakodtunk, mi lehet az. Meteor­nak túl nagy volt, különben is a meteorok sohasem járnak egyedül. Mindenesetre tovább csökkentettük sebességün­ket. Ez fölriasztotta a többieket. Amikor megjelentek, em­lékszem, Thomas tréfálkozott, hogy biztosan űrhajó. Ezt sokszor mondogattuk. Az űrben nyilván akadnak más csil­lagrendszerek hajói, de könnyebben találkoznék a Földgo­lyó két ellentétes oldaláról felbocsátott két szúnyog, mint két űrhajó. Már a hideg ködfelhő végénél tartottunk, a por annyira megritkult, hogy hatos nagyságrendű csillagokat szabad szemmel kivehettünk. A kis folt planetoidának bi­zonyult. Úgy, mint például a Veszta. Vagy negyedbillió tonna, talán több. Kivételesen szabályos, szinte gömb ala­kú. Ez ritkaság. Az orrunk előtt volt, két milliparszeknyire. Kozmikus sebességgel haladt, mi meg – utána. Thurber érdeklődött, hogy megközelíthetjük-e. Rávágtam, hogy igen, negyed mikroparszeknyire.
Csökkent a távolság. A kis bolygó a teleszkópon át sün­disznóra hasonlított – mint egy meredező tüskéjű gömb. Furcsa. Szinte múzeumba való. Thurber vitatkozni kezdett Biellel, vajon a bolygó tektonikus eredetű-e. Thomas köz­bevetette, hogy ez eldönthető. Nem jelentene energiavesz­teséget, mert még nem fokoztuk fel sebességünket. Elre­pül, összeszed néhány mintát és visszatér. Gimma habo­zott. Az idővel jól álltunk – állandóan volt tartalékunk. Vé­gül beleegyezett. Biztosan azért, mert jelen voltam. Noha meg se mukkantam. Talán éppen azért. Mert olyan viszony alakult ki köztünk – de erről majd máskor. Megálltunk; az efféle művelet időbe kerül; a kis bolygó időközben eltávo­lodott, követtük a radarral. Aggódtam, mert mióta vissza­fordultunk, csőstül szakadtak ránk a bajok. Ostoba, de ne­hezen javítható meghibásodások – és mintha nem is lett volna ésszerű okuk. Nem vagyok babonás, noha hiszek a sorozatok törvényszerűségében. Végül mégiscsak kifogy­tam az érvekből. Gyerekjátéknak látszott az egész – mégis ellenőriztem Thomas motorját, és figyelmeztettem, hogy vigyázzon. A porra.
– Mire?
– A porra. Hideg felhő közelében a planetoidák úgy hat­nak, mint a porszívó, érted? Összegyűjtik abban a térség­ben, amelyben keringenek, és van rá idejük. Rétegekben ülepszik le úgy, hogy kétszeresükre növelheti a bolygókat. De elég, ha fújtatunk egyet a kipufogókkal, sőt, ha erő­sebbet toppantunk, máris porfelhő száll fel, és ott marad le­begve. Látszólag apróság, de semmit sem látni. Hát erre figyelmeztettem. Egyébként maga is tudta, legalább úgy, mint én. Olaf elrepítette Thomast a fedélzeti kilövőből, én felmentem a mérőterembe, és vezetni kezdtem a kis raké­tát. Láttam, hogyan közelítette meg, hogyan manőverezett, megfordította a lövedéket, és zsinóregyenesen leereszke­dett a bolygóra. Akkor természetesen szem elől tévesztet­tem. Földi mértékkel ez mégiscsak vagy három mérföldnyire volt…
– Láttad a radaron?
– Nem, optikusán, vagyis távcsövön. Infravörössel. De egész idő alatt beszélgettem vele. Rádión. Éppen azon tű­nődtem, hogy Thomas már régen nem szállt le ennyire óvatosan – valamennyien mintha jobban ügyeltünk volna, amióta megkezdődött a visszatérés… Ekkor kis villanást láttam, és fekete folt kezdett terjengeni a bolygó tárcsáján. Gimma felkiáltott mellettem. Azt hitte, hogy Thomas az utolsó pillanatban fékezni akarta zuhanását, és lángot bo­csátott ki. így mondják, tudod. Egyetlen, pillanatnyi lökést bocsátunk ki, természetesen nem ilyen körülmények kö­zött. És tudtam, hogy Thomas ezt sohasem tenné. Bizto­san villám volt.
– Villám? Ott?
– Igen. Látod… minden test, amely nagy sebességgel mozog felhőben, a súrlódástól elektromossággal töltődik meg. A "Prométheusz" és a kis bolygó között feszültségkülönbség volt. Lehetséges, hogy ez több milliárd voltra rúgott. Sőt többre. Amikor Thomas leszállt, szikra pattant ki. Ez volt a villanás, a hirtelen hőségtől por szállt fel, és egy perc múlva az egész korongot felhő borította. Thomast nem hallottuk – a rádiója csak recsegett. Dühös voltam, elsősorban magamra, hogy ezt nem vettem figyelembe. A rakétának különleges, tüskés villámhárítói voltak, és a töltetnek az Elm-féle lánggal kellett volna simán távoznia. De nem távozott. Egyébként kisülések előfordulnak, de nem ilyenek. Ez kivételes erejű volt. Gimma megkérdezte, hogy mit gondolok, mikor ülepszik le a porfelhő. Thurber nem kérdezősködött, mert nyilvánvaló volt, hogy napokig eltart. Napokig.
– Napokig?
– Igen. Mert a nehézkedés ott rendkívül csekély. A ke­zünkből leejtett kő gyakran órákig esik. Hát még a több száz méter magasságba röpített por. Megmondtam
Gimmának, hogy foglalkozzék a maga dolgával, mert várnunk kell.
– És semmit sem tehettetek?
– Nem. Azaz, ha biztos lettem volna benne, hogy Thomas a rakétájában maradt, megkockáztathattam volna. Hátra arc a "Prométheusz"-szal, közelebb a bolygóhoz, és kis távolságból teljes erőből ráfújtatni, hogy az a szemét az egész Galaktikában szerteszét repüljön, de nem voltam eb­ben biztos. És megkeresni?… A bolygó felülete megfe­lelt, mit tudom én, például Korzikának. Ezenkívül a por­felhőben kartávolságra elhaladhattam volna mellette, anél­kül, hogy felfedezném. Egyetlen megoldás volt. Az ő kezé­ben. Rajtolhatott és visszatérhetett.
– Nem tette meg?
– Nem.
– Nem tudod, miért?
– Sejtem. Vaktában kellett volna indulnia. Én láttam, hogy az a felhő, no… fél mérföldnyi magasságig ér a boly­gó felületétől, de ezt ő nem tudta. Félt, hogy csonthóba vagy sziklába ütközik. Hiszen lehet, hogy mély szakadék fenekén szállt le. No, és így lebegtünk egy napig, két napig – oxigénje és készlete hat napra való volt. A vastartalék. Természetesen senki sem tehetett semmit. Jártunk-kel­tünk, és törtük a fejünket, miként húzzuk ki Thomast a csávából. Emitorok. Különböző hullámhosszak. Még flárokat is hajigáltunk. Fel sem villantak, az a felhő fekete volt, akár a sír. Elérkezett a harmadik nap a harmadik éj­szaka. A mérések jelezték, hogy lefelé ereszkedik, de nem voltam biztos benne, egészen leülepszik-e Thomas hátralé­vő hetven órája alatt. Élelem nélkül végeredményben to­vább is ott rostokolhatott volna, de levegő nélkül nem. Ekkor váratlan ötletem támadt. A következőképpen okos­kodtam. Thomas rakétája nagyrészt fémből készült. Ha ezen az átkozott kis bolygón nincsen vasérc, akkor talán si­kerül megtalálni ferromutatóval. Ez vastárgyak kutatására szolgáló készülék, tudod? A miénk rendkívül érzékeny volt. Háromnegyed kilométerről jelzett például egy szeget. A rakétát sok mérföldről felfedezné. Olaffal még egyet-mást meg kellett vizsgálnunk a készüléken. Azután meg­mondtam Gimmának, hogy hányadán állunk… és elrepül­tem.
– Egyedül.
– Igen.
– Miért egyedül?
– Mert Thomas nélkül már csak ketten voltunk, a "Prométheusz"-nak pedig szüksége volt pilótára.
– És ők beleegyeztek? Elmosolyodtam a sötétben.
– Én voltam az első pilóta. Gimma nem adhatott paran­csot nekem, csak javasolhatott, én pedig kiszámítottam az esélyeket, és beleegyeztem, vagy elutasítottam. Azaz… természetesen igent mondtam. De meghibásodás esetén én döntöttem.
– És Olaf ?
No, hát ismered már kissé Olafot. Képzelheted, hogy nem repültem el csak úgy egykettőre. De végül is tulajdon­képpen én küldtem ki Thomast. Ezt nem tagadhatta. Elég az hozzá, hogy elrepültem. Persze rakéta nélkül.
– Rakéta nélkül?…
– Igen, szkafanderben, gázpisztollyal. Beletelt egy kis időbe, de nem olyan sokba, mint hinné az ember. Bajban voltam a ferromutatóval, mert csaknem ládányi volt, és szörnyen ügyetlen fogású. Ott persze nem volt súlya, de amikor behatoltam a felhőbe, ügyelnem kellett, hogy össze ne ütközzem valamivel. A felhőt, amint közeledtem, már nem láttam, csak a csillagok kezdtek eltünedezni, először néhány, a peremen, később már a fél mennybolt elfekete­dett – hátranéztem, messziről a "Prométheusz" teljes törzse ragyogott, külön berendezése volt a páncél kivilágítására. Hosszú, fehér ceruzára hasonlított, a végén gombával – az fotonreflektor volt. Egyszer csak minden a semmibe ve­szett. Az átmenet éles volt. Talán egy pillanatnyi fekete köd, azután már semmi. A rádióm ki volt kapcsolva, he­lyette a ferromutató zümmögött a fejhallgatómban. A fel­hő széléig alig néhány percig repültem, de a bolygó felszí­nére több mint két óráig ereszkedtem alá – vigyáznom kel­lett. A villanylámpáról kiderült, hogy fabatkát sem ér, ezt egyébként előre sejtettem. Keresni kezdtem. Tudod, mi­lyenek a hatalmas cseppkövek a barlangokban…
– Tudom.
– Ahhoz hasonlított, csak sokkal hátborzongatóbb volt. Arról beszélek, amit később pillantottam meg, amikor a felhő már leszállt, mert amíg kerestem – semmit sem lát­tam, mintha valaki szurokkal öntötte volna le a szkafander ablakát. A ládikát szíjakkal erősítettem vállamhoz. Moz­gatnom kellett a kis antennát, hallgatóznom, és kinyújtott karral haladnom, életemben nem bukdácsoltam annyit, mint ott. A csekély nehézkedés miatt azonban ártalmatla­nul, és ha csak egy kissé látni lehetett volna, az ember tíz­szer is ráért volna visszanyerni egyensúlyát. De így – bajos valakinek elmesélni, aki ezt nem ismeri… Az a bolygó fel­gyülemlett tüske alakú kövekből, ingatag sziklákból állt – előreléptem, és zuhanni kezdtem valamerre, persze részeg lassúsággal, és nem rugaszkodhattam vissza, mert akkor egy negyedórát a magasban szálldogáltam volna. Egysze­rűen várnom kellett, megpróbáltam folytatni az utamat, akkor a töltések megindultak alattam, a törmelék, az oszlo­pok, a szikladarabok, mindez alig tapadt egymáshoz, mert hiszen az összekötő erő rendkívül csekély volt – ez nem je­lenti, hogy a lehulló nagy darab kő nem lapíthatott volna halálra… mert akkora tömeg hat, nem a súly; egyetlen vi­gasz, hogy mindig van idő a félreugrásra, természetesen, ha látja az ember a zuhanást, a leomlást… vagy legalább hall­ja. De ott persze levegő sem volt, ezért csak a talpam alatti kő remegéséből tudtam meg, hogy ismét kibillentettem egyensúlyából egy egész kőépületet, és csak várhattam, va­jon abból a szurokból előbukkan-e valami töredék, amely összelapít… Egyszóval. Így bolyongtam órák hosszat, és ötletemet a ferromutatóval már régen nem éreztem pom­pásnak… Azért is kellett ügyelnem minden lépésemre, mert vigyázatlanságból már néhányszor a levegőbe kerül­tem, vagyis lebegtem… mint egy bolond álomban. Végül jelzést fogtam fel. Vagy nyolcszor elvesztettem, nem em­lékszem pontosan, mindenesetre a "Prométheusz"-on már éjszaka volt, amikor rábukkantam a rakétára.
Ferdén állt, félig belefúródott abba a pokoli porba. Az a világ legpuhább, legfinomabb anyaga, tudod? Szinte érint­hetetlen… A Földön a legkönnyebb pihe is sokkal ellenállóbb. Részecskéi hihetetlenül aprók. Bepillantottam, a ra­kéta üres volt. Azt mondtam, hogy ferdén állt, de ebben nem voltam biztos; különleges készülékek híján, az irányt ott nem lehetett megjelölni, még felszereléssel is egy órába telt volna, egy közönséges, jóformán semmit sem nyomó súly pedig tisztességes feszítés helyett légyként repkedett volna a zsineg végén… így hát nem csodálkoztam azon, hogy Thomas lemondott a rajtolásról. Bemásztam a rakétá­ba. Nyomban felfedeztem, hogy igyekezett pontos mérő­ónt szerkeszteni a rendelkezésére álló eszközökkel, de ku­darcot vallott. Élelmiszere aránylag sok maradt, de oxigén­je egy szem sem. Bizonyára az egész készletet átnyomta a szkafander palackjába és kiszállt.
– Miért?
– Igen, én is azt kérdeztem, miért. Három napot töltött ott. A szonda-rakétában csak egy fotel van, egy képernyő, a fogantyúk, és hátul a csapóajtó. Leültem egy percre. Már ráeszméltem, hogy nem találom meg. Átvillant agyamon, hogy talán épp akkor szállt ki, amikor odarepültem, a gáz­pisztoly segítségével visszatért a "Prométheusz"-ra, már ott üldögél, miközben én ezen az imbolygó törmeléken csetlek-botlok… Olyan erélyesen ugrottam ki a rakétából, hogy a magasba röppentem, és tovább szálltam. Sejtelmem sem volt az irányról, semmiről. Tudod, milyen érzés, ha koromsötétben szikrát látunk? Hogyan képzelődik a szem ilyenkor? Sugarak, látomások forrása lesz – nos, az egyen­súlyérzék… azzal is valahogy így van. Az még csak hagyján, ha egyáltalán nincsen nehézkedés, csak hozzá kell szokni, de ha a gravitáció rendkívül gyenge, mint ezen a bolygón… a megzavart egyensúlyérzék hibásan működik, hogy ne mondjam – hibbantán. Hol azt hiszed, hogy nyíl­egyenesen száguldasz felfelé, hol azt, hogy mélységbe zu­hansz, és így, unos-untalan. És még a kéz, a láb, a törzs meglódulásának és kölcsönös áthelyeződésének élménye – mintha minden helyet cserélne, mintha a fejed nem a nyakadon ülne…
Így röpültem tehát, míg csak egy falba nem ütköztem, visszapattantam, nekivágódtam valaminek, felbukfenceztem, de idejében megkapaszkodtam egy kiálló sziklatömb­ben… Egy test hevert ott. Thomas.
Eri hallgatott. A sötétben zúgott az óceán.
– Nem. Tévedsz. Élt. Egyszeriben felült. Bekapcsoltam a rádiót. Ilyen közelről kitűnően társaloghattunk.
– Te vagy? – szólalt meg.
– Igen, én – feleltem. Mint egy rossz vígjáték jelenete, olyan lehetetlen helyzet volt. De így történt. Mindketten föltápászkodtunk.
– Hogy vagy? – kérdeztem.
– Pompásan. És te?
Ezen elcsodálkoztam egy kissé, de válaszoltam:
– Köszönöm, nagyon jól. Otthon is egészségesek mind­nyájan.
Ez bárgyúság volt, de feltételeztem, hogy szándékosan viselkedik így… hogy megmutassa, nem tört meg, érted?
– Értem.
Amint egészen közel állt, váll-lámpám fényében némileg sűrűbb sötétségként láttam. Megtapogattam a szkafanderét – ép volt.
– Oxigéned van? – érdeklődtem. Az volt a legfontosabb.
– Ugyan, ostobaság – felelte.
Fontolgatni kezdtem, mit csináljak. Rajtoljak az ő raké­tájával? Nem, az túlságosan kockázatos volna. Az igazat megvallva, nem is nagyon örültem. Féltem – tulajdonkép­pen bizonytalan voltam – bajos megmagyarázni. A helyzet valószerűtlen volt, valami furcsát éreztem, noha nem tud­tam, hogy mit, és nem is voltam ennek teljesen a tudatában. Csak éppen nem ujjongtam, hogy csodálatosképpen sike­rült megtalálnom. Törtem a fejem, hogyan mentsem meg a rakétát. Végül is nem ez a legfontosabb, gondoltam. Elő­ször meg kellett állapítanom, vele hányadán állunk. Köz­ben pedig ácsorogtunk a csillagtalan, sötét éjszakában.
– Mit csináltál egész idő alatt? – faggattam. Tudni akar­tam, mert ez fontos volt. Ha bármivel is próbálkozott, ha csak ásványokat tördelt, már az is jót jelentett volna.
– Sok mindent – felelte. – És te mit csináltál, Tom?
– Miféle Tom? – hüledeztem, és megborzongtam, hiszen Arder már egy éve meghalt, és ezt ő jól tudta.
– Hiszen te Tom vagy. Nem? Megismerem a hangodat. Hallgattam, ő pedig kesztyűjével megérintette szkafan­deremet, amely megcsörrent. Thomas folytatta:
– Kutya egy világ, mi? Semmit sem látni, és nincsen semmi. Egészen másként képzeltem el. És te?
Feltételeztem, hogy ez az Arder-ügy csak képzelődés volt, végül is… megesett ez már nem eggyel.
– Igen – helyeseltem. – Unalmas hely. Indulunk, igaz, Thomas?
– Indulunk? – álmélkodott. – Hogyan… Tom? Már ügyet sem vetettem arra a Tomra.
– Miért, itt akarsz maradni? – kérdeztem.
– És te nem?
"A bolondját járatja velem – gondoltam –, de most már elég az ostoba tréfából."
– Nem – jelentettem ki. – Vissza kell térnünk. Hol a pisztolyod?
– Elvesztettem, amikor meghaltam.
– Mi?!
– De nem törődtem vele – jegyezte meg. – Halottnak nem kell pisztoly.
– Nono – tiltakoztam. – Gyere, átkötlek és indulunk.
– Megőrültél, Tom? Hová?
– A "Prométheusz"-ra.
– Hiszen nincs itt…
– Odébb vesztegel. Na, gyere, hadd kösselek át.
– Várj.
Ellökött.
– Te valahogy furcsán beszélsz. Te nem vagy Tom!
– Persze, hogy nem. Hal vagyok.
– Hát te elpatkoltál? Mikor?
Többé-kevésbé már tudtam, hányadán állunk, és ehhez igazodtam:
– No – kezdtem –, jó pár napja. Engedd, hadd kösselek át…
De nem engedte meg. És huzakodni kezdtünk, először tréfásan, majd komolyabban, próbáltam megragadni, de nem bírtam a szkafanderben. Mit tegyek? Egy pillanatra sem hagyhattam magára, mert másodszor már nem talál­tam volna rá. Csodák nem ismétlődnek meg. Ő pedig ha­lottként ott akart maradni. És így szó szót követett – azt hittem, hogy már meggyőztem, látszólag már beleegyezett – odaadtam a gázpisztolyomat, hogy tartsa –, amikor arcát az arcomhoz dugta úgy, hogy csaknem megpillantottam a kettős üvegen keresztül, rám rivallt: "Gazember! Becsap­tál! Te élsz!" – és belém lőtt.
Már jó ideje éreztem, hogy Eri a vállamhoz szorítja ar­cát. Az utolsó szónál megremegett, mintha áram járta vol­na át, és kezével eltakarta a sebet. Egy darabig hallgattunk.
– Nagyon jó szkafander volt – törtem meg a csendet.
– Nem engedett, tudod? Egészen behorpadt, eltörte a bor­dámat, benyomta, összezúzta az izmokat, de nem engedett. El sem ájultam, csak egy ideig nem bírtam mozdítani a jobb kezemet, és a forróság jelezte, hogy belül csorog a vé­rem. Egy pillanatra mégiscsak elkábulhattam, mert amikor felálltam, Thomas nem volt ott, nem tudom, mikor, ho­gyan tűnt el. Tapogatózva, négykézláb kerestem, és helyet­te a pisztolyra bukkantam. A lövés után nyilván nyomban elhajította. No, és a pisztoly segítségével megszabadultam.
Tüstént észrevettek, amint a felhő fölé röppentem. Olaf még közelebb vezette a hajót, és bevettek engem. Azt mondtam, hogy nem találtam rá. Hogy csak az üres rakétát fedeztem fel, a pisztoly kihullott a kezemből, és elsült, ami­kor megbotlottam. A szkafander kettős falából, a belső le­mezből lepattant egy darabka. Itt van a bordám alatt.
Ismét csend következett, és a hullám erősödő, elnyújtott dübörgése, mintha ugrásra készülne az összes partokon át, fittyet hányva megszámlálhatatlan elődje vereségének. A part közelében kavargott, megtört, hallatszott puha, egyre közeledő és halkuló csobbanása, majd elhallgatott.
– Elrepültetek?…
– Nem. Vártunk. További két nap múlva a felhő leszállt, és másodszor is elrepültem. Egyedül. Minden egyéb okon kívül, érted, hogy miért?
– Értem.
– Gyorsan megtaláltam, mert a szkafandere világított a sötétben. Egy tű alakú szikla alatt hevert. Az arca nem lát­szott, az ablakot belülről ellepte a zúzmara. Úgy, hogy ami­kor felemeltem, az első pillanatban azt hittem, üres burkot tartok a karomban… jóformán semmit sem nyomott. De ő volt. Otthagytam, és az ő rakétájával tértem vissza. Ké­sőbb tüzetesen átvizsgáltam, és megértettem, hogy miért történt így. Megállt az órája, egy közönséges óra – és így elvesztette az időérzékét. Az az óra számolta az órákat és napokat. Megjavítottam és beállítottam, hogy senki se gya­nakodjék.
Megöleltem Erit. Ereztem, hogy a leheletem kissé meg­borzolja haját. Megsimogatta a sebet, és a becézés egyszer csak kérdéssé vált.
– Olyan az alakja…
– Furcsa, igaz? Mert kétszer varrták, első alkalommal a
varrat engedett… Thurber varrt össze. Mert Venturi, az
orvosunk, már nem élt.
– Az, akitől a vörös könyvet kaptad?
– Igen. Honnan tudod, Eri… beszéltem róla? Nem, az lehetetlen.
– Olafnak említetted akkor, emlékszel…
– Igaz. De, hogy te megjegyezted! Egy ilyen apróságot. Valójában hálátlan vagyok. A "Prométheusz"-on maradt minden egyébbel.
– Ott vannak a dolgaid? A Lunán?
– Igen. Csakhogy ezeket voltaképpen nem érdemes el­hozatni.
– Érdemes, Hal.
– Kedvesem, tudod, egyszeriben kialakulna az emléktár­gyak múzeuma. Utálom. Ha elhozatom, csak azért teszem, hogy elégessem, és csak néhány tőlük hátramaradt aprósá­got tartok meg. Azt a kavicsot…
– Miféle kavicsot?
– Több kavicsom van. Van egy a Kereneiáról, van
Thomas kisbolygójáról… de nehogy azt hidd, hogy gyűjtöt­tem őket! Egyszerűen beszorultak a cipőtalpam récéi közé, Olaf kiszedte, és eltette őket, miután mindegyikhez megfe­lelő feliratot készített. Ezt nem tudtam kiverni a fejéből. Ostobaság, de… el kell, hogy mondjam neked. Igen, sőt kötelességem, nehogy azt hidd, ott minden rettenetes volt, és a haldokláson kívül más nem történt. Képzeld el… vi­lágok együttélése. Először rózsaszín, a legkönnyedebb, a legfinomabb, a végtelenség rózsaszínből, és benne egy má­sik, amely átjárja, sötétebb, továbbá vörös, szinte lilás, de az nagyon távol, körös-körül pedig foszforeszkálás, súlyta­lan, nem úgy, mint egy felhő, nem úgy, mint a köd – más. Nincsen rá szavam. Kettesben szálltunk ki a rakétából, és bámultunk. Eri, én azt nem értem. Tudod, még most is el­szorul kissé a torkom, olyan gyönyörű volt. Képzeld el: ott nincsen élet. Nincsen növény, sem állat, sem madár, sem­mi, nincsen szempár, amely ezt megláthatná. Biztos vagyok benne, hogy a világ teremtése óta ezt senki nem nézte,
Arderrel mi voltunk az elsők, és ha nem romlott volna el a gravipelengünk, és nem szálltunk volna le, hogy bemérjük, mert a kvarc összetört, és a higany kifolyt – a világ végéig senki sem állt volna ott, és nem pillantotta volna meg. Nem furcsa? Az embernek kedve lett volna… no, nem tudom. Nem bírtunk elszakadni tőle. Elfelejtettük, hogy miért ereszkedtünk le, csak álltunk, álltunk és bámultunk.
– Mi volt az, Hal?
– Nem tudom. Amikor visszatértünk és beszámoltunk róla, Biel erőnek erejével repülni akart, de nem lehetett. Kevés volt az energiatartalékunk. Rengeteg felvételt készítettünk, de nem sikerültek. A fényképeken az a valami lilaszegélyű rózsaszínű tejre emlékeztetett, és Biel szilícium-hidrogénes gőzök foszforeszkálásáról fecsegett, feltételezem, hogy maga sem hitte, de elkeseredésében, hogy nem vizsgálhatta meg, igyekezett magának valahogy megmagyarázni. Olyan volt az, mint… mint semmi. Semmi olyat nem ismerünk. Nem hasonlított semmihez. Roppant mélység volt, de mégsem volt tájkép. Mondtam neked, hogy azok az árnyalatok egyre messzebbek és sötétebbek voltak, hogy szinte káprázott tőle a szemünk. Mozgás – voltaképpen nem. Hömpölygőit és állt. Változott, mintha lélegez­ne, de mégis állandóan ugyanaz volt, ki tudja, talán a nagysága volt a legfontosabb. Mintha a könyörtelen, fekete örökkévalóságon kívül volna még egy örökkévalóság, még egy végtelenség, olyan koncentrált és hatalmas, olyan világos, hogy ha az ember behunyta szemét, már nem hitt benne. Amikor egymásra pillantottunk… ismerni kellett Ardert. Majd megmutatom a fényképét. Nálam magasabb legény volt, ha ránéztél, azt hitted, áttör minden falon, és még csak észre sem veszi. Mindig lassan beszélt. Hallottál arról a… lyukról a Kereneián?
– Igen.
– Ott rostokolt a sziklák közt, fortyogó iszap kavargóit alatta, minden pillanatban becsaphatott az őt fogva tartó tölcsérbe, ő pedig így szólt: "Hal – várj. Még körülnézek. Talán, ha levenném a palackot – nem. Nem veszem le, a szíjaim összekuszálódtak. De várj még." És így tovább. Azt hihetted volna, hogy telefonon beszél a szállodai szo­bájában. Ez nem volt hatásvadászat, ő ilyen volt. A legjózanabb mindannyiunk közül: mindig mérlegelt. Azért re­pült később velem, és nem Olaffal, a barátjával… de erről hallottál. – Igen.
– Tehát… Arder. Amikor ott ránéztem, könny csillogott a szeméhen. Tom Ardernek. Egyébként egy fikarcnyit sem szégyenkezett, sem akkor, sem azután. Amikor később erről beszélgettünk, és ezt nemegyszer megtettük, vissza­tértünk rá – mások dühbe gurultak. Azt hitték, hogy szán­dékosan tesszük, hogy színészkedünk vagy efféle. Mert úgy… átszellemültünk. Nevetséges, mi? De a tárgyra. Egymásra pillantottunk, és ugyanaz ötlött az agyunkba. Noha nem tudtuk, hogy jól bemértük-e azt a gravipelenget. Anélkül nem találhattuk meg a "Prométheusz"-t. Megállapítottuk, hogy érdemes volt. Csak azért, hogy ott álljunk, és csodáljuk azt a boldog, felséges képet.
– Hogyan álltatok?
– Nem tudom. Eri, ott mintha más lett volna a távlat. Mintha magasból nézelődtünk volna, de nem volt hegyoldal. Várj. Láttad a kolorádói Grand Canyont?
– Láttam.
– Képzeld el, hogy az a Canyon ezerszer nagyobb. Vagy milliószor. Hogy vörös és rózsaszín aranyból készült, csak­nem teljesen áttetsző, úgyhogy látni alakzatának összes geológiai rétegeit, hegynyergeit, és mindez súlytalan, hömpölyög és mintha arc nélkül rád mosolyogna. Nem, ez nem az. Kedvesem, mi Arderrel rettenetes igyekezettel próbál­tuk ezt valahogy ecsetelni a többieknek, de hasztalan. Ez a kavics… éppen onnan való… Arder szerencsekőnek vit­te magával. Mindig vele volt. A Kereneián is. Üres vitaminpasztilla-dobozban tartotta. Amikor málladozni kez­dett, vattába csomagolta. Később, amikor egyedül tértem vissza, megtaláltam, kabinjában, a fekvőhelye alatt hevert. Bizonyára kiesett a zsebéből. Úgy érzem, Olaf azt hitte, hogy ezért történt, de nekem nem merte mondani, mert túl nagy ostobaság volt… Mi köze lehetett egy kavicsnak ah­hoz a kis dróthoz, amely tönkretette Arder rádióját?…

	Közben Olaf még mindig nem adott életjelt. Aggodalmam lelkiismeret-furdalássá változott. Féltem, hogy talán valami eszeveszett dolgot követett el, hiszen továbbra is egyedül volt, sőt nagyobb mértékben, mint azelőtt én. Nem akar­tam Erit kiszámíthatatlan eseményekbe keverni, márpedig a saját szakállamra folytatott kutatásnak könnyen lehetett volna ilyen következménye, ezért elhatároztam, hogy előbb Thurberhez utazom. Még haboztam, kérjem-e taná­csát – csak látni akartam. Címét Olaftól tudtam; Thurber Mallcolan egyetemi városban tartózkodott. Táviratban ér­tesítettem érkezesemről, és elváltam – első ízben – Eritől. Az utóbbi napokban hallgatag és nyugtalan volt; ezt az Olaf miatt érzett aggodalom rovására írtam. Megígértem, hogy lehetőleg hamar visszatérek, valószínűleg már két nap múlva, és a Thurberrel folytatott tárgyalás után sem­mit sem teszek, amíg vele nem beszéltem.
Eri elkísért Houluba, ahol közvetlen ulderre szálltam. A közeledő őszi viharok küszöbén a csendes-óceáni stran­dok már elnéptelenedtek, a környékbeli üdülőhelyekről el­tűnt az ifjúság színes sokasága, és cseppet sem csodálkoz­tam, hogy jóformán egyedüli utas voltam az ezüstös löve­déken. Az utazás a felhők közt, a valószerűtlen környezet­ben alig egy óra hosszat tartott, és alkonyatkor végződött. A város tarka tüzekkel hajolt ki a sűrűsödő derengésből – a legmagasabb, kehelyszerű épületek vékony, mozdulatlan lángokként világlottak a ködben, körvonalaik a fehér pára közepette úgy fénylettek, mint óriási pillangók, amelyeket a legfelső légi útvonal ívei kötöttek össze; a soron következő, alacsonyabb emeletek utcái egymásba vesző, kacska-ringós, tarka folyókat alkottak. Talán a köd okozta, talán az üvegszerű építőanyag, mindenesetre a magasból olyan volt a központ, mint koncentrikus gyűrűjű, áttetsző drága­kő, mint egy ékszerekkel meghintett üvegsziget az óceán­ban; ennek az óceánnak a tükre egyre gyengébben verte vissza az átvilágló emeleteket egészen az utolsó, már alig látható szintekig, mintha az alagsorból a város vázának ru­binvörös izzása hatolna át. Alig volt hihető, hogy az egy­másba olvadó lángoknak és színeknek ez a tűzijátéka egy­szerűen néhány millió ember lakóhelye.
Az egyetemi épületek a városon kívül voltak. Ott, egy tágas park betonsávján, szállt le az ulderem. A város közel­ségéről csak az ősi fák fekete fala felett ragyogó halvány­ezüst visszfény tanúskodott. Hosszú fasor vezetett a sötét, látszólag kihalt központi épülethez.
Alighogy kitártam a nagy üvegajtót, bent nyomban vilá­gosság gyulladt. Halványkék berakással díszített, boltíves haliba kerültem. Hangmentesen szigetelt átjárókon keresz­tül hosszú, ridegen egyszerű folyosóra jutottam – egyik aj­tót a másik után nyitogattam, de minden helyiség üres volt, mintha régen elhagyták volna. Közönséges lépcsőn men­tem fel az emeletre. Bizonyára akadt volna valahol felvonó, de nem akarózott keresni, a lépcső egyébként is különle­gességnek számított, mert nem mozgott. Odafent két irányban ugyanolyan folyosó húzódott és hasonlóképpen üres szobák; az egyik ajtón kis cédulát pillantottam meg, jól kivehető írással: "Itt, Bregg". Kopogtattam, és fülemet nyomban megütötte Thurber hangja.
Beléptem. Meggörnyedve ült a leeresztett lámpa fényé­ben, mögötte sötétség kandikált be az egész falat betöltő ablakon. Íróasztalát papírlapok és könyvek – igazi köny­vek – borították, mellette, egy kisebb íróasztalon, marok­nyi kristály "búzaszem" és különböző készülékek hever­tek. Az előtte lévő iratköteg szélére tollal – tintába mártogatva – megjegyzéseket írt.
– Ülj le – szólított meg anélkül, hogy felpillantott volna. – Már a végénél tartok.
Letelepedtem az íróasztal melletti alacsony fotelbe, ame­lyet tüstént félrehúztam, mert Thurber arca a fény hatására egyetlen folttá olvadt, én pedig szerettem volna szemügyre venni.
A maga módján dolgozott, lassan, a lámpa ragyogása el­len lehajtott fővel és összevont szemöldökkel védekezett. Alig láttam még ennyire szerény szobát, fénytelen falakkal, szürke ajtókkal, a legcsekélyebb dísz nélkül, az unt arany nyoma nélkül – az ajtó mindkét oldalán négyszögletes, ak­kor éppen kihunyt képernyő látszott, az ablak melletti falat fémszekrénykék foglalták el, az egyikhez magas térképte­kercset vagy talán műszaki rajzot támasztottak – tulajdon­képpen ennyi volt az egész. Tekintetem Thurberre vándo­rolt. Kopasz, tagbaszakadt, nehéz férfi – rótta a sorokat, és időnként keze fejével törölgette könnyező szemét. Mindig könnyezett, és Gimma (ő szívesen felfedte mások titkait, főleg azokat, amelyeket valaki különösen igyekezett leplez­ni) egyszer megemlítette nekem, hogy Thurber a szeme vi­lágát félti. Akkor megértettem, miért feküdt le elsőként, ha változtattunk a gyorsuláson, és a későbbi években miért engedte meg, hogy mások helyettesítsék olyan munkáknál, amelyeket korábban saját maga végzett.
Mindkét kezével az íróasztalhoz koppantottá a papírköteget, elegyengette a széleket, táskájába csúsztatta az egészet, becsukta a táskáját, és csak ekkor, leeresztve vastag ujjú és látszólag nehezen hajló hatalmas kezét, törte meg a csendet:
– Üdv, Hal. Hogy megy a sorod? Nem panaszkodom. Te… magad vagy?
– Vagyis, hogy itt van-e Gimma? Nem. Nincsen itt; teg­nap elutazott. Európába.
– Dolgozol?
– Igen.
Kis időre elhallgattunk. Nem tudtam, hogyan fogadja majd a mondókámat – elhatároztam, hogy előbb kipuhato­lom, miként vélekedik erről az új világról. Igaz ugyan, hogy jól ismertem, és ezért nem reméltem, hogy kiönti előttem a lelkét. Véleményének nagy részét mindig megtar­totta magának.
– Már régen itt vagy?
– Bregg – felelte még most is mozdulatlanul –, kétlem, hogy ez érdekelne téged. Kerülgeted a forró kását.
– Lehetséges – hagytam rá. – Ez annyit jelent, hogy tér­jek a tárgyra?
Ismét éreztem azt a belső ellentmondást, a bosszankodás és a félénkség keverékét, amely mindig elfogott vele szem­ben – és valószínűleg másokat is. Sohasem tudtam, mikor tréfálkozik vagy gúnyolódik, és mikor beszél komolyan; nyugalma, partnerével szemben tanúsított figyelme ellené­re mindig megfoghatatlan maradt.
– Nem – tiltakozott. – Talán később. Honnan jöttél?
– Houluból.
– Egyenesen onnan?
– Igen… miért kérded?
– Akkor jó – bólintott, mintha nem hallotta volna utolsó szavaimat. Vagy öt másodpercig mereven rám szegezte szemét, mintha meg akarna bizonyosodni jelenlétemről, mert tekintete nem árult el semmit – de már tudtam, hogy valami történt. Csak nem voltam benne biztos, hogy el­mondja-e nekem. Nem tudtam megjósolni, hogyan fog vi­selkedni. Törtem a fejem, miként kezdjem, ő pedig egyre figyelmesebben fürkészett, egészen úgy, mintha ismeretlen alakban bukkantam volna fel.
– Mit csinál Vabah? – kérdeztem, amikor ez a néma szemrevételezés már a kelleténél jobban elhúzódott.
– Elutazott Gimmával.
Nem ez iránt érdeklődtem, és ő tudta, de végül is nem Vabah ügyében jöttem ide. Ismét elnémultunk. Már meg­bántam elhatározásomat.
– Hallottam, hogy megnősültél – jegyezte meg hirtelen, mintegy véletlenül.
– Hogyne – feleltem, talán nagyon is kurtán.
– Javadra vált.
Igyekeztem erőnek erejével más tárgyra térni. Olafon kí­vül semmi sem jutott az eszembe, és felőle még nem akartam érdeklődni. Féltem Thurber mosolyától – emlékeztem, hogyan tudta kétségbe ejteni Gimmát, és nemcsak
Gimmát –, de alig észrevehetően felvonta szemöldökét és meg­kérdezte:
– Mik a terveid?
– Nincsenek terveim – vágtam rá, az igazságnak megfe­lelően.
– És szeretnél valamivel foglalkozni?
– Igen, de nem akármivel.
– Mostanáig semmit sem csináltál?
Most már bizonyos, hogy elvörösödtem. Feldühödtem.
– Csaknem semmit. Thurber… én… nem a magam ügyében jöttem.
– Tudom – felelte nyugodtan. – Staave, igaz?
– Igen.
– Volt benne némi kockázat – jegyezte meg, és könnye­den ellökte magát az íróasztaltól. Felém fordult.
– Oswamm a legrosszabbra készült fel, különösen az­után, hogy Staave kihajította a hipnagogját… te is kihají­tottad, mi?
– Oswamm? – hüledeztem. – Miféle Oswamm… várj… az az Adaptbeli?
– Igen. Leginkább Staave miatt aggódott. Megmagya­ráztam, hogy téved.
– Hogyhogy… megmagyaráztad?
– De Gimma kezeskedett mindkettőtökért… – fejezte be Thurber, mintha engem nem is hallott volna.
– Mii? – álmélkodtam és felpattantam. – Gimma?!
– Természetesen ő maga sem tudott semmit – folytatta Thurber. – És nekem bevallotta.
– Akkor hát mi az ördögöt kezeskedett – törtem ki, sza­vaitól elkábulva.
– Úgy vélte, hogy kötelessége – magyarázta kurtán Thurber. – Hogy a vállalkozás vezetőjének ismernie kell a maga embereit…
– Ostobaság.
– Csak azt ismétlem, amit Oswammnak mondott.
– Igen? – álmélkodtam. És az az Oswamm végül is mi­től félt? Hogy fellázadunk, vagy mi?
– És nem hajlottál rá? – érdeklődött nyugodtan Thurber.
Becsületesen eltöprengtem ezen.
– Nem – jegyeztem meg végül. – Komolyan soha.
– És betrizáltatod a gyerekeidet?
– És te? – kérdeztem lassan.
Verteién ajka első ízben rándult mosolyba. Egy szava sem volt.
– Ide figyelj, Thurber… emlékszel arra az estére, a Béta fölött végzett utolsó felderítő repülés után… amikor el­mondtam neked…
Közömbösen bólintott. Nyugalmam egy csapásra szerte­foszlott.
– Akkor nem mondtam el neked mindent, tudod. Együtt voltunk ott, de nem egyenlő jogokkal. Hallgattam rátok, rád, Gimmára, mert magam is ezt akartam. Mind­annyian akarták, Venturi, Thomas, Ennesson és Arder, akinek Gimma nem adott tartalékot, mert fontosabb alka­lomra rejtegette. Rendben. De most milyen jogon beszélsz velem úgy, mintha egész idő alatt ezen a széken ültél vol­na? Hiszen te küldted le Ardert a Kereneiára, a tudomány nevében, Thurber, és én húztam ki szerencsétlen zsigerei nevében, majd visszatértünk, és kiderül, hogy csakis a zsigerek igazsága maradt meg. Most csak az számít; a másik nem. Tehát talán én faggathatnálak téged a közérzetedről, és kezeskedhetnék érted, nem pedig fordítva? Nem gondo­lod? Tudom, hogy mit forgatsz a fejedben. Hoztál egy cso­mó anyagot, van mibe beletemetkezned életed végéig, és tudod, hogy ezek a jól nevelt fickók nem vonnak kérdőre: mennyibe került ez a színképelemzés? Egy emberéletbe, kettőbe? Nem gondolja ön, Thurber professzor úr, hogy ez egy kissé drága? Senki sem vágja a szemedbe, mert ne­kik mivelünk nincsen számadásuk. De Venturinak van. És Ardernek, és Ennessonnak. És Thomasnak. Most mivel fizetsz, Thurber? Megmagyaráztad Oswammnak, hogy té­ved velem kapcsolatban? És Gimma – azzal, hogy kezeskedik értünk, kettőnkért, Olaffal? Amikor először pillan­tottalak meg, pontosan ugyanazt csináltad, mint ma. Ez Aprenousban volt. Az irataid fölött görnyedeztél, és úgy meredtél rám, mint most: fontosabb dolgok szünetében a tudomány nevében… Felálltam.
– Köszönd meg Gimmának, hogy annyira kiállt ér­tünk…
Thurber is felemelkedett. Egy pillanatig farkasszemet néztünk. Alacsonyabb volt nálam, de termete nem számí­tott. Tekintetében kimondhatatlan nyugalom rejlett.
– Megadod nekem a szót, vagy már el vagyok ítélve? – érdeklődött.
Mormogtam valamit.
– Akkor ülj le – folytatta, és anélkül, hogy megvárta vol­na, míg leülök, nehézkesen a fotelbe huppant. Leültem.
– Valamit mégiscsak végeztél – jegyezte meg úgy, mint­ha mostanáig az időjárásról csevegtünk volna. – Elolvastad Starckot, hittél neki, úgy érzed, hogy becsaptak, és most keresed a felelősöket. Ha ezt igazán fontosnak tartod, ma­gamra vállalhatom a hibát. De nem erről van szó. Starck meggyőzött téged – az után a tíz év után? Bregg tudtam, hogy hóbortos vagy, de nem hittelek ostobának. – Elhall­gatott egy pillanatra, és én, furcsa dolog, fellélegeztem, és mintha a felszabadulás előszele csapott volna meg. Nem so­kat foglalkozhattam magammal, mert ismét megszólalt:
– Galaktikus civilizációk érintkezése? Ki beszélt erről? Egyikünk sem és a klasszikusok sem, sem Merquier, sem Simoniadi, sem Rag Ngamieli – senki, egyetlen expedíció sem számított ilyen kapcsolatra, és ezért ez az egész fecsegés feltárások légüres terébe utazókról, az örökké megkéső galaktikus postáról, olyan tézisek tagadása, amelyeket sen­ki sem hirdetett. Miféle haszon származhat a csillagokból? És milyen haszna volt Amundsen vállalkozásának? És Andrée expedíciójának? Semmi. Az egyetlen, alkalmi ha­szon csupán az volt, hogy bebizonyították – a lehetőséget. Hogy meg lehet tenni. Pontosabban – hogy az adott időpontban ez a még elérhető legnehezebb dolog. Nem tu­dom, Bregg, hogy mi akárcsak annyit is megtettünk-e. Iga­zán nem tudom. De ott voltunk.
Hallgattam. Thurber már nem meredt rám. Öklét az író­asztal szélén nyugtatta.
– Mit bizonyított be neked Starck: hogy az űrhajózás ha­szontalan? Mintha mi magunk nem tudtuk volna! És a sar­kok? Mi volt a sarkokon? Akik meghódították őket, tud­ták, hogy nincs ott semmi. És a Hold? Mit keresett Ross csoportja az Eratoszthenész kráterjében? Briliánsokat? Vagy Bánt és Jegorin minek ment át a Mercur korongján hogy lesüljenek? És Kellen meg Offshagg – az egyetlen dolog, amit biztosan tudtak, amikor a Cerberus hideg fel­hője felé repültek, az volt, hogy ott elpusztulhatnak. Tu­dod-e, hogy valójában mit mond Starck? Az embernek en­nie, innia és öltözködnie kell; a többi őrültség. Bregg, min­denkinek megvan a maga Starckja. Minden kornak meg­volt a magáé. Minek küldött ki Gimma téged és Ardert? Hogy mintákat vegyetek a koronaszívóval. Ki küldte ki Gimmát? A tudomány. Milyen józan dolog, ugye? A csil­lagok kutatása. Bregg, azt hiszed, hogy nem repültünk vol­na el, ha csillagok nincsenek is? Én azt hiszem, hogy igen. Szeretnénk megismerni az űrt, hogy repülésünket meg­indokoljuk ; Geonidész vagy valaki más elhitetné velünk, hogy értékes méréseket és kutatásokat végezhetünk útköz­ben. Érts meg jól. Nem mondom, hogy a csillagok csak ürügy. Hiszen a sark sem volt az, Nansennek és Andrée-nak szüksége volt rá… Az Everest Mallorynak és Irvingnek jobban kellett, mint a levegő. Azt mondod, hogy a tu­domány nevében… parancsolgattam nektek? Hiszen tu­dod, hogy ez nem igaz. Próbára tetted az emlékezőtehetségemet. Talán én is kipróbáljam a tiédet? Emlékszel Thomas kisbolygójára?
Összerezzentem.
Te akkor becsaptál bennünket. Másodszor is elrepül­tél, pedig tudtad, hogy már nem él. Igaz?
Hallgattam. Már akkor sejtettem. Nem beszéltem róla Gimmával, de feltételezem, hogy ő is tudta. Bregg, minek repültél oda? Az már nem volt sem az Arktur, sem a Kereneia, és senkit sem mentettél. Ember, minek másztál oda? Nem válaszoltam. Thurber enyhén elmosolyodott.
– Tudod, hogy mi volt a mi balszerencsénk, Bregg? Az, hogy sikerrel jártunk, és itt ülünk. Az ember mindig üres kézzel tér vissza…
Elnémult. Mosolya szinte önfeledt fintorrá változott. Kis ideig hangosabban lihegett, öklét az íróasztalra szorí­totta. Úgy meredtem rá, mintha első ízben láttam volna – mert átvillant agyamon, hogy megöregedett –, és ez a felfedezés megdöbbentett. Vele kapcsolatban ez sohasem jutott az eszembe, teljesen úgy, mintha nem lett volna kora…
– Thurber – kezdtem halkan –, ide figyelj… de hiszen ez… ez csak halotti beszéd a – kielégítetlenek sírjánál. Ilyenek már nincsenek. És nem lesznek. Tehát – mégiscsak
– Starck kerekedik felül…
Kivillantak lapos, sárga fogai, de ez nem volt mosoly.
– Bregg, add a szavad, hogy egy léleknek sem árulod el,
amit tőlem hallasz.
Haboztam.
– Egy léleknek sem – ismételte meg nyomatékosan.
– Jó.
Felállt, a szoba sarkába ment, felkapta a papírtekercset, és visszatért az íróasztalhoz.
A papír zizegett, amint kibontotta. Vörös, felnyitott ha­lat pillantottam meg, mintha vérrel rajzolták volna.
– Thurber!
– Igen – felelte nyugodtan, és mindkét kezével a teker­cset csavargatta.
– Új expedíció?!
– Igen – hagyta rám újra. A sarokba lépett, és a falhoz tá­masztotta a tekercset, mint egy puskát.
– Mikor? Hová?
– Nem egyhamar. A Centrumba.
– A Nyilas Felhőjébe… – suttogtam.
– Igen. Az előkészület sok időbe kerül. De hála az anabiózisnak…
Folytatta, de csak egyes szavai jutottak el tudatomig: "hurokban való repülés", "nehézkedés nélküli gyorsulás" – és az izgalom, amely a tervezők rajzolta hatalmas lövedék láttán fogott el, váratlanul ernyedtséggé változott, s ezen, mint leszálló derengésen át szemléltem térdemen heverő kezemet. Thurber elhallgatott, lapos pillantást vetett rám, az íróasztalához lépett, és rakosgatni kezdte az iratgyűjtő­ket, mintha időt akarna adni arra, hogy megbarátkozzam a szokatlan hírrel. Kérdésekkel kellett volna elhalmoznom – ki repül közülünk, öregek közül, hány évig tart a vállal­kozás, mik a céljai, de semmit sem kérdeztem. Még azt sem, hogy miért titkolják a dolgot. Néztem megvastago­dott, hatalmas kezét, amelyre világosabban kirajzolódott hajlott kora, mint az arcára, és kábultságomba csipetnyi elégtétel vegyült, váratlan és alantas érzés – hogy bizonyára ő sem repül. "Nem éri meg a visszatértüket, még ha megdöntené is Matuzsálem rekordját" – tűnődtem. Mindegy. Ennek már a legcsekélyebb jelentősége sem volt. Föláll­tam. Thurber a papírjaival zörgött.
– Bregg – szólalt meg, anélkül hogy felpillantott volna –, van még egy kis dolgom, ha akarod, együtt vacsorázha­tunk. Az éjszakát a hálóteremben töltheted, most üres.
– Jó – dörmögtem és az ajtó felé igyekeztem. Munkájába merült, mintha már ott se lettem volna. Megtorpantam egy pillanatra a küszöbön, majd elindultam. Egy darabig azt sem tudtam, hol vagyok, míg végre hangos, egyenletes ko­pogás, saját lépteim visszhangja ütötte meg fülemet. Meg­álltam. Hosszú folyosó közepén, két sornyi egyforma ajtó közt voltam. Még most is hallatszott a lépések visszhangja. Képzelődés? Valaki követett? Megfordultam és magas ár­nyat fedeztem fel, amint beugrott az egyik távoli ajtón. Olyan villámgyorsan történt, hogy voltaképpen nem is lát­tam az illetőt, csak a mozdulatot, az eltűnő hát egy részét, és a becsapódó ajtót. Itt már nem volt mit tennem. Utamat nem folytathattam, a folyosó zsákutcában végződött. Sar­kon fordultam, elhaladtam egy nagy ablak mellett, amelyben a park fekete tömege fölött ezüstösen csillogott a város visszfénye, majd ismét megálltam Thurber "Itt, Bregg" fel­iratú dolgozószobájánál. Thurbert már nem akartam látni. Nem volt semmi mondanivalóm számára, neki sem – szá­momra. Egyáltalán, minek jöttem ide? Egyszer csak cso­dálkozva ráeszméltem, hogy minek. Odabent érdeklődhe­tem Olaf felől – de nem most. Nem ebben a pillanatban. Erős voltam, teljességgel jól éreztem magam, és mégis olyasmi történt velem, amit nem értettem. Megindultam a lépcső felé. A sor végén, az az ajtó, amely mögött az előbb eltűnt az ismeretlen, éppen szemben volt a lépcsővel. Eszembe jutott, hogy a kezdet kezdetén, amikor beléptem az épületbe, és Thurbert kerestem, bekukkantottam ebbe a szobába; ráismertem egy ferde karcolásra a lakkon. Abban a szobában nem volt semmi. Mit keresett ott az a férfi?
Már biztos voltam benne, hogy semmit sem keresett, csak előlem akart elrejtőzni; kis ideig habozva ácsorogtam a néptelen, fehér, mozdulatlan fénnyel megvilágított lép­csővel szemközt. Lassan, szinte centiméterenként megfor­dultam. Furcsa aggodalom fogott el, tulajdonképpen nem volt aggodalom, hiszen semmitől sem tartottam – mintha érzéstelenítő injekciót kaptam volna. Feszülten, és mégis nyugodtan kettőt léptem, hegyeztem a fülemet, lehunytam a szememet, és akkor úgy rémlett, hogy az ajtó másik olda­láról lélegzetet hallok. Ez lehetetlen volt. "Most már me­gyek" – határoztam el, de nem tehettem, túlságosan sok figyelmet szenteltem annak az ostoba ajtónak, semhogy egyszerűen távozhattam volna. Felrántottam az ajtót és be­pillantottam. Az üres szoba közepén, a kis mennyezetlám­pa alatt Olaf állt. Régi ruháját viselte, feltűrt ujjal, mintha egy pillanattal előbb tette volna le a szerszámait.
Egymásra meredtünk. Látta, hogy nem szólalok meg, ezért végül ő törte meg a csendet.
– Hogy vagy, Hal…
A hangja kissé bizonytalanul csengett. Nem akartam színészkedni, egyszerűen meghökkentett a váratlan találkozás, vagy talán még nem múlt el Thurber szavainak kábító hatása, mindenesetre hallgattam. Az ab-
lakhoz léptem, amelyből ugyanolyan kilátás nyílt a fekete parkra és a város fényeire, megfordultam, és a párkányra telepedtem. Olaf nem mozdult. Még most is ott ácsorgóit a szoba közepén, a kezében lévő könyvből kicsúszott egy pa­pírlap, s a padlóra hullt. Egyszerre hajoltunk le; felemel­tem az ívet és egy lövedék vázlatrajzát pillantottam meg, ugyanazt, amelyet az előbb Thurber mutogatott nekem. Alul megjegyzések látszottak Olaf kézírásával. "Biztosan erről volt szó" – elmélkedtem. Nem jelentkezett, mert ő is repül, és meg akart kímélni ettől a hírtől. Meg kell magya­rázzam, tévedett, mert nekem nem fontos ez az expedíció. Torkig vagyok a csillagokkal, azonkívül mindenről érte­sültem Thurbertől, tehát tiszta lelkiismerettel beszélgethet velem.
A rajzot szorongatva, figyelmesen szemügyre vettem a vonalakat, mintha helyeselném a rakéta kecsességét, de mégis szótlanul adtam vissza a papírlapot, amelyet Olaf ha­bozva vett át, és kettéhajtva a könyvbe rejtett. Mindez né­mán történt, biztos vagyok benne, hogy véletlenül, de a je­lenet, talán éppen, mert szavak nélkül zajlott le, jelképessé vált, mintha tudomásul venném tervezett részvételét, és a rajz visszaadásával jóváhagynám ezt a lépését, lelkesedés, illetve keserűség nélkül. A tekintetét kerestem, szeme ke­rülte az enyémet, de nyomban lopva rám pillantott – maga volt a megtestesült bizonytalanság, vagy zavar. Még most is, amikor már mindent tudtam? A kis szoba csendje elvi­selhetetlenné vált. Hallottam Olaf kissé szapora lélegzetét. Fáradt arca és szeme nem volt olyan élénk, mint utolsó ta­lálkozásunkkor, mintha sokat dolgozott és keveset aludt volna, de ezenkívül számomra még ismeretlen kifejezést is fedeztem fel tekintetében.
– Jól vagyok… – jegyeztem meg lassan. – És te?
Alighogy kimondtam, máris ráeszméltem, hogy ezzel el­késtem, belépésemkor helyénvaló lett volna ez a válasz, de most szemrehányásként, sőt gúnyolódásként hangzott.
– Jártál Thurbernél? – kérdezte.
– Jártam.
– A hallgatók elutaztak… most senki sincs itt, nekünk adták az egész épületet… – kezdte kissé kényszeredetten.
– Hogy kidolgozhassátok az expedíció tervét? – vetet­tem oda, és ő buzgón felelte:
– Igen, Hal. No, te csak tudod, micsoda munka. Egyelő­re maroknyi a csoportunk, de kitűnő gépeink vannak, ezek az automaták, tudod…
– Akkor jó.
E szavak után azonban ismét csend következett. És furcsa módon – minél tovább tartott, annál nyilvánvalóbbá vált Olaf aggodalma, túlzott mozdulatlansága; kővé dermedve továbbra is a szoba közepén rostokolt, közvetlenül a lámpa alatt, és mintha felkészült volna a legrosszabbra. Elhatároztam, hogy ennek véget vetek.
– Ide figyelj… – kezdtem egészen halkan. – Alapjában hogyan képzelted a dolgot? A struccpolitika nem fizetődik ki, érted… Csak nem hitted, hogy nélküled sohasem tu­dom meg?
Elharaptam szavam, ő pedig lehorgasztott fejjel hallga­tott. Szemmel láthatóan elvetettem a sulykot, mert semmit sem vétett, és az ő helyében valószínűleg én is így viselked­tem volna. Egyébként a legkevésbé sem haragudtam rá egyhónapos hallgatásáért, csak ezért a szökési kísérletért, ahogy elbújt előlem az elhagyatott szobában, amikor észre­vette, hogy távozom Thurbertől – de ezt nem mertem a szemébe vágni, túlságosan ostoba és nevetséges dolog volt. Felemeltem a hangom, leszamaraztam, de még ekkor sem védekezett.
– Tehát úgy véled, hogy nincs miről beszélnünk?!
– förmedtem rá dühösen.
– Ez tőled függ…
– Hogyhogy tőlem?
– Tőled – hajtogatta csökönyösen. – Az volt a legfonto­sabb, hogy kitől tudod meg.
– Igazán azt hiszed?
– Úgy képzeltem.
– Az mindegy… – dörmögtem.
– Mit… szándékozol tenni ? – kérdeztem suttogva.
– Semmit.
Olaf gyanakodva mért végig.
– Hal, hiszen én…
Nem fejezte be. Éreztem, hogy gyötri puszta jelenlétem, de még most sem tudtam megbocsátani váratlan szökését; ha pedig eltávozom. Így, ebben a pillanatban, szó nélkül, még rosszabb lett volna, mint az a bizonytalanság, amely idehozott. Nem tudtam, mit szóljak; mindaz, ami összefű­zött bennünket, tilosnak bizonyult. Rápillantottam, éppen akkor, amikor rámpislantott – mindketten még most is a másik segítségére számítottunk…
Leszálltam a párkányról.
– Olaf… későre jár. Elmegyek… ne hidd, hogy… ne­heztelek rád, szó sincs róla. Különben is találkozunk, talán meglátogatsz bennünket – nyögtem erőlködve, mert min­den szavam mesterkélt volt és ő érezte.
– Te… legalább éjszakára itt maradsz?
– Nem tehetem, tudod, megígértem…
Nem ejtettem ki Eri nevét; Olaf felmordult:
– Ahogy akarod. Elkísérlek.
Együtt hagytuk el a szobát, majd lesétáltunk a lépcsőn; odakint koromsötétség fogadott bennünket. Olaf némán haladt mellettem; egyszer csak megtorpant. Én is megáll­tam.
– Maradj – suttogta szégyenlősen. Csak bizonytalan folt­ként láttam az arcát.
– Jó – egyeztem bele meglepetésemre és visszafordul­tam. Ezt nem remélte. Még állt egy pillanatig, majd karon fogott, és elvezetett egy másik, alacsonyabb épülethez; a néptelen termet néhány égve hagyott lámpa világította meg, le sem ültünk, úgy fogyasztottuk el vacsoránkat a pultnál. Egész idő alatt talán tíz szót sem váltottunk. Ezt követően felmentünk az emeletre.
Csaknem szabályos, négyszög alakú, fehér falú szobába vezetett, amelynek széles ablaka a park más részérc nyílt, mert a fák fölött nyomát sem láttam a város visszfényének; a helyiségben frissen megvetett ágy várt, két kis fotel, egy harmadikat, valamivel nagyobbat, háttámlájával az ablak­párkány mellé állították. A keskeny, kitárt ajtó mögül a fürdőszoba csempéje csillogott. Olaf leeresztett kézzel állt a küszöbön, mintha azt várta volna, hogy megszólaljak, én pedig jártamban-keltemben gépiesen megérintettem a bú­torokat, mintha ideiglenesen birtokomba venném őket, ezért halkan megkérdezte:
– Tehetek… érted valamit?
– Igen – feleltem –, hagyj magamra.
Tovább álldogált, mintha földbe gyökerezett volna a lába. Arca lángba borult, majd halálosan elsápadt, végül elmosolyodott – így próbálta ellensúlyozni a sértést, mert megjegyzésem sértésként hatott. Ettől a tanácstalan, gyá­szos mosolytól mintha valami megpattant volna bennem; előzőleg nem telt tőlem más, minthogy felöltöttem a közömbösség álarcát, most görcsösen igyekeztem letépni magamról, Olafhoz rohantam, éppen, amikor már sarkon fordult, hogy távozzék, megragadtam a kezét, és vadul meg­szorítottam, mintha ezzel a heves mozdulattal a bocsánatát kérném, ő pedig, rám se pillantva, ugyanolyan kézszorítással válaszolt, és kifordult az ajtón. Még a tenyeremben sajgott kemény fogása, amikor becsukta maga mögött az ajtót, olyan gondosan és halkan, mintha betegszobát hagyna el.
Magamra maradtam, úgy, ahogy kívántam.
Az épületben tökéletes csend honolt. Még a távolodó Olaf lépteit sem hallottam; az ablaktábla gyengén tükrözte tömör alakomat, ismeretlen forrásból meleg levegő áradt, tükörképem körvonalain keresztül láttam a sűrű homályba merült fák sötét vonalát – tekintetem még egyszer végig­vándorolt az egész szobán, és aztán leültem az ablaknál lé­vő nagy fotelbe.
Az őszi éjszaka éppen hogy leszállt. Alvásra gondolni sem bírtam. Megálltam az ablaknál. Az esthomály bizonyá­ra hűvös volt, betöltötte a kopár, egymáshoz ütődő gallyak zörgése – egyszer csak kedvem kerekedett belemerülni a sötétségbe, kóborolni ebben a senki által meg nem terve­zett zűrzavarban. Habozás nélkül elhagytam a szobámat.
A folyosó néptelen volt. Lábujjhegyen lopakodtam a lép­csőhöz, valószínűleg túlzott óvatossággal, hiszen Olaf bi­zonyára már régen nyugovóra tért, Thurber pedig, ha egy­általán dolgozott, más emeleten, az épület távoli szárnyá­ban végezte munkáját. Most már bátor léptekkel siettem le­felé, kisurrantam az udvarra, és szaporán megindultam to­ronyiránt. Vaktában haladtam, csak arra ügyeltem, hogy a városi fények lehetőleg elmaradjanak. A park útjain egy­kettőre eljutottam a terület határát jelző élősövényhez, elértem az országutat s egy ideig követtem irányát, majd megtorpantam. Nem akartam az úton haladni, mert valami településhez, emberekhez vezetett, én pedig egyedül akar­tam maradni. Eszembe jutott, mit mondott Olaf még Klavestrában Malleolanról, arról az új városról, amely elrepülésünk után keletkezett a hegyek közt; az a néhány kilomé­ternyi országút, amelyet végiggyalogoltam, valóban szinte csupa szerpentin és kanyar volt, bizonyára a hegyoldalakat kerülgették, de a szuroksötétben a szemem nem igazított el. Az út, mint általában, nem volt kivilágítva, mert maga a burkolat halványan foszforeszkált, de ahhoz túlságosan gyengén, hogy akárcsak a szélétől néhány lépésnyire lévő bokrokat is megvilágítsa. Így hát letértem róla, tapogatóz­va egy kis liget sűrűjébe kerültem, ahonnan meredek lejtőn nagyobb, fák nélküli dombra jutottam – ezt abból tudtam, hogy a szél itt szabadon garázdálkodott: néhányszor földe­rengett az elhagyott országút halvány kígyóvonalának egy-egy szakasza, távol a mélyben; majd eltűnt az utolsó fény is. Ismét megálltam, és nem annyira erőtlen szememmel, mint inkább egész testemmel, szélnek fordított arcommal igyekeztem tájékozódni az ismeretlen környéken, akárcsak egy idegen bolygón; a legrövidebb úton szerettem volna a város völgyét szegélyező csúcsok egyikére jutni, de hogyan találhattam meg a helyes irányt? Váratlanul, amikor már az egész vállalkozást reménytelennek véltem, a magasból, jobb kéz felől, elnyújtott, messzi moraj ütötte meg a füle­met, kissé a hullámok hangjára emlékeztetett, de mégis kü­lönbözött tőle – a megfigyelő helyemnél jóval magasabban elterülő erdőn végigvonuló szél zúgott. Habozás nélkül megindultam abban az irányban. A hervadt, száraz fűvel borított hegyoldalon eljutottam az első fákhoz. Kinyújtott karral kerülgettem kísérteties formáikat, hogy arcomat megvédjem tüskés ágaiktól. Az emelkedő csakhamar eny­hült, a fák elmaradtak, ismét meg kellett választanom me­netelésem irányár, füleltem a sötétben, türelmesen vártam a következő, erősebb szélrohamra. Egyszer csak megszólalt a végtelen tér, a távoli magaslatokról elnyújtott süvítés hal­latszott, igen, ezen az éjszakán a szél a szövetségesem volt. Megindultam toronyiránt, ügyet sem vetve arra, hogy ve­szítek a megszerzett magasságból, és meglehetősen mere­deken lefelé ereszkedtem a fekete vízmosás mélyébe. A szakadék feneke is lejtős, ferde volt; egyenletesen kapaszkod­ni kezdtem felfelé, az utat egy csörgedező ér jelezte. Magát a patakot egyszer sem pillantottam meg, lehetséges, hogy kövek, alatt bujkált; ahogy magasabbra jutottam, a víz hangja fokozatosan elhalkult, végül teljesen elhallgatott, és megint körülvett az erdő, a sudár törzsek bizonyára fenyő­fák voltak, az aljnövényzet csaknem teljesen hiányzott. A talajt régi tűlevelek rétege puha párnaként borította, imitt-amott csúszós volt a mohától. Vagy három óra hosszat vándoroltam vaktában; a gyökerek, amelyeken botla­doztam, egyre sűrűbben benőtték a sekély talajból meredező vándorköveket; kissé aggódtam, hogy a csúcsot talán erdő borítja, és útvesztőjében véget ér alig megkezdett kó­borlásom a hegyekben, de szerencsém volt – egy kopár kis hágón át görgeteges mezőre jutottam, amely egyre éle­sebben emelkedett. Végül már alig állhattam meg egy-egy pillanatra, mert a kövek dübörögve megindultak a lábam alatt; ugrándozva, bukdácsolva, többször elterülve, kiju­tottam a szűkülő szurdok peremére, és most már gyorsab­ban haladtam fölfelé; időnként megálltam és igyekeztem szemügyre venni a környéket, de ezt a félhomály meghiúsí­totta. Nem láttam sem a várost, sem a fényeit, a világító országútnak se híre, se hamva. A szurdok száraz fűvel borított kopár területbe torkollott; az egyre nagyobbodó csillagos ég elárulta, hogy már magasan járok; úgy látszik, a többi hegyhát, amely eddig eltakarta, lassan egy magasságba került velem. Néhány száz lépéssel odébb behatoltam az első törpefenyők közé.
Ha valaki hirtelen feltartóztatott volna a sötétben s meg­kérdi, minek, s hová igyekszem, nem tudtam volna vála­szolni; szerencsére senki sem mutatkozott, és az éjszakai menetelés magányosságát félig öntudatlanul, legalább át­menetileg, megkönnyebbülésnek éreztem. A hegyoldal meredekebbé vált, egyre keservesebben küszködtem, de kitartóan kapaszkodtam, s csakis azzal törődtem, hogy el ne térjek az irányomtól, mintha kitűzött célom lett volna. A szívem hevesen vert, a tüdőm zihált, én pedig önfeledten nyomultam fölfelé, és ösztönösen éreztem, hogy éppen erre a kimerítő erőfeszítésre van szükségem. Félre hajtogattam magam elől a törpefenyők girbegurba ágait, néha foglyul ejtett a sűrűség, erőszakkal kiszabadítottam magam és foly­tattam utamat. Tűlevelű fürtök sepertek végig arcomon, mellemen, beakadtak ruhámba, ujjaim már ragadtak a gyantától; a szabad térségeken váratlanul lecsapott a szél, megrohant a sötétben, feltartóztathatatlanul garázdálko­dott, süvített a magasban, ott, ahol a hágót sejtettem. Köz­ben ismét elnyelt a törpefenyők újabb sűrűje, szigetként pi­hent benne a láthatatlan, megmelegedett, mozdulatlan le­vegő, amelyet átjárt az erős fenyőillat. Homályos akadá­lyok állták az utamat, vándorkövek, lábam alatt meginduló görgeteges mezők. Már jó néhány órája bolyonghattam, és még mindig kétségbeejtően erősnek éreztem magam; az is­meretlen hágó, vagy talán a csúcs felé vezető szurdok annyira összeszűkült, hogy magasba emelkedő, sötét pereme szinte kioltotta a csillagokat, és káprázó szemem előtt mindkét szegélye kirajzolódott az égre.
Már régen elmaradt a mélyben a köd-zóna, de a hűvös éj­szakát" nem ragyogta be holdfény, a csillagok pedig csak keveset világítottak. Annál nagyobb csodálkozással fogad­tam a körülöttem és fölöttem felbukkanó hosszúkás, fehér alakzatokat. Mintha napközben teleszívták volna magukat ragyogással, csendesen pihentek a félhomályban, anélkül hogy eloszlatták volna – csak az első csikorgás a lábam alatt döbbentett rá, hogy hóra léptem.
Nem túlságosan vastag rétegben borította a meredeken fölfelé haladó hegyoldal csaknem egész hátralevő részét. Bizonyára csonttá fagytam volna, mert könnyedén voltam öltözve, de a szél váratlanul elült, és annál világosabban szállt minden lépésemnél a visszhang, amint áttörtem a régi hó kérgét, és lábikráig besüppedtem.
Magán a hágón jóformán nem volt hó. Pőrére söpört, sötét körvonalú sziklák meredeztek a görgetegben.
Kalimpáló szívvel álltam meg, és a város felé pillantottam. Elta­karta a hegyoldal domborulata, és csak a vöröses, fény-ritkította sötétség árulta el, hogy merre terül el a völgyben. Felettem jól látható csillagok remegtek. Még néhány lépést tettem és leereszkedtem egy nyereg alakú kőre. Alatta fel­gyülemlett a szélhordta hó. Most már az utolsó városi fé­nyeket sem láttam. Előttem kísértethegyek tornyosultak a sötétben, csúcsaikat fehérre festette a hó. Amikor figyelme­sen szemügyre vettem a látóhatár keleti peremét, felfedez­tem a csillagokat lemosó szürkület első csíkját – új pirkadat kezdetét. Meredek, gerincénél megtört hegyhát rajzolódott ki előttem. És mozdulatlanságomban egyszerre csak vala­mi megindult – az alaktalan sötétség odakint – vagy talán bennem? – elkeveredett, süllyedt, megváltoztak az ará­nyok, és ez annyira lefoglalt, hogy egy szemvillanásra mintha megvakultam volna, és amikor magamhoz tértem, már mindent másként láttam. Az ég keleten még alig szür­kült a sötétséggel telt völgy felett, még csak feketébbé tette a sziklahátat, de meg tudtam volna mutatni minden egyes vetődését, vaktában minden hasadékát, tudtam, milyen ké­pet tár elém a nap, mert belém volt írva, mindörökre, és nem hiába. Ez volt a változatlan dolog, amelyre vágyód­tam, amely érintetlenül megmaradt, miközben egész vilá­gom szétesett és beleveszett az idő másfél évszázados sza­kadékába. Ebben a völgyben töltöttem gyermekéveimet – egy rozzant, fából épült menedékházban, a Felhővadász szembenfekvő, pázsitos oldalán. A viskóból bizonyára egy árva kő sem maradt meg, az utolsó gerendák réges-régen elkorhadtak, de a sziklagerinc ott állt változatlanul, mintha várta volna ezt a találkozást – talán a homályos, öntudatlan emlékezés vezérelt engem ma éjjel éppen erre a helyre?
A felismeréssel járó megrázkódtatás egy csapásra felsza­badította egész gyengeségemet, amelyet kétségbeesetten rejtegettem, először színlelt nyugalommal, majd a szándé­kosan makacs hegymászással. Vaktában lenyúltam, és nem restellve, hogy ujjaim remegnek, hórögöket vettem a szá­jamba, amelyek elolvadtak nyelvemen, és szomjamat nem oltották, de frisseségük teljesen kijózanított. Így ültem ott, ettem a havat, és még mindig kissé hitetlenkedve, már csak arra vártam, hogy sejtésemet megerősítsék az első napsuga­rak. Még jóval napkelte előtt a magasból, a lassan eltűnő csillagok felől egy madár érkezett, bevonta szárnyait, összezsugorodott, leereszkedett egy ferde sziklatöredékre, és felém ugrándozott. Megmerevedtem, hogy el ne riasszam. Körüljárt és eltávolodott, már-már azt hittem, hogy nem vett észre, majd visszatért a másik oldalra, megkerülte szik­laülésemet – és így egymásra meredtünk egy ideig, azután halkan megszólaltam:
– Hát te hogyan kerültél ide?
Láttam, hogy nem fél tőlem, és megint enni kezdtem a havat. A madár félrehajtotta kis fejét, rám nézett fekete, ró­zsafüzérgyöngy szemével, és váratlanul, mintha már jólla­kott volna látványommal, kitárta szárnyát és elrepült. Én pedig a szikla érdes falának támaszkodva, meggörnyedve, hótól dermedt kézzel, vártam a hajnalt, és az egész éjszaka heves, befejezetlen képekben villant fel előttem – Thurber, a szavai, Olaf és az én hallgatásom, a város látványa, a vö­rös köd és a fénytölcsérek vágta nyílások benne, a forró le­vegősugarak, milliószoros bomlás ki– és belélegzése, függő terek és utak, láng szárnyú kehelyépületek, bizonyos szin­tek uralkodó színei, félig öntudatlan párbeszédem a madár­ral itt a hágón, és ahogy mohón faltam a havat – mindezek a képek azonosak voltak és mégsem ugyanazok, mint néha álmunkban, felidézték és elkerülték azt, amire nem mertem rátapintani, mert egész idő alatt igyekeztem önmagámban beleegyezni abba, amibe nem törődhettem bele. De ez az­előtt volt, pontosan, mintha álmodtam volna. Most józanul és éberen a napot vártam a szürkeségtől szinte ezüstös levegőben, lassan bukkantak elő a hegyek, szakadékok, görgetegek nyers falai, amelyek a visszatérés valódiságának néma megerősítéseként merültek fel az éjszakából, és én első ízben egyedül, de már nem idegenként a Földön, megadtam magam a földi törvényeknek, s lázongás, keserűség nélkül tudtam gondolni azokra, akik elrepülnek a csillagok aranygyapjújáért. A hegycsúcsok hava arany és fehér lángokba borult, a hegy hatalmasan és időtlenül magasodott a lila árnyakkal telt völgy felett, én pedig tágra nyitva könnyes szememet, amelynek cseppjein megtört a fény, lassan felemelkedtem, és a görgetegen megindultam Délre, a házam felé.

VÉGE