P. G. WODEHOUSE

Eszményi Samuel

haxel KIADÓ

Budapest 
1999

© Copyright by The Trustees of the Wodehouse Estate

A mű eredeti címe:

P. G. WODEHOUSE: Girl on the Boat

haxel  kiadó és nyomda 
Tel.: 06-(30)-9403-036

ILLUSZTRÁLTA: Kelemen Czakó Rita 
Készült Várady György fordítása alapján 
ISBN 963 85271 3 7 
FELELŐS KIADÓ: Korándi József

marketing: Héjj Róbert

I. fejezet

IZGALMAS REGGEL

Az aranyos napsugarak, mint valami közeledő hadsereg előcsatárai, behatoltak a lefüggönyözött ablakon át a bútorozott lakásba, amelyet Mrs. Horace Hignett New York-i tartózkodása idejére bérelt ki. Csodaszép nyári reggel volt. A hall kakukkos órája szerint negyed tízre járt az idő; az ebédlő ingaórája 10 óra 12 percet mutatott; a könyvállványon ketyegő útiórán pedig alig néhány perc hiányzott a hat órából. Egyszóval pont nyolc óra volt, amit Mrs. Hignett abból az egyszerű tényből állapított meg, hogy hirtelen kinyitotta a szemét, lerúgta a takarót magáról, és felült az ágyban. Mrs. Hignett ugyanis mindennap pontban nyolckor ébredt fel.
Mrs. Hignett? Csak nem a világszerte ismert Mrs. Hignett, a teozófusnő, az „Élet világossága” és a „Mi lesz holnap”, meg a többi híres munka szerzője? Örülök, hogy megkérdezték. Igen, róla van szó. Felolvasó-kőrútra hajózott át az Újvilágba.
Akkoriban nehéz idők jártak az Egyesült Államokra, és sokat kellett elviselniük, mert majdnem minden Angliából érkező hajó az angol előadók és felolvasók újabb raját hozta magával. Regényírók, költők, bölcsészek, tudósok és egyéb unalmas fráterek érkeztek tucatszámra, mintha valami titokzatos nyájszellem hajtotta volna őket. Ugyanez a hajtóerő ösztökélhette a különböző törzseket a népvándorlás korában, valamikor a legsötétebb középkor elején. Férfiak és nők, akik homlokegyenest ellenkező nézeteket vallottak a vallás, művészet, politika és majdnem minden más kérdésben, csupán abban egyeztek meg, hogy az Egyesült Királyság szellemi nagyságai egyaránt jól és könnyen kereshetnek az amerikai felolvasó-dobogókon, és ezt a pénzt inkább ők vágják zsebre, mint a felebarátjuk.
Mrs. Hignett még a szellemi sáskajárás legelső rajával jött át, vagyis a legértékesebbek között, mert áruval jött át, vagyis a legértékesebbek között, mert bármily átszellemültek voltak a művei, nem hiányzott belőle a józan üzleti érzék, és még idejekorán igyekezett kivenni a maga részét a tudásszomjas yankeek zsebéből. Amikor hajója még csak valahol az Atlanti-óceán közepe felé járt, már teljesen kész útiterve volt, mialatt a többi költő és filozófus még javában azzal volt elfoglalva, hogy tiszta gallérjaikat válogatták össze, vagy pedig az útlevélbe való gyorsfénykép miatt szaladgáltak.
Nem minden fájdalom nélkül hagyta el Angliát, de hát a legtöbb utazás áldozatokkal jár. A világon mindennél jobban szerette bűbájos otthonát, Windlest, lent Hampshire grófságban, amely hosszú idő óta a Hignett család meghitt fészke volt. Windles jelentette számára az éltető levegőt. Az árnyas sétányok, a kert ezüsttükrű tava, a nemesi nyárfaligetek, a mohlepte szürke sziklaszirmok elválaszthatatlanul hozzátartoztak életéhez. Érezte, hogy Windleshez tartozik, és Windles őhozzá. Szerencsétlenségére - ami a dolog rideg jogi részét illette - nem így állott a helyzet, mert Mrs. Hignett csak haszonélvezője és vagyonkezelője volt a birtoknak, amíg fia, Eustace megnősül, és átveszi Windles tulajdonát.
Az a szörnyű gondolat, hogy Eustace egyszer megnősül, és valami idegen asszonyt hoz Windles falai közé, sokszor megkínozta Mrs. Hignett álmait, sőt legderűsebb pillanatait is. Ügyes és határozott politikájával, amely abból állott, hogy Eustace-t állandóan a szeme előtt tartotta, és nem tűrte, hogy ötven éven aluli nővel szóba álljon, eddig sikerült szerencsésen elhárítania ezt a veszélyt.
Eustace most is elkísérte anyját Amerikába. A szomszéd szobából az ő dallamos horkolása szűrődött át az ajtón. Mrs. Hignett gyorsan megfürdött, felöltözködött, és átment a hallba, ahol már várta a reggeli. Amint fia szobája előtt elment, elnézően mosolygott. Sohasem óhajtotta, hogy Eustace is átvegye az ő korán kelő szokását, mert attól eltekintve, hogy korlátlanul uralkodott fia lelkivilágán, elnéző és megértő anya volt. Eustace fél tízkor fog felkelni, amikorra anyja már rég megreggelizett, átolvasta a postáját, és hozzálátott a napi teendők elvégzéséhez.
A zsemlyéből, zabkásából és malátakávéból álló szerény reggeli már ott várta a nappali szoba asztalán. A pokoli kotyvalékot tartalmazó porcelánkanna mellett levélhalmaz hevert. Mrs. Hignett evés közben bontogatta ki őket. A levelek oroszlánrésze hívőtársaktól erezett, és tisztán teozófiai kérdésekre szorítkozott. Aztán volt egy meghívó az előkelő Pillangó Klubtól, amelyben ünnepélyesen felkérték, hogy tisztelje meg részvételével a klub e heti vacsoráját. Az egyik levél Mallaby fivérétől jött. Sir Mallaby Marlowe, a kiváló londoni ügyvéd, arról értesítette húgát, hogy fia, Sam - akit nagynénje sohasem szívlelt - rövidesen New Yorkba érkezik. Sam egy golftornán vett részt, és most utazik haza - írta Mallaby -, remélhetőleg semmi esetre sem mulasztja el, hogy nénikéjét New Yorkban meglátogassa.
Egyszóval unalmas postája volt. Mrs. Hignett minden különösebb érdeklődés nélkül turkált a levelek között. Egyiket-másikat félretette Eustace számára, aki mellékesen fizetés nélküli titkárként működött anyja mellett, és így rá hárult az a felemelő feladat, hogy a kevésbé fontos levelekre válaszoljon.
Mrs. Hignett éppen felkelni készült az asztal mellől, amikor a hallból hangok szűrődtek be. Kisvártatva kinyílt az ajtó, és a lakás bérletéhez tartozó tenyeres-talpas ír mindenes lépett be rajta.
- Egy úr van itt, asszonyom - jelentette bánatosan. Mrs. Hignett a reggeli óráit szentnek tartotta, és bosszús hangon kérdezte.
- Megmondta neki, hogy ilyenkor nem lehet zavarni?
- Nem én. Bevezettem a szalonba. - Az ír leányzó pár pillanatig mélabúsan bámulta a cipője orrát, aztán csak úgy mellékesen hozzátette. - Aszongya, hogy a nagysásasszony unokaöccse. Valami Marlowe.
Mrs. Hignett rosszkedvét ez sem csökkentette. Már vagy tíz éve nem látta unokaöccsét, és úgy érezte, hogy további tíz évre is kibírná nélküle. Sam ma is szutykos gyerkőcként élt az emlékezetében, aki a nyári szünidőben elkövetett válogatott komiszságaival nemegyszer zavarta meg Windles kolostori csendjét. Minthogy azonban a vér nem válik vízzé és így tovább, úgy vélte, hogy öt percet rászánhat a rokoni viszontlátás örömeire.
Átment a szalonba, ahol egy fiatalember várakozott rá, aki pont úgy nézett ki, mint a többi fiatalember, legfeljebb kissé vállasabb volt az átlagnál. Jókorát nőtt utolsó találkozásuk óta, ami elég gyakran előfordul a fiataloknál a 15 és 25 között években. Sam körülbelül 180 centi magas volt, körülbelül egyméteres mellbőséggel, és mintegy 90 kilót nyomhatott. Barnára sült, barátságos arcán pillanatnyilag valami kínos zavar uralkodott. Úgy nézett ki, mint az a bizonyos macska a forró kásával való közelebbi megismerkedés előtt.
- Halló, Adeline néni! - mondta kissé bátortalanul.
- Nos, Samuel! - felelte kimérten Mrs. Hignett.
A meleg, rokoni üdvözlést kínos csend követte. Mrs. Hignett nem szerette a fiatalembereket, és azt sem szerette, ha reggel zavarják. Éppen ezért úgy vélte, hogy Sam egy cseppet sem javult tíz év alatt.
Ugyanekkor Sam, aki abban a hiszemben leledzett, hogy immár férfi, aki levetkőzte kamaszos félszegségét, most megdöbbenéssel állapított meg, hogy Adeline néni még mindig úgy hat rá, mint annak idején. Pontosabban körülírva úgy érezte, hogy elfelejtett megborotválkozni, ráadásul keze-lába kétszeres nagyságúra dagadt meg, és Adeline néni mindjárt fülön csípi, és behurcolja a fürdőszobába.
- Szép idő van - törte meg Sam a kínos csendet.
- Lehet. Én még nem jártam kint.
- Gondoltam beugróm és megnézem, hogy van Adeline néni.
- Igazán kedves tőled. Kár, hogy ilyen tájban nem szeretem, ha zavarnak... De azért örülök, hogy felkerestél.
Újabb csend.
- Hogy tetszik Amerika? - kockáztatta meg Sam.
- Rendkívül utálatosnak találom.
- Tényleg? Persze, lehet, hogy egyeseknek nem tetszik. A szesztilalom meg miegymás. Szerencsére én kibírom szeszesital nélkül - csevegett tovább Sam. - Nekem tetszik Amerika. Mindenütt kitűnően mulattam.
Úgy kezeltek, mint valami gazdag nagybácsit, akitől örökölni lehet, Detroitban szinte whiskyben fürösztöttek. Szerintem Amerika volt a világ legnagyobb felfedezése.
- Téged mi szél hozott ide? - kérdezte közönyösen Mrs. Hignett. Egyáltalában nem osztozott öccse lelkesedésében.
- Golfozni jöttem át a csapatunkkal.
- Hm. A te korodban komolyabb elfoglaltságot is kereshetnél - jegyezte meg rosszallólag Mrs. Hignett.
- Szóval kizárólag golfozással töltőd az idődet.
- Dehogyis! - tiltakozott élénken Sam. - Ezenkívül sokat úszom, célba lőni járok, jobbfedezet vagyok a Wigamore Labdarúgó Csapatban, és néhanapján kri-kettezni is szoktam.
- Nagyszerű! Csak azt csodálom, hogy apád tűri ezt a naplopást!
Samet kissé kínosan érintette a vád.
- Hát az igazat megvallva, már többször példálózott az öreg, hogy itt volna a legfőbb ideje, ha valami elfoglaltság után néznék. Előbb-utóbb kénytelen leszek valamibe kezdeni. Apa is azt mondta, hogy meg kellene nősülnöm.
- Tökéletesen igaza van.
- Gondolom, hogy az öreg Eustace is rövidesen megtalálja a maga foltját.
Mrs. Hignett szinte felszisszent.
- Hogy jutott ez az eszedbe!
- Hát csak úgy... magam sem tudom... - dadogott Sam.
- De miért? Hogyan jöttél erre a képtelen gondolatra?
- Ó, talán csak azért, mert Eustace mindig olyan regényes hajlamú fickó volt. Verseket irkált, meg minden.
- Hát akkor vedd tudomásul, hogy Eustace-nak esze ágában sincs megnősülni. Félénk és zárkózott természetű, és nem érdeklik a nők. Eustace úgy él, mint valami szerzetes.
Sam mindezt jól tudta, és gyakran sajnálkozott unokabátyja szomorú sorsa felett. Mindig szerette Eustace-t, azzal a gyámkodó szeretettek, amellyel a csupa izomemberek vékonydongájú testvéreiket szeretik, akik sápadtan és göthösen okosak.
Mindig úgy érezte, hogy Eustace sokra vihetne, ha nem kellene egész fiatalságát Windlesben töltenie, méghozzá olyan anya mellett, akit Sam a vén csoroszlyák és kékharisnyák méltó császárnőjének tekintett. Véleménye szerint Eustace a szigorú visszavonultság és kemény elnyomás miatt testileg és lelkileg egyaránt elsatnyult. Együtt végezték középiskolai tanulmányaikat Oxfordban, és ha Eustace nem is volt jó sportoló, legalább jópofa volt.
Remekül értett a tanárok agyafúrt bosszantásához. Eustace fúrta meg művészi tökéllyel a légszivattyú buráját fizikaóra előtt, ő tett karbidot a tanári tintatartóba, és emellett ő kísérte zongorán Sam „Húzd rá Tom” című négerparódiáját, amellyel nagy sikert arattak a Szentháromság kollégium titkos dohányzó-össze-jövetelein. Igen - gondolta Sam -, Eustace pompás fickó, és szörnyű kár, hogy egy ilyen vén klepsidra szeszélyéből egész életét egy isten háta mögötti helyen kell végigrostokolnia.
- Eustace most szombaton utazik haza Angliába -mondta Mrs. Hignett kissé gondterhelten.
Mióta Eustace hazatért Oxfordból, egyetlen pillanatra sem tévesztette szem elől, és most is legszívesebben magával cipelte volna a felolvasó-kőrútjára. Erről azonban szó sem lehetett, sőt azt is megbánta, hogy eddig is magával hozta fiát. Parancsoló szükségszerűségnek látszott, hogy mialatt ő kénytelen volt távol lenni imádott otthonától, Eustace vigyázzon Windlesre. Végigborsózott a háta arra gondolatra, hogy Windles kényre-kedvre ki van szolgáltatva a cselédségnek, akik letaposhatják a virágágyakat, összekarcolhatják a tükörsimára kefélt padlót, és egész biztosan elfelejtik letakarni éjszakára a kanárimadarat.
- Eustace az Atlanticon utazik haza - ismételte Mrs. Hignett határozott hangon.
- Hiszen ez nagyszerű! - örvendezett Sam. - Én is az Atlanticon utazom. Azonnal szaladok a hajóirodába, és megpróbálom, hogy nem kaphatnánk-e közös kabint. Erről jut eszembe: hol lakik a nyáron Eustace?
- Hogy hol lakik? Természetesen Windlesben. Hol lakhatna másutt?
- Azt hittem, hogy a nyárra bérbe tetszett adni Windlest.
Mrs. Hignett rámeredt.
- Bérbe adni Windlest! - kiáltotta megbotránkozva, mintha istenkáromlást hallott volna. - Micsoda képtelen gondolat!
- Úgy rémlik, mintha apám mesélte volna, hogy Adeline néni kiadta Windlest valami amerikainak.
- Eszem ágában sincs! - kiáltotta ingerülten Mrs. Hignett.
Sam úgy látta, hogy nénjét túlságosan kihozta a sodrából ez az ártatlan tévedés. Persze nem tudhatta, hogy az utóbbi időben Windles bérbeadásának a puszta említése elég volt ahhoz, hogy Mrs. Hignett dühbe guruljon. Úgy állott a helyzet, hogy az elmúlt hónapban agyonzaklatták ezzel a kéréssel. Amerikába hajózása előtt bátyja londoni irodájában megismerkedett egy kövér és dúsgazdag amerikaival, bizonyos Bennett úrral, akit könnyelműen meghívott a hét végére Windlesbe. Bennett úr aztán valósággal beleszeretett a házba, és minden áron bérbe akarta venni egész nyárra. Mrs. Hignett egyszerűen a szemébe nevetett, de az amerikai nem tágított. Szinte könyörgött neki, és teljesen rábízta, hogy a bérlet összegét maga határozza meg. Bennett úr még a hajóút idején sem hagyta békén.
Drótnélküli sürgönyökkel ostromolta az átkelés ideje alatt, és még New Yorkban sem adta fel a küzdelmet. Mrs. Hignett még két napja sem tartózkodott Amerikában, amikor beállított hozzá Mortimer ügyvéd úr, Mr. Bennett kebelbarátja, és ott folytatta a kapacitálást, ahol a barátja Angliában abbahagyta. Mortimer úr egy egész álló héten át folytatta az ostromot, hogy elhatározásának megmásítására bírja Mrs. Hignettet, természetesen minden eredmény nélkül, és a két hét leteltével is csak azért hagyta abba, mert neki is Angliába kellett hajóznia, hogy barátjához csatlakozzék. De az ügy még az ő elutazásával sem volt lezárva.
Mrs. Hignett a ma reggeli postájában is talált egy kék színű borítékot, amely Bennett úr kábelsürgönyét tartalmazta, és majdnem teljesen elrontotta a teozófia női apostolának reggeli étvágyát. Ezek után nem csoda, hogy Sam célzására az „Élet világosságá”-nak nagynevű szerzőnője is elvesztette szokott nyugalmát.
- Windlest senkinek, semmi pénzért és soha nem adom bérbe! - jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon, és ezzel jelentőségteljesen felállott. Sam rosszul leplezett megkönnyebbüléssel szintén felállott, látva, hogy a rokoni kihallgatás véget ért.
- Akkor rohanok a jegyirodába, és megnézem, mit lehet csinálni a közös fülke érdekében - mondta.
- Csak menj! Most úgy sem érek rá tovább, mert a legközelebbi előadásom jegyzeteit kell átfutnom.
- Sajnálom, hogy zavartam, Adeline néni. Remélem, hogy a közönség kitűnően fog mulatni, izé... akarom mondani, nagyon fog épülni... szóval: Viszontlátásra!
- Viszontlátásra! - mondta Mrs. Hignett jeges hangon-
Összeráncolt homlokkal ült le íróasztalához, amelyen az előző éjszaka készített jegyzetei hevertek. A párbeszéd erősen felizgatta, és kizökkentette abból a békés lelkiállapotból, amely teozófiai elmélyedéshez elengedhetetlenül szükséges. Alig sikerült a magasabb lelki régiókba emelkednie, amikor kinyílt az ajtó, és a Zöld Erin honvágy kínozta leány ismét feltűnt a küszöbön.
- Egy úr van itt, nagysásasszony.
- Ez már mégiscsak sok! - fortyant fel Mrs. Hignett. -Megmondta neki, hogy nem érek rá?
- Nem - hangzott az egykedvű válasz. - Beengedtem a szalonba.
- Nem valami újságíró? - kérdezte egy fokkal enyhébb hangon Mrs. Hignett, mert a sajtót még a szellemvilág beltagjai is tiszteletben tartják.
- Nem az. Kamáslit visel, és köcsögkalapot. Aszongya, hogy Bream Mortimernek hívják.
- Bream Mortimer! Na, megállj csak!
Mrs. Hignett felállt az asztal mellől, és nérói arckifejezéssel az ajtóhoz sietett. Ez már mindennek a teteje volt. Emlékezett Bream Mortimerre. Annak a Mortimer-nek a fia volt, aki tűzön-vízen keresztül ki akarta bérelni Windlest a barátja számára. Bizonyára Bream Mortimer a fiatal tartalék, amelyet most hadba vetnek Windles meghódítására. Mrs. Hignett azzal a feltett szándékkal lépett be a szalonba, hogy egyszer s mindenkorra leszámol az otthona ellen irányuló támadással, és ha kell, az ablakon hajítja ki ifjabb Mortimer urat.
- Jó reggelt, Mr. Mortimer!
Bream Mortimer hosszú és vékony volt, apró, fényes fekete szemmel és csőrszerűen kampós orral. Sokkal jobban hasonlított egy papagájhoz, mint maguk a papagájok. Ha valamelyik vendéglőben rostélyost fogyasztott, a körülötte ülő vendégek megütközéssel nézték, mert az volt a benyomásuk, hogy sokkal természetesebb volna, ha napraforgómagot ropogtatna.
- Jó reggelt, Mrs. Hignett.
- Foglaljon helyet!
Bream Mortimer úgy nézett körül, mintha valami abroncsot keresne, amelyre felugorjon, de aztán mégis leült. Szaporán pislogva fordult Mrs. Hignetthez.
- Mrs. Hignett! Fontos ügyben négyszemközt szeretnék magával beszélni!
- Amint látja, most is azt teszi.
- Nem is tudom, hogyan kezdjem...
- Majd én segítek! Szó-sem-lehet-róla! Sohasem fogok beleegyezni.
Bream Mortimer megütközve bámult rá.
- Hát már maga is hallott róla?
- Másról sem hallok, mióta Bennett úrral Londonban találkoztam. Bennett úr folyton erről beszélt. A maga apja folyton erről beszélt. Most pedig beállít maga, és szintén erről akar beszélni! - kiáltotta ádázul Mrs. Hignett. - Vegyék tudomásul mind a hárman, hogy se pénzzel, se erőszakkal nem bírhatnak rá, hogy bérbe adjam a házamat.
- De én nem emiatt jöttem!
- Maga nem Windles miatt jött?! - kérdezte Mrs. Hignett tamáskodva.
- Jóságos Isten! Persze, hogy nem.
- Hát akkor lesz szíves megmondani, hogy minek köszönhetem a különös szerencsét?
Bream Mortimer zavartan feszengett a karosszéken. Karjával olyan mozdulatokat tett, mintha el akarna repülni.
- Tudja - szánta neki magát -, nem tartozom azok közé, akik mások dolgába ütik az orrukat... - bökte ki, majd elhallgatott.
Bream újra nekidurálta magát.
- Nem tartozom azok közé, akik odaállnak pletykázni a személyzettel...
- Nem?
- Nem vagyok olyan ember, aki...
Mrs. Hignettnek sohasem volt kenyere a türelem.
- Talán tekintsünk el egyelőre a nemleges tulajdonságoktól. Távolról sem vonom kétségbe, hogy egész sereg dolog van, amit nem tenne meg - vágott közbe. - Ha nincs kifogása ellene, maradjunk egyelőre annál, hogy miért akart velem négyszemközt beszélni.
- A házasság miatt.
- Micsoda házasság miatt?
- A fia házassága miatt.
- A fiam nem házasember.
- Tudom. De rövidesen az lesz. Ma délelőtt 11-kor lesz az esküvője itt a sarkon túl a Kistemplomban. Mrs. Hignett elképedve bámult látogatójára.
- Elment a maga esze?
- Távolról sem. Sőt, be kell vallanom, hogy a dolog nekem is szívügyem - ismerte be Bream Mortimer. - Bár az ördög vinne el az egész históriát! Tudja - tette hozzá bizalmaskodva -, én is szerelmes vagyok a lányba.
- Ki az a lány?
- Már évek óta. A némán szenvedő szerelmesek közé tartozom, akik folyton az imádott lény körül csellengnek, de csak a szemükkel mernek vallomást tenni...
- Ki az a lány, aki behálózta az én együgyű fiamat? -toppantott a béketűrés határán Mrs. Hignett.
- Mindig olyan ember voltam, aki...
- Nézze, Mr. Mortimer! Hajlandó vagyok vita nélkül elismerni a meglevő tulajdonságait is, sőt, nem is érdekelnek. Maga beállít hozzám ezzel a lehetetlen történettel...
- Miért volna lehetetlen? Az utolsó szóig színigazat mondtam. Az inasomtól hallottam, aki az imádottjától hallotta, aki szobalány...
- Lesz szíves végre megmondani, hogy ki az a nő-személy, aki az én tapasztalatlan fiam nyakába akarja varrni magát?
- Miért volna tapasztalatlan? - vágott közbe a fiatal Mortimer. - Véleményem szerint nagyon is helyén van a szeme. Ügyesen kihalászta az aranyhalacskát. Csoda remek lány! Gyerekkorunk óta ismerjük egymást, és már évek óta szerelmes vagyok belé. Legalább tíz éve. Maga bizonyára tudja, hogy van az ilyesmivel az ember. Valahogy hiányzik az alkalom, hogy szóvá tegyük a dolgot. Három évvel ezelőtt, egy nyári estén pompás alkalom kínálkozott a vallomásra, de rettentően szorított a cipőm, és így elpuskáztam ezt is. Nem tartozom a jómódú fickók közé, akik értenek a lányok nyelvén. Nem vagyok olyan...
- Talán halasszuk ezt a lélekelemzési önvallomást egy kedvezőbb alkalomra - förmedt rá Mrs. Hignett. - E-gyelőre nagyon lekötelezne, ha végre kinyögné a lány nevét, akit a fiam feleségül akar venni.
- Hát még nem mondtam meg? - Kérdezte csodálkozva a fiatal Mortimer. - Érdekes! Tényleg nem mondtam meg! Furcsa, hogy az ember sokszor nem csinál meg valamit, amiről azt hiszi, hogy már megcsinálta. Én azok közé a...
- Mi a lány neve?
- ...a férfiak közé...
- Mi a lány neve?!
- Bennett.
- Bennett? Wilhelmina Bennett? Rufus Bennett leánya? Az a vörös hajú lány, akivel a maguk ebédjén találkoztam?
- Úgy van. Nahát, hogy kitalálta! Jó volna megakadályozni a dolgot.
- Ez a feltett szándékom.
- Remek!
- Minden ellene szól a házasságnak! - jelentette ki ünnepélyesen Mrs. Hignett. - Bennett kisasszony és a fiam más lelki síkon lebegnek.
- Úgy van. Én is mindig ezt mondtam.
- Lelki kisugárzásuk dicsfénye más és más színű.
- Úgy, ahogy mondja! - vélte Bream Mortimer is. -Legalább százszor gondoltam erre. Sőt, naponta többször is. Mellesleg a hajuk színe is különbözik, szóval dióhéjban, nem egymásnak valók, és az fontos.
- Mindenesetre nagyon hálás vagyok, amiért mindezt a tudomásomra hozta. Legyen nyugodt, tüstént megteszem a kellő lépéseket.
- Csak rajta, vén csata... - lelkesedett Bream Mortimer. - De hogyan akarja megakadályozni a házasságot? Attól tartok, hogy kissé elkéstünk. Bennett kisasszony 11-kor várja a vőlegényét a templomban.
- Eustace nem lesz ott.
- Gondolja, hogy meg tudja csinálni?
- Eustace nem lesz ott! - ismételte Mrs. Hignett ellentmondást nem tűrő hangon.
Bream Mortimer leszökkent a székről.
- Nagy kő esett le a szívemről...
- ...ami bizonyára nincsen szokva súlyos terhekhez -fejezte be enyhe gúnnyal Mrs. Hignett.
- Hát akkor én megyek. Ma még nem reggeliztem. Annyira bánkódtam, hogy nem volt étvágyam. Most, hogy megkönnyebbültem, úgy érzem, meg tudnék birkózni öt tojásrántottával és néhány szelet sült sonkával. Drága Mrs. Hignett, érzem, hogy biztosan számíthatok magára.
- Számíthat!
- Akkor Isten vele!
- Isten vele.
- Tényleg Isten vele. Szombaton utazom Angliába az Atlanticon.
- Ne mondja! Akkor a fiam útitársa lesz.
Bream Mortimert szemmel láthatólag kellemetlenül érintette ez az örömhír.
- Ugye, nem mondja meg neki, hogy én tettem a fülébe a motoszt?
- Tessék?
- Izé... nem kottyantja el, hogy én lőttem le a dolgot?
- Nem értem.
- Szóval nem mondja meg neki, hogy én köptem el a tervet...
- Aha! Jól van. Nem teszek neki említést lovagias szolgálatáról.
- Lovagias? - jegyezte meg Bream Mortimer kissé bizonytalan hangon. - Talán nem merném éppen lovagiasnak nevezni. Igaz ugyan, hogy háborúban és szerelemben minden eszköz megengedett, de azért örülök, hogy titokban tartja a szerepemet. Kissé ferde helyzetbe kerülnék, ha véletlenül összetalálkoznánk az Atlantic fedélzetén.
- Nem tartom valószínűnek, hogy találkozni fognak a hajón. Eustace-nek igen gyenge a gyomra, és valószínűleg egész úton ki se fogja dugni az orrát fülkéjéből.
- Annál jobb! Nem szeretem a kellemetlen helyzeteket. Hát akkor Isten vele Mrs. Hignett!
- Szerencsés utat. Ha Angliába érkezik, adja át üdvözletemet az édesapjának, feltéve, hogy még nem felejtett el.
- Dehogy is felejtette el! - mondta őszinte meggyőződéssel Bream Mortimer. Emberileg lehetetlennek látszott, hogy bárki elfelejthetné Mrs. Hignettet, aki valami világszerte ismert rágógumira emlékeztette az embert. - Okvetlenül átadom az üdvözletét.
Mrs. Hignett a gyors és határozott tettek embere volt. Mialatt vendégével beszélt, tervek fogamzottak meg agyában, amelyeket haladéktalanul végre akart hajlani. Még be sem zárult az ajtó az ifjú Mortimer mögött, amikor már nem kevesebb, mint hét terve volt készen, éspedig egyik jobb a másiknál. Egy szempillantás műve volt, hogy kiválassza a legjobbat és egyben legegyszerűbbet. Lábujjhegyen Eustace szobájának ajtajához ment, és behallgatózott a kulcslyukon. Ütemes horkolást hallott, mire óvatosan kinyitotta az ajtót, és nesztelenül besurrant a szobába.

II. fejezet

EGY JÓL ÖLTÖZÖTT FIATALEMBER MINT ÉLETMENTŐ

A Fehér Csillag hajótársaság pompás óceánjárója, az Atlantic, leeresztett hajóhíddal, befutott kazánnal, útra készen Southampton felé állott a rakpart mellett. Az indulás perce közeledett, és a hajó fedélzete élénk tevékenység színhelye volt. Karvastagságú kötelekkel matrózok szaladgáltak összevissza. Fiatal tisztek cikáztak ide-oda. Fehérkabátos hajópincérek vaskos bőröndökkel birkóztak. Bár a kapitánynak híre-hamva sem volt, biztosra vehetjük hogy ő is valami bonyolult tengerészeti kérdéssel foglalkozott, és ő sem lopta a napot. Férfiak, nők, ládák, takarók, kutyák, virág- és gyümölcskosarak szakadatlan árja hömpölygött végig a fedélzeten.
A rakparton a szokásos búcsúzkodó sereg gyülekezett egybe. Sok utas szerepel a jegyzéken, sok utas, akiket papák, mamák, nővérek, unokatestvérek és nagynénik kísértek a hajóhoz. Az Atlantic orrában zsebkendőjét lobogtatva éltes ír hölgy állott, akit a Riving-ton utcából pont 37 szomszédja búcsúztatott, nem beszélve arról a két második osztályon utazó úrról, akiket egy hatalmas nemzet udvariasságának koronájaként két polgári ruhás detektív kísért a hajóra, és az elindulás pillanatáig féltékeny gonddal vigyázott rájuk. A vámépületek hombárjai szinte roskadoztak a rokonok és barátok színes tömegétől, és Sam Marlowe, aki éppen ekkor sodródott a hajóhídra, csak úgy tudott utat törni magának, hogy latba vetette izmainak minden erejét, amellyel részben a természet áldotta meg, részben pedig huszonöt évi állandó testgyakorlás fejlesztette ki.
Bár erős ellenállást kellett leküzdenie, amelynek során hol az öklével dolgozta meg egy hímnemű akadály véknyát, hol valami kövérded asszonyságot szorított háttérbe, rövid tíz perc alatt sikerült megközelítenie a célt, amikor éles fájdalom nyilallik át a jobb karján. Érzésteli „Au!” kiáltással fordult hátra.
Az volt az érzése, hogy megharapták, és ez zavarba ejtette. A New York-i polgár taszigál, csörtet és általában goromba, viszont ritkán harap.
Amint sarkon fordult, egy rendkívül csinos leányt látott maga előtt.
A lánynak bronzvörös haja volt, elefántcsontfehér arcbőrrel, amint az a vörös hajhoz illik. Szemének színét a kalapkarima árnyékában nem lehetett kivenni, de Sam zöldnek látta vagy kéknek, esetleg szürkének. Nem mintha ez sokat számított volna, mert Sam e tekintetben nem volt túl igényes. Amíg a rásugárzó szempár nagy és ragyogó volt, a szem színéből nem csinált kérdést. A bizonytalan színű szempár tulajdonosának édes pici orra volt, a hegyén egy aranyos szeplőcskével. A szája - mivel ez igen fontos - szép ívű és természetesen piros volt, alatta lágy vonalú, kerek állal. Olyan magas volt, amilyennek lennie kellett. Termete karcsú, lábai formásak, és ruhájáról száz férfi közül száz úgy nyilatkozott volna, hogy csoda rendes.
A természet irtózik az ürességtől, amint azt Torricelli bölcsen megállapította. Samuel Marlowe érzelmes fiatalember volt, akinek szíve már több mint másfél hónapja üresen állott, küszöbén az „Isten hozott!” üdvözléssel. Ez a lány rohammal vette be szíve várát, az összes kamrákkal és pitvarokkal együtt. Tény, hogy nem ez volt a legszebb nő, akivel életében találkozott. Ez volt a harmadik legszebb. Sam szívügyi kérdésekben pontos naplót vezetett, amelyben minden eddigi lányismerősét gondosan beiktatta a megfelelő helyre. Mégis, ebben a lányban volt valami úgynevezett „légies finomság”, valami „hogyismondjamcsak”, amivel eddig nem találkozott.
Görcsösen nyelt egyet, és jól fejlett mellkasa érzelmesen hullámzott a láthatatlan csíkozású sötétkék flanelkabát alatt. Szerelmes vagyok! - állapított meg magában. Még hozzá - komolyan és első látásra, ami csak érdekesebbé teszi a dolgot.
Ha valaki megkérdezte volna tőle, hogy nem túlozza-e a dolog jelentőségét, Sam kétségtelenül kétségbe vonta volna, hogy az emberiség történelme folyamán hasonló eset mással is előfordult. Ó, ha keblére ölelhetné ezt a csodalényt!
Ezzel szemben zavaró körülményként hatott, hogy a lány karon harapta. Ez ugyan nem házassági akadály, de kezdetnek nem túlságosan biztató. - Jaj, igazán sajnálom! - mondta a vörös hajú tündér bűnbánó és magától értetődőleg csilingelő hangon.
Nos, amennyiben megbánta elhamarkodott tettét..., elvégre egy tűzről pattant lány pillanatnyi felhevülésében megharaphatja egy ismeretlen fiatalember karját, és még mindig édes, nőies teremtés lehet...
- Pinkipudlit kissé idegessé teszi a tömeg - mentegetőzött a lány.
Sam kedvére törhette volna a fejét a talányos magyarázaton, ha a lány karján levő takarógöngyölegből nem hallatszik ki egy éles vakkantás. A halk, de erélyes csahintás majdnem teljesen elveszett a pokoli hangzavarban, amelyet mamik csaptak, lelkűkre kötve a papiknak, hogy okvetlenül írjanak, Billek üvöltöztek Dickeknek, hogy feltétlenül keressék fel Párizsban az öreg Joe-t, és adják át üdvözleteiket, nem beszélve közben a gyümölcsárusok, cukorkaárusok, újságárusok, zászlóárusok és sürgönykihordók siketítő lármájáról.
- Remélem, nem harapta meg nagyon? Maga a harmadik, akit ma megharapott a drágám - mondta a lány szinte büszkén, és szerető csókot nyomott az apró fenevad nedvesen fénylő orra hegyére. - Természetesen leszámítva a szállodapincéreket - tette hozzá csábos mosollyal.
Tovább nem folytathatta, mert az emberáradat elsöpörte Sam mellől, aki aztán törhette a fejét, hogy mit felelhetett volna. Persze valami sziporkázó szellemességet, valami egészen rendkívüli bókkal egybekötve. Az ilyen alkalmat ki kellett volna aknáznia, hogy az első benyomás minél kedvezőbb legyen.
Ezzel szemben a férfiatlan „Au!” kiáltáson felül egyetlen árva szót sem tudott kinyögni, csak a szemét düllesztette. Gyenge dolog! Talán soha többé nem látja a lányt. Valahogy nem úgy nézett ki, mint aki hajó-útra készül. Bizonyára csak valamelyik barátnőjétől akart a fedélzeten elbúcsúzni. Vajon hogyan gondol majd vissza rá? - tűnődött Sam. Biztos a „Borjú az újkapu előtt” című csendéletre fogja emlékeztetni - állapította meg elkeseredetten.

1.

Sam végre feltolakodott a hajóra, felmutatta jegyét, és azután utat tört magának az utasok és barátaik, a hajópincérek, matrózok és tisztjeik tömegén, akik úgy hemzsegtek a fedélzeten, mint svábbogarak éjfélkor a pékműhelyben. Végiglökdösődött a gumi- és déligyümölcsillattól terhes sétafolyosón, majd az étterem mellett betért a fülkéjéhez vezető keskeny sikátorba.
Érdekesek ezek a fülkék az óceánjárókon. Az utas bevetődik a hajótársaság tágas irodájába, ahol egy jól fésült, vasalt nadrágos tisztviselő kiteríti előtte a hajó tervrajzát, és piros ceruzával kijelöli a megfelelő kabint. Ez a kabin a tervrajzon olyan tágasnak látszik, mint valami kisebbfajta táncterem. A poggyász is nagyszerűen el fog férni - gondolja az utas -, sőt, még egy barátságos táncösszejövetelre is marad hely. Zsebrevágja a jegyét, és bizonyos sajnálkozással gondol vissza a jó öreg Kolumbusra. Aztán jön a kiábrándulás kora. Amikor hajóra száll, kiderül, hogy a csábos fülke legfeljebb egy szűkre méretezett ruhaszekrény nagyságát üti meg, amelyben, mondjuk, nehéz volna egy macskát az asztal körül kergetni. Aztán az utazás második napján a fülke újra kitágul, jórészt azért, mert előreláthatólag nem lesz szükség macska-hajkurászásra, s így lassanként az ember egész kényelmesnek találja odúját.
Sam óvatosan végigfurakodott a szűk sikátoron, a-melyet az utazási iroda térképe nagyképűen folyosónak nevezett, és benyitott a fülkébe. Ekkor következett be nála a fent vázolt lehangoltsági időszak. Most már bánta, hogy Eustace kedvéért olyan hevesen ragaszkodott a közös hálófülkéhez. Nyilván szűkösen lesznek, állapította meg, amint körülnézett a kabinban, amelyben minden talpalatnyi helyet Eustace bőröndjei foglaltak el. Sebaj - gondolta nagylelkűen. - Eustace rendes fickó, és bizonyára mulatságos útitárs lesz. Miután a vörös hajú lányt elvesztette szem elől, úgy érezte, hogy szüksége lesz egy mulattató cimborára.
Éppen a kabin befogadóképességét bírálgatta, amikor léptek hangzottak fel a folyosón, és a kabin ajtaja kinyílt.
- Halló, vén gebe! - üdvözölte unokabátyját Sam. Eustace Hignett mogorván bólintott, és mély sóhajtással leroskadt az egyik útibőröndre. Eustace szűk vállú, törékeny fiatalember volt, sápadt és értelmes arccal. Sötét haja mélyen a homlokába hullott. Úgy nézett ki, mint aki szabad óráiban szabad verseket ír, és ez így is volt.
- Halló - mondta tompa hangon.
Sam elképedve bámult rá. Igaz, hogy már jó régen nem találkozott unokabátyjával, de a közös oxfordi emlékek alapján vidámabb útitársra számított. A vörös hajú jelenség után Sam feledésre vágyott, és ezért erősen számított Eustace kedélyes egyéniségére. Ezzel szemben ez a csomagokra és egyben magába roskadt ifjú legfeljebb valami száműzött oroszokból álló irodalmi est búra termett vendégei közé illett.
- Mi ütött beléd? - kérdezte résztvevőén.
- Belém? - Eustace Hignett kinin-keserűen felkacagott. - Semmi!... Semmi különös!... Legfeljebb összetört a szívem!
Közben rosszallólag méregette a mosdó felett lógó vizespalackot, amelyet az előzékeny hajótársaság fogmosási célokra akasztott oda.
- Darabokra tört! - fűzte hozzá. - Apró darabokra. Ha érdekel az eset, elmondhatom.
- Halljuk.
- Rövid az egész.
- Annál jobb!
- Alig érkeztem Amerikába, a sors összehozott egy leánnyal...
- Ha már erről van szó - szólt közbe Sam lelkesen -, éppen az imént találkoztam egy lánnyal. Első pillantásra fülig beleszerettem. A dolog úgy történt, hogy éppen a fedélzetre igyekeztem, amikor...
- Most ki mondja el a történetet, te vagy én? - érdeklődött hűvösen Eustace.
-Ó, bocsánat! Folytasd!
Eustace Hignett bánatosan meredt az ajtón függő felírásra, amely arról értesítette őket, hogy a fülkéjük hajópincérét J. B. Midgeley-nek hívják.
- Rendkívüli szépség volt... - folytatta aztán sötét hangon.
- Ez is! - vágott közbe Sam. - Becsületszavamra mondom, hogy világéletemben nem láttam ilyen csodás...
- Ha parancsolod, szívesen elhalasztom az esetet máskorra... - jegyezte meg jegesen Eustace.
- Ó, bocsánat! Folytasd!
- Szóval kimondott szépség volt...
- Hogy hívták?
- Wilhelmina Bennett... Szóval bámulatosán szép volt, és ugyanakkor rendkívül művelt és finom lelkű. Felolvastam neki a verseimet, és el volt tőlük ragadtatva. Elbűvölten hallgatta az énekemet. Minden szavamon csüngött. Bámulta a...
- Értem. Szóval teljesen behálóztad. Halljuk a mesét!
- Ha azt hiszed, hogy te jobban el tudnád mondani, talán folytasd te! - jegyezte meg epésen Eustace.
- Nem erről vari szó, de az átkelés mindössze nyolc napig tart. Folytasd!
- Hol is hagytam abba?
- Arról meséltél, hogy milyen fenegyerek vagy. Mi történt aztán? Biztosan megkérted a kezét, és kiderült, hogy mással van eljegyezve - találgatta Sam.
- Buzogányt! Megkértem a kezét, és ő igent mondott. Abban állapodtunk meg, hogy titokban egybekelünk. Wilhelmina akarta így, mert félt, hogy az apja megakadályozná a boldogságát, és én is tartottam a mamától. Szóval titokban akartunk megesküdni. Most már nászúton volnánk - mondta elmélázva Eustace. - A mézesheteinket tölthetnénk! - fájdította a szívét kegyetlenül. - Ah!... Minden a legteljesebb rendben volt. Megvolt az engedély, a pap is megkapta a járandóságát, és egy új nyakkendőt is vettem az esküvőre.
- Közben pedig a lány másba szeretett bele...
- Ördögöt! És egyébként is kérlek, ne akard helyettem elmondani a dolgot. Talán én mégiscsak jobban tudom. Tehát az történt, hogy anyám, magam sem tudom hogyan, de megneszelte a dolgot. Ezzel aztán az egész be volt fejezve. Megakadályozta az esküvőt.
Sam fel volt háborodva. Amúgy sem rajongott Adeline nénjéért, és Eustace gyáva szolgalelkűségét vérlázítónak találta.
- Megakadályozta?! Biztosan azt mondta: „Nem szabad, Eustace!”, és erre te „Igenis, mama!” kiáltással rohantál a paphoz, és visszacsináltad az esküvőt.
- Nem így volt. Anya egyetlen szóval sem említette az esküvőt. Lehet, bár nem valószínű, hogy nem is tudott róla.
- Hát akkor hogyan akadályozhatta meg?
- Elvitte a nadrágjaimat!
- Elvitte a nadrágjaidat?! 
Eustace panaszosan felelte:
- El! Valamennyit! Még a térdnadrágomat is! Jóval előbb kelt, mint én, és mialatt az igazak álmát aludtam, bejött a szobámba, és az utolsó szálig elvitte őket. Amikor felébredtem és öltözni akartam, sehol egyetlen nyomorult nadrágot sem találtam. Felforgattam a bőröndjeimét, azokban sem volt. Végül bementem hozzá az ebédlőbe, ahol éppen leveleket írt, és megkérdeztem, hogy hová lettek a nadrágjaim. Azt mondta, hogy valamennyit elvitte a tisztítóba, hogy vasalják ki, mert nagyon gyűröttek voltak. Azt gondolta, hogy úgyis későn kelek fel, amiben igaza is volt, és így délelőtt nem lesz szükségem rájuk. Két órára megsüthetem őket! - gondoltam. Tizenegyre a templomban kellett volna lennem! Azt hazudtam neki, hogy tizenegykor fontos találkozóm van egy ismerősömmel.
Erre tudni akarta, hogy miről van szó. Valamit kitaláltam kínomban, de nagyon gyengén hangzott. Azt tanácsolta, hogy hívjam fel telefonon az ismerősömet, és halasszam el a találkozást. Úgy is tettem. Találomra felütöttem a telefonkönyvet, és felhívtam az első Brownt, akit találtam. Képzelheted! Felhívtam egy vadidegen férfit, és megmondtam neki, hogy nem mehetek el a találkára, mert nincs nadrágom. Brown úr azt tanácsolta, hogy hívjam fel a bolondokházát, hogy küldjenek számomra egy kényszerzubbonyt! - és ezzel lecsapta a kagylót. Anya egész idő alatt hiúzszemmel figyelt. Tudtam, hogy tud valamit, és azt is tudja, hogy én is tudom, hogy ő tudja. Rémes volt!
- És a lány?
- Felbontotta az eljegyzést. Amint később megtudtam, tizenegytől fél kettőig várakozott rám a templomban, és aztán kezdett türelmetlenkedni. Amikor aznap délután meglátogattam, nem fogadott. Estére levelet kaptam tőle, amelyben azt írja, hogy minden úgy van jól, ahogy történt, és ő újra átgondolta a dolgot, és arra a meggyőződésre jutott, hogy tévedést követett el. Olyasvalamit is írt, hogy számára nem vagyok elég dinamikus. Az ő eszményképe Lancelot, meg Lohengrin és Sir Galahad. Azzal fejezte be, hogy felejtsem el az egészet.
- Legalább elmondtad neki a nadrágügyet?
- Igen. Másnap délelőtt meglestem a házuk előtt, és elmondtam mindent. Ezzel még csak rontottam a dolgon. Azt felelte, hogy mindent meg tudna bocsátani egy férfinak, csak azt nem, ha nevetségessé teszi magát.
- Örülj, hogy kimásztál a dologból - mondta Sam szakértő hangon. - Gyenge kis nőcske lehetett.
- Most már én is tudom. Mindez azonban nem változtat a tényen, hogy tönkretette a boldogságomat. Nőgyűlölő lettem. Éppen ez a borzalmas, mert valamennyi versem az asszonyokat dicsőíti, és most újra elölről kezdhetem az egészet. Lehullott a szememről a hályog, és tisztultabb szemszögből látom azt a pokol-fajzatot, amelynek neve: Asszony! Ó, nők! Asszonyi állatok! Ha arra gondolok, hogy bánt velem az anyám és Wilhelmina, csak azt csodálom, hogy még nem hoztak törvényt ellenük. Mert nézzük csak! Van-e olyan gonosztett a történelemben, amelyet ne asszony követett volna el? Ki árulta el a Capitóliumot...
- Washingtonban? - kérdezte Sam érdeklődéssel. Nemrég járt Washingtonban, de sehol sem hallotta, hogy az elnöki palotát elárulták volna. Még a lapokban sem olvasott róla. Igaz ugyan, hogy csak a sportrovatot szokta elolvasni.
- Rómában, te hülye! Az ősi Rómában!
- Olyan régen?
- Strindberget idéztem. Bárcsak úgy tudnék írni, mint ő! Strindberg alaposan ismerte a nőket. Tehát „Ki árulta el a Capitóliumot?” Egy nő. „Ki okozta Marcus Antonius vesztét?” Egy nő. „Ki idézte elő a tízéves háborút, amelynek végén elhamvadt a büszke Trója?” Egy nő! Ó, nők, pusztító, kárhozott, csalárd teremtések!
- Hm! Lehet, hogy van valami igazság a dologban. Már ami egyik-másik nőt illet. De az a lány, akivel az imént találkoztam.
- Ne tovább! - kiáltotta Eustace. - Ha tudsz valami kiábrándítót, valami elkeserítőt a nőkről, csupa fül vagyok, de ha csupán valamelyik mihaszna fehérszemély csalóka bájairól akarsz szabadelőadást tartani, aki elcsavarta a fejedet, akkor menj, és mondd el a kapitánynak, vagy a hajó macskájának, esetleg csöngesd be J. B. Midgeley-t, és őt boldogítsd. Mit várhatok ezek után az élettől? Soha többé nem fogok szeretni! Vagy a munkának éljek? Nincs munkám! Azt hiszem, ivásnak adom magamat.
- Erről jut eszembe, hogy mihelyt három mérföld-nyíre leszünk a parttól, kinyitják a bárt. Mit szólnál egy-két pohár búfelejtőhöz?
Eustace komoran rázta a fejét.
- Szó sem lehet róla! - mondta bánatosan. - Sajnos, ismerem magamat. Mihelyt a hajó elindul, ágyba fekszem, és az egész utazás alatt fel sem kelek. Legjobb lesz, ha már most ágyba bújok. Nem is tartóztatlak, ha a fedélzetre akarsz menni.
- Szép kis útitársat kaptam! - mondta Sam. - Azt hittem, hogy te leszel a derűs napsugár az átkelés alatt. Úgy látszik, tévedtem.
- Napsugár? - morogta Eustace, miközben az egyik bőröndből eperszínű hálóruhát halászott elő. - Talán vulkánt akartál mondani?
Sam magára hagyta hervadt unokabátyját, és a sétafedélzetre igyekezett, abban a reményben, hogy talán sikerül még megtalálni a vörös hajú lányt. Mialatt Eustace szomorú történetét hallgatta, a hajótisztek erélyesen szétválasztották a nyájat. Az utasok a fedélzeten maradtak, a barátokat pedig a partra tessékelték. A padló finom remegőséből megállapíthatta, hogy a hajó már elindult. Sam végigszaladt a fedélzeten, és a korlát mellett tolongó utasok felé tartott. A következő percek eldöntik, hogy a hajón van-e a lány, vagy sem. A tömegtől csak nehezen tudott előrehaladni. Izgatottan vette szemügyre az utasokat, amikor a part felé néző korlát irányából ijedt sikoltást, majd zavaros kiáltozást hallott. A korlát csak úgy feketéllett az emberektől. Mindenki a vízbe bámult.
Sam Marlowe születése óta kíváncsi természetű volt. Ha valami izgalmas látványra nyílt kilátás, Sam az első sorban nyújtogatta a nyakát Ha egy ló elcsúszott a síkos kövezeten, Sam türelmesen kivárta, amíg minden rendbejött. Ha valamelyik kirakatban az a felírás lógott: IDENÉZZ!, képes volt percekig elbámészkodni. Most is, a korláthoz furakodni és egy útisapkás kövér urat félretaszítani a korlát mellől, egy pillanat műve volt. Így pompás kilátóhelyre tett szert, de még ezzel sem érte be, hanem felkapaszkodott a széles korlátra, és azon állva élvezte a ritka látványt.
Egy férfi volt a vízben, akinek csak a felsőteste látszott ki a hullámok közül. Kék kötöttkabát volt rajta. A fején köcsögkalap, amelyet időnként a fejére nyomott, nehogy a víz levigye. Kissé furcsa látvány volt.
Sam érdeklődéssel figyelte az evickélést, amikor hirtelen megpillantotta a vöröshajú lányt. Alig pár lépésnyi távolságban állott a korláton kihajolva, és tágra nyitott szemmel, kissé nyitott szájjal bámult a vízbe. Sam gyönyörittasan nézte, miközben az a gondolat villant át agyán, hogy milyen pompás alakalom kínálkozna most arra, hogy a lány bámulatát elnyerje. Vajon mit gondolna arról, aki a saját élete kockáztatásával a hullámok közé vetné magát, hogy a köcsögkalapos fuldoklót kimentse? Kétségkívül akadna itt néhány férfi, aki játszva megtehetné - gondolta magában, miközben óvatosan hátrább lépett, ahol nagyobb biztonságban érezte magát.
Ekkor történt, hogy az erőszakkal háttérbe szorított útisapkás kövér úr ellentámadásba ment át. Dühösen szuszogva előrelendült, és hegyes pocakjával nagyot taszított a mit sem sejtő Samen. A fiatalember pár pillanatra a szó szoros értelmében a levegőben lebegett, aztán nyílegyenesen zuhant a habok közé. Nagy csobbanással ért a vízbe, pont a kék kötöttkabátos férfi mellett, aki éppen azzal bajlódott, hogy újból leesni készülő keménykalapját gyors mozdulattal visszanyomja a fejébe.

2.

Mialatt Sam Marlowe lent tartózkodott a kabinban, és Eustace lelki hajótörésének bús történetét hallgatta, a fedélzeten érdekes események játszódtak le. Nem rendkívüli, de mindenesetre érdekes események, amelyekről utólagosan be kell számolnunk.
Ha egy történettel le akarjuk kötni az olvasó figyelmét, akkor a mesének állandóan előbbre kell haladnia. Sőt, ismerve a mai olvasó türelmét, száguldania kell. Úgy szökkenni szikláról-sziklára, mint a kőszáli zerge. Ha valamit gyűlölök, akkor az olyan elbeszélés, amelynek első fejezetében már-már megbarátkoztunk a főhőssel, és halványan érdeklődni kezdünk további sorsa iránt, amire a második fejezetben a mese visszatér a hős nagypapájának viselt dolgaira.
Ez esetben mégis kivételt kell tennem és vissza kell térnem arra az időpontra, amikor a vörös hajú leány kényelembe helyezte kabinjában harapós kínai pincsijét, és aztán visszament a fedélzetre. Mindez körülbelül akkor játszódott le, amikor Eustace Hignett elkezdte beszámolóját.
Szóval a lány a korláthoz sietett, és fürkészve kémlelte a parton ácsorgókat. Amikor behúzták a hajóhidat, ijedten felkiáltott, de aztán felderült az arca, és hevesen integetni kezdett a part felé, ahol egy kivörösödött arcú idősebb úr éppen a móló szélére ért, és szemmel látható izgatottsággal bámult fel a korlátnál hemzsegő utasokra.
A hajó, rák módjára hátrafelé haladva, lassan távolodott a kikötőparttól. A vörös képű úr ekkor megpillantotta a vörös hajú leányt, aki kézzel-lábbal integetett neki, mire ő visszaintegetett, aztán előrántotta zsebkendőjét, és lázas sietséggel egy köteg bankjegyet kötött belé, majd pár lépést hátrált, hogy kellő lendületre tegyen szert, és nekifutva teljes erejéből a fedélzet felé hajította a csomagot. A zsebkendő és értékes tartalma kecses ívben repült a hajó felé. Elég jó dobás volt, alig másfél méterrel bizonyult rövidebbnek a kelleténél. Tény az, hogy lelőtt madárként hullott a habokba, a zsebkendő mint a vízililiom kinyílott, és a következő pillanatban már egy csomó húsz, tíz, öt és egydolláros bankjegy libegett játékosan az apró hullámokon.
Amikor Oscar Swenson, a leggarasoskodóbb svéd, aki valaha is partra tette a lábát az Egyesült Államokban, hogy szerencsét próbáljon, a papírbankókat meglátta a víz színén, rögtön tudta, hogy elérkezett életének legnagyobb alkalma a megtollasodásra. Swenson úr kétes megélhetését azzal biztosította, hogy ócska ladikján ide-oda csavargott a kikötőben horgonyzó hajók között, és alkalmi vízifuvarokat csinált. Erre főként éjszaka nyílott alkalma, amikor valami csempészwhiskytől elázott tengeri medvét segített száraz lábbal a hajóra. Nappal viszont idejének java részét álmodozással töltötte. Aznap reggel is a csónakjában lustálkodott, és süttette a hasát a nappal. Később búcsúztatásként többször körülevezte az útra kész óceánjárót, és éppen újra leheveredni készült a csónak alján, amikor a vízből egy fuldokló húszdolláros segélyért esdeklő képe meredt rá.
Swenson, úr lágyszívű legény lévén képtelen volt megtagadni a segítséget. Elragadtatott kurjantással fejébe nyomta köcsögkalapját, és gyönyörű csukaugrással a húszdolláros segítségére sietett. Hamarosan prüszkölve bukkant a felszínre, és hozzálátott a bankóhalászathoz.
Teljesen elmerült a kellemes izgalommal járó szórakozásban, amikor hatalmas loccsanást hallott maga mellett. Egy pillanatra lemerült, és amikor újra felszínre került, nem kis bosszúsággal állapította meg, hogy egy kék flanelruhás fiatalember csatlakozott hozzá.
- Maga is svéd? - kiáltotta Swenson úr, mint aki jól ismeri honfitársait. Minden érzéke tiltakozott a beavatkozás ellen. Egész jól megvolt magában is, és úgy gondolta, hogy ura a helyzetnek. Számára Sam Marlowe a versenyt jelentette, és Mr. Swenson nem óhajtott versenytársakat a kincsvadászaton. A magányos utas ér célhoz a leggyorsabban! - gondolta Mr. Swenson.
Sam Marlowe bölcselkedésre hajló természetű volt. Esze ágában sem volt, hogy hanyatt-homlok fejest ugorjon ebbe a moslékszínű vízbe, amelynek sóspetróleum íze volt, nem említve a benne úszkáló döglött patkányokat, de ha már benne volt, legalább igyekezett méltónak bizonyulni szerepéhez.
Véletlenül különösképpen értett az úszáshoz, és valahol az otthoni kacatjai közt hevert egy cserépkupa, amelyet cserkész korában nyert egy „életmentési versenyen”. Pontosan tudta, hogy mi a teendője. Az áldozat háta mögé kell kerülni, átkulcsolni fél karral a nyakát, aztán háton úszva partra úszni.
Ezzel szemben Swenson úr emberi kétéltű volt, és álmodni se mert akkora szemtelenségről, hogy valaki őt próbálja a vízbefulladástól megmenteni. Annál nagyobb volt a megdöbbenése, amikor az égből pottyant versenytárs váratlanul nyakon ragadta, és irgalmatlanul elráncigálta egy tízdolláros közeléből, amelyet majdnem sikerült megkaparintania. Az orvtámadás aljassága szinte megnémította. De még ha el is mondta volna mindazt, ami a szívén feküdt, azt se hallotta volna senki a kikötőparton álldogáló tömeg fülsiketítő éljenzésétől. Hogy is ne, amikor a moziban ennél kevésbé izgalmas látnivalókért kemény pénzt kellett leszurkolni. Csak úgy zengett a taps, mialatt az Atlantic méltóságteljesen távozott a folyam közepe felé.
Az iskolai életmentő-versenyeknek az a legnagyobb hátrányuk, hogy figyelmen kívül hagyják a való életet, és a megmentendő személy rendszerint egy kitömött bábu, vagyis a világ legnyugodtabb és legegykedvűbb teremtése, amely sok tekintetben különbözik egy közel két méter magas és ráadásul indulatos svéd férfitól. Sőt, bízvást állíthatjuk, olyan nagy ez a különbség, hogy nehéz lett volna egyeden rokon vonást találni közöttük. Swenson úr acélos izmokkal és egy gumilabda rugalmasságával rendelkezett, és ezt az embert próbálta Sam elcibálni a pénztől, amelyet az már sajátjaként könyvelt el. Swenson úr, ahelyett, hogy annak rendje és módja szerint, aléltan és tehetetlenül engedte volna magát megmenteni, úgy viselkedett, mint aki gyilkosok közé került.
Swenson úr általában utálta az üzleti versengést, de ameddig az megmarad a tisztességes keretek között, hajlandó volt eltűrni. A látszat alapján teljesen félreértette Sam viselkedésének önzetlen rugóit. Csak azt látta, hogy ez a kellemetlen alak félrerántja a zsákmányától, nyilván azzal a sötét szándékkal, hogy maga vágja zsebre a bankót. Minden erkölcsi érzéke fellázadt a fiatalember határtalan romlottsága ellen. Összeszedte minden erejét, és felvette a harcot a jussáért. Hosszú, szőrös karját kinyújtotta a vízből, és nagyot ütött hátrafelé, amerre támadójának arcát sejtette.
Samet nem érte váratlanul a dolog. Olvasta a vízi életmentés zsebkönyvében, hogy a fuldokló gyakran a saját érdekei ellen küzd. Ilyenkor, bármily kíméletlenül hangzik is, kupán kell vágni a fickót. Úgy döntött, hogy kupán vágja Swenson urat. Samnek fogalma sem volt, hogy milyen kemény fába vágja az öklét Ha közelebbről ismerte volna Swenson urat, bizonyára azt is tudta volna, hogy neki van a kikötőben a legkeményebb kobakja, amely mellett egy kókuszdió halálra szégyellhette volna magát. Kocsmai eszmecserék során gyakran előfordult, hogy Swenson úr barátai sörös palackkal, széklábbal vagy ólomcsővel próbálták ki Swenson úr fejének keménységi fokát, de minden kísérletük kudarcot vallott, úgy, hogy szégyenükben lógó orral távoztak. Sam minderről semmit sem tudott, és csak úgy, puszta ököllel kísérletezett. Sikerült is jókorát ütnie a köcsögkalap tetejére.
Rosszabbat nem is tehetett volna. Swenson nagyra volt a kalapjával, és a kalap ellen elkövetett vérlázító támadás csak megerősítette legsötétebb sejtelmeiben. Most már nem volt más hátra, mint hogy drágán adja életét. Keservesen megfordult a vízben, aztán egyik mancsával nyakon ragadta támadóját, bal karjával átkarolta derekát, és lerántotta a víz alá.
Samet készületlenül érte az új fordulat. Mielőtt még ráeszmélhetett volna, hogy mi történt, már túl volt az első két korty tengervízen, és éppen a harmadikat készült lenyelni. Úgy érezte, hogy itt a vég, és ez kimondhatatlanul bosszantotta. A sors nevetségesen ostoba tréfája, hogy a fuldokló fojtsa vízbe az életmentőt. Miért kell pont neki elpusztulnia? Miért ne nyuvadhatna meg Eustace Hignett? A megtört szívű Eustace bizonyára megváltásnak tekintené a halált.
Egyelőre felfüggesztette a tűnődést, és megpróbált Swenson úr legkellemetlenebb végtagjaitól megszabadulni. Ekkor már biztosan tudta, hogy soha életében senkit nem utált annyira, mint Swenson urat - még Adeline néninél is jobban. Ez az alak valóságos emberi polip volt. Sam legalább hét ráfonódó lábat és ugyanannyi kart számolt meg magán. Úgy érezte, hogy élte virágjában egy egész szakasz svédnek kell áldozatul esnie. Végső elkeseredésében nagyot döfött ellenfele hasába. Valami engedett..., és megszabadult a polipcsápok halálos öleléséből. Még csak annyi időt szakított magának, hogy jókorát rúgjon Swenson úr képébe, aztán nyílként siklott a víz felszínére.
Alig vett egy mély lélegzetet, amikor valami kemény és éles tárgy nagyot koppant a fején. Aztán valami a kabátgallérjánál fogva megragadta és kihúzta a vízből. Kis idő múlva cethalhoz illő vízsugarakat lövellve ki magából, prüszkölve és lihegve mászott be a mellette himbálódzó csónakba.
Sam aránylag rövid, bár kellemetlen időt töltött el Swenson úr társaságában a víz alatt, de ennyi idő is elég volt ahhoz, hogy az Északi-folyó valamennyi vízi járműve odasiessen. Szkiffek, ladikok, bárkák és az ég tudná felsorolni, hogy mi minden hemzsegett a vízicsata színhelye körül. Természetesen a víz színén szerteszét úszkáló bankjegyek sem kerülték el a csónakosok figyelmét, akik valóságos regattákat rendeztek egy-egy húszdollárosért.
Elsőnek a „Doktor Watson” nevet viselő bárka ért oda, amelynek gazdája, nyilván Sherlock Holmes példáját követve, magával hozta kislányát is, hogy legyen, aki hőstetteit később megénekelje. Tulajdonképpen a lány húzta ki Samet a vízből, ugyanis a nőkben mindig van egy szikrányi érzelem, ami olyankor is felülkerekedik bennük, amikor a férfiak csak a helyzet rideg üzleti oldalait nézik. Most is a lány cibálta ki apja kezéből a csáklyát, hogy a feltétlenül jövedelmezőbb dollár-szigonyozás helyett egy jobb sorsra érdemes fiatalember kihalászására használja fel.
Az apa eleinte tiltakozott, de aztán kénytelen-kelletlen beletörődött a dologba, bár érezte, hogy túlságosan elkényeztette a lányát. Elég az hozzá, hogy Sam egyszerre csak a csónak fenekén találta magát, és minden igyekezetével azon volt, hogy ismét ura legyen érzékeinek. Mintegy ködfelhőn keresztül, pár méternyi távolságban megpillantotta Swenson urat, amint éppen helyreigazította keménykalapját, közben pedig diadalmas pillantást vetett legyőzött versenytársa felé, majd Arne Borgot megszégyenítő irammal egy ötdolláros után vetette magát, és sikerült is azt egy arra tartó csónak orra elől elcsípnie.
Sam lihegve felült a csónak alján. Végre abbahagyta a szökőkutasdi játékot. Lassan kezdte összeszedni magát. Öntudata hátterében időnként átvillant egy gondolat. Érezte, hogy valamit tennie kell. Mintha találkozója volna valakivel, amelyen okvetlenül ott kell lennie. De hol és kivel? Időközben pompás felfedezéseket tett a légzés gyönyörűségeinek terén. Olyan hosszú ideig volt a víz alatt, hogy szinte megfeledkezett a levegő ízéről.
- Hogy maga milyen vizes! - jegyezte meg egy hang. A csónakos lánya állt mellette, és szánakozó tekintettel nézett le rá. A családfőből csak a nadrágjának széles hátulja látszott, amint mélyen kihajolt a csónakból, és a kézihálóval folytatta a halászatot.
- Nahát, uram! Maga aztán vizes. De még mennyire! Soha életemben nem láttam, hogy valaki ilyen vizes legyen. Sok csuromvizes embert láttam már, de egyikük sem volt ilyen vizes. Igen, maga aztán tényleg vizes!
- Tényleg vizes vagyok? - hápogta bambán Sam.
- Igen, uram, vizes. Ez a helyes kifejezés. Vizes és semmi más! - erősködött a lány,
- Ez a víztől van - motyogta Sam, akinek még mindig kissé ködös volt az agya. Emellett folyton az elfelejtett találka izgatta. Hol és kivel? - A víztől vagyok vizes -tette hozzá kisvártatva.
- Meghiszem azt, hogy a víztől vizes! - helyeselt a lány, majd női kíváncsisággal megkérdezte. - Mi ütött magába?
- Hogy mi ütött belém? - visszhangozta Sam.
- Miért ugrott a vízbe? Apa aszonta, hogy úgy zuhant le, mint egy zsák krumpli.
Sam ijedten felkiáltott. Egyszerre az eszébe jutott minden.
- Hol a lány?
- Micsoda lány?
- Izé... hol a hajó?
- Hja, a hajó? Amikor utoljára láttam, éppen megfordult a folyó torkolatában.
- Csak nem ment el?
- Persze, hogy elment. Talán azt hitte, hogy megvárja? A bizony elment - a lány fürkészve nézett Samre.
- Szeretne rajta lenni? - kérdezte.
- Persze, hogy szeretnék!
- Hát akkor minek ugrott le róla?
- Csak úgy... véletlenül... valaki lelökött. - Sam vadul körülnézett. - Vissza kell jutnom a hajóra! Nem lehetne utolérni?
- Utolérni utol lehetne. Az öbölben a vámnál. Vagy félóráig ott marad.
- Nem vinnének el a vámhoz?
A lány kétkedő pillantást vetett a gömbölyű nadrágrészre.
- Hát, ami azt illeti, elvihetnénk... - felelte bizonytalanul. - Csakhogy a papa most pénzre halászik. Apa nehéz ember. Szörnyű dühbe gurulna, ha megzavarnám. Még el is páholna!
- Ötven dollárt adok, ha visszavisznek a hajóra.
- Magánál van a pénz? - kérdezte ravaszul a serdülő vízitündér. Bár rokonszenvesnek találta a fiatalembert, azért az apja lánya volt, és belőle sem hiányzott a józan üzleti érzék.
- Itt van - mondta Sam, előcibálva csöpögő pénztárcáját és megmutatva a pénzt.
- Papa! - kiáltotta ujjongva a lány.
A felhívás süket fülekre talált, mert a nadrágfenék nem mozdult.
- Papa! Gyere ide! Gyorsan!
A nadrág még csak meg sem rezdült. A lány a tettek embere volt, és úgy segített magán, ahogy tudott. Felkapta a keze ügyében heverő evezőt, és a lapáttal nagyot húzott apja pillanatnyilag látható részére. A nadrág fenyegetőleg megmozdult és felegyenesedett. Rezes orrú, körszakállas arc meredt rájuk dühösen.
- Papa! Ez a mandró ötven ficcset ad, ha utolérjük a hajót a vámnál! - mondotta egy szuszra a lány.
A haragos arc egyszerre felderült. A halászat eddig gyengén ütött ki. Mindössze négy szomorú egydollárost sikerült a vízből kihalásznia. Tüstént megfeledkezett apai tekintélyének súlyos megsértéséről, és ledobta a kézihálót.
- Ötven ficcset? - kérdezte tamáskodva.
- Igen, ötven csikót! - erősgette a lány. - Benne vagy?
- Angyal vagy! - felelte röviden az apa. - Fogd a lapátot, és ne locsogj annyit!
Negyedóra múlva a csónak a hajó oldala mellett volt. Az Atlantic hegyként tornyosult a ladik fölé. Sam átnyújtotta az ötven dollárt, aztán felkapaszkodott a fedélzetre vezető lépcsőn. Felérve búcsút intett megmentőinek, majd nedvesen lötyögő ruhájában elindult a kabinjába. Cuppogó léptekkel sietett végig a fedélzeten, amikor egy barátságos tekintető öregúr, aki ott szivarozott a korlát mellett, megszólította.
- Drága ura, maga aztán vizes! - mondta tágra nyílt szemmel.
Sam hűvösen végigmérte, és szó nélkül tovább ment. Gyorsan lecuppogott a kabinfolyosókhoz vezető lépcsőn.
- Mama, miért vizes a bácsi? - kíváncsiskodott egy négyéves szőke angyal a lépcső alján.
Sam dühösen továbbrohant.
- Jóságos Isten! Maga milyen vizes, uram! – kiáltotta egy pincér az étkező ajtajából.
- Juj, de vizes! - mondta a szobalány a folyosón.
Sam futva ért a fülkébe. Becsapta maga mögött az ajtót, és leroskadt a díványra. Az alsó ágyon fekvő Eustace bágyadtan felnézett, aztán közömbösen megjegyezte: - Ejha! Te aztán vizes vagy!

3.

Sam lehajigálta magáról a nedves ruhadarabokat, és tetőtől talpig átöltözött. Nem volt társalkodó kedvében, és Eustace Hignett szemmel látható érdeklődése is hidegen hagyta. Eustace már ott tartott, hogy minden világfájdalma ellenérc, kérdezősködni fog, amikor a padló gyengén hintázni kezdett, és a fülke faeresztékei megroppantak jelezve, hogy a hajó folytatta útját. Eustace tompán feljajdult, és borsózöldre vált arccal megfordult az ágyban. Sam nem sokat törődött vele, hanem gyorsan begombolta mellényét, és kisietett a kabinból.
Leszegett fejjel, összeráncolt homlokkal tartott a fedélzeten levő hajótudakozódó irodába, amikor egy hirtelen kiáltás megállásra késztette, és a mogorvaság úgy tűnt el arcáról, mintha szivaccsal törölték volna le. A lány állott előtte, az egyetlen, akivel a hajóhídon találkozott. A tündér mellett egy teljesen felesleges fiatalember lődörgött, aki papagájra emlékeztetett.
- Ó, milyen meglepő találkozás! Hogy van? - lelkendezett a lány.
- Köszönöm, most már pompásan! - lelkendezett vissza Sam.
- Nem lett nagyon vizes?
- Hát igen... kissé átnedvesedtem.
- Meghiszem azt! - szólt közbe a papagájforma fiatalember. - Amikor láttam, hogy leugrik a korlátról, rögtön azt mondtam magamban: Ez a fickó alaposan vizes lesz.
Szünet állott be.
- Ó! - kiáltotta a tündér. - Egészen megfeledkeztem, hogy még nem is ismerik egymást. Megengedik...?
- Marlowe, Sam Marlowe.
- Engedje meg, Marlowe úr, hogy bemutassam Bream Mortimer urat.
Sam rávicsorgott a fiatalemberre. A fiatalember visszavicsorgott Samre.
- Majdnem lemaradt - mondta Bream Mortimer.
- Igen, majdnem lemaradtam - ismerte be Sam.
- Nem tréfadolog lemaradni - fűzte tovább Mortimer úr.
- Bizony nem!
- Az ember kénytelen a következő hajóval jönni. Nagy időveszteség - fejezte be Mortimer úr a gondolatmenetet.
A tündér unottan hallgatta a szellemes eszmecserét, aztán felkiáltott.
- Ó, Bream!
- Halló?
- Legyen olyan drága, szaladjon le az étkezőbe, és nézzen utána, hogy rendben van-e a helyünk?
- Minden rendben van. A kiszolgáló pincér mondta.
- Tényleg? Azért csak menjen, és bizonyosodjék meg róla.
- Jól van, megyek.
Ezzel Bream Mortimer elszökdécselt, és a leány sugárzó tekintettel fordult Samhez.
- Ó, Marlowe úr! Igazán kár volt ilyen nagy áldozatot hoznia. Még most is borsódzik a hátam, ha eszembe jut az ugrása. Könnyen a tengerbe veszhetett volna! Soha életemben nem láttam még ilyet! Akár a régi lovagok, akik az oroszlánok közé ugrottak, hogy hölgyük kesztyűjét kihozzák!
- Tényleg? - mondta Sam kissé bizonytalanul. A hasonlat meghökkentette. Nevetséges túlzásnak találta, ami az oroszlánoknak sem lehetett kellemes.
- Sir Lancelothoz méltó cselekedet volt Nemes és lovagias dolog! - áradozott a tündér. - Hála Istennek, hogy nem történt semmi baj! Sosem bocsátottam volna meg magamnak.
- Hát, ami azt illeti, tényleg nem lett - motyogta Sam. Nem értette, minek köszönheti a lány elragadtatását.
- Csacsiság volt tőlem, hogy úgy megijedtem - folytatta a lány. - Egészen elfelejtkeztem arról, hogy Mortimer úr is a fedélzeten van. Tőle kaphatok elég pénzt az úton. A dolog úgy történt, hogy egész váratlanul kellett elutaznom. A nagy sietségben szinte elfeledkeztem, hogy nincs nálam semmi pénz. Apa egyik öreg hivatalnokát szalasztottam át a bankba, hogy vegyen fel pár száz dollárt, és lóhalálában hozza utánam a pénzt, de úgy látszik, valamelyik útkereszteződésnél feltartóztathatták, és így elkésett, mert már behúzták a hajóhidat, amikor a partra ért. Így aztán a zsebkendőjébe csavarva próbálta a fedélzetre dobni a pénzt, de a csomag a vízbe esett, így sem lett volna semmi baj a dologból. De azért sosem felejtem el magának, hogy milyen hősiesen utána ugrott.
Sam kezdte pedzeni a dolgot. Kihúzta a derekát, és gyorsan megigazította a nyakkendőjét.
- Ó, szóra sem érdemes! - mondta könnyedén, és igyekezett bátran és egyben szerényen mosolyogni.
- Maga a legderekabb férfi, akivel világ életemben találkoztam! - mondta csillogó szemmel a lány.
- Ó, ez túlzás!
- És milyen szerény! Sir Galahad is szerény volt. Azt hiszem, minden igazán bátor ember szerény!
- Csekélység az egész. Örülök, hogy szolgálatára lehettem. Csak azt sajnálom, hogy kevés eredménnyel.
- A gyors elhatározása volt a legcsodálatosabb. Micsoda bámulatos lélekjelenlét! Egyetlen másodpercig sem habozott. Úgy vetette magát a habokba, mintha valami ellenállhatatlan erőnek engedelmeskedett volna.
- Lehet... Nem is tudom... - dadogott Sam, visszagondolva az „ellenállhatatlan erőre”. - Van úgy, hogy az ember, hogy szinte önkéntelenül cselekszik. Szerintem ez természet dolga - magyarázta egyre jobban beleélve magát hálás szerepébe. - Én már csak ilyennek születtem.
- Igen, igen! Én is így gondoltam! Pedig Bream azt mondta, hogy...
- Minden a legnagyobb rendben van - szólt közbe a váratlanul felbukkanó Bream. - Két pincérrel is beszéltem. Mindketten azt mondták, hogy minden a legnagyobb rendben van. Tehát akkor biztos, hogy rendben is van.
- Pompás - Mondta a lány. - Ó, Bream!
- Tessék?
- Legyen olyan angyal, szaladjon le a kabinomba, és nézze meg, hogy szegény kis Pinkipudli jobban van-e?
- Hiszen előbb azt mondta, hogy már jobban érzi magát!
- Igazán? Nem baj, azért csak menjen. Biztosan fél egyedül, és halálra unja magát. Vidítsa fel kicsit.
- Vidítsam fel? - hápogott Bream. - Hogyan?
- Mit tudom én! Meséljen neki vicceket. De szaladjon!
- Jól van, megyek.
- Szaladjon, drága Bream!
És Bream Mortimer szaladt. Minden különösebb lelkesedés nélkül, de úgy szedte a lábát, mint valami középkori fullajtár.
- Bream azt mondta, hogy könnyen lemaradhatott volna - folytatta a lány.
Sam merészen közelebb lépett.
- Egész idő alatt ez a gondolat kínzott, hogy egy ilyen szépen induló barátság...
- De hiszen még el sem kezdődött! - mondta tágra nyílt szemmel a lány.
- Hát már elfelejtette? A hajóhídon találkoztunk... A lány szemében a felismerés tüze csillant fel.
- Ó, persze! Maga az a férfi, akit szegény kis Pinkipudli megharapott!
- Az a szerencsés férfi! A lány arca elborult.
- Drága kis Pinkim! Úgy szenved a hajó mozgásától. Ez szegénykének az első tengeri utazása.
- Sose felejtem el, hogy Pinkinek köszönhetem az ismeretségünket. Mit szólna egy kis sétához a fedélzeten?
- Köszönöm, de most nem érek rá. Be kell fejeznem a kicsomagolást. Talán ebéd után - tette hozzá sokat ígérő mosollyal. Sam érezte, hogy még egy ilyen mosoly, és képes lesz újra a tengerbe ugrani.
- Ott leszek. De most jut eszembe, hogy még nem is tudom a nevét?
- Ó, hát nem mulatságos!? - kiáltotta elragadó mosollyal a lány. - Az ember mindenre gondol, csak a saját nevére nem! Bennett a nevem.
- Bennett?
- Igen, Wilhelmina Bennett. De a barátaim csak Min-nie-nek hívnak - mondta lágyan a vörös hajú lány, és ezzel elszaladt.

III. fejezet

SAM EGYENGETI AZ UTAT

Sam szájtátva bámult a lány után, amint az végiglibegett a sétányon. Kissé szédült, amin nem is lehetett csodálkozni. Szellemi tornamutatványok után egész természetes egy kis szédülés, Sam pedig valóságos szellemi tótágast állott. Hogyisne, amikor minden előzetes figyelmeztetés nélkül, hirtelen arra kényszerült, hogy teljesen megváltoztassa a véleményét, amelyet egy személyről előzetesen alkotott. Eustace Hignett szívfacsaró történetének meghallgatása után Sam meglehetősen lesújtó véleményt táplált arról a Wilhelmina Bennettről, aki képes volt az eljegyzését az esküvő napján felbontani, pusztán azért, mert választottja aznap kissé szűken állott nadrág dolgában.
Csak egy lelkiismeretien amerikai démon képes ilyesmire! - gondolta magában Sam. Titokban arról ábrándozott, hogy milyen toronymagasságban áll az ő vörös hajú tündére Eustace szíve hölgye felett. Most pedig váratlanul kiderül, hogy a két lány egy és ugyanazon személy. Tehát igazán nem csoda, hogy kissé megszédült, amint kábán bámult a lány után.
Más férfi a megdöbbentő személyazonosság felfedezésében a gondviselés ujját látta volna, amely megmentette egy fájdalmas csalódástól. Samuel Marlowe-nak azonban eszébe sem jutott, hogy teljesen téves és igazságtalan képet alkotott Wilhelmina Bennettről. Érezte, hogy kizárólag Eustace volt a hibás az eljegyzés felbontásában. Ha ez a bűbájos teremtés látszólag megbántotta Eustace gyengéd érzelmeit, úgy erre minden oka meglehetett, és magaviselete végig példás és kifogástalan volt.
Végeredményben is... Szegény öreg Eustace egészen rendes fickó, de csak bizonyos korlátok között, mert ha alaposabban a mélyére nézünk a dolognak, akkor a napnál is világosabban kiderül, hogy Eustace-nak semmi néven nevezhető joga nem lehetett arra, hogy ezt a csodálatos teremtést egész életére maga mellé láncolja. Hogyan merészelhetett Eustace jogot formálni erre a lányra? Szinte nevetségesnek tűnt fel előtte Eustace méltatlankodása az eljegyzés felbontása miatt. Mintha ez a tündér pont arra várt volna, hogy az a mamlasz eljegyezze!
Eustace Hignett kétségkívül szívtelen és önző módon bánt vele. Szegény, tapasztalatlan teremtés! Sam teljesen helyesnek találta Wilhelmina eljárását. A lány még idejében észrevette, hogy tévedett, és volt annyi lelkiereje, hogy a tizenkettedik órában visszalépjen a minden bizonnyal szerencsétlennek ígérkező házasságtól. Sam szívből sajnálta szegény öreg Eustace-t, de egyszerűen elképzelhetetlennek tartotta, hogy Wilhelmina Bennett - a jó barátai Minnie-nek hívják - nem a legbecsületesebben járt volna el vele szemben. Az ilyen nők teszik tökéletessé a világot, mint Wilhelmina Bennett - bizalmas ismerőseinek Minnie -, és csak az ő kedvükért érdemes ebben a világban élni.
Szóval a barátai Minnie-nek szólítják! Tökéletesen igazuk van. Gyönyörű név, és pompásan illik a viselőjére. Mintha csak rászabták volna. Gyakorlásképpen néhányszor hangosan elmondta:
- Minnie... Minnie... Minnie! - határozottan remekül hangzott. - Minnie Bennett! - még szebben cseng. - Minnie Marlowe! - még ennél is jobb, állapította meg csettintve Sam, és lelki szemével látta is az újságban: „A jelenlevők közt ott volt a bájos és közszeretetnek örvendő Mrs. Minnie Marlowe is...”
Leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy valakivel beszélgethessen a lányról. Szinte magától értetődő dolognak látszott, hogy a választása Eustace Hignettre esett. Remélhetőleg Eustace még használható állapotban van - gondolta Sam. Miután a hajó mozgása alig volt érezhető, lehetségesnek tartotta, hogy kabin társa még nem esett a tengeri betegség áldozatául.
Sam úgy érezte, hogy kész még egyszer meghallgatni Eustace füstbe ment eljegyzésének bús történetét. Emellett volt még más oka is, hogy unokabátyja társaságát keresse. Elsősorban is az a tény, hogy Eustace egy ilyen felsőbbrendű lény vőlegénye lehetett, már magában véve valóságos dicsfényt szőtt Eustace homloka köré. A megtört szívű ifjú akaratán kívül is nagyot nőtt Sam szemében, és rövid életű hódításának titkait szerette volna belőle kiszedni.
Szinte áhítattal lépett be a kabinba, olyanféle érzéssel, mint amikor diákkorában először nézte meg a panoptikum tiltott látványosságait.
Csodálata tárgya a hátán hevert, és mereven bámulta a hálófülke mennyezetét. Azáltal, hogy teljesen mozdulatlanul feküdt, és kizárólag szárazföldi dolgokra összpontosította a gondolatait, Eustace-nak sikerült elérnie, hogy az imént még borsózöld arcszíne enyhe olajzöldre halványult. Mindamellett könnyelmű kijelentés lett volna azt állítani, hogy jól érezte magát. Bágyadt nemtörődömséggel fogadta Samet.
- Ülj le! - mondta. - Nem bírom nézni, amint ide-oda ingadozol. Felfordul tőle a gyomrom.
- Hiszen még ki sem értünk a nyílt tengerre. Csak nem vagy máris tengeribeteg?
- Egyelőre még nem, de ez nálam percek kérdése lehet. Talán, ha sikerül elvonnom a figyelmemet a hajóról az utóbbi tíz percben nagyszerű eredményt értem el azzal, hogy kitartóan a Szaharára gondoltam. Az aztán a nekem való hely! - kiáltotta halvány lelkesedéssel. - Igen, ott pompásan erezném magamat. Képzeld csak el, mérföldeken át mindenütt puszta homok, és sehol egyetlen csepp víz!
Sam leült az egyik bőrkarosszékbe.
- Tökéletesen igazad van - jegyezte meg. - Ez a fő. El kell vonni a figyelmedet arról, hogy hajón vagy. Beszélgessünk más dolgokról. Például miért ne beszélhetnénk a szerencsétlen kimenetelű szerelmi ügyedről? Ha jól emlékszem, valami Minnie Bennett játszotta benne a főszerepet.
- Wilhelmina Bennett! - javította ki Eustace. - Honnan az ördögből jutott eszedbe, hogy Minnie-nek hívják?
- Ó, csak úgy gondoltam, öregem. Miért ne? A Wil-helminát valószínűleg Minnie-nek becézik. Talán tényleg így hívtad?
- Én mindig Wilhelminának szólítottam. De nem akarok róla beszélni. A visszaemlékezés valóságos kínszenvedés számomra.
- Éppen erre van szükséged. Lelki szenvedésre. Ez az ellenizgalmi gyógymód. Csak azért is foglalkozz vele, és egy-kettőre elfelejted azt, hogy a tengeren vagy.
- Van valami a dologban - mondta töprenkedve Eustace. - Mindenesetre kedves tőled, hogy így törődsz velem. Jólesik ez a megértés.
- Drága öregem!... Szót sem érdemel... Ez csak magától értetődik.... Egyenként meséld el, hogy hol ismerkedtél meg vele?
- Egy vacsorán... - Eustace Hignett hirtelen letört. Jó emlékezete volt, és egyszerre eszébe jutott az a hal, amelyet a szóban forgó vacsorán szolgáltak fel. Kissé megviselt külsejű hal volt, amely bágyadtan úszkált a vastag fehér szószban. Eustace feljajdult, és arcszíne szemmel láthatólag rosszabbodott.
- És mi kapott meg rajta elsősorban? - sürgette Sam.
- Sejtem, hogy csodás a haja.
- Honnan tudod, hogy csodás haja volt?
- Drága cimborám! Ez csak természetes, hogy annak a lánynak, akibe te beleszeretsz, feltétlenül csodás haja van.
- Történetesen eltaláltad. Feltűnően szép haja volt. Tudod, vöröses színű...
- Amilyen az őszi lomboké, amikor rájuk süt a nap! -áradozott Sam önfeledten.
Eustace meghökkenve bámult rá.
- Nahát, ez már igazán furcsa! A hasonlat pontosan ráillik. A szeme sötétkék volt...
- Dehogy, inkább zöld! - javította ki Sam.
- Mondom, hogy kék!
- Egész biztos, hogy zöld! Van a zöldnek olyan árnyalata, amely néha kéknek látszik.
- Honnan veszed, hogy zöld színű volt a szeme? -kérdezte nekihevülve Eustace. - Én mondom el, hogy milyen volt, vagy te?
- Ne izgasd fel magad, édes öregem. Hát nem érted, hogy a leírásod alapján magam elé akarom képzelni, meg akarom jeleníteni ezt a lányt? Egy pillanatig sem vonom kétségbe, hogy te tudod a legjobban a részleteket, de megfigyelésem szerint a zöld szem nagyszerűen illik a vörös hajhoz. A zöldnek valamennyi árnyalata. A mező friss zöldje, a csiszolatlan smaragd tompa zöldje, sőt az a sárgászöld is, amelyen most a te arcszíned...
- Hagyd békén az arcszínemet! Már éppen kezdtem megfeledkezni a tengerről, és te most újra eszembe juttatod.
- Igazán nagyon sajnálom, öregfiú. Majd jobban vigyázok a nyelvemre. Gyorsan térjünk vissza a tárgyra. Miről is beszéltünk? Hja, igen! Tapasztalatom szerint, ha valakit magunk elé akarunk képzelni, nagy segítségünkre van, ha ismerjük az illető szokásait, az ízlését, hogy mi érdekli, miről szeret beszélni és így tovább. Már most ez a Bennett kisasszony miről szeretett beszélgetni?
- Mindenféléről.
- Na igen, de mégis különösen miről?
- Hát először is nagyon szerette a költeményeket. Ez volt köztünk az első szoros kapcsolat.
- Költemények?! - Sam kissé elcsüggedt. Igaz, hogy az iskolában éppen elég verset kellett bemagolniuk, de azokat annak rendje és módja szerint már rég elfelejtette. Sam nem félt az önbírálattól, és tudta, hogy a költészet nem kenyere. Különben is a hajón van könyvtár, ahonnan bármikor kikölcsönözheti valamelyik divatos „bárd” egyik kötetét, és időnként bemagolhat egy-egy verset. - Ki volt a kedvenc költője? - érdeklődött tovább.
- Elsősorban az én verseim tetszettek neki. Persze, te még nem ismered a Tavaszról írt szonett-sorozatomat.
- Nem. Rajtad kívül kinek a verseit szerette?
- Főleg Tennysont - felelte a visszaemlékezéstől kissé fátyolos hangon Eustace. - Hány órát töltöttünk együtt a „Királyidillek” olvasása közben!
- Mi a fenének az olvasása közben? - hegyezte a fülét Sam, miközben ceruzavéget kotort elő a zsebéből.
- A „Királyidillek” olvasása közben. Édes fiam, tudom, hogy egy földigilisztát is jobban érdekel az irodalom, mint téged, de azt még rólad sem hiszem el, hogy ne hallottál volna Tennyson Királyidilljeiről.
- Ja, azok! Ó, persze... természetesen... hogy is mondtad csak? Tennyson Királyidilljei. Világos, hogy ismerem! Tennyson Királyidilljei.
Sam közben hanyag mozdulattal előcsúsztatta a kemény kézelőjét, és feljegyezte rá a címet.
- Ha már itt tartunk, nincs véletlenül nálad Tennyson verseskötete?
- Ott van a kézibőröndömben. Azt olvasgattuk együtt. Vedd ki, és tartsd meg, vagy felőlem bedobhatod a tengerbe is. Többé úgysem venném a kezembe. Még látni sem akarom.
Sam mohón nekiesett a bőröndnek, és az ingek, gallérok és nadrágok közül kihalászott egy piros bőrkötésű könyvecskét. Maga mellé tette a szék karjára.
- Nagyon helyes - mondta. - így jutunk előre. Lépésről lépésre. Most már kezdek magam előtt képet alkotni erről a lányról... hogy is hívják csak? Bennett! Pompásan leírtad előttem. Szinte magam előtt látom! Mesélj róla még valamit. Nem érdekelte például a golfozás?
- Úgy emlékszem, ő is golfozott. Egyszer valahogy szóba került ez a hülyéknek való játék, és Wilhelmina határozottan lelkesedett érte. Miért érdekel ez?
- Csak úgy. Elvégre is nem beszélhetünk folytonosan a költészetről? Én például szívesebben beszélek a golfozásról.
- Alig hiszem, hogy alkalmad lenne bármelyikről is beszélgetni vele. Egyelőre mondj le róla.
- Ebben igazad van. Tudod, csak úgy általában jegyeztem meg. Szerintem nagyon nehéz egy olyan lánnyal társalogni, aki nem golfozik. Hanem gyerünk tovább! Mi volt az, ami ennek a Bennett lánynak az idegeire ment? Tudod, mire gondolok. Amiért megharagudott. Biztosra veszem, hogy olykor mondtál neki valamit, amivel megbántottad. Biztosan veszekedtetek néha, különben érthetetlennek tartom, hogy pusztán a nadrágügy miatt bontotta volna fel az eljegyzést.
- Természetesen voltak kisebb nézeteltéréseink. Először is a kutya miatt. Tudod, volt egy utálatos kínai pincsije. Ronda, harapós dög. Ez a kutya vetett közénk árnyékot. Határozottan kijelentettem, hogy az esküvőnk után nem tűröm meg az otthonunkban.
- Aha, értem! - mondta Sam, és ezzel újra előcsúsztatta a kézelőjét, amelyre pótlólag feljegyezte: „Kutyával megbarátkozni!” - Képzelem, hogy mennyire fájhatott neki ez a kikötés?
- Hát nekem nem fájt, amikor az a dög megharapta az asztal alatt a bokámat? Közvetlenül az esküvőnk előestéjén! - mondta Eustace fájdalmas sóhajtással. - Még a mostani letört állapotomban is vigasztalásul szolgál, ha eszembe jut, hogy kínomban alaposan belerúgtam abba a törpe fenevadba. Wilhelmina minden áron ragaszkodott hozzá, hogy engeszteljem meg azt a rusnya dögöt. Meg is tettem - folytatta Eustace halvány mosollyal -, jókora darab mustáros kenyeret tömtem a szájába!
Sam helytelenítőleg csóválta a fejét.
- Látod, én ezt nem tettem volna - mondta rosszallólag, miközben a kézelőre újabb széljegyzet került. „Pincsi életfontosságú!” - Biztosra veszem, hogy ez is közrejátszott az eljegyzés felbontásában.
- Hát aztán! Gyűlölöm az ilyen vacak ölebeket, és pont! - fortyant fel Eustace veszekedős hangon. - Emlékszem, hogy egyszer amiatt veszekedtem Wilhelmi-nával, mert nem voltam hajlandó két vadidegen marakodó szelindeket szétválasztani az utcán. Hogy jövök én ahhoz, hogy két koszos kóbor kutya miatt a testi épségemet kockáztassam. Hiába magyaráztam neki, hogy manapság valamennyien harcolunk egymás ellen, hogy az élet alapjában véve nem más, mint szakadatlan küzdelem - nem lehetett vele okosan beszélni. Azzal vágott vissza, hogy Sir Galahad habozás nélkül közbelépett volna. Ezt persze kétségbevontam. Egyeden feljegyzés sincs arról, hogy Sir Galahad ilyen hülyeségeket csinált volna. Emellett Sir Galahad állandóan páncélt viselt, és nem flanelöltönyt. Adjanak rám egy bokáig érő páncélruhát, és akár száz marakodó ebet is szétugrasztok, ha kell. Viszont nem vagyok kötöznivaló bolond, hogy vékony nyári ruhában ilyen kockázatos vállalkozásba kezdjek!
Sam megkönnyebbült szívvel felkelt. Úgy érezte, hogy eleget tud. Már egyeden másodpercig sem kételkedett szerelme tökéletes voltában, mégis örömére szolgált, hogy a róla alkotott jó véleményét olyasvalaki erősítette meg, akinek minden oka megvolt arra, hogy a lányt kedvezőtlen színben tüntesse fel.
Sam tökéletesen azonosította magát a lány álláspontjával. Úgy érezte, hogy mindenben rokon lelkek. Hogyan is köthette volna sorsát egy ilyen eszményi gondolkodású nő Eustace Hignetthez? Hogyan is bízhatta volna magát egy ilyen pulyára, aki ahelyett, hogy a lovagiasság szolgálatába állva, hőstettet hőstettre halmozott volna, már az első komolyabb próbatételnél ilyen siralmasan viselkedett. Lehet, hogy szegény öreg Eustace-ban volt valami halvány vonzóerő, amely ideig-óráig meghódíthat egy érzelmes leányszívet - elvégre verseket ír, jó társalkodó, tűrhetően énekel -, de mint élettárs... még gondolatnak is nevetséges! Sam ezzel a megállapítással egyszer s mindenkorra elintézettnek tekintette a dolog lelkiismereti részét. Eustace nem üti meg azt a mértéket, amelyet egy olyan gáncstalan lény, mint amilyen Wilhelmina Bennett, a jövendőbelijétől joggal elvárhat. Más fából faragták azt a férfit, aki méltó arra, hogy Wilhelmina Bennett férje legyen.
Másvalaki illik hozzá - gondolta Samuel Marlowe -, másvalaki, aki jobban hasonlít Samuel Marlowe-hoz. Például: Samuel Marlowe!
Miután ez a szilárd meggyőződése szinte csordultig eltöltötte egész valóját, felballagott a fedélzetre, és elvegyült az ebéd előtti sétálók tarka tömegében. Alig tett pár lépést, és máris belebotlott Bennett kisasszonyba, aki a női bájakat pompásan érvényre juttató sportkabátjában és az enyhe szélben ide-oda repdeső fürtjeivel csábosabb volt, mint valaha. A lány oldalán a fiatal Mortimer kullogott.
Sam eddig is meglehetősen jó véleményt táplált önmagáról, de a lány üdvözlő mosolya láttára majd szétvetette a dagadozó önérzet. Milyen csodálatos varázs van egy ilyen üde lány mosolyában. Olyan ez a férfi szürke életében, mint mazsola a tejeskalácsban, mint az élesztő, amitől sörré nemesedik a keserű árpalé! - Nini, hát itt van, Marlowe úr! - fogadta Minnie repeső hangon.
- Nicsak, hát itt van Marlowe! - morogta Bream Mortimer kissé kevesebb lelkesedéssel.
- Feljöttem egy kis friss levegőt szippantani ebéd e-lőtt - mondta Sam.
- Ó, Bream! - kiáltotta Minnie.
- Tessék?
- Legyen olyan édes, és vigye le a kabinomba ezt a nehéz felöltőt. Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen meleg van.
- Majd viszem a karomon - ajánlkozott Bream.
- Szó se lehet róla! Csak nem fogom engedni, hogy maga cipelje ezt a nehéz kabátot! Ne is álmodjon róla! Ügessen csak le vele a kabinomba, és tegye le az ágyra. Esetleg össze is hajthatja.
- Jól van - mondta megadóan Bream.
Ezzel már ügetett is. Vannak pillanatok az ember életében, amikor azt hisszük, hogy csak a ló, meg a kocsis hiányzik ahhoz, hogy teherkocsinak érezzük magunkat. Bream Mortimer is kifogott egy ilyen pillanatot.
- Nem gondolja, hogy egy füst alatt kissé felvidíthatná a kis Pinkit? - indítványozta Sam. Az volt ugyanis az érzése, hogy egy elszánt férfi, aki ráadásul olyan gólyalábú, mint Bream Mortimer, két perc alatt megjárja az utat a kabinig és vissza.
- Ó, igaza van! Bream!
- Halló! - fordult hátra Mortimer.
- Ha már úgyis lemegy, mulattassa még egy kicsit Pinkipudlit. Szegényke olyan hálás, ha szórakoztatják.
Bream szó nélkül sarkon fordult, és kisvártatva eltűnt a lejáróban. Nehéz dolog valakinek az érzelmeit a hátáról leolvasni, de annyi szent, hogy ha Breamnek a hátán szeme lett volna, és ez a szem ölni tudott volna, Samnek hajóstemetésben lett volna része.
- Erről jut eszembe, hogy van az a drága kis jószág? -érdeklődött gyengéd hangon Sam, amint a lány oldala mellé szegődött.
- Köszönöm, most már sokkal jobban. Megismerkedtem a hajón egy aranyos nővel - Jane Hubbard a neve. Bizonyára hallott róla. Ismert vadásznő, aki majdnem minden idejét az őserdőkben tölti. Jane kevert valamit Pinkinek, ami csoda jót tett neki. Fogalmam sincs, hogy miket rakott bele, csak annyit tudok, hogy amikor Afrikában járt, ezzel kezelte az öszvéreket kígyómarás ellen. Igazán kedves magától, hogy ilyen szeretettel beszél szegény kis kutyusomról, pedig Pinki meg is harapta.
- Ó, Istenem! Együgyű kis állat! - felelte Sam elnéző mosollyal. - Azért kutya, hogy harapjon. Rajongok az állatokért, és a kutyákat szeretem a legjobban.
- Ó, igazán? Én is imádom a kutyákat!
- Csak az a kár, hogy szeretnek verekedni. Nem tehetek róla, de ha marakodó kutyákat látok, azonnal közbelépek, és kibékítem őket.
- Ne mondja! Úgy bámulom azokat, akik tudják, hogy mit kell velük csinálni. Én olyan gyámoltalan vagyok, ha Pinki összeverekszik valami kutyával. Maga mit szokott ilyenkor csinálni?
- Hát odarohanok közéjük, és jól oldalbarú... izé, jó szóval szétválasztom őket.
- Remek!
Minnie rajongó pillantást vetett kísérőjére, majd a Sam kezében lévő könyvre mutatva, kíváncsian megkérdezte:
- Látom, hogy olvasni készült. Mi a címe?
- Tennyson szonettjei.
- Szereti Tennysont?
- Imádom! - felelte áhítattal Sam. - Főleg a... - gyors pillantást vetett a kézelőjére - főleg a „Királyidillek”-et csodálom. Nem is tudom, hogyan bírnám ki az átkelést, ha nem volnának velem Tennyson versei.
- Milyen csodálatos! Nekem is Tennyson a kedvenc költőm! Majd együtt fogjuk olvasgatni a verseit!
- Nagyszerű lesz! Van valami különös, valami hogy-ishívják Tennyson verseiben...
- Úgy van, már én is sokat gondolkoztam erről! - helyeselt Minnie.
- Vannak költők, akik kötetszámra írják a verseket, mások viszont napokig kotlanak egy rövid költeményen, de amikor az ember Tennysont olvassa, rögtön érzi, hogy a hosszú ütésekben éppoly jártas, mint a rövidekben. Pompásan veszi a gödröket, és a nyesett labdái utolérhetetlenek.
- Jaj, de érdekes, amit mond! Ugye, maga szokott golfozni?
- Ha nem Tennysont olvasgatom, akkor egész biztos a golfpályán vagyok. Maga is játszik?
- Igen, én is szeretek golfozni. Hát nem érdekes, hogy ennyi rokon vonás van köztünk? Maga is ugyanazokat a dolgokat szereti, amiket én. Ezek után remélem, hogy nagyon jó barátok leszünk.
Sam éppen azon töprengett, hogy a három legjobbnak kínálkozó válasz közül melyiket válassza, amikor az ebédre hívó gongütés felhangzott.
- Ó, Istenem! Rohannom kell. Délután újra látjuk egymást, ugye?
- Meghiszem azt!
- Leülünk egy csendes helyen, és együtt olvassuk Tennysont.
- Pompás lesz!... Izé... úgy értsem, hogy maga, meg én, meg Mortimer?
- Ó, dehogy. Bream majd szépen lemegy a kabinomba, és gondját viseli szegény Pinkinek.
- És ő már tudja ezt?
- Még nem - felelte Minnie elbűvölő mosollyal -, de ebéd közben megmondom neki.

IV. fejezet

TELJES GŐZZEL ELŐRE!

Az utazás negyedik napja volt. Természetesen a némafilm korában a mimózalelkű szövegírók nem érték volna be ezzel az egyszerű ténymegállapítással, hanem két álomba illő tengeri felvétel között ilyesfajta szöveggel szédítették volna a regényességre éhes közönséget: „így suhantak az arany napsugarakkal átszőtt boldog napok, telve a fiatalság édes reménykedésével, és a szerelem mosolygó istene láthatatlan selyemfonalakkal láncolta össze a két ifjú szívet.”
Mire a férfinézők jobb zápfogukról a bal zápfogukra tolva át a rágógumit jelentősen megszorítják szívszerelmük izzadtra szorongatott kacsóját, mialatt a zongorista a vászonra sandítva abbahagyja a zenei favágást, és rákezd a „Barcarolá”-ra vagy más agyoncsépelt limonádédarabra. Lassan és érzéssel játszik, közben pedig óvatosan elkerüli az utolsó giszbillentyűt, amelyen egy félig elszívott cigaretta várja, hogy a szünetben végigszívják. Miután ez az én könyvem, én beérem azzal a sallang nélküli megállapítással, hogy az utazás negyedik napja volt.
Tehát Samuel Marlowe zuhanyozás után, bolyhos fürdőköpenybe burkolva, éppen kilépett az apró fürdőszobából. Egész lényéből csak úgy sugárzott valami kihívó vidámság, amit azokon észlelhetünk, akik hideg fürdőt vettek, jóllehet minden különösebb akadály nélkül meleg fürdőt vehettek volna. A sárgarézkeretű kabinablakhoz lépett, és kibámult a tengerre, amely ezüst tükörként csillogott a reggeli napsütésben.
Erősnek és boldognak érezte magát, és ez a tudat túláradó jókedvvel töltötte el. Rögtön megjegyezhetjük, hogy nem csak a hideg zuhany okozta lelki büszkeségtől hízott a mája. Mialatt kíméletlenül vörösre dörzsölte a hátát, nagyszerű ötlete támadt. Elhatározta, hogy még aznap megkéri Wilhelmina Bennett kisasszony kezét. Nem dekázik tovább, hanem mindent feltesz egyetlen lapra. Vagy nyer, vagy mindent elveszít. Az a legkevésbé sem zavarta, hogy mindössze négy napja ismeri a lányt.
Bizony, a leánykérés nagyot változott a mostani lázas haladás korában. Valamit átvett az autó és a repülőgép sebességéből. A szerelmesek egyszerűen fütyülnek a hagyományokra, és még a legelemibb társadalmi illemszabályokat sem tartják be.
Bezzeg, annak idején, amikor Samuel Marlowe nagypapája másfél évi tiszteletteljes tartózkodás után rájött arra, hogy a Samuel nagymamája iránti érzelme nyilván szerelem, a kor fellebbezhetetlen szokásai szerint csak hatalmas kerülővel juthatott el a boldogító igenig. Először is néhány estén választottjának zongorakísérete mellett érzelmes balladákat énekelt a zongorára támaszkodva, mialatt a családtagok széles karéjban körülülték őket, és vizsga szemmel ügyeltek rájuk, nehogy valami illetlenség történhessék közöttük. Amikor a dal során Sam nagypapája a „Téged, csak Téged!” szavakat énekelte érzelemdús hangon, és erre a szende leányzó gyengéden elpirult, és negédesen lesütötte a szemét, az imádó ebben már enyhe bátorítást látott.
Ettől nekibuzdulva, másnap titokban félrevonta az imádott lány húgocskáját, és óvatosan kivallatta, hogy nénje nem szokott-e beszélni róla, amikor együtt vannak. Ezután további bizalmas puhatolózás következett az imádott lány két másik húgánál. Némi cukorka árán a tízéves öcskös is értékes felvilágosításokkal szolgált, úgyhogy most már a nagynénit is megkörnyékezhette. Miután az összes értesülés kecsegtetőnek bizonyult, úgy vélte, hogy elérkezett a pillanat, amikor elküldheti a leánynak Shelley egyik verseskötetét, amelyben néhány költemény címét piros ceruzával húzta alá. Egy hét múltán következett az apai kihallgatás, amelyen engedélyt nyert a nyílt udvarlásra.
A többi már aránylag gyorsan ment. Alig egy hónapra rá levelet írt a leánynak, amely körülbelül így hangzott:
„Kedves Kisasszony!
Bizonyára nem kerülte el az utóbbi időben a figyelmét, hogy az Ön iránt tanúsított magaviseletem változáson ment keresztül. Be kell vallanom, hogy azok az érzelmek, amelyeket az Ön bájos egyénisége keltett szívemben, sokkal mélyebbnek bizonyultak az egyszerű baráti érzéseknél...” És így tovább egész addig, amíg egy előírásosan holdas este sikerült a lányt meglesni a rózsalugasban, és hossza huzavona után végre megcsókolhatta.
Mennyire másképp csinálja már a mai fiatalság. Udvarlásról jóformán szó sem lehet. Hogy is írja csak Sir William Gilbert:
Alfonz egy ötórai teán megismerkedik a szende Emilyvel. Másnap délután együtt mennek moziba. Harmadnap reggel beállít hozzá Alfonz. 
„Gyerünk a paphoz, angyalom! 
Dühöng bennem a szerelem!” - így Alfonz. 
Jó, csak előbb átöltözöm. 
Még úgysem volt válóperem” - így Emily.
Sam lelkes híve volt az Alfonz-stílusnak. Tisztafejű fiatalember lévén, egy évi töprengés nélkül is rájött arra, hogy a Sors kezdettől fogva Wilhelmina Bennettet jelölte ki élettársul. Ezt már a hajóhídon való első találkozásukkor is határozottan tudta, és minden további andalgás, versolvasás, bájcsevegés, teaszürcsölés és fedélzetkoptatás fölösleges időtöltésnek látszott. Sam tudta, hogy mit akar, és úgy tört a célja felé, mint valami válogatott középcsatár.
Tüzes természete első látásra lángra lobbant, nyilván Minnie hajszínétől, márpedig a Marlowe család férfitagjainak tüzes természete évszázadok óta közmondás számba ment Hyde Grow környékén. Emellett valami azt súgta neki, hogy a lány is szerelmes belé. Annyi biztos, hogy a vörös hajú tündér Sir Galahad-ról álmodozott, és Samnek nem kellett a tükör előtt vállon veregetnie önmagát, és babérkoszorúk után kiáltoznia, mert anélkül is biztosra vette, hogy aki nála Sir Galahadabb legény a Brit Birodalomban, az csal, nem is beszélve az Egyesült Államokról.
Miután úgy a szélirány, mint az időjárás is kiválóan kedvezőnek ígérkezett, Samuel Marlowe habozás nélkül úgy döntött, hogy még aznap megkéri Wilhelmina Bennett kezét.
Kigyönyörködte magát a kabinablakban, aztán a falimosdóhoz sietett, és nekilátott a borotválkozás utálatos műveletéhez.
„Én vagyok a Bandolero!” - énekelte szappanozás közben tele torokból, és szörnyen hamisan. - „A délceg, hős Bandolero! A Bando-bando-bandolero!”
Az alsó ágyon levő gyűrött takaró alatt izgatott fészkelődés keletkezett.
- Nem fognád be a szádat? - förmedt rá Eustace Hignett, kidugva borzas fejét a takaró alól, és vasvillaszemeket meresztve Samre.
Sam szánakozva nézett unokafivérére. Az elmúlt négy nap alatt borzalmas dolgok történtek Eustace harmatgyenge gyomrával, és minden reggel kellemes meglepetésnek látszott, hogy egyáltalán még életben van.
- Csak nem vagy újra rosszul, tulipánom?
- Egészen jól éreztem magam - felelte mogorván Eustace -, amíg kellemes suszter-basszusodon nem hoztad tudomásomra, hogy te vagy a Bandolero. Milyen idő van?
- Csendes. A tenger olyan, mint...
- Ne beszélj a tengerről!
- Bocsáss meg! Szóval gyönyörű napsütés van, de olyan, hogy az már szinte túlzás. Nem volna kedved felkelni?
- Felkelni?! Nincs az a napsütés, ami engem innen kicsalogathat! Inkább a halai!
- Ugyan már, ne légy ilyen puhány. Szedd össze magad! Ne hozassak két lágy tojást?
Eustace Hignett összeborzadt, és savanyú képpel méregette Samet.
- Úgy látom, pokolian meg vagy önmagáddal elégedve ma reggel - jegyezte meg gáncsoskodva.
Sam gondosan megtörülte borotváját, és pár pillanatig habozva állt a tükör előtt, de aztán győzött benne a közlékenység szelleme.
- Úgy áll a dolog, hogy szerelmes vagyok, öregem! -mondta szinte mentegetőzve.
- Szerelmes vagy? - Eustace hirtelen felült, keményen bevágva fejét a hálófülke mennyezetébe. - Mióta, te szerencsétlen?
- Az utazás kezdete óta - vallotta be Sam.
- Miért nem szóltál előbb? - kiáltotta Eustace szemrehányó hangon. - Hát nem okultál az én esetemből? Azonnal szólnod kellett volna, amikor ez a borzalmas baleset ért.
- Őszintén szólva, már előbb beszámoltam volna a dologról, de olyan rossz bőrben voltál, hogy nem akartalak fölöslegesen izgatni. Minek terheltelek volna érzelmeim háborgásával, amikor untig elég neked a tenger hullámzása.
- Kicsoda az a démon?
- Semmi démon! Egy édes kislány, itt a hajón. A fedélzeten ismerkedtünk meg.
- Ne tedd meg! - mondta ünnepélyesen Eustace. -Barátilag könyörgök neked, hogy ne tedd meg! Fogadd meg a jó tanácsomat, mint olyan férfiét, aki alaposan ismeri a nőket. Esedezem, ne tedd meg!
- Mit ne tegyek meg?
- Ne kérd meg a kezét! A szemed állásából látom, hogy meg akarod kérni a kezét..., talán még ma reggel.
- Nem reggel, csak ebéd vitán. Tele hassal könnyebben megy az ilyesmi.
- Gondold meg alaposan, mielőtt tönkreteszed az életedet. Minden nő ördög, akár feleségül mennek hozzád, akár csak kacérkodnak veled. Még a legapróbb cselekedetükben is sátáni gonoszság van. Eszedbe jutott már, hogy a fekete estélyi ruháikon fekete kapcsok vannak csak azért, hogy ne találd meg őket, amikor a színházba kell sietnetek. Lekésetik veled az előadást, és aztán még ők tesznek szemrehányást. - Eustace egészen belelovalta magát a tárgyba. - És gondoltál már arra...
- Mindent meggondoltam.
- Ördögöt gondoltad meg! Megtörténhet, hogy apa leszel. Elég egy pillantást vetned magad köré, és máris láthatod, hogy erre minden kilátásod megvan. Bárhová nézel, csak úgy nyüzsög mindenütt a sok gyerek. Mi lesz, ha csúf, szeplős, lapátfogú fiad lesz, akinek már elemista korában szemüveget kell viselnie? A hajóra szálláskor pont nyolc kölyökbe botlottam. Közülük hatan szemüveget hordtak, a hetediknek olyan vitorlafüle volt, hogy majd lefújta a szél a fedélzetről, és a nyolcadiknak olyan volt a képe, mint a pulykatojás. Emellett szüntelenül kérdésekkel gyötörnek! Gondoltál már erre, te eszeveszett!
- Nem kell mindjárt ízléstelennek lenni - felelte kissé mereven Sam. - Bizonyos kockázatot vállal az ember.
- Kosarazd ki, mielőtt még a nyakadba varrja magát -könyörgött Eustace. - Zárkózz be a kabinba az utazás végéig. Ha levelekkel üldözne, üzend azt, hogy beteg vagy. Southamptonban könnyebben meglóghatsz előle. Az a fő, hogy rázd le a nyakadról, amíg nem késő!
Sam felháborodva bámult Eustace-ra. Most már a napnál világosabban látta, hogy miért bontotta fel Wilhelmina Bennett az eljegyzését ezzel a feneketlenül önző és rideg szívű alakkal. Gyorsan befejezte az öltözködést, és egy tartalmas reggeli bekebelezése után felment a fedélzetre.

1.

Amint már megállapítottuk, csodás reggel volt. A kabinablakból kapott kóstoló csak kis része volt annak a tündéri látványnak, ami a fedélzeten várta Samet. A tenger ezüstösen csillámló azúrszőnyegként ölelte körül a hajót. Ez a reggel arra kényszerítette az embert, hogy húzza ki magát, hogy nagy cselekedeteket hajtson végre, és mindenekelőtt legyen regényes. Minnie Bennett zöld pulóveres karcsú alakja és aranyosan csillogó haja láttára Sam tüstént elhatározta, hogy megváltoztatja előre kitervezett napi programját. Egy ilyen lány kezének megkérését nem lehet ebéd utánra halasztani. Az ilyesmivel vétkes könnyelműség egyetlen órát is várni. Emellett úgy érezte, hogy a világ legjobb szakácsának legízletesebb ételremekétől sem lehetne emelkedettebb hangulatban. Tehát, tettre fel!
- Jó reggelt, Bennett kisasszony! -Jó reggelt, Marlowe úr!
- Csodaszép napunk van.
- Igen, gyönyörű napunk van.
- Az ember egész más színben látja a világot, ha süt a nap - állapította meg Sam.
- Igen. Főleg a tengeren.
Érdekes tény, hogy a világirodalom legérzelmesebb jelenetei mind ilyen mindennapi közhelyekkel kezdődnek. Shakespeare hiába igyekszik leplezni ezt a tényt, mert úgyis tudjuk, hogy Rómeó és Júlia az erkélyjelenet előtt néhány közömbös megjegyzést váltottak az aznapi időjárásról. Szóval a most következő szerelmi kettős is ilyen laposan indult.
- Ne sétáljunk körül? - indítványozta Minnie.
Sam körülnézett. Ebben az időben a sétafedélzet zsúfolásig megtelt. Pokrócokba csavart utasok heve-resztek szanaszét a nyugágyakban, és mintegy révületben várták a tizenegy órát, és egyben a früstököt jelző gongütést. Más utasok öles léptekkel rótták a fedélzetet, nem beszélve az ide-oda cikázó gyerekekről. Egy szerelmes férfi szemüvegén át tekintve, aki éppen most készült szerelmet vallani egy csudaszép lánynak, a fedélzet körülbelül olyan alkalmas hely volt a leánykérésre, mint a földalatti villamos központi megállója a koraesti órákban.
- Borzasztó sokan nyüzsögnek a sétafedélzeten. Talán menjünk inkább a felső fedélzetre -- volt Sam ellenindítványa.
-Jó. Majd felolvas nekem. Szaladjon, és hozza magával a Tennyson-kötetét.
Sam úgy érezte, hogy a szerencse is mellette van. Négy napi tanulmányozás után megállapította, hogy a nagy szerelmi dalnok legalább negyvenféle módon tud szerelmet vallani. Elég volt bárhol kinyitni a verseskötetét, és behunyt szemmel rábökni egy sorra, és máris egy tüzes vallomásra bukkant az ember. Alapjában véve nem is olyan könnyű dolog úgy irányítani a beszélgetést, hogy eljussunk a házassági ajánlathoz. Szükség van valami alkalmas vezérfonalra, amelynek követésével fokról fokra közelítjük meg a kényes kérdést. De ha egyszer már ott tartunk, hogy Tennysont olvashatjuk fel, akkor gyerekjáték az egész. Pehely-könnyű szívvel rohant le a lépcsőn, és szinte berobbant a fülkébe. Sikerült is Eustace-t legédesebb szendergéséből felriasztania.
- Mi az! Mi az! - kérdezte riadtan a tenger és a nők áldozata.
- Hol az a könyv, amit tőled kaptam? Tudod mi, Tennyson királymicsodái! Tegnap este letettem valahova.. aha, megvan! Viszlát, öregem! Vigyázz magadra!
- Állj! Hova rohansz? - kérdezte Eustace gyanakodva.
- Ó, semmi különös! - szólt vissza Sam az ajtóból. -Tudod, az a lány vár, akiről reggel meséltem. Ten-nysonból fogok neki felolvasni a felső fedélzeten.
- Tennysonból?
- Igen.
- A felső fedélzeten?
- Úgy van.
- Elveszett ember vagy - mondta Eustace, és befordult a fal felé. Ezek után fölöslegesnek látszott minden további igyekezet.
Sam végigszáguldott a folyosón, végigsöpört a hajósétányon, villámgyorsan felkúszott egy meglehetősen meredek vaslépcsőn, és másodpercek alatt fenn volt a felső fedélzeten, amely a hajónak aránylag legelhagyatottabb része volt. Főként azért, mert a két emelettel lejjebb fekvő sétányon több ismerkedési és pletykázási lehetőség kínálkozott.
Végigbotladozott a mentőcsónakok, kötélgöngyölegek és különös formájú vasalkatrészek útvesztőjén. Feje fölött a kémény tornyosult az ég felé, előtte pedig egy karcsú árboc nyúlt a magasba. A füstkamra mellett végül rábukkant Minnie-re, aki egy összehajtható útiszéken üldögélt. Rajtuk kívül sehol egyetlen teremtett lélek. Sam megkönnyebbülten fellélegzett.
- Ugye, milyen kellemes itt? - kérdezte Sam, letelepedve a lány mellé.
- Igen, én is szeretek itt üldögélni. Olyan jól esik ez a csend a lenti zsivaj után.
- Ez az egyetlen zug a hajón, ahol az ember nem ütközik lépten-nyomon térdnadrágot viselő pocakos tengerjárókba. Minden óceánutazás után csak még jobban megerősödik bennem a vágy, hogy magán-yachtom legyen.
- Bizony, az jó lehet.
- Ha yachtom volna - fűzte tovább Sam, és közelebb csúszott a lányhoz -, mindig együtt hajókáznánk. Felkeresnénk a déltengeri korallszigeteket, amelyek úgy pihennek a tengerek ölén, mint megannyi csodálatos drágakő.
- Hogy-hogy mi?
- Persze, hogy mi! Maga nélkül nem is tudnék elképzelni egy ilyen utazást.
- Ezt bóknak szánta? - kacagott Minnie.
- Nem. Nem szokásom bókokat mondani. Általában nem sokat törődöm a nőkkel... - mondta nagyot nyelve Sam.
- Tényleg?
- Tényleg! - folytatta most már határozottan Sam. Hazugság ide, hazugság oda, ő ragaszkodik az álláspontjához. - Nem rajongok a lányokért. A barátaim gyakran gúnyolódnak rajtam, amiért úgy élek, mint egy remete. Nem törődtem vele. Egyszer egy tenyérjós azt olvasta ki a tenyeremből, hogy azok közé a ritka férfilelkek közé tartozom, akik nem érik be akárkivel, hanem addig keresnek, amíg megtalálják az igazi élet-párjukat. Azt a nőt, aki éppen olyan finom lelkű, nemes gondolkozású, eszményekért rajongó, mint én vagyok. - Sam ismét nagyot nyelt, aztán hévvel tovább szavalt. - Míg a barátaim haszontalan udvarlásra pocsékolták legszebb éveiket, és beérték könnyű kalandocskákkal, addig én... hm, szóval érti, hogyan gondolom?
- Hogyne. Szóval maga nem...
- Úgy van. Mindig tudtam, hogy egy szép napon megtalálom azt a lányt, akibe szerelmes tudok lenni, akire rápazarolhatom a bennem felgyülemlett érzelmeket, akinek elleshetem a legrejtettebb gondolatait, teljesíthetem kívánságait, akinek lába elé helyezhetem szívemet, akit karjaimba szoríthatok, és így kiálthatok: Végre megtaláltalak!
-Jaj, de jó dolga lesz neki. Mintha valakinek egy saját házi cirkusza volna - jegyezte meg ártatlanul Wilhel-mina kisasszony.
- Hm... igen... úgy valahogy - felelte Sam pár pillanatnyi tűnődés után.
- Kiskoromban mindig arról álmodoztam, hogy milyen jó volna egy saját cirkusz. Csodálatos érzés lenne.
- A szerelem a legcsodálatosabb érzés - szólt közbe Sam, mert a cirkuszhasonlat nem volt ínyére. - A tiszta és mégis emésztő szerelem, az a szerelem, amelyet...
- Halló! - szólalt meg mögöttük egy hang. Samnek egész idő alatt az volt az érzése, hogy valami hiányzik a képből, és ettől a bizonytalan érzéstől egyetlen percre sem tudott megszabadulni. Miden a legtökéletesebb rendben volt. Adva volt a hely, a lány, az alkalom, a hangulat - és mégis valami hiányzott. Valami meghitt, öreg bútordarab, amelynek üresen állt a helye. Most hirtelen tudatára ébredt, hogy Bream Mortimer hiányzott neki. Az ő távolléte motoszkált gondolatai hátterében. Hát most már nem volt távol. Ott állott előttük teljes életnagyságban. A karját ide-oda lóbálva, fejét féloldalt billentve, úgy állott ott, mintha azt várná, hogy valaki megvakarja a hátát. Sam önkéntelenül a zsebébe nyúlt, hogy egy szem amerikai mogyorót adjon neki.
- Ó, halló Bream! - mondta Minnie.
- Halló! - ismételte Bream Mortimer. - Hát itt vannak?
Némi szünet.
- Gondoltam, hogy itt vannak - jegyezte meg Bream.
- Igen, itt vagyunk - mondta Minnie.
- Igen, itt vagyunk - hagyta rá Sam is. 
Újabb szünet.
- Ha megengedik, én is letelepedek! - így Bream.
- Hogyne! - így Minnie.
- Kérem! - így Sam.
- Csak tessék! - tette hozzá Minnie. - Persze, de még mennyire..., ó, igen.
Harmadik szünet.
- Most jut eszembe, hogy inkább sétálok egyet a hátsó fedélzeten - mondta Bream várakozásteljesen. - Nem haragszanak meg, ha itthagyom magunkat?
Biztosították róla, hogy nem haragszanak, mire Mortimer kétszer is majd orra bukva a szanaszét heverő kötélcsomókban, eltűnt a balfenéken.
- Tulajdonképpen ki ez a fickó? - érdeklődött Sam dühösen.
- Apám legjobb barátjának a fia.
Sam megütközve nézett a lányra. Minnie olyan öntudatos egyéniségnek tűnt fel az első perctől kezdve, hogy szinte eszébe sem jutott, hogy családja is lehet.
- Gyerekkorunk óta ismerjük egymást - magyarázta Minnie. - A papa borzasztóan nagyra tartja Breamet. Egész biztos vagyok, hogy most is azért ragaszkodott ahhoz, hogy az Atlantickal jöjjek, mert Bream is ezzel a hajóval utazott. Tudja, kissé kegyvesztett vagyok az öregnél - folytatta bizalmaskodva. - Most is csak egy kurta kábelsürgönyt kaptam tőle, amelyben megparancsolta, hogy feltétlenül ezzel a hajóval induljak Európába. Persze én...
- Halló!
- Nos, Bream! - fogadta türelmetlenül Minnie. Mortimer Bream újra felbukkant előttük, és olyan pillantással méregette őket, amely sehogysem illett a lány apja legjobb barátjának fiához.
- Azt hittem, hogy lement a hátsó sétafedélzetre? -vonta felelősségre Minnie.
- Le is mentem. Ott lődörögtem, amikor belebotlottam a holnap esti hajókabaré rendezőjébe. A fickó egészen kétségbe van esve, mert nincs elég száma. Engem is megkért, hogy lépjek fel az előadáson. Gondoltam, miért ne? Mondtam neki, hogy tudok néhány bűvészfogást és kártyatrükköt. Rendben van! - mondta.
- Be fogja mutatni őket. Nem tud még valakit, aki hajlandó volna fellépni? Majd megpróbálom - feleltem, mert Marlowe jutott az eszembe. Ezért jöttem vissza. Nem akar maga is beugrani a muriba? - kérdezte Sam-től.
- Eltalálta! - felelte mérgesen Sam.
- Kár. Már találtak valakit, aki a mélytengeri halak halászatáról fog felolvasást tartani, aztán van két hölgy, akik mind a ketten a „Rosemary”-t akarják elénekelni, meg itt vagyok én, de ez nem elég. Valami vidám szám kellene. Tényleg nem akar beszállni?
- Nem.
- Kár! - Bream Mortimer töprengve nézett körül, és úgy látszott, hogy esze ágában sincs eltávozni. - Gyönyörű idő van - állapította meg pár percnyi ácsorgás után. - Élvezet itt lenni.
Bream úgy nézett körül, mint aki valami ülőalkalmatosságot keres, amire letelepedhetik.
- Igen. Tűrhető idő van - mondta Sam kelletlenül. Ennek a fickónak nincs -bőr a pofáján. Képes lesz odaülni közéjük.
- Ó, Bream! - kiáltotta Minnie.
- Tessék?
- Legyen olyan angyal, és keresse meg Jane Hubbar-dot Biztosan tudom, hogy unatkozik szegény. Amikor idejöttem, egyedül üldögélt a sétányon. Szórakoztassa egy kicsit.
Bream arcáról őszinte ijedtség sugárzott.
- Én szórakoztassam Jane Hubbardot?! Ó, Minnie, ne legyen ilyen szívtelen!
- Miért? Jane nagyon csinos lány.
- Igen, de olyan erőteljes egyénisége van. Úgy néz az emberre, mintha valami zsiráf volna, akit le akar puffantani.
- Ostobaság! Ezt csak azért gondolja, mert Jane híres vadásznő. Csak menjen. Kérje meg, hogy meséljen a vadászkalandjairól. Igazán nagyon érdekesek.
Bream búsan elbandukolt.
- Tökéletesen megértem Hubbard kisasszonyt -mondta Sam, Bream eltűnése után.
- Hogyhogy?
- Hogy úgy néz rá, mint egy zsiráfra, amelyet kedve volna lepuffantani. Ezt én is szívesen megtenném.
- Ó, ne beszéljen Breamről! - kiáltotta türelmetlenül Minnie. - Inkább olvassa fel Tennyson valamelyik versét.
Sam szívesen engedelmeskedett. Bream Mortimer, ez a sátánfajzat, teljesen eloszlatta azt a varázst, amely már kezdte éreztetni a hatását. Egyedül a költészet segíthet. Találomra felütötte a könyvet, és az első pár sor elolvasása után már érezte, hogy a szerencséje most sem hagyta el. Jó öreg Tennyson! Rá mindig lehet számítani! Ez már döfi! Gyerünk csak!
Megköszörülte a torkát, és olvasni kezdett.

„Csak azt adja meg a végzet 
S kerüljön el a vén halál, 
Míg megtalállak Téged, 
Ki álomtündérem valál!

És aztán azt se bánom, 
Ha minden ember elfeled. 
Csak azt az órái várom. 
Míg megtudom: Ő is szeret!”

Ez már döfi! Ettől döglik a légy! Tennyson az a szerelmi ugródeszka, amelynek segítségévei a legpompásabb fejeseket lehel ugrani a boldogságba! Sam fél szemével látta, amint a lány szeme tágranyílik, és elmereng a tenger végtelen tükrén, míg ajkán lágy mosoly játszik. Letette a könyvet, és gyengéden megszorította Minnie kézét.
- Szereinek valamit mondani magának - mondta halkan -, ami már az utazás kezdete óta ajkamon van..., amit talán már ki is olvashatott a szememből.
A lány kecsesen lehajtotta a fejét, és nem húzta el a kezét. Sam nekibátorodva folytatta: 
- A hajóra szállás percéig nem is tudtam, hogy mit jelent tulajdonképpen az élet. És akkor megláttam magát, Minnie! Mintha a mennyország kapuja tárult volna ki előttem. Maga a legédesebb teremtés a földön, és bármibe lefogadom, hogy soha életemben nem tudnám elfelejteni... Minnie, drága... szerelmes vagyok magába!... - „Ördög vigye ezt a Tennysont! Már én is rímben beszélek!” - Állapította meg magában Sam. - Nem tudom, mi történt velem. Minnie, egyetlenem! Maga az a lány, akiről évek óta álmodozom. Az a tündér, akire hosszú évek óta vártam, és akit végre megtaláltam!... A kutyafáját! Újra rímel! - fakadt ki dühösen Sam. - Hej, Tennyson, Tennyson! Annyit magoltalak az utóbbi időben, hogy már nem is tudok másként beszélni...! Szóval drágám, hajlandó vagy a feleségem lenni?!
Minnie nem felelt, csak feléje hajolt. Arckifejezése végtelenül gyöngéd és bájos volt, gyönyörű szeme boldog ködben úszott. Sam lassan átkarolta a derekát, mire a lány felé nyújtotta ajkát, és Sam élt az alkalommal.

2.

Minnie hirtelen elhúzódott Samtől, és arcán mintha felhő futott volna végig.
- Drágám, egy vallomással tartozom neked - mondta.
- Vallomással, te? Nevetséges!
- Ne haragudj rám, de nem tudok egy rémes gondolattól megszabadulni. Attól félek, hogy a szerelmünk nem fog soká tartani...
- A mi szerelmünk? - Sam szívből felnevetett. - Attól ugyan ne félj, hogy egyhamar elhervad..., akarom mondani, bennem megbízhatsz. Az én szerelmem olyan, mint a tenger végtelenje.
Minnie tűnődve nézte a cipője orrát, majd kisvártatva kibökte:
- Magamtól félek, drágám. Egyszer már voltam szerelmes - méghozzá nem is olyan régen -, azt hittem, hogy rátaláltam a hozzám illő férfira, de aztán...
Sam vidáman közbevágott:
- Ó, csak nem szegény Eustace Hignett miatt búsulsz? Az öreg Eustace és te! Még gondolatnak is nevetséges!
Minnie ijedten nézett fel.
- Hát tudod?
- Persze, hogy tudom! Ő maga mesélte el nekem.
- Ismered őt? Hol találkoztál vele?
- Világéletemben ismertem, hiszen az unokabátyám. Úgy áll a dolog, hogy ő a kabintársam.
- Eustace a hajón van?! De hiszen ez borzasztó! Mit csinálok, ha összetalálkozom vele?
- Semmit! Rámosolyogsz, és megkérded, hogy van. Tréfásan kell felfogni a dolgokat. Mondd azt: Hát maga megtalálta a nadrágját?
- Azért mégis csak szörnyen kellemetlen lesz.
- Dehogy lesz az. Igazán semmi okod sincs arra, hogy zavarba jöjj. Azóta már ő is beláthatta, hogy nem tehettél mást. Ez a házassági terv merő képtelenség volt, mert ha egész tárgyilagosan nézzük a dolgot..., itt van szegény öreg Eustace és Te! A hercegnő és a kanász! 
- Hogyan? Nem is tudtam, hogy Hignett úr sertéstenyésztéssel foglalkozik? - kérdezte csodálkozva Minnie.
- Úgy értem, hogy Eustace minden tekintetben mélyen alattad áll. Még ha elnézőek vagyunk iránta, akkor is a szemtelenség netovábbja volt, hogy egyáltalában meg merte kérni a kezedet. Eustace nagyon rendes fickó a maga nemében, de hol van ő az igazi férfitól! Eustace, aki még két marakodó kutyát sem bír szétválasztani! Ma, amikor a világ nem más, mint szakadatlan küzdelem. Nem, drágám, igazán nem bízhattad magadat ilyen puhányra. Nem hinném, hogy nálam bárki is jobban szeretné Eustace-t, de mindennek van határa. Nem akarok magamról beszélni..., hiszen érted, édesem?
- Értem, drágám. Tényleg nem volt hozzám való.
- Még álmában sem!
Minnie az állára támaszkodva tovább tűnődött.

V. fejezet

EUSTACE MEGKÍSÉRTÉSE

- Szent Isten! - kiáltott fel rémülten Eustace Hignett. Tágra nyílt szemmel bámult a mosdó előtt settenkedő rémre. Este félnyolcra járhatott az idő és a fülke ablakán át alig szűrődött már be valami világosság. Eustace átaludta az egész délutánt. Nyugtalan álma volt, telve lidércnyomásszerű szörnyetegekkel. Amint váratlanul felriadt, és megpillantotta a fal mellett motozó alakot, először azt hitte, hogy még mindig álmodik, és a homályban lappangó látomás is csak álmainak folytatása. Annyi tény, hogy a kabin rejtélyes látogatója sokban emlékeztetett Szent Antal megkísértésének valamelyik pokolbeli szörnyetegére. Már éppen segítségért akart kiáltani, amikor a piros nyakkendőjéről felismerte unokaöccsét. Sam ijesztő változáson ment át utolsó találkozásuk óta. Eustace első gondolata az volt, hogy pusztán a félhomálynak tudható be, hogy Sam arca koromfeketének látszott, de még a rossz megvilágítással sem lehetett megmagyarázni, hogy miért van hatszor akkora szája, mint rendesen, és mitől lett ilyen égővörös, duzzadt ajka.
Sam most visszafordult. Eddig elégedetten nézegette magát a tükörben, ami kinézete után ítélve teljesen indokolatlan volt. Eustace most már tisztán láthatta, hogy nem az érzékei űztek vele csalóka játékot. Unokaöccse arca tényleg fekete volt, sőt amint megfordult, még egy párszor végighúzott a homlokán egy szénné égetett dugót.
- Halló! Felébredtél végre, te hétalvó! - mondta Sam és felcsavarta a villanyt.
Eustace Hignett ijedten visszahőkölt, mint valami megbokrosodott paripa. Sam arca a félhomályban is elég ijesztőnek tűnt, de így, teljes megvilágításban egyszerűen visszataszító és egyben rémületgerjesztő volt. Messze felülmúlta Eustace délutáni lidércálmait, pedig azokban cilinderes elefántok és kurta nadrágos vízilovak is szerepeltek. Vérfagyasztóként hatott rá ez a vigyorgó ördögpofa.
- Mi... mi... mi...? - dadogta.
Sam újra a tükörbe kacsintott, és még egy utolsó vonást végzett az égett dugóval az orra hegyén, aztán tetszelegve megkérdezte: - Jól nézek ki?
Eustace még jobban megijedt. Hiszen ez bolond. Épelméjű ember, így kikészítve nem kérdezheti valakitől, hogy jól néz-e ki?
- Elég vörös az ajkam? A hajókabaréra festettem így ki magam - magyarázta Sam. - Fél óra múlva kezdődik. Én csak a műsor második részében szerepelek. Mondd, ne kenjek még egy kis kormot a fülem mögé? De őszintén?
A kíváncsiság lassanként legyőzte Eustace ijedelmét.
- Mi a fenének kell neked fellépned a hajókabarén?
- Hiába tiltakoztam, engem is befogtak. Valahogy híre ment, hogy értékes ember vagyok, és aztán nem lehetett nemet mondani. Ezenkívül - Sam megköszörülte a torkát, és füle kipirosodott - a menyasszonyom is ragaszkodott hozzá, hogy valamit adjak elő.
Az alsó ágyról felhangzó indiánüvöltés bizonyította, hogy a félvállról odavetett megjegyezés nem kerülte el Eustace figyelmét.
- A menyasszonyod?
- Igen, a lány, akit ma délelőtt eljegyeztem. Ejnye, most jut eszembe, hogy még nem is mondtam neked. Igen, a menyasszonyom.
Eustace fájdalmasan felsóhajtott.
- Nem hiába féltem a legrosszabbtól. Hogy hívják?
- Még nem említettem neked a nevét?
- Nem mondtad.
- Érdekes! Úgy látszik, elfeledkeztem róla. - Sam szemmel láthatólag zavarban volt. Újra nekilátott az orrát kormozni, közben pedig csak úgy mellékesen megjegyezte:
- Igazán furcsa véletlen, Bennettnek hívják.
- Bennett! Lehet, hogy valami rokona lesz!
- Kinek? Hja, igen. Lehetséges. Lányoknak szoktak rokonaik is lenni.
- Mi a keresztneve?
- Ez még érdekesebb, Wilhelmina a keresztneve.
- Wilhelmina!
- Igen. Egész biztos, hogy rengeteg lány szaladgál a világban akit Wilhelmina Bennettnek hívnak, de azért mégis különös játéka a véletlennek.
- Milyen színű a haja? - kérdezte Eustace Hignett tompa hangon. - Gyanús nekem ez a sok véletlen. Milyen színű a haja?
- A haja? Lássuk csak. Azt kérded, hogy milyen színű a haja. Olyan vadgesztenyeféle... nem, inkább rozsdabarna... esetleg nevezhetnéd Tizián...
- Sose bánd, hogy én minek nevezném. Arra felelj, hogy vörös, vagy nem?
- Hogy vörös-e? Tényleg, most jut eszembe, hogy az. Ez a szín pontosan illik rá. Most, hogy kimondtad, nekem is úgy tűnik fel, hogy vörös színű haja van.
- És álmatag szemeket mereszt rád beszélgetés közben? Igazán? És ha izgatott, megragadja a karodat, így van?
- Nahát ez igazán érdekes! Úgy van, ahogy mondod. Eustace Hignett élesen feljajdult.
- Sam, valami megdöbbentő dolgot kell elárulnom.
- Ne ijesztgess!
- Légy erős!
- Igyekezni fogok.
- Az a lány, akit eljegyeztél, ugyanaz a lány, akit én is eljegyeztem! - mondta Eustace ünnepélyesen komor hangon.
- Ne mondd! És aztán?
Súlyos csend nehezedett a fülkére.
- Roppant sajnálom, édes öregem, igazán nem tehetek róla - mentegetőzött Sam.
- Csak nem akarsz tőlem bocsánatot kérni! - mondta Eustace. - Szegény fiam, tiszta szívemből sajnállak. Legmélyebb részvétem a tiéd. - Eustace kinyúlt az ágyából és megszorította Sam kezét. - Úgy tekintelek, mint a tőrbe esett cinegét.
- Hát, ami azt illeti, hallottam már szívélyesebb szerencsekívánatokat is.
- És ráadásul, még énekelned is kell a hajókabarén! Te jóisten!
- Miért ne énekelhetnék az előadáson? - kérdezte megsértődve.
- Kedves komám, tudom, hogy nagyon sok előnyös tulajdonságod van de énekelni igazán nem tudsz. Remélem, ezzel te is tisztában vagy? Még akkor sem tudnál, ha fizetnének! Nem akarlak elbátortalanítani, de emlékezzél vissza, amikor annak idején az osztály-vacsorán felléptél, micsoda szamarat csináltál önmagádból. Mindenki rajtad röhögött. Olyan hamisan énekeltél - fenét énekeltél! -, bömböltél, hogy belefájdult a hasam. Utólag elárulhatom, hogy én vágtam hozzád azt a darab vajat, mert ez volt az egyetlen mód, hogy elhallgattassalak.
Sam felhorkant.
- Hát te voltál az a csirkefogó!
- Én, de nem tehettem mást.
- És én miattad Bürke Harryt döngettem el? Hülye fráter, tönkretetted a vadonatúj galléromat!
- Ugyan már, ne bomolj. Hét évvel ezelőtt történt az eset. Eddig már úgyis kinőtted volna, amilyen birkanyakad van. Mire való a múlt miatt veszekedni. Inkább dugjuk össze a fejünket és süssük ki, hogyan lehetne kihúzni téged a hínárból.
- Ki kért rá, hogy engem kihúzz a hínárból?! Meg vagyok győződve róla, hogy én leszek az est fénypontja.
- Az est fénypontja! Te? A hangoddal? Jó lesz, ha már előre mentőövet veszel fel, mert úgy is a tengerbe hajítanak.
- Nevetni fogsz! Eszem ágában sincs énekelni! A „Su-bick Frank” mókáját adom elő, amivel olyan nagy sikerem volt mindig a kollégiumban. Remélem, még nem felejtetted el? Te ültél a zongoránál, és a zenekart helyettesítetted. Csudajó szám volt! Hallod-e, öreg cimbora, mi volna, ha felkelnél, és újra együtt adnánk elő a tréfát? Látom az arcszínedről, hogy egész rendbejöttél. Egész biztos vagyok benne, hogy még nem felejtetted el. Még próbára sincs szükség. Emlékszel, hogy kezdődött..., te a zongoránál ülsz és én bejövök, azt mondom: „Halló, Ernest!”, mire te azt feleled: „Halló, Frank!” Benne vagy?
- Nem vagyok benne. Csak olyan zongora mellé vagyok hajlandó leülni, amely mind a három lábával szilárd talajon áll, és nem imbolyog, mint valami kubikos.
- Ne hülyéskedj! A hajó olyan szilárd, mint a Himalája. A tenger pedig olyan nyugodt, mint egy kacsaúsztató.
- Köszönöm, de én nem kérek belőle!
- Kár, hogy ilyen nyavalyás rokonom van. De nem baj! Majd csak elkínlódom Bream Mortimer kíséretével. Egész délután együtt próbáltunk, és már kezd belejönni a dologba. Pedig előre tudom, hogy nem való erre a szerepre. Hiányzik belőle a kellő zamat, a kellő tűz. De ha te nem akarsz... - várakozásteljesen nézett Eustace-ra, de az a füle botját sem mozgatta -, Legokosabb lesz, ha átmegyek Mortimerhez. Megbeszéltük, hogy még egy próbát tartunk az előadás előtt.
Az ajtó becsukódott Sam mögött. Eustace Hignett újra hanyatt dőlt, és átadta magát mélabús gondolatainak. Unokaöccse balszerencséje mélyen lesújtotta. Eustace már tapasztalatból tudta, hogy mit jelent Wil-helmina Bennett vőlegényének lenni. Az illető a hetedik mennyországban érzi magát, és onnan zuhan le a sárba.
Az ajtó kinyílása zökkentette ki szomorú töprengéséből. Sam rohant be á kabinba. Eustace aggódva bámult rá. Bár a koromréteg meglehetősen eltakarta Sam vonásait, mégis észre lehetett venni rajta, hogy valami kellemetlenség érte.
- Mi baj van? - kérdezte részvétteljesen Eustace. Sam leroskadt a díványra.
- Cserbenhagyott az a csirkefogó! - mondta dühösen. - Most aztán elmehetek jeget aszalni.
- Micsoda csirkefogó?
- Bream Mortimer, hogy az ördög vinné el! Megfojtom a szélhámos gazemberét! Csúnyán kibabrált velem. Visszalépett a bitang. Azt mondta, hogy nem meri vállalni a zongorakíséretet, mert nem érzi jól magát. Közben pedig az előadás már megkezdődött. Most aztán benne vagyok a csávában! A kabinjában fekszik a disznó, és nyögdécsel, hogy fáj a hasa!
- De hiszen éppen az imént mondtad, hogy a tenger teljesen nyugodt?
- Úgy is van! nem ez a baj. Nincs annak az égvilágon semmi baja. Az történt, hogy az ostoba tökfilkó a fejébe vette, hogy ma délután megkéri Minnie kezét. Úgy látszik, ő is szerelmes bele, még hozzá évek óta, de soha egyetlen szóval sem tett róla említést. Minnie persze megmondta neki, hogy már késő, mert én már reggel eljegyeztem. Ettől aztán egészen megvadult. Kijelentette, hogy ezek után képtelen volna zongorához ülni és pont engem kísérni. Állítólag minden idegszála tiltakozik ez ellen. Azt mondta, hogy lefekszik, és egész este Schopenhauert fogja olvasni. Ki az ördög az a Schopenhauer?
- Nem neked való. De őszintén szólva nem értelek? Hiszen örülnöd kellene, hogy most simán visszaléphetsz?
- Nem értem? Miért lépnék vissza?
- Mert nincs, aki kísérjen, ez csak világos. Meglátod, még hálás leszel neki, amiért kihúzott a hínárból.
- De én nem akarok visszalépni. Én játszani akarok! Csak nem okozok csalódást annak az édes teremtésnek, aki annyira bízik bennem!
- Ha nincs, aki kísérjen, nem léphetsz fel.
- Ki mondta, hogy nincs, aki kísérjen? Vedd tudomásul, hogy igenis van!
- Tényleg van?
- Van bizony! Kissé viharvert kísérő, és az arcszíne is olyan, mint az éretlen citromé, de azért megteszi.
- Kicsoda?
- Csodálkozni fogsz: te vagy az!
- Én?!
- Úgy van, te! Szépen leülsz a zongora mellé, és kísérni fogsz.
- Igazán sajnálom, de ki kell, hogy ábrándítsalak. E-szem ágában sincs felkelni. Azt hiszem, elég világosan megmondtam az előbb.
- Azóta meggondoltad a dolgot.
- Nem gondoltam meg. Nem kelek fel és pont!
- Nem? Na majd meglátjuk! Azt is megmondom, hogy miért. Ha nem bújsz ki azonnal a vackodból, ahol már négy napja kotlasz, becsengetem J. B. Midgeley-t és megmondom neki, hogy hozza le a vacsorámat a kabinba. A szemed láttára fogom végigenni.
- De hiszen már vacsoráztál?
- Nem baj. Még egyszer megvacsorázok. Úgyis étvágyam kerekedett egy szép, kövér sertéskarmonádlira...
- Hallgass! Nyomorult!
- ...igen, egy szép, kövér sertéskarmonádlira, jó sok pirított hagymával és egy tányér tejfölös tökkáposztával - ismételte határozottan Sam. - Itt fogom bezabálni az orrod előtt. Na, jössz, vagy nem jössz?
- Ezt nem teheted velem! - mondta Eustace szánalomra méltóan.
- De megtehetem, és meg is teszem.
- Úgysem vennéd hasznomat a zongoránál. Már rég elfelejtettem a szerepemet.
- Dehogy felejtetted el! Bejövök a színpadra, és megszólítalak: „Halló, Ernest!”, mire te azt feleled: „Halló, Frank!” Aztán megkérdezed, hogy mit keresek New Yorkban..., semmi más dolgod nincs, mint kérdezel, én meg elmondom a Pullman-kocsi dolgot. Egy gyerek is el tudná játszani a szerepedet.
- Talán akad egy gyerek a fedélzeten...
- Nincs kibúvó. Nekem te kellesz. Melletted biztos vagyok magamban, mert már nem egyszer adtuk együttesen elő.
- Becsületszavamra mondom, Sam, hogy szívesen megtenném, de... lásd be, hogy nem erezném jól magam...
Sam felkelt a díványról, és a csengő után nyúlt
- Állj! - kiáltotta Eustace. - Megteszem! Sam leeresztette a kezét
- Helyes! - mondta elégedetten. - Mialatt felöltözöl, egyszer végig próbáljuk a számot. Tehát: „Halló, Ernest!”
- „Halló, Frank!” - felelte Eustace keservesen, és kelletlenül nyúlt a széken heverő nadrágja után.

VI. fejezet

BOTRÁNY A HAJÓN

A hajókabarék bevételét a tengerészözvegyek és árvák segélyezésére szokták fordítani. Még szerencse, hogy ezeken az előadásokon egyetlen tengerészözvegy vagy árva sem szokott megjelenni, mert az ott látott és halott borzalmak után minden jóérzésű asszony vagy gyermek szívesebben választaná az éhenhalást, semhogy teljesen ártatlanul ilyen szörnyűségek előidézői legyenek.
Az esték szabály szerint a főrendező rendkívül hosszú beszédével kezdődnek, amely hosszúságban és unalmasságban bízvást felveheti a versenyt az új költségvetés parlamenti ismertetésével. A hallgatóság, tudatában annak, hogy csak most kezdődik a java, fásult egy-kedvűséggel szenvedi végig a bevezetést. A beszéd befejezése után szabadjára engedik a műkedvelő tehetségeket, és most jön el a haddelhadd. A végsőkig próbára tett idegek megnyugtatására szánt túl rövid szünet után került sor a Marlowe-Hignett-együttes bemutatkozására. Ezt megelőzőleg sötét dolgok játszódtak le a hajó pazar kényelemmel berendezett dísztermében.
A mélytengeri halászat szakértője beváltotta fenyegetését, és jó fél órán keresztül egy statisztikust megszégyenítő alapossággal és unalmassággal ismertette a mélység lakóit, de olyan kimerítően, hogy a hallgatóság már az első negyedóra végén teljesen kimerült, és szunyókálva hallgatta a titokzatos ráják, durbincsok és egyéb ismeretlen vízilények életére vonatkozó bizalmas pletykákat.
Azután egy kebel- és érzelemdús hölgy elénekelte a „Rosemary”-t, amit a hallgatóság vegyes érzelmekkel hallgatott végig, miután az a kósza hír járta, hogy az est folyamán fellépő másik énekesnő is sziklaszilárdan ragaszkodik a „Rosemary” eldalolásához, sőt állítólag azt is kijelentette volna, hogy még akkor is előadja kedvenc darabját, ha vasra verik.
Majd egy szeplős fiatalember szavalta el Kipling híres versét, a „Gunga Din”-t. A hosszú költemény befejezése után, szándékosan félreértve a hálás tapsot, újra előjött, és ráadásként előadta a „Fuzzy Wuzzy”-t. Ezután az ifjú szavalóművész nővére következett - úgy látszik, már a családban volt a szereplési viszketeg -, és fájdalmasan lemondó hangon énekelte el az „Árnyas nyugati otthonomat”, bár eredetileg ő szerette volna a „Rosemary”-t előadni. Őt is megtapsolták, mire bátyja példáját követve, újra kijött az emelvényre és további két virginiai népdallal boldogította a hallgatókat.
Most szünet következett az idegek megnyugtatására. A nézők idegesen forgatták nyomtatott műsorukat és azon töprengtek, hogy vajon még meddig tart ez a tömegkínzás. Dermedt rémülettel olvasták a következő számot:
Kis utánzás... S. Marlowe
A teremben szorongó szép és kevésbé szép asszonyok, vidám, egykedvű és mélabús férfiak valamennyien nyugtalanul fészkelődtek a helyükön. Kis utánzás! Gyanús, nagyon gyanús! Annyi tény, hogy a rejtélyes szám már eleve izgalmas fogadtatásra talált. Az utasok java része régi tengerjáró volt, akik nem egy hajókabarén vettek már részt, és most dermedten gondoltak vissza az eddig átélt „utánzásokra”, mint ahogy az ember régi sebesülésekre visszaemlékszik. A műkedvelő utánzók főcsoportja beérte azzal, hogy egész fejezeteket adott elő Dickens valamelyik regényéből, míg mások néhány kalap és némi kóc segítségével Napóleont, Bismarckot, Shakespeare-t és egyéb hírességeket varázsoltak a nézők elé, amivel nem sokkal mozdították elő a „megelevenítettek” túlvilági nyugalmát. Ebben a műsorban viszont egyeden szó sem árulta el, hogy ez az S. Marlowe nevezetű himpellér mivel akarja próbára tenni a türelmüket. Nem tehettek mást, mint némán ültek és vártak, remélve, hogy akármi lesz is, rövid lesz.
Általános csüggedés vett mindenkin erőt, amikor Eustace Hignett belépett a művészbejáraton, és elfoglalta helyét a zongora mellett. Zongorista! Még csak ez hiányzott! Ebből új énekszámokra lehetett következtetni. A legborúsabban látók most már biztosra vették, hogy híres operaénekesek utánzásának réme fenyegeti a mit sem sejtő közönséget. Ennél borzalmasabb csapás már nem érhette őket, és fásult utálattal méregették Eustace Hignettet. Egyébiránt is volt valami baljóslatú Eustace egész megjelenésében. Az arca halálosan sápadt és megviselt volt.
Olyan arckifejezéssel görnyedt a billentyűk előtt, mint akinek minden jobb érzése lázadozik a rá váró feladat ellen. Természetesen senki sem tudhatta, hogy Eustace ijesztő halványsága annak az alig érezhető padlóremegésnek volt betudható, amelyet a hajógépek működése idézett elő. Emellett finom orrát megütötte az a gyenge, de mégis határozottan kivehető ételszag, amely mindig ott szállong a levegőben, ahol vacsorázás után levő sokaság gyűlik egybe.
Annyi tény, hogy homlokát kiverte a hideg veríték, mialatt mereven bámult maga elé, és minden erejével a Szaharára gondolt.
Olyan erősen összpontosította gondolatait e tárgyra, hogy észre sem vette az első sorban ülő Minnie Bennettet. Annál inkább észrevette őt a lány. Minnie kínos zavarban volt, és most már szörnyen bánta, hogy nem érte be egy hátrább levő hellyel, azonban Jane Hubbard ragaszkodott az első sorhoz. Ezt még Afrikában szokta meg, ahol a tiszteletére rendezett boszorkánytáncok alkalmával mindig a díszhelyen ült.
Minnie minden áron el akarta kerülni, hogy Eustace meglássa, ezért legyezőjét az arca elé emelte, és odafordult Jane Hubbardhoz. Csodálkozva látta, hogy a barátnője mohón előredől, és éppoly mereven bámul Eustace-ra, mint az a zongorára. Jane valamelyik kevésbé ismert észak-nigériai tájszólásban csodálkozó kiáltást hallatott, majd odafordult társnőjéhez.
- Minnie! - suttogta élesen.
- Mi bajod van, Jane?
- Ki ez a férfi a zongoránál? Nem ismered véletlenül? Eddig még nem találkoztam vele a fedélzeten.
- Őszintén szólva ismerem. Hignett a neve. Miért, drágám? - kérdezte meglepődve Minnie.
- Ez az a férfi, akivel a földalattin találkoztam! - felelte mély sóhajtással Jane. - Szegény kis lelkem, milyen nyomorúságosán néz ki!
E pillanatban félbeszakadt a párbeszédük. Eustace Hignett fájdalmas erőfeszítéssel összeszedte minden maradék erejét, és lecsapott a billentyűkre. Ugyanekkor a művészajtó nyílásában egy hátborzongató alak jelent meg, akinek láttára az egész terem egy emberként görcsösen megvonaglott. Valamennyiüknek az volt az érzése, hogy minden várakozásukat felülmúló borzalomban lesz részük.
A rém pepita nadrágot és valami rőtvörös árnyalatú kabátot viselt. Arca pokolian fekete volt, és orra alatt hatalmas égővörös folt éktelenkedett, mint valami szörnyű sebhely. Szivarozva közeledett az akaratlanul visszahőkölő nézők felé.
- Halló, Ernest! - mondta a rém, és várakozóan nézett a sápadt fiatalemberre.
A teremben síri csend uralkodott.
- Halló Ernest! - ismételte a rém.
A zongorához közel ülők, és köztük elsősorban Jane Hubbard, ijedten vették észre, amint a zongoránál ülő férfi amúgy is sápadt arca krétafehérré válik. Verejtéktől gyöngyöző homloka alól üveges tekintettel meredt a közeledő sátánfajzatra. Úgy nézett ki, mint aki kísérletet látott. A nézősereg élénken rokonszenvezett vele. Ők is együtt éreztek a fiatalemberrel.
Minden ember elgondolásába valami apró hiba szokott becsúszni, valami lényegtelennek látszó kicsiség, ami azonban elegendő ahhoz, hogy minden tervünket fenekestől felforgassa. Most is ez történt. Eustace Hignett egy röpke másodperc alatt rájöhetett volna arra, hogy a szivar elengedhetetlen kellék Frank Subick szerepének sikeres alakításához, azonban Eustace figyelme valahogy elsiklott a tény felett, és így az teljesen váratlanul érte. A szivar túlvilági jelenségként hatott rá. Holtra váltan bámulta, mint Machbet Banquo szellemét. Jóképű, zamatos szivar volt, amelynek kissé istállóra emlékeztető illata pajzánul ingerelte Eustace kényes orrát. Eustace álla leesett, szeme kidülledt. Egy hosszú másodpercig úgy bámult maga elé, mint egy felszínre vetett mélytengeri hal, amelyről az első felolvasó olyan részletesen megemlékezett, aztán halálra rémült vadként vészesen felkiáltott, és pánikszerűen kirohant a teremből.
Minnie mozgolódást hallott az oldala mellett. Jane Hubbard is felállt, és Eustace után sietett. Jane mélyen meghatódott. Nagy szíve már akkor csordulásig megtelt szánalommal, amikor Eustace olyan gyámoltalanul és halványan kuksolt a zongora mellett. Eustace kétségbeesett kirohanása pedig egyszerre felszínre hozta Jane összes nemes érzéseit. Erezte, hogy Eustace-nak szüksége van rá. Izmos karjának egyetlen mozdulatával félretolta az ajtónál ácsorgó pincért és Eustace után sietett a fedélzetre.
Sam Marlowe sóbálvánnyá váltan figyelte unoka-fivérének fejvesztett menekülését, így érezhette magát egy tábornok, akit katonái a csata kezdetekor cserben hagytak. Az összes létező utánzások között egyedül Frank Subick szerepét képtelenség kísérő nélkül végigjátszani. A zongora mellett ülő szereplő közreműködése elengedhetetlen. Ő a tréfa mozgatórugója, a siker titka. Nélküle hozzá sem lehet fogni.
Sam néhány másodpercig bambán állt az emelvényen. A terem nyitott ajtaja csábítóan hívogatta. Kitátotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán sarkon fordult, és szapora léptekkel elindult az ajtó felé, elérte az ajtót, kilépett rajta, és ezzel a tengerészözvegyek és árvák érdekében kifejtett működése is véget ért.
Távozásával a nézőket lenyűgözve tartó varázs egyszerre eloszlott. A „Kis utánzás” minden várakozáson felüli sikert ért el. Elsősorban a szám rövidsége váltott ki osztatlan lelkesedést. Ilyen olcsón még nem szabadultak soha. Csak úgy visszhangzott a terem a felcsattanó tapsvihartól.
De ez nem nyújtott enyhülést Samuel Marlowe-nak. Nem is hallotta. Maró szégyenében a kabinjába menekült, és Eustace gyűrött ágyára dobva magát, a párnát harapdálta lelki kínjában.

VII. fejezet

MEGHASADT SZÍVEK

Halk kopogás hallatszott a kabin ajtaján. Sam káprázva felült. Egészen elvesztette időérzékét az elmúlt félórában.
- Ki az? - kérdezte tompán.
- Egy üzenetet hoztam, uram.
A szobapincérük, J. B. Midgeley olajsíma hangja volt. A Fehér Csillag Hajótársaság pincérserege a világ legudvariasabb és legmegnyerőbb modorú személyzete. Valamennyiüknek lágy és kellemes hangja van. Amikor délig akarsz aludni, és szobapincéred már reggel félhétkor azzal ráz fel, hogy kész a fürdőd, ezt olyan fuvolázó hangon hozza tudomásodra, ami inkább illene egy szoprán fülemiléhez, mint egy „kétlábú tollatlan állathoz”, ahogy a nagy Plató olyan találóan jellemezte az embereket.
- Micsodát? - vakkantott Sam.
- Egy levélkét, uram.
Sam tüstént talpra ugrott, és felcsavarta a villanyt, aztán az ajtóhoz sietett, és átvette a levelet J. B. Midgeley úrtól. Sam megvárta, amíg a derék szobapincért elnyeli a folyosó mélye, aztán repeső szívvel nézegette a borítékot. Eddig még egyszer sem látta Minnie kisasszony írását, de a szerelmesek csodálatos megérzésével első pillantásra tudta, hogy csak tőle jöhet a levél. Éppen ilyen írás illett Minnie egyéniségéhez. Apró gyöngybetűk, kissé bizonytalan sorok, és az ékezetek teljes hiánya. Melegszívű, kissé kiegyensúlyozatlan teremtés, akinek erőskezű vezetőre van szüksége az élet kanyargós útjain. Izgatottan felszakította a borítékot.
„Kérem, jöjjön fel a felső fedélzetre. Okvetlenül. Fontos mondanivalóm van!”
Ennyi volt az egész. Még az aláírás is hiányzott. Sam önmaga előtt sem tagadhatta, hogy kissé csalódottnak érezte magát Nem tudom, hogy más milyen szemmel nézte volna az üzenetet, de Sam úgy vélte, hogy az első szerelmes levél, amelyet imádottjától kap, részben hosszabb, részben melegebb hangú is lehetne. Ettől ugyan nem kaphatott írógörcsöt a levél írója.
Dehát ezek csak apró-cseprő dolgok, amelyek fölött nem érdemes hosszasabban rágódni. Biztosan nagyon sietett a drága kislány, és azért írt ilyen kurtán. Az a fontos, hogy találkozni fog vele. Ha az ember fél, akkor egy gyönyörű lány a legmegnyugtatóbb látvány - zengi a költő, és ugyanez a helyzet, ha az ember nevetségessé tette magát egy hajókabaré-előadáson. E percben Samuel Marlowe mindenek felett egy nő gyengéd részvétére vágyott.
Érezte, hogy az orvos is ezt rendelte volna számára. Nagy sietve ledörzsölte arcáról a dugókormot, magára kapkodta legcsábítóbb galambszürke ruháját, és máris rohant a találkozó helyére. Milyen édesen jellemző Minnie-re, hogy pont a felső fedélzetet választotta a találka színhelyéül. Egész biztos, hogy egyetlen teremtett lélek sem fogja zavarni őket ezen a szent helyen, amely mindkettőjük számára oly kedves emlékektől terhes.
Minnie a korlátra könyökölve várakozott rá, miközben merengve nézte a tenger sima tükrét. Telehold volt. A déli szemhatáron visszatükröződő holdsugárban úgy tündöklőit a tenger, mint az álomszigetek ezüstös öble. A lány mélyen elmerült gondolataiban, és csak akkor rezzent fel, amikor Sam majd orra bukott egy az árnyékban meglapuló kötélcsomóban. Sam elfojtott szitkozódására Minnie megfordult.
- Ó, maga az?
- Én vagyok, drágám.
- Alaposan megváratott.
Sam érzékeny fülét kellemetlenül érintette a magázás.
- Ez az átkozott korom alig akart lejönni a képemről -mentegetőzött Sam. - Fogalmad sincs róla, hogy mennyire odatapad az ember arcához. Csak vajjal lehet teljesen leszedni.
Minnie összeborzadt.
- Rémes! - mondta bedugva fülét.
- Bizony az, de másképpen nem jön le. Sokkal könnyebb bekormozni...
- Hallgasson már! Nem vagyok kíváncsi ezekre a borzalmas dolgokra! - szakította félbe Minnie, szinte hisztérikus hangon. - Soha életemben nem akarok többé égett dugóról hallani!
- Én is így vagyok vele - jelentette ki Sam meggyőző hangon, és odakönyökölt a lány mellé. - Drágám, mennyire rád vallott, hogy idehívtál - folytatta bizalmaskodva. - Tudom, hogy mi járt az eszedben. Azt gondoltad, hogy a történtek után vigasztalásra van szükségem. Meg akartál simogatni, gyengéd szavakkal be akartad gyógyítani a sebeimet, a kebledre akartál szorítani, és a fülembe suttogni, hogy amíg szeretjük egymást, addig semmi más nem számít a világon.
- Nagyon téved!
- Nem ezt akartad? - kérdezte Sam megütközve.
- Eltalálta!
- Ó, szóval nem ezért hívtál ide? - hápogott Sam. -Pedig biztosra vettem, hogy ezért vártál rám - könyörögve nézett a lányra. - Azt hittem, hogy új lelket akarsz belém önteni, hiszen láthattad, hogy milyen ijedelmen estem át. Az a lelki megrázkódtatás, amiben részem volt...
- Hát én? - vágott közbe szenvedélyesen a lány. - Hát nekem nem volt lelki megrázkódtatás?
Sam egyszerre elolvadt.
- Hát te is átérezted, ami velem történt? Drága kicsikém! Ülj ide mellém és meséld el szépen, mi fáj?
Minnie félrefordította a fejét.
- Úgy látszik képtelen megérteni, hogy milyen borzalmas csalódáson estem keresztül. Mindig rajongtam a tökéletes lovagért.
- Tudom, édesem, én is rajongok értük. Nincs is szebb, mint egy szép pejmén - felelte megértően Sam.
- Miket beszél itt össze-vissza? - toppantott Minnie dühösen.
- Azt, mondtad szívem, hogy mindig rajongtál a tökéletes lovakért. Igazad van, ez a leghelyesebb, ha másról beszélünk.
- Maga még lónak sem tökéletes! - fakadt ki Minnie.
- Tökéletes lovagot mondtam!
- Hja, úgy! Értem, drágám! - igyekezett Sam lecsillapítani a lányt, jóllehet még most sem értette, hogy hova akar Minnie kilyukadni.
Egy matróz bukkant elő váratlanul az árboc mögül, és pár percig ott motozott valamit a füstkamra ablakánál, aztán amilyen váratlanul jött, úgy el is tűnt a sötétségben. Hiába, minden matróz könnyen keresi a kenyerét.
- Szóval? - kérdezte Sam.
- Már elfelejtettem, hogy miről is beszéltünk.
- Valami tökéletes lovagról beszéltél?
- Igen... Azt hittem, hogy maga a lovagi eszmény megtestesülése.
- Eddig rendben van - ismerte el Sam.
- Igen ám, de nem az!
- Tényleg nem?
- Nem! - kiáltotta Minnie. 
- Ó!
Csend borult föléjük. Sam kissé megsértődött, és ugyanakkor zavarban is volt. Nem értette Minnie különös viselkedését. Azt remélte, hogy menyasszonya megvigasztalja, és igyekszik elfeledtetni a kudarcba fulladt szereplést, most ehelyett úgy viselkedik, mint valami szeszélyes jéghegy. Cinikusan gondolt az asszonyok állhatatlanságára. Mindig másképp viselkednek, mint ahogy az ember elvárja tőlük.
Milyen igazuk van a költőknek, és ugyanakkor menynyire nincs igazuk. Úgy látszik, ez az este a csalódások sorozatának ígérkezik. Először Eustace-ban, aki a legcsúnyábban cserben hagyta, most pedig csalódott szerelmében, akinek szemmel láthatólag esze ágában sem volt, hogy Sam lelki gyötrelmeit enyhítse. Aztán ráadásul itt van ez a lovagdolog.
- És miért nem? - kérdezte csípősen. Minnie felsóhajtott.
- Azt hittem, hogy a felhőkig ér, és most kiderült, hogy a lába agyagból van - mondta panaszosán. - Elhomályosította azt a tündöklő képet, amelyet magáról alkottam a szívemben. Ezentúl valahányszor csak magára gondolok, mindig az az ügyefogyottan dadogó alak jelenik meg előttem, akit az imént láttam az emelvényen.
- De hát mit csinálhat az ember, ha a zongorakísérője megszökik az orra elől?
- Mindenesetre csinál valamit! Nem tudom megbocsátani, ha valaki nevetségessé teszi magát. Ó, miért is kellett pont ezt az utálatos szerecsenutánzást választania! És ha a zongoristája cserbenhagyta, akkor miért nem énekelt, vagy táncolt?
- Mindent megtettem, ami tőlem telt - mondta Sam durcásan.
- Hiszen éppen ez a baj! Magától többet vártam.
- Ezt is csak a maga kedvéért tettem.
- Tudom. Éppen ezért én is hibásnak érzem magam. Minnie újra összeborzadt, aztán idegesen Samhez fordult és valami apró tárgyat nyomott a markába.
- Tegye el! - rebegte fájdalmas hangon.
- Mi ez?
- Amit tegnap vásárolt nekem a fodrásznál. Ez az egyetlen ajándék, amit magától kaptam. Vegye vissza.
Sam ostobán nézegette az apró figurákból álló mütyürkét.
- Minek tegyem el? Semmi hasznát sem tudnám venni.
- El kell tennie! - felelte a lány remegő hangon. - Ez jelkép!
- Micsoda?
- Elmúlt szerelmünk jelképe!
- Ez a mütyürke? Ördögöt! Mütyürke és pont.
- Hát nem érti? Sohasem mehetek magához feleségül.
- Mi?! Te jó Isten! Ne beszéljen csacsiságokat!
- Ez nem csacsiság! Nem lehetek a felesége a történtek után.
- Ugyan ne tréfáljon. Legyen jó kislány, és felejtsük el a mai estét. - felelte könnyedén Sam, bár úgy érezte, hogy a szíve leszakadt a gyomrába.
Minnie nagy komolyan megrázta a fejét.
- Nem lehet.
- Már miért ne lehetne, hogy az ördög vigye el ezt az egész históriát!
- Mert képtelen volnék rá..., én nagyon különös lány vagyok...
- Maga nagyon ostoba lány! - fakadt ki elkeseredve Sam.
- Még ráadásul sérteget is! - vágott vissza jéghidegen Minnie. - Hogy merészel nekem ilyeneket mondani?
- És hogy merészeli maga ilyen hülyeségek miatt felbontani az eljegyzésünket, és ráadásul még a nyakamba sózni ilyen vacakokat! - pattogott Sam, és fenyegetően lóbálta a mütyürkét.
- Hát nem tudja megérteni?
- Vigyen el az ördög, ha értem! 
Minnie lemondóan legyintett.
- Amikor megígértem, hogy a felesége leszek, úgy tekintettem magára, mint egy valódi hősre. Maga jelentette számomra mindazt, ami bátor, nemes és csodálatos. Elég volt lehunynom a szememet, és máris magam előtt láttam, amint halált megvető bátorsággal keresztülveti magát a korláton. Most pedig - folytatta remegő hangon -, ha lehunyom a szememet egy csúf, fekete arcot látok, aki köznevetség tárgya az egész hajón. Hogyan lehetnék a felesége ezzel a kiábrándító látomással?
- De hiszen maga úgy beszél, mintha egész életemben bekormozott pofával akarnék mászkálni! Talán még azt is feltételezi rólam, hogy az oltár elé is így fogom vezetni.
- Én csak azt mondtam, hogy egész életemben úgy fogok magára visszagondolni, mint ahogy ma este láttam. - Minnie szomorú pillantást vetett volt vőlegényére. - Még most is egy fekete folt van a bal fülén.
Sam meg akarta fogni a lány kezét, de Minnie hűvösen elhúzódott mellőle.
- Szóval vége mindennek - mormogta Sam hátratántorodva, mint akit váratlanul mellbe vágtak.
- Vége. Egyébként a jobb fülcimpája is kormos, és az álla hegyén is van még egy folt.
- Tehát vége - ismételte Sam, mint aki nem tud hinni a fülének.
- Legokosabb lesz, ha lemegy a kabinjába, és még egy adag vajat hozat a pincérrel.
Sam keserűen felkacagott. Minden keserűségét igyekezett beleadni ebbe a kínkacajba.
- Úgy kell nekem! Hahaha! Előre tudhattam volna, hogy ez lesz a vesztem! Eustace előre figyelmeztetett és Eustace-nak igaza volt. Most már én is kiismertem a nőket. Nők! Van-e gonoszság, amit ne nő idézett volna elő? Hahaha! Ki árulta el a... hogyishívjákot? Egy nő! Ki okozta annak az izé..., szóval ki okozta a vesztét? Egy másik nő! A fájdalomtól nem jut eszembe a nevük, de az egész emberi történelem hemzseg a nők áldozataitól. Tehát vége mindennek! Nem marad más hátra, mint búcsút venni egymástól.
- Nem...
- Hát akkor Isten vele, Bennett kisasszony!
- Isten vele, Marlowe úr! - visszhangozta szomorúan Minnie. - És higgye el, nagyon sajnálom, hogy így történt.
- Sose sajnáljon!
- De, ugye, megért engem?
- Elég világosan értésemre adta, hogy le is út, fel is út. Mi van ezen egyéb megérteni való?!
- Remélem, azért nem lesz boldogtalan? Ugye, nem?
- Boldogtalan?! - Sam különös gurgulázó hangot hallatott, ami Jane Hubbardot élénken emlékeztette volna egy szíven talált víziló hattyúdalára. - Krrrhhhh! Boldogtalan! Én? Hahaha! Miért lennék boldogtalan? Hogyan jött erre a képtelen gondolatra? Nem látja, hogy mosolygok! Sőt, kacagok! Hiszen hajszálon múlt, hogy megmenekültem! Hahaha!
- Igazán gorombaság magától, hogy így beszél rólam!
- Az igazság mindig goromba! Kis híja, hogy nem estem áldozatul egy nő szeszélyeinek. Erről jut eszembe az a film, amit még New Yorkban láttam. Az volt a címe: „Menekülés a bitó alól”.
- Ó, szégyellje magát!
- Szóval nyugodjon meg, hogy nem vagyok boldogtalan! Semmi okom sincs arra, hogy az legyek. Általában nem értem, hogy miért nősülnek a férfiak! Nem én! Nincs párja az agglegény életnek! Charlie bácsikám szokta mondogatni: „Sokkal kellemesebb megnősülni, mintha az embert egy öszvér fejberúgja”. Véleményem szerint Charlie bácsi túl könnyelműen fogta fel a dolgot. Elvégre, mit jelent az, ha valakit egy öszvér fejberúg? Semmit! Szúnyogcsípés a házasság fullánkjaihoz képest! Jó éjszakát, Bennett kisasszony! Isten vele ..: örökre!
Ezzel sarkon fordult, és lemászott szerelme születésének és kimúlásának színhelyéről. A hold korongja jóakaratú és egyben csúfondáros mosollyal nézett le rá a felhőtlen égről. Sam minden fájdalma mellett meg volt elégedve önmagával. Alaposan megmondta a véleményét. Komisz bestia! Veszett szerencséje volt, hogy még idejében kiismerte. De azért mégis sajgott a szíve!
Amint a kabinja felé közeledett, csodálkozva és megbotránkozva figyelt fel. A fülke bezárt ajtaja mögül egy kellemes férfitenor éneke szűrődött ki a folyosóra.

„Csihillohogó vértben, váháhárom ahaz ellent 
Sem nem riaszt vissza a lándzsa hegye, 
Váhár a dicsőség babérkoszorúja 
S mehegóv aha kedvesem égi kegye!”

Sam dühösen felrántotta az ajtót. Már az se volt rendjén, hogy Eustace Hignett egyáltalán életben van, legalább is Sam pompásan maga elé tudta képzelni, amint keresztülzuhan a korláton, és ott nyuvad meg a szeme láttára. Ez a kép elégtétellel töltötte el, de az, hogy nemcsak életben van, hanem még ráadásul énekelni is merészel, már több volt, mint pimaszság.
A lelkifurdalástól meg kellett volna némulnia, vélte Sam. Ehelyett úgy viselkedik, mint valami megvadult középkori trubadúr. Ez nem helyes, állapította meg elkeseredetten. Ennek az embernek annyi lelkiismerete sincs, mint egy poloskának.
- Látom, jól mulatsz! - mondta csípősen.
Eustace vidáman felnézett a díványról, arca csak úgy sugárzott a boldogságtól. Legutolsó találkozásuk óta elképesztő változáson ment keresztül. Szeméből teljesen eltűnt az a réveteg kifejezés, amely a nézőket annyira megdöbbentette. Tekintete ragyogott, arcán olyan bosszantóan önelégült kifejezés honolt, mint azoknak a fiatalembereknek az arcán, akik a képeslapok egész oldalas hirdetésein bizonyos alsó fehérnemű viselésére csábítják az olvasókat. „Édes öregem, miért nem viselsz te is Tip-top habselyem alsóruhát?” - olvasható a kép alján! Eustace Hignett nyugodtan modellt állhatott volna egy ilyen hirdetés számára.
- Halló! - mondta örömteli mosollyal. - Már azt hittem, hogy elbujdostál!
- Sose törődj vele, hogy mit csináltam - mondta hidegen Sam. - Inkább arra felelj, mielőtt megfojtalak, hogy miért rohantál el, te hitvány féreg! - kiabálta jogos felháborodással. - Mit tudsz felhozni a mentségedre? Úgy elrohantál, mintha puskából lőttek volna ki, és tönkretetted a fellépésemet! Ezt nem viszed el szárazon!
- Szörnyen sajnálom, öreg cimbora. Nem számítottam a szivarodra. Egész tűrhetően bírtam a dolgot, amíg meg nem csapott annak a büdös bagónak a füstje. Aztán minden feketébe borult előttem, te persze nem, mert te már úgyis elég fekete voltál; úgy éreztem, hogy azonnal ki kell mennem a fedélzetre, és a tengerbe kell vetnem magam.
- És miért nem tetted meg? - kérte számon Sam szemrehányó hangon. - Talán akkor megbocsátottam volna. De ez már több a soknál, hogy a történtek után még van bőr a képeden, és dalolsz itt, mint valami mezei pacsirta... A zongoránál úgy néztél ki, mint akit megrágtak és kiköptek, most meg vonítasz, és teljesen egészségesnek látszol! Nem félsz, hogy a vízbe fojtalak, mint egy kismacskát?
Eustace Hignett ellágyult tekintettel felelt:
- Éppen erről akartam mesélni. Valóban csodálatos dolog történt velem. Sőt, kész csoda. Mondd, hiszel te a végzetben?... Egy héttel ezelőtt felültem New Yorkban a földalattira...
Eustace kénytelen volt félbeszakítani elbeszélését, mert Sam elátkozta először New Yorkot, majd a földalattit és végül Eustace-t. Kiadós ótestamentumi átkok voltak, amelyek kiterjedtek Eustace esetleges leszár-mazóinak sorsára is.
- Mi ütött beléd, öreg csont? - kérdezte megütközve Eustace.
- Hogy mi ütött belém? Ha! - horkant fel Sam.
- Valami bajod mégis van - mondta Eustace aggódva. - Látom a külsődről, a modorodról nem is beszélve. Valami történhetett veled, ami egészen felborította a lelki egyensúlyodat. Úgy ismerlek, mint a tenyeremet. Keresztüllátok rajtad. Mi baj van? Halljuk!
- Hahaha, hogy mi bajom van? - a tenger sem lehetett keserűbb, mint Sam kacagása.
- Csak nem az előadáson rágódsz még mindig? Sejtem, hogy a távozásom után mekkora szamarat csináltál magadból, de hát már túl vagy rajta. Minek ezért keseregni? Holnapra elfelejted az egészet. Az ilyesmi nem sokat számít.
- Hogy nem sokat számít? Nem a fenét! Vedd tudomásul, hogy miattad felbomlott az eljegyzésem.
Eustace talpra ugrott, és kinyújtott kézzel Samhez lépett.
- Csak nem? Hiszen ez remek! Fogadd szívből jövő szerencsekívánataimat! Ennél nagyobb szerencse akkor sem érhetett volna, ha megnyered a főnyereményt. Nekem aztán elhiheted. Én tudom, hogy ki volt az a hidegszívű teremtés. Kedves öregem, tiszta szívből beszélek, örülj, hogy kimásztál belőle.
Sam félrelökte a felényújtott kezet. Eustace-nak az volt a szerencséje, hogy nem a nyakát nyújtotta oda, mert azt kéjjel megragadta volna, de parolázásról szó sem lehetett.
- Összetört a szívem -jelentette ki méltóságteljesen.
- Azt csak úgy hiszed. Majd meglátod, hogy hamarosan elmúlik, és hálás megkönnyebbülést fogsz érezni a gondviselés iránt, hogy kegyesen megszabadított. Nekem elhiheted. Én már keresztülestem ezen a betegségen. Végül is... Wilhelmina Bennett... kicsoda ő? Lelketlen hús- és csonttömeg vörös hajjal!
- Megőrültél? Hogy beszélhetsz így róla?! - tiltakozott Sam.
- Bocsáss meg, de tudom, hogy mit beszélek -jelentette ki Eustace határozottan. - Ebben a kérdésben szakértő vagyok. Szívtelen hús- és csonttömeg vörös hajjal, semmi más!
- Ő a világ legédesebb teremtése, akit a te hülye viselkedésed miatt elvesztettem - siránkozott Sam. - Az egyetlen lány, aki számomra létezik!
- Az egyetlen lányról jut az eszembe! - kapott a szón Eustace. - Majd én elmesélem neked, hogy ki az egyetlen lány a föld kerekségén. Amint már mondtam, egy héttel ezelőtt felszálltam a földalattira New Yorkban...
- Le akarok feküdni - vágott közbe durván Sam.
- Csak feküdj. Mialatt levetkőzöl, elmesélem a dolgot.
- Nem vagyok rá kíváncsi!
- Szóval egy hete történt - folytatta Eustace zavartalanul -, hogy nagy tülekedés után sikerült befurakodnom egy kocsiba. Képzelheted, hogy mennyire tömöttek a földalatti kocsijai az esti órában. New Yorkban még zsúfoltabbak, mint Londonban. Útközben beszédbe elegyedtem egy lánnyal, aki egy elefántlövő puskát vitt a karján.
Sam mindössze azt a megjegyzést tette, hogy sajnálja, amiért nincs kéznél egy ilyen nagyobb méretű fegyver.
- Ő volt az a lány, akit a sors számomra kijelölt - folytatta Eustace eltökélt hangon. - Akkor még nem tudtam, pedig ő volt az. Dióbarna szeme volt, és csodálatosan erős egyénisége, és aztán ott volt az elefántlövő puska.
- Rád lőtt, vagy nem lőtt rád?
- Hogy rám lőtt-e?! Hova gondolsz? Persze, hogy nem!
- Akkor bolond volt! - mondta keserűen Sam. - Elég rosszul tette, hogy ilyen ritka alkalmat elszalasztott. Hol a pizsamám?
- Nem láttam a pizsamádat. Beszélgetni kezdtünk a puskáról. Később elmagyarázta a szerkezetét. Aztán pontosan leírta, hogy a vízilónak melyik részét kell célba venni, hogy a találat halálos legyen...
- Én mindenesetre hasba lőnélek, tekintet nélkül a találat következményeire! - jegyezte meg Sam.
- Ne ízléstelenkedj. Azt is elmondta, hogyan kell a mangófa gyümölcséből erőlevest főzni, és mit kell csinálni, ha az embert megmarja egy borneói pettyes vipera.
- Én spirituszba tenném, és a családi ereklyék közt őrizném.
- El sem tudod képzelni, hogy fájó szívemre milyen balzsamként hatott mindez - folytatta szemrebbenés nélkül Eustace. - Tudniillik, az eset közvetlenül a Wil-helminával való szakításom után történt, és akkor még egészen friss volt a seb. Pedig igazán fölösleges szívfájdítás volt. Szóval együtt utaztunk a 66. utcáig, ahol ki kellett szállnom. Bármilyen különösen hangzik, de egészen megfeledkeztem róla.
- Próbáld meg újra!
- Mit próbáljak meg újra?
- Újra elfelejteni, te gügye!
- Lehetetlen! - jelentette ki komolyan Eustace Hignett. - Soha többé nem felejthetem el. Lelkeink pontosan kiegészítik egymást. A képével alszom el, és azzal kelek is fel...
- Egyelőre a pizsamámról kelj fel, te vízibornyú! - ripakodott Eustace-ra Sam.
- Érdekes! Nem is vettem észre, hogy rajta ülök. Olyanok vagyunk, mint az olló szárai. Elválaszthatatlanul egybetartozunk. Nem is értem, hogyan tudtam eddig is megfeledkezni róla? Első látásra így kellett volna felkiáltanom: Te az enyém vagy, és mindig is az enyém voltál!... Hol is hagytam abba? Igen. Amikor elváltunk a földalattin, nem is sejthettem, hogy ugyanezzel a hajóval utazik Európába! Hát nem különösek a végzet útjai?! Amikor a korlátra dőlve görcsösen vonaglottam...
- Görcsösen vonaglottál? - kérdezte Sam felcsillanó érdeklődéssel.
- De még mennyire!
- Remek.
- De nem sokáig... 
- Kár.
- ...utánam sietett, és meggyógyított. Sam, becsületemre mondom, az a lány: angyal!
- Oltsd le a lámpát, ha kikérődzted magad.
- Anélkül, hogy egyetlen szót is kérdezett volna, tudta, hogy mi bajom van. Vannak helyzetek, amikor fölösleges minden magyarázat. Elsietett, és pillanatok alatt visszajött valami keverékkel. Fogalmam sincs, hogy mi lehetett. Worchester szósz mindenesetre volt benne. Az ajkamhoz tartotta a poharat. Gyengéden megitatta velem. Azt mondta, hogy Afrikában mindig ezzel gyógyította meg az ökröket, ha napszúrást kaptak. Egy szó mint száz, akár hiszed, akár nem... alszol már?
- Igen!
- Szóval, akár hiszed, akár nem, két perc alatt elmúlt a rosszullétem, amit a büdös szivarod okozott. Nemcsak, hogy elmúlt, hanem magam is rágyújtottam egy cigarettára, amivel ő kínált meg. Fel és alá sétáltunk a fedélzeten, anélkül, hogy valami bajom lett volna. Még arra is képes voltam, hogy időnként egy-egy óvatos pillantást vessek a tengerre, és találó megjegyzéseket tegyek a holdsütötte víztükör szépségeire... Amikor a hajóra szálltam, néhány maró élű megjegyzést tettem a nőkről. Most belátom, hogy nem szabad általánosítani. Fenntartás nélkül visszavonom őket. Természetesen akadnak olyan nők, mint Wilhelmina Bennett, de ezek csak elvétve fordulnak elő. Jane Hubbard hatására újra hiszek a nők hivatásában. Sam, Sam!
- Mi az?
- Azt mondtam, hogy Jane Hubbard újra megtanított arra, hogy higgyek a nők hivatásában.
- Felőlem hihetsz kedvedre.
Eustace Hignett is levetkőzött, és bebújt az alsó ágyba. Boldog mosollyal oltotta el a lámpát. Hosszú csend következett, amelyet csak a hajógépek távoli zúgása szakított meg.
Fél egyre járhatott az idő, amikor Eustace váratlanul újra megszólalt.
- Sam!
- Na mi az?
- Valami édes asszonyi erő sugárzik az egész lényéből, Sam. Elmesélte, hogy egy párducot kalaptűvel ölt meg.
Sam felhorkant, és dühösen átfordult a másik oldalára.
Újra csend borult a kabinra.
- Legalábbis úgy emlékszem, hogy párduc volt -mondta Eustace Hignett negyed kettőkor. - Vagy párduc, vagy puma.

VIII. fejezet

SIR MALLABY JAVASLATA

Egy héttel azután, hogy az Atlantic kikötött Southamptonban, Samuel Marlowe bánatosan üldögélt Bingley-fürdő elhagyott parti sétányának egyik padján. A fürdőismertetők kissé fellengzős modora szerint Bingley-fürdő Sussex egyik legkedveltebb, legvirágzóbb és magától értetődően legszebb tengeri fürdője. Ezzel szemben rideg valóságként megállapíthatjuk, hogy az összes dél-angliai tengeri fürdő csúf pacni az egyébként vonzó vidéken.
Azt sem bánom, hogy ha egyes fürdőhelyek polgárai megorrolnak rám, én bizony kijelentem, hogy valamennyi között Bingley a legpocsékabb. Bingley tengerparti sétányának macskakövezete sokkal hegyesebb és egyenetlenebb, mint a többi fürdőhelyé. A Magnificent Szálló helvét pincérei lassúságban és lusta nemtörődömségben jóval felülmúlják a többi parti fürdőhelyen levő Magnificent szállók svájci pincéreit. Kietlenség tekintetében pedig Bingley páratlanul áll a Brit Birodalomban. Még a dagály hullámai is önkéntelenül visszariadnak attól, hogy az elhanyagolt fövenyfürdő üres szardíniás dobozokkal teleszórt homokját ellepjék.
Samuel Marlowe mégis Bingley partjáról nézte a hullámtörés játékát, mialatt a bingleyi bennszülöttek őt figyelték, mert rendkívül gyanúsnak találták, hogy valaki ép elmével pont hozzájuk megy üdülni a holt idény kellős közepén.
Vajon mit kereshetett Sam Marlowe ezen az elhagyatott üdülőhelyen? Miért jött éppen ebbe a szeles, isten háta mögötti fészekbe, amikor Anglia összes többi fürdője közt kedvére válogathatott volna?
Egyszerűen azért, mert csalódott a szerelemben.
Roppant érdekes megfigyelni a szerelmi csalódások ezerféle megnyilvánulási módját a megtört szívű férfiak viselkedésén. Nincs két férfi a föld kerekén, akik az asszonyi ingatagság fölötti bánkódásukban egyformán viselkednének.
Itt van például Archilochos, a hajdani görög lírikus esete, aki római költő társának feljegyzése szerint: Ar-chilochum proprio rabies armavit iambo. Mindjárt le is fordítjuk a gyöngébbek kedvéért, akikhez természetesen a könyv olvasója nem tartozik, hogy: Archilochos mérgét jambusokba fojtotta, vagyis szerelmi bánatában kitalálta a jambikus versmértéket, így lesznek kis okok nagy okozatok előidézői. Képzeljük el, amint szegény Archilochosnak az imádott pároszi lány kitette a szűrét, mire ő ajkán egy gúnyos verssorral vett búcsút a kapufélfától. Ez a gúnyos sor jambusi lejtésű volt, és szörnyen megtetszett Archilochosnak.
Egész verssorozatot írt az új versmértékben a hűtlen kígyóról és családjáról, aminek következményeképpen úgy a csapodár Lykambes, mint egész családja öngyilkosságot követtek el. Arról nem is beszélve, hogy Archilochos jambusaiban kesereg Othelló is Desdemona vélt hűtlensége miatt.
Vagy itt van egy másik eset. A minap olvastam az egyik nagy londoni lap rendőri hírei között, hogy John Simmons, 31 éves hentes azzal a váddal terhelten állt a bíróság előtt, hogy minden igaz ok nélkül belekötött a békésen sétáló Riggs közrendőrbe. Először csúnya dolgokat mondott Riggs nagyanyjáról, majd mindenáron ökölpárbajt akart vívni a rend jámbor őrével. Amikor Riggs sehogyan sem akart kötélnek állni, a vádlott lehúzta jobb cipőjét, és Riggs közrendőr fejéhez vágta.
A vádlott beismerte a terhére rótt cselekményt, és őszinte sajnálkozását fejezte ki a történtek miatt. Védekezésében előadta, hogy aznap este összeveszett a babájával, és efölötti elkeseredésében kötött bele a rendőrbe.
Samuel Marlowe más fából volt faragva, mint a szerelem fenti két áldozata. Ó abban keresett enyhülést, hogy visszavonult a Magnificent Szálló remetei magányába, lent Bingley-fürdőben, az isten háta mögött. Ugyanaz az ösztön dolgozott benne, amelynek hatása alatt edzettebb szívű férfiak a Sziklás-hegységbe vonulnak szürkemedvét lőni.
A Magnificent Szálló unalma némiképpen tompította szíve sajgását. Mindenesetre a pocsék koszt és a rossz kiszolgálás sokban hozzájárultak ahhoz, hogy elvonják figyelmét boldogtalan szerelméről. Bár még sajgott a seb, úgy érezte, hogy most már nyugodtan Londonba utazhat, és felkeresheti apját, aki már egy hete várja, és bizonyára el sem tudja képzelni, hogy mi történhetett szerelmes csemetéjével.
Felkelt a padról, amelyen reggel óta fájdította szívét és határozott léptekkel visszament a szállóba, hogy a helyi menetrend után érdeklődjék. Egy óra múlva már a vonaton ült, és további két óra múlva már apja irodájának ajtaja előtt állt.
A Marlowe, Thorpe, Winslow, Prescott & Appleby patinás nevű ügyvédi iroda a Ridgeway sarkán volt, a londoni sajtó főhadiszállása, a Fleet Street közelében. Az iroda ajtaját díszítő fényes sárgaréztábla határozottan tévedésbe ejtő volt. Ha elolvastuk a felírást, az az érzésünk támadt, hogy az ajtón belül egy egész falka ügyvéd várja a belépőket.
A cég neve után ítélve valószínűnek látszott, hogy az ügyfélnek még állóhely sem jut az irodában. Szinte el tudta képzelni az ember, amint Thorpe félretaszítja, és odamegy Prescott íróasztalához, hogy megvitassa vele a legújabb válóper lehetőségeit, majd hol Winslow, hol Appleby lép a tyúkszemére, miközben fel és alá sétálnak, és mélyen elmerülve tárgyalják egy üzleti bukás zavaros körülményeit, nem beszélve Marlowe ügyvéd úrról, aki jobb kezével ügyiratokat ír alá, baljával a telefonkagylót szorongatja, közben pedig szívfacsaró védőbeszédet diktál a kisasszonyának, így hinné az ember, amikor szembekerül a soknevű cégtáblával, és áhítatosan benyit a helyiségbe.
Pedig mindez csak szemfényvesztés, és kizárólag az ügyfelek megtévesztésére szolgál.
Repülnek az évek, és lassan, de biztosan nagytakarítást végeznek az irodában. Egyszer csak eltűnik Prescott, aztán Appleby dől ki a sorból, majd Thorpe adja be a kulcsot, és mielőtt még tudatára ébrednél, hogy mi történt, azt látod, hogy te maradtál a társas iroda utolsó életben maradt tagja. Történetünk lejátszódásakor a Marlowe, Thorpe, Winslow, Prescott és Appleby ötösfogat egyetlen képviselője Sir Mallaby Marlowe volt, a cégalapító Marlowe fia, és az ünnepelt kormos képű utánzóművész, Samuel Marlowe apja. Az iroda várószobájában, ahol az ügyfelek azt az ünnepélyes pillanatot lesték, amikor Sir Mallaby színe elé kerülhetnek, mindössze egyetlen hivatalnok ült.
Amikor Sam benyitott az irodába, John Peters, a fent említett egyetlen hivatalnok, régimódi magas székén üldögélt, és egyik kezében egy félig elfogyasztott szafaládét, másik kezében pedig egy vadnyugati méretű, kegyetlen kinézésű forgópisztolyt szorongatott. Sam láttára mindkét veszedelmes dolgot letette az asztalra, és sugárzó arccal fordult munkaadójának fia felé. Valljuk meg őszintén, hogy láttunk már olyan arcot is, amelyikhez jobban illett a sugárzó kifejezés.
A természet hibájából Peters barátunk csúnyán kancsalított, ami arcának még akkor is baljóslatú, sőt, szinte fenyegető kifejezést kölcsönzött, amikor valakire rámosolygott; de akik ismerték, tudták róla, hogy arany szíve van, és kissé visszataszító arca egyáltalán nem ijesztette meg őket. Sam és Peters között hosszú idők óta szívélyes kapcsolat állt fenn, amely még abból az időből származott, amikor Sam még kisfiú volt, és John Peters kapta a feladatot volt, hogy vasárnaponként az ifjú Marlowe-t elkísérje az állatkertbe, vagy hazahozza az iskolából.
- Nini, Samuel úrfi!
- Halló, Peters!
- Már egy hét óta várjuk.
- Volt valami apró elintéznivalóm, mielőtt Londonba jöttem - mondta Sam közönyösen.
- Örömmel látom, hogy épségben jött haza! - mondta John Peters.
- Persze, hogy épségben jöttem haza. Miért kérdi? Peters sokat mondóan tárta szét a kaját
- Őszintén szólva attól tartottam, hogy valami baj érte, amikor nem érkezett meg a várt időpontban. Meg is említettem az aggodalmamat annak az ifjú hölgynek, aki nemrégiben azzal tisztelt meg, hogy nekem ígérte a kezét.
- Kár volt aggódnia. A mostani óceánjárók ritkán szenvednek hajótörést.
- Hiszen nem is hajótöréstől tartottam, inkább a szárazföldi veszedelmektől. Amerika nagyon veszedelmes hely. Remélhetőleg nem került összeütközésbe a New York-i alvilággal?
- Tudtommal nem.
- Ah! - jegyezte meg John Peters jelentőségteljesen. Újra kezébe vette a revolvert, és szeretetteljes, szinte atyai pillantással nézegette, aztán ismét letette maga elé az asztalra.
- Mi a fenét akar azzal a mordállyal? - kérdezte Sam. Peters úr óvatosan körülnézett, aztán suttogó hangon közölte a nagy titkot:
- Pár nap múlva én is elindulok Amerikába, Samuel úrfi. Erre az utazásra fordítom a szabadságomat, és egyúttal eljárok a főnök úr egyik ügyében. A Salt és Bowen ügy iratait kell átadnom cégünk New York-i megbízottjának.
- Meglehetősen nehéz ügy. Egyik ügyfelünk fontos érdekei fűződnek hozzá. Egy amerikai úr az illető. Miután rám hárult a feladat, hogy a perdöntő erejű iratokat kézbesítsem, gondoltam, az lesz a legjobb, ha minden eshetőségre felkészülök.
Sam arcán mosoly futott át, idestova két hét óta az első.
- Milyen városnak tartja maga tulajdonképpen New Yorkot? - kérdezte. - Elárulhatom, hogy sokkal nagyobb biztonságban lesz, mint itt, Londonban.
- Lehetséges, de tudtommal ez a biztonság csak látszólagos. Ott van az a New York-i alvilág! Nem egy amerikai filmet láttam, amiből képet formálhattam magamnak, hogy mit is jelent New Yorkban élni. Látta már, Samuel, úrfi a „Bowery Farkasai” című filmet? Abban is fontos iratok átadásáról van szó. Még most is borsódzik a hátam, hogy milyen veszedelmeken esett át a film hőse, amíg küldetését sikeresen végrehajtotta! Én bizony nem akarom otthagyni a fogamat!
- Ezért cipeli magával ezt a tábori ágyút? Peters úr kissé megbántódott.
- Kár lebecsülni ezt a pompás kis revolvert! Könnyen kezelhető szerkezete van, és kitűnően lehet vele célozni. Mostanában korán bekapom az ebédemet itt, a hivatalban, és leszaladok egy kis gyakorlásra a Rupert utcai céllövöldébe. Csodálkozna, ha látná, hogy milyen hamar belejön az ember. Amikor esténként hazafelé megyek, az elhagyottabb helyeken állandóan gyakorolom magamat, hogy villámgyorsan elő tudjam rántani. Ettől függ minden. Ha látta volna a „Kétpisztolyos banditát”, maga is meggyőződhetett volna arról, hogy néha tisztán a gyorsaságtól függ az ember élete. Ha az embert éjszaka megtámadják a gengszterek, nem lehet sokat teketóriázni.
Peters úr felvette a házitelefont, és beszólt a főnökének.
- Samuel fiatalúr megérkezett, és be szeretne menni, Sir Mallaby... Igenis, főnök úr, megmondom neki. Tessék egyenesen bemenni, Samuel úrfi.
Sam benyitott apja belső szentélyébe, Sir Mallaby éppen válaszleveleket diktált. Milliken kisasszony, az iroda idősecske és tiszteletgerjesztő gyors- és gépírónője áhítattal leste főnöke szavait, és valóban villámgyorsan leírta őket.
Sir Mallaby Marlowe középtermetű, fürge mozgású férfi volt, hegyes pocakocskával, kerek, mindig vidám arccal és csillogó szemmel. Rozsdabarna ruhája Lon-don legjobb szabászának remekműve volt, nadrágjának borotvaéles vasalása pedig inasának ügyességéről tanúskodott. A gomblyukába tűzött rózsaszín szegfű világfias külsőt kölcsönzött neki. Golfozásban még ma is a legnagyobb könnyedséggel megjátszott tizenkét lyukat. Nővére, Mrs. Horace Hignett világiasnak tartotta.
- Igen tisztelt uraim! Megkaptuk nagybecsű levelüket, és van szerencsénk tudomásukra hozni, hogy semmi esetre sem leszünk hajlandók arra, hogy... semmi esetre sem leszünk hajlandók arra, hogy..., az ördögbe is, mire nem leszünk hajlandók!... hova is tettem azt az átkozott levelet? Aha, megvan... szóval... „semmi esetre sem leszünk hajlandók arra, hogy...” Tudja mit, Milliken kisasszony, írja meg neki, hogy menjen a pokolba!
- Rendben van, Sir Mallaby - mondta szemrebbenés nélkül Milliken kisasszony. - ...nem leszünk hajlandók arra, hogy előző levelünkben leszögezett álláspontunkat megváltoztassuk.
- Úgy van! Kész? Hát akkor címezze: Brigney, Gooíe és Butterworth, a többit már tudja. Micsoda lehetetlen nevek! Lássuk a következőt! „Uraim! Ügyfelünk érdekében...” oh, halló, Sam!
- Jó reggelt, papa!
- Ülj csak le. Kissé el vagyok foglalva, de azonnal végzek. Hol tartottam, Milliken kisasszony?
- Ügyfelünk érdekében...
- Hja, igen. „Ügyfelünk, Wibblesley Eggshaw érdekében...” Akasszanak fel, ha tudom, hogy honnan veszik ezeket a nyakatekert neveket. Szegény édesanyád Hyacinthnak akart elkereszteltetni, Sam. A születésed idején a Hyacinth gyakori férfinév volt. Még ha Mákvirágnak akart volna nevezni, de éppen Jácintnak! Na mindegy, az a fő, hogy megakadályoztam a dolgot, és ezért egész életedben hálás lehetsz nekem.
Sir Mallabynak időközben eszébe jutott, hogy fiát hosszú hetek óta nem látta, és hogy Sam most érkezett haza Amerikából. Érdeklődéssel nézegette Samet.
- Örülök, hogy szerencsésen hazaérkeztél, Sam. A-mint az újságokból értesültem, sikerült valamennyi mérkőzésedet elvesztened.
- Hát ha nem is valamennyit, de az elődöntőben elvéreztem.
- Már sokat hallottam az amerikai műkedvelők ügyességéről. Úgy látszik, tényleg keménykötésű fiúk lehetnek. Sejtettem, hogy szokatlan lesz a fövenyes pálya az angliai füves pályák után. Figyelmeztettelek is erre. Jó lesz, ha itthon hozzászoksz a homokos talajhoz. Tudok is egy nagyszerű terepet, ahol pompásan tökéletesítheted magadat.
Arra a gondolatra, hogy mostani hervadt lelkiállapotában ilyen világi dolgokkal foglalkozzon, Sam keserű nevetésre fakadt. Golfozni, amikor a szíve vérzik. Ez éppen olyan, mintha Dante valamelyik elkárhozott léleknek azt tanácsolta volna, hogy kötött kabátkákat horgoljon.
- Örömmel látom, hogy jó hangulatban vagy. Szeretem a vidám embereket - állapította meg helyeslőleg Sir Mallaby. - Igazán jólesik, hogy újra hallom a vidám nevetésedet. Nem igaz, Milliken kisasszony?
- Marlowe úrból csak úgy árad a jókedv - helyeselt Milliken kisasszony, megigazítva a szemüvegét. Kedvesen rámosolygott Samre, akit gyerekkora óta ismert, és aki mindig a kedvence volt.
Samen az élet hiábavalóságának tudata hatalmasodott el. Aznap reggel, amint borotválkozás után a tükörbe nézett, keserű elégtétellel állapította meg, hogy arca sápadt és megviselt. Most pedig ketten is azt hiszik róla, hogy pompás hangulatban van. Így csal a látszat. Keserű kacaja, ami úgy hangzott a saját fülében, mint a bagolyhuhogás, Milliken kisasszony szerint a kiáradó jókedv megnyilvánulásaként hatott.
- „Ügyfelünk, Wibblesley Eggshaw úr érdekében...” -folytatta Sir Mallaby, visszazökkenve a kötelességteljesítés keserű jármába - „... hozzánk intézett nagybecsű ajánlatukra hajlandók vagyunk a felkínált egyezségről tárgyalni, amennyiben...” mikor érkezett meg a hajód?
- Oh, már egy hete partra szálltam.
- Egy hete! Hát akkor mi a macskát csináltál mostanáig? Miért nem toltad ide a képed azonnal a megérkezésed után?
- Bingley-fürdőn tartózkodtam.
- Bingleyben? Mit kerestél azon az Istentől elhagyatott helyen?
- Küszködtem önmagámmal - felelte Sam méltósággal.
- „...amennyiben a feltételek nem bizonyulnának túlságosan kedvezőtleneknek...” Küzdöttél? Hm, nem mondom, helyes, ha egy fiatalember szereti a férfias sportokat, de az élet nem áll puszta testedzésből. Ezt nem szabad szem elől tévesztened. Az Élet Valóság! Az Élet, hogy is megy tovább, Milliken kisasszony, tudja, az a Smiles-dolog?
Miss Milliken összekulcsolta keblén a karjait, és lehunyta szemét, amint már szokása volt, ha főnöke kívánságára szavalnia kellett.
- „Az Élet való! Az Élet komoly! És a sír nem végső cél. Porból lettél, porrá leszel - nem számít a léleknél.”
„Miért volna a művészet, mért volna a sok tudás, 
Ha az élet célja meddő, és a vége elmúlás. 
És ha szívünk dobbanása tompán a fülünkbe cseng,
Vagy szemünk a szerteoszló fellegeken elmereng,
Gondoljunk nagy emberekre, kiknek élte építő, 
És magasztos műveiknek meg nem árt a vén idő! 
Épp ezért te sem fecséreld el, amit az Ég adott...” 
- fújta áhítatosan Milliken kisasszony. 
- Jól van, jól van! - szakította félbe Sir Mallaby. - Nem kell az egészet végigmondania. Szóval az élet való és komoly dolog, Sam. Erről majd még beszélünk, ha végeztem a mai levelezéssel. Hol is tartottunk?
- ...kedvezőtlenek...
- Tudom már, „...ügyfelem számára, bármikor szívesen állok rendelkezésükre a részletek megbeszélése céljából, és éppen ezért kérem, hogy írja meg a helyet...” Bingley-fürdőn! Te jó Isten! Pont Bingley-fürdőn! Miért nem mentél Margate-be, ha már annyira rád jött az üdülés?
- Margate túlságosan zajos, és én nem vágytam emberek közé. Bingley nagyszerűen illett a lelkiállapotomhoz. Szürke és kopár vidék, a tenger és az ég piszkos ólomszínben úsztak, és egész idő alatt szakadt az eső...
Sam abbahagyta az időjárás-jelentést, mert észrevette, hogy apja oda sem figyel. Sir Mallaby időközben újra elmerült a hivatalos ügyekben.
- Ej, fölösleges időpocsékolás az egész! - mondta Sir Mallaby. - Brigney, Goole & Butterworth nagyon is jól tudják, hogy sarokba szorítottak minket. Ezt Butterworth tudja, Goole még nála is jobban tudja, és Brigney mindkettőjüknél jobban tudja. Képzeld csak, Sam. Ez a fiatal hülye Eggshaw maga is beismeri, hogy huszonhárom szerelmes levelet írt annak a bestiának, aki most beperelte, közülük tizenkettőt versben, és huszonegyszer szerepel bennük az a mondat, amelyben arra kéri, hogy legyen a felesége. Ezek után pedig tőlem várja, hogy húzzam ki a slamasztikából. A nő természetesen tízezer font kártérítést követel tőle házassági ígéret megszegése miatt.
- Mennyire rávall ez a nőkre! - fakadt ki Sam. Milliken kisasszony szemrehányó pillantást vetett Samre a sértő általánosítás miatt, de Sir Mallaby figyelmét teljesen elkerülte a Sam szavaiból áradó keserűség.
- Írja, Milliken kisasszony! „...helyét és időt, ahol személyesen megbeszélhetjük a további lépéseket. Pont!” Akkor ezeket gépelje le, és aztán hozza be, hogy aláírjam őket, Milliken kisasszony. Gyújts rá egy szivarra, Sam. Milliken kisasszony, ha kimegy, legyen szíves, mondja meg Petersnek, hogy rendkívül fontos tárgyalásom van, és fél óráig senkit sem fogadhatok.
Miss Milliken távozása után Sir Mallaby a viszontlátás örömeire szánt fél órából fél percet arra fordított, hogy fürkészőleg nézegette a fiát.
- Örülök, hogy hazaérkeztél, Sam - mondta a rövid szemle befejezése után. - Fontos beszédem lesz hozzád. Itt a legfőbb ideje, hogy te is komoly életet kezdjél. Mialatt Amerikában csavarogtál, sokat gondolkoztam ezen, és arra a meggyőződésre jutottam, hogy túlságosan hosszú pórázra engedtelek. Ez pedig előbb-utóbb megárt minden fiatalembernek. Bizony, te is kezdesz öregedni. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy az aggkori elmegyengeség jelei mutatkoznak rajtad, de annyi biztos, hogy már nem vagy 21 éves, és én a te korodban már úgy dolgoztam, mint egy kuli. Ne felejtsd el, hogy az élet... a fene egye meg! ...újra elfelejtettem.
Sir Mallaby erélyesen csengetett, és füléhez emelte a telefonkagylót.
- Halló Miniken kisasszony?... Legyen szíves, mondja el azt a verset, amelyet az imént idézett az életről... igen... igen... köszönöm, elég!
- „Az élet való, az élet komoly!” - szavalta Sir Mallaby, letéve a kagylót. - Gondolj a nagy emberekre... - mondta, és mindenképpen igyekezett komoly arcot vágni -, kiknek élte építő... szóval itt a legfőbb ideje, hogy nekigyürkőzzél, és komolyan munkához lássál!
- Kész vagyok rá, apa.
- Úgy látszik, rosszul hallottál - kiáltotta meglepődve Sir Mallaby. - Azt mondtam, hogy itt van a legfőbb ideje, hogy dolgozni kezdjél.
- Mire én azt feleltem, hogy készen állok rá.
- Hát tebeléd mi ütött? Úgy látszik, alaposan megváltoztattad a nézeteidet, mióta utoljára láttalak.
- Nemcsak a nézeteimet változtattam meg, hanem magam is teljesen megváltoztam, apa.
A Magnificent Szálló poros bársonypamlagjain töltött esős délutánok idézték elő Samuel Marlowe nézeteinek ezt a furcsa, mondhatnánk beteges megváltozását. Bingley-fürdő remetei magányában arra a megállapításra jutott, hogy egyedül a munka gyógyíthatja meg beteg lelkét. Apja irodájának nyugodt légkörében, távol a világ zajától, az ádáz tülekedéstől, a vörös hajú démonoktól, újra megtalálhatja lelki egyensúlyát. Itt kedvére dúskálhat az emberi gonoszság írott bizonyítékai közt, és a paragrafusok segítségével alapos bosszút állhat az egész női nemen. Válóperes ügyvéd lesz, és életcélként tűzi maga elé, hogy minél több szenvedő férfitársát megszabadítsa a házasság átkos béklyóitól. Igen, ezért érdemes élni!
- Az utazás határozottan jót tett neked - jegyezte meg elégedetten Sir Mallaby. - A tengeri levegő meghozta az eszedet, aminek kimondhatatlanul örülök. Ezek után könnyebb lesz rátérnem egy másik kényes kérdésre, amin már szintén elég régóta töröm a fejemet. Ideje már, hogy megnősülj, Sam.
Sam bőszen felhördült, és Sir Mallaby megütközéssel meredt rá.
- Na, mi az? Cigányútra ment a füst?
- Csak nevettem - magyarázta Sam. Sir Mallaby megcsóválta a fejét.
- Ami azt illeti, hallottam már csengőbb kacajt is. Nem akarom kedved szegni, mégis arra kérlek, hogy próbáld meg komolyabban felfogni a dolgot. A házasság nagyon jót fog tenni neked, Sam. Meglátod, hogy egy erőskezű asszony egészen más embert farag belőled. Szeretném, ha minél előbb megbarátkoznál a gondolattal. Ne felejtsd el, hogy én két évvel fiatalabb voltam nálad, amikor szegény édesanyádat feleségül vettem, és ennek köszönhetem javarészt eddigi sikeres pályafutásomat. Minél többet gondolkozom erről, annál világosabban látom, hogy ez hiányzik neked.
- Lehetetlen!
- Már miért volna ez lehetetlen? Elvégre vannak jó tulajdonságaid is, csak felszínre kell hozni őket. Persze te azt hiszed, hogy nem érsz egy hajítófát sem? Nem mondom, némi igazság van a dologban, de azért nem kell kishitűnek lenni.
- Mondom, hogy lehetetlen! - jelentette ki Sam ellentmondást nem tűrő, jéghideg hangon. - Még a lehetősége is lehetetlen... vagyis egyszerűen lehetetlen, hogy lehetséges legyen... egyszóval, sohasem fogok megnősülni, apa. A szívem beteg.
- Ne beszélj hülyeségeket! Kutya baja sincs a szívednek. Családunk valamennyi tagjának olyan erős szíve volt, mint egy gőzgép. Apróbb zavar lehet az egész. Hagyd abba pár napra a szivarozást, és rögtön elmúlik.
- Úgy látom, nem értettél meg. Arra céloztam, hogy egy nő olyan csúnyán elbánt velem az úton, hogy ezek után egyszer s mindenkorra végeztem ezzel a pokolfajzattal. Számomra a nők, mintha nem is léteznének.
- Erről még nem is meséltél - mondta élénk érdeklődéssel Sir Mallaby. - Mikor történt a dolog? New Yorkban? Gondolom, valaki elcsavarta a fejedet, és aztán faképnél hagyott?
- Úgy van. Összetörte a szívem a kacér bestia.
- Meséld el már, hol történt?
- Hazafelé a hajón.
Sir Mallaby jóízűen felkacagott.
- Édes fiam, csak nem akarod elhitetni velem, hogy egy fedélzeti kalandocskát ilyen komolyan vettél? Ugyan már, ne nevettesd ki magad! Én minden tengeri utamon legalább fél tucat lányba lettem szerelmes, és minden áldott esetben csalódtam bennük. Egy hét múlva el is felejted az egészet. Már most is túl lennél rajta, ha nem ásod el magad mostanáig egy olyan lehangoló zugban, mint Bingley-fürdő.
A házitelefon csengője megszólalt, és Sir Mallaby a füléhez emelte a kagylót.
- Halló!... Rendben van, rögtön jöhet. Most utadra engedlek, Sam, mert egy fontos ügyfelem vár kint. Viszontlátásra! Egyébként, mit csinálsz ma este?
- Semmit.
- Szóval ma este nem birkózol önmagáddal? Pompás. Együtt fogunk vacsorázni. Fél nyolcra légy pontosan otthon, de semmi esetre se csavarogjál el valamerre!
Sam búcsút vett apjától és becsukta maga mögött az ügyvédi szentély párnázott ajtaját. A várószobában Mil-liken kisasszony visszatartotta.
- Ó, Sam úrfi, várjon egy percig.
- Tessék.
- Bocsásson meg, de találkozik még ma Sir Mallaby-vel?
- Igen, együtt vacsorázunk ma este.
- Nagyszerű. Most nem akarom zavarni, de elébb kifelejtettem egy verssort. Kérem, mondja el neki pótlólag, így hangzik:
nNe törődjél a jövővel, s hagyd a múltnak árnyait, 
Éljél mindig a jelennek, s az Isten is megsegít!” 
Lesz szíves ezt neki elmondani. Előre is köszönöm. Viszontlátásra, Sam úrfi!

*

Sam negyed nyolckor érkezett a Bruton Streetre. Öreg inasuk azzal fogadta, hogy apja éppen most öltözködik, és pár perc múlva lent lesz. Inasuk öreg házibútor volt már a Marlowe-családnál, és ha nem is ringatta térdén Samet csecsemő korában, mindenesetre kölyökkora óta ismerte, és szemmel láthatólag most is örült a viszontlátásnak.
- Már valamennyiünknek nagyon hiányzott, Samuel úr - mondta szeretetteljesen, és betessékelte Samet a szalonba.
- Tényleg? - kérdezte szórakozottan Sam.
- De még mennyire, uram. Éppen a minap mondtam a szakácsnénak, hogy szinte idegennek tűnik fel a ház, ha nem hallhatjuk a vidám nevetését. Igazán jólesik, hogy újra itthon van. És milyen jól néz ki!
Sam besétált a szalonba, miközben az volt az érzése, ami időnként valamennyiünket elfog, hogy sokszor hiábavaló minden küzdelem. Ismerősei, mintha csak összeesküdtek volna, mind azzal fogadták, hogy milyen jól néz ki, mennyire vidám, és a világ minden kincséért sem voltak hajlandók észrevenni azt, hogy menynyire megviselték az utóbbi napok szenvedései. Hej, pedig ha tudnák, hogy mi dúl a szívében! Leült az egyik süppedő bőrkarosszékbe, és cigarettára gyújtva, várta Sir Mallaby érkezését
Közben az inas visszajött, és egy cocktailt hozott neki. Sam egy kortyra felhajtotta az italt, és mire az öreg inas kilépett az ajtón, Sam egész kedélyállapota örvendetes változáson esett keresztül. Mintha egy néma pianola lett volna benne elrejtve, amelyre most valaki egy vidám lemezt tett fel. Mindenki vidámnak és boldognak látja! Miért ne?
Nagyot szippantott a cigarettájából. Tényleg, miért ne? Miért ne nézne ki vidáman és elégedetten? Semmi komoly oka sincs a bánkódásra. Az élet tavaszán álló fiatalember, ép és egészséges, aki éppen most készül belevetni magát a komoly munkába. Minek keseregjen egy haszontalan érzelmi csekélység fölött, ami kissé szerencsétlenül végződött? Úgysem látja többé a lányt. Ha van valami biztos a földön, akkor ez az. A lány megy a maga útján, és Sam meg a saját útján. A két út nem keresztezheti egymást. Sam új emberként emelkedett fel a karosszékből, hogy apját üdvözölje, aki éppen ebben a szempillantásban lépett be a szobába, és pillanatnyilag hófehér nyakkendőjét igazgatta.
Sam meghökkenéssel bámulta Sir Mallaby ragyogó megjelenését
- Szent Isten, apus! Te aztán kinyaltad magad! Csak nem vendégeket vársz? Azt hittem, egyedül fogunk vacsorázni. Öltözzem át én is?
- Ó, semmi különös, fiam. Szmoking is megfelel. Én csak puszta megszokásból húztam fel a frakkomat. Egy kis társaság lesz nálunk. Mindössze hatan leszünk. Te meg én, egy barátom, a barátom leánya, aztán a barátom barátjának a barátja, és a barátom barátjának a fia.
- Biztos, hogy ez nem több hatnál?
- Biztos.
- Jóval többnek hangzott.
- Pedig csak hat - mondta Sir Mallaby, Felemelte szép formájú kezét és kinyújtott ujjain újra számba kezdte venni a vendégeket. - Te is utánam számolhatod - kinyújtotta a hüvelykujját. - Először: Bennett.
- Kicsoda? - kiáltotta Sam.
- Bennett. Rufus Bennett. Egy amerikai üzletember, aki Angliában tölti a nyári szabadságát. Még nem említettem neked a nevet? Nagyszerű pofa! Mindig azon képzelődik, hogy a halál küszöbén áll, és emellett pompás étvágya van. Már évek óta én vagyok az angliai ügyeinek a képviselője. Második szám: a lánya, Wilhelmina, aki nemrég érkezett Angliába - mondta Sir Mallaby kinyújtva a mutatóujját, és arcán őszinte elragadtatás tükröződött. - Sam, fiam, nem mondok egyetlen szót sem Bennett kisasszonyról, mert nem akarok elfogultnak látszani.
Különben is fölöslegesnek tartom, hogy Wilhelmina Bennettről előre is ódákat zengjek. Majd meglátod a saját szemeddel, és aztán véleményt nyilváníthatsz arról, hogy túloztam-e. Egyelőre csak annyit mondok, határozottan tudom, hogy neked tetszeni fog! Én csak egyszer találkoztam vele, és akkor is csak néhány percig beszélgettünk, azt azonban biztosan állíthatom, hogy ha van valaki, aki egy-kettőre kiveri a fejedből azt a mit-tudom-én kicsodát, aki a hajón elcsavarta a fejed, akkor ez a valaki: Wilhelmina Bennett! A harmadik Rufus Bennett barátja, név szerint Henry Mortimer - ő is amerikai, állítólag jónevű New York-i ügyvéd - és végül a fia, Bream Mortimer. Velük még nem találkoztam. Minden pillanatban itt lehetnek - mondta Sir Mallaby az aranyórájára pillantva. - Ah! Mintha az ajtó csukódását hallottam volna. Igen, úgy látszik, megérkeztek.

IX. fejezet

FESZÜLT HANGULATÚ VACSORA

A derült égből lecsapó villám sem döbbenthette volna meg jobban Samuel Marlowe-t, mint apja bejelentése. Egyre növekvő dühvel hallgatta Sir Mallaby áradozását, és amikor az ajtó csukódása hallatszott, úgy érezte, hogy menten szétveti a harag. Nincs olyan valamirevaló és egyetlen szikrányi önérzettel rendelkező fiatalember, aki szó nélkül belenyugodna abba, hogy a végzet játékszere legyen. Nem csoda, ha Sam is éktelen dühbe gurult a Sors ponyvaregénybe illő mesterkedése miatt.
A Sors, anélkül, hogy előzetesen megkérdezte volna tőle, ilyen olcsó, vásári eszközökkel dolgozó filmmesét fabrikált össze számára, és most arra akarja kényszeríteni, hogy ebben az érzelgős darabban ő legyen az egyik báb módra ide-oda ráncigált mulya főszereplő. Úgy képzelte el a Sorsot, mint egy cvikkeres, kaján képű vénkisasszonyt, aki nagyokat szipákolt, miközben kisütötte vacak tervét. Szinte maga előtt látta, amint elégedettségében csámcsogva újra és újra elolvasta a forgatókönyvet, és kéjesen csettintett, amikor egy-egy mulatságos jelenethez ért. Valóban, egyetlen hiba sem maradt az egész pokoli fércműben.
Pompásan kezdődött a mese. Regényes találkozás a hajóhídon, a hős „halálugrása” a tengerbe, telihold Tennysonnal súlyosbítva... émelyítő! Aztán a hős és a hősnő civakodása, elválás - látszólag örökre, most pedig itt van a sorsszerű összetalálkozás, a kibékülés előkészítése, és már előreveti árnyékát az utolsó képen önfeledten ölelkező szerelmes pár. A „Happy end” kierőszakolása céljából még egy kis véletlentől sem riadt vissza a Sors. Szemrebbenés nélkül igénybe vette ezt is. Amit mi véletlennek nevezünk, az tulajdonképpen nem más, mint amikor a Sors pillanatnyilag megakad a fonalak szövésében, és hamarjában hajánál fogva előráncigálja a véletlent. Micsoda ötletszegénység!
Sam Marlowe elhatározta, hogy dacosan szembeszáll a fondor lelkű végzettel. Ez a lány gyalázatosan bánt vele, és többé tudni sem akar róla. Ha rajta múlt volna, soha többé nem találkoznak. Most pedig a kotnyeles Sors mindenáron összeboronálta őket, és elvárja tőle, hogy jó képet vágjon a dologhoz, és úgy viselkedjék, amint az Sors őnagyságának tetszik. Hát majd ö megmutatja! Pár másodperc múlva újra találkozik Minnie-vel. Udvarias és tartózkodó lesz. Hideg és megközelíthetetlen. Fagyosan fog viselkedni, és ha a Sors megpukkad is, ő kettészakítja a mozivásznat.
Aztán kinyílt az ajtó, és a szoba megtelt Bennettek-kel és Mortimerekkel.

1.

A bevonulást Minnie vezette, és Sam is kénytelen volt elismerni, hogy rendkívül csinos volt. Utána egy kövér, kopaszodó, céklavörös képű férfi következett, akinek kabátgombjai, főleg a hasa tájékán, szinte csikorogtak az erőlködéstől, hogy kötelességüknek eleget tegyenek. A pocakos urat egy alacsony, sovány, aszott képű férfi követte, aki széles keretű teknőcpápaszeme mögül aggodalmasan pislogott, és uhucsőrnek beillő orrával úgy szimatolt a levegőben, mintha valami eldugott sajtdarab után kutatna. A társaság negyedik tagja a jó öreg Bream volt.
Kis ideig a kölcsönös üdvözlések és bemutatkozások zűrzavaros lármája töltötte be a szobát, aztán Bream Mortimer, miután kétszer is meggyőződött arról, hogy ez a Sam tényleg az a Sam, akit az Atlanticról ismert, hangos rikkantással odalépett hozzá, és barátságosan megrázta Sam vonakodó kezét.
- Halló, hiszen ez Marlowe! - mondta Bream.
- Hogy van, Mortimer - felelte Sam dermesztő hidegséggel.
- Hát maga ismeri a fiamat? - kérdezte Sir Mallaby.
- Ugyanazzal a hajóval érkeztünk ide - felelte Bream.
- Nagyszerű! Eszerint bizonyára összebarátkoztak. Bennett kisasszony - fordult Sir Mallaby Minnie-hez, aki tágra nyílt szemmel bámult Samre -, engedje meg, hogy bemutassam a fiamat! Sam, ez itt Wilhelmina Bennett kisasszony.
- Hogy van? - mondta Sam.
- Hogy van? - mondta Minnie.
- Bennett barátom, azt hiszem, maga még nem ismeri a fiamat?
Bennett úr dülledt szemét Samre meresztett. Úgy nézett ki, mint akinek egy gombóc akadt a torkán, és most azon erőlködne, hogy lenyelje.
- Hogy van? - krákogta nyomatékos hangsúllyal úgy, hogy Sam a szokásos viszontkérdés helyett, önkénytelenül felelt a kérdésre.
- Köszönöm, nagyon jól.
Bennett úr borongva csóválta a fejét.
- Szerencsés fickó, hogy így beszélhet! Vajmi kevesen mondhatják ezt magukról. Őszintén szólva, az elmúlt tizenöt évben egyetlen olyan napom sem volt, amelyen tökéletesen egészségesnek éreztem volna magam. Marlowe - fordult nehézkesen Sir Mallabyhoz, így fordult meg egy színültig megrakott uszályhajó a folyam közepén -, tudja, ma délután 4 órakor még azt hittem, hogy kénytelen leszek felhívni telefonon, és lemondani a ma esti vacsorameghívást? Amikor háromnegyed hatkor kihúztam a hónom alól a hőmérőt... - tovább nem folytathatta, mert az inas megjelent az ajtóban, és jelentette, hogy a vacsora tálalva van.
Sir Mallaby Marlowe ebédlőjének asztala, amelyet a ház többi bútorával egyetemben még az apjától örökölt, az akkori idők divatjának megfelelően hatalmas méretű bútordarab volt, amely mellett elveszett a kis társaság. Minden étkezőt hatalmas fehér abrosztenger választott el a vele szemben ülőtől, és arra kényszerítette, hogy érje be a szomszédja társaságával, így Minnie Bennett és Sam Marlowe tökéletesen el voltak vágva közelebbi hozzátartozóiktól, és hacsak nem akarták teljes magányban, szótlanul végigenni vacsorájukat, kénytelenek voltak egymás társaságával beérni.
Az abrosztenger nyugati partján Mortimer ügyvéd úr szórakoztatta Sir Mallabyt egyik bonyolult perével, amelynek során olyan alaposan elbánt az „Ouseley, Ouseley, Figg, Mountjoy, Moseby-Smith és cinkosai” irodával. Az ügy sokkal bonyolultabb volt, mint a híres Dreyfus-ügy, és az izgalmas ízelítők teljesen lekötötték Sir Mallaby figyelmét. A keleti végeken Bennett úr magyarázta Breamnek az utóbbi időben tapasztalt súlyos tüneteket, amelyek életét fenyegették.
- Milyen érdekes, hogy itt találkoztunk - jegyezte meg társalgási hangon Minnie.
Sam éppen azzal szórakozott, hogy közönyös arccal kenyérgalacsinokat gyúrt az abroszon. Minnie szavaira a lány felé fordult, és tekintetük találkozott. A lány szeme vidám és barátságos volt. Sam nem láthatta a saját szemét, de remélte, hogy tekintete hideg és visszautasító, mint valami feneketlen tengerszem barátságtalan és sötét tükre vihar előtt.
- Bocsásson meg, nem figyeltem oda!
- Azt mondtam, hogy milyen érdekes, hogy itt találkozunk. Még álmomban sem gondoltam, hogy maga Sir Mallaby fia.
- Érdekes, én mindig tudtam ezt - felelte Sam szellemesen, és ezzel kényszerszünet állt be, amelyet a szobalány megjelenése okozott, aki közéjük tolakodva leszedte az üres levesestányérokat. Sam kortyintott egyet, és borús elégtételt érzett. Úgy vélte, hogy sikerült a társalgást az előre kijelölt mederbe terelnie. Hideg és tartózkodó, ez a lényeg! A szeme sarkából figyelve észrevette, hogy Minnie az ajkába harap. A szobalány eltűnése után újra Minnie felé fordult. Miután félreérthetetlenül éreztette azt a tényt, hogy tökéletesen idegenek, akik tisztára véletlenül kerültek egymás mellé a vacsoránál, úgy vélte, most már kötelessége, hogy folytassa a társalgást.
- Hogy tetszik Anglia, Bennett kisasszony? - kérdezte udvarias érdeklődéssel.
Minnie tekintete már nem volt vidám és barátságos. Valami macskaszerű villogás csillant fel szemében.
- Tűrhetően - felelte Minnie foghegyről.
- Úgy veszem észre, hogy nincs vele megelégedve?
- Hát, ahogy vesszük. Az a kérdés, hogy milyen szemmel nézzük a dolgot. Ha már itt vagyok, nem érdemes zúgolódni. Egyszerűen tudomásul veszem, hogy Anglia barbár ország, és még hálásak lehetünk, hogy a bennszülöttek nem falnak minket fel.
- Mire alapítja azt, hogy Anglia barbár ország? - kérdezte Sam, aki lelkes hazafi volt, és Minnie megjegyzése mélyen bántotta.
- Mi mást mondhatnék egy olyan országról, ahol nincs központi fűtés és fürdőszoba, ahol nem kapni minden sarkon jeget és pattogatott kukoricát? Az apám és Mortimer úr éppen most béreltek ki egy házat valahol a partvidéken, amelyben egyetlen apró fürdőszoba van.
- És maga pusztán ezért ilyen becsmérlőleg beszél Angliáról? - kérdezte Sam, szinte reszketve a felháborodástól.
- Ó, nem csak ezért. Vannak más hátrányai is.
- Mint például?
- Hát itt vannak például az angolok. Különösen az angol fiatalemberek. Az angol fiatalság egyszerűen kibírhatatlan! Lusta, goromba, beképzelt és nevetséges valamennyi.
Sam jogos felháborodásában olyan hevesen tolta hátra székét, hogy majdnem feldöntötte öreg inasukat, aki éppen ekkor ért hozzá a következő fogással.
- Hány angol fiatalemberrel találkozott már eddig? -tudakolta Sam harciasán, és farkasszemet nézett Min-nie-vel, aki keményen viszonozta a tekintetét.
- Hogy egészen őszinte legyek, nem sokkal. Mondhatnám igen kevéssel. Sőt, ha szigorúan ragaszkodunk az igazsághoz, akkor csak...
- Akkor csak?
- ...csak nagyon kevéssel - jelentette ki Minnie, majd összeráncolva homlokát, hozzátette. - Úgy érzem, kissé igazságtalanul ítéltem az angol fiatalemberekről. Elvégre nem ítélhetek el egy egész osztályt pusztán csak azért, mert... mert... Szóval biztosra veszem, hogy vannak angol fiatalemberek, akik nem gorombák, és nem nevetségesek.
- Én is biztosra veszem, hogy vannak amerikai lányok, akiknek szívük is van.
- De még mennyi!
- Akkor hiszem, ha majd találkozom eggyel!
Sam szünetet tartott. A hideg tartózkodása még csak hagyján lett volna, azonban minden kilátás megvolt rá, hogy ez a párbeszéd parázs civakodássá fog fajulni. Mintha az összes elhunyt Marlowe férfi szelleme, akik mindig híresek voltak a nők iránt tanúsított udvariasságukról, ott gyülekeztek volna Sam ülőhelye mellett, és rosszalló pillantással méregették volna elfajzott utódukat. Mintha kellemetlen dolgokat suttogtak volna a fülébe. Ideje lesz a túlfűtött légkörű beszélgetést visszazökkenteni a tartózkodó udvariasság vágányára.
- Hosszabb ideig tartózkodik Londonban, Bennett kisasszony? - kérdezte Sam, mintha mi sem történt volna.
- Nem, mindössze néhány napig. Hamarosan vidékre utazunk. Azt hiszem, már említettem, hogy apám és Mortimer úr egy házat béreltek ki a nyári hónapra.
- Remélem, hogy kellemesen fogja magát érezni.
- Én is remélem. Mortimer úr fia, Bream is ott lesz, ami mindenesetre kellemessé fogja tenni a nyaralást.
- Miért? - kérdezte Sam visszazökkenve az előbbi hangnembe.
Minnie nem felelt.
- O bizonyára nem goromba és nem durva, igaz? -kérdezte Sam nyersen.
- Ó, nem. Kiváló modora van, és emellett van benne valami természetes méltóság - felelte Minnie ártatlanul, miközben hosszú és szeretetteljes pillantást vetett a vele szemben ülő Bream Mortimerre, aki kissé fárasztónak találva Bennett úr bizalmas természetű orvosi közléseit, éppen nagyot ásított, és villája hegyén szórakozottan egy poharat kezdett egyensúlyozni.
- Emellett - folytatta Minnie lágy és álmodozó hangon -, nemrég eljegyeztük egymást.

2.

Sam természetesen ezzel sem törődött. Mi, akiknek alkalmunk volt bepillantást nyerni acélos lelkének legsötétebb zugába is, természetesen tudjuk ezt. A hír egy cseppet sem rázkódtatta meg, legfeljebb meglepetésként hatott rá. Mindössze annyi történt, hogy hirtelen felkapta metszett borospoharát, félig kihajtotta belőle az erős portóit, majd kissé erélyesen tette vissza az asztalra, úgy, hogy a pohár nyele eltört, és a maradék bor az abroszra ömlött. Ez azonban csak véletlenségből történt, és semmi köze nem volt Minnie legutolsó szavaihoz.
- Szent Isten, Sam! - kiáltotta rémülten Sir Mallaby, miután a pohár egy régi, értékes készlethez tartozott.
Sam olyan vörös lett, mint az abroszon éktelenkedő borpecsét.
- Borzasztóan sajnálom, apa! Nem is tudom, hogy történhetett.
- Talán valami megrázkódtatás érte? - vélekedett Minnie jóságosan.
Az öreg inas máris ott sürgölődött a baleset színhelye körül, asztalkendőkkel takarva be a foltot, és Sir Mallaby, jó házigazdához illően, éppen semmitmondó legyintéssel akart napirendre térni a dolog felett, amikor hirtelen figyelmes lett Bream izgató tevékenykedésére. A papagájképű fiatalember, akit a baleset sem zökkentett ki álmos nyugalmából, éppen azzal volt elfoglalva, hogy a villája hegyén nagy nehezen egyensúlyba hozott pohár alá óvatosan egy apró süteményt helyezzen el, és így kedélyes csendéletet varázsoljon elébük.
- Talán útjában van az a pohár... - kérdezte Sir Mallaby udvariasan, mihelyt sikerült leesett állát annyira helyére emelnie, hogy újra megjött a szava. Az az érzés kezdett rajta elhatalmasodni, hogy még szerencsésnek nevezheti magát, ha értékes pohárkészlete romjait megmentheti a vacsora végére.
- O, nem lesz semmi, Sir Mallaby! - szólt közbe Minnie, rajongó pillantást vetve a műkedvelő egyensúlyozó-művészre. - Nem kell félnie, Bream nem fogja leejteni a poharat. Bream nem olyan ügyetlen! Bámulatos, hogy milyen ügyes az ilyesmikben, egyszerűen csodálatra méltó! Milyen pompás, ha valaki efféléket tud csinálni. Mindig mondom Breamnek, miért nem mutatja be bűvésztudományát közönség előtt, de ő olyan szerény, hogy nem szívesen dicsekszik az ügyességével.
- Ebben üdítően különbözik a mindennapi szalon-betyároktól - jegyezte meg Sir Mallaby, aggódó pillantással kísérve veszélyben forgó poharát.
- Igaza van! - helyeselt Minnie lelkesen. - Nincs is annál rémesebb, mint amikor valaki mindenáron szórakoztatni akar másokat, pedig nem ért hozzá. Meséltem már neked, apus, annak a férfinak a történetét, aki a hajókabaréban fel akart lépni? Még nem? Nahát, most elmondom! Annál siralmasabbat még életemben nem láttam. Az egész hajó rajta nevetett! - Minnie sugárzó arccal nézett körül, és hangjából valami friss, lányos vidámság csendült ki. - Az a szerencsétlen flótás, valami utánzással akart fellépni, jelzem, még máig sem tudja senki, hogy kit is akart utánozni, és amikor belépett a terembe, és szembekerült a közönséggel, lámpaláza lett. Földbe gyökerezett a lába, és csak makogni tudott, annyira meg volt rémülve, aztán az idegei végkép felmondták a szolgálatot, sarkon fordult, és úgy kiszaladt a teremből, mint a nyúl! Úgy menekült, mintha üldözték volna! Egyetlen értelmes szót sem tudott kinyögni. Életemben nem láttam ilyen nevetséges dolgot!
A humoros elbeszélésnek nagy sikere volt. Természetesen még a legkisebb hallgatóságban is akad néhány ember, aki nem találja nevetségesnek a történetet, nyilván mert hiányzik a humorérzéke. Itt is akadt egy ilyen savanyú Jóska, de a többiek szinte gurultak a nevetéstől.
- Hogy is mondta... - kiáltotta Sir Mallaby fulladozva - a szerencsétlen hülye csak állt, és egyetlen szót sem tudott kinyögni? Ha... ha... ha.
- Hallatott valami siránkozó makogást, de az csak még nevetségesebbé tette - felelte könyörtelenül Minnie.
- Pokolian mulatságos! - csuklotta Sir Mallaby.
- Ez a legmurisabb dolog, amit valaha is hallottam! -gargarizálta Bennett úr, lenyelve egy emésztést elősegítő pirulát.
- Biztos valami féleszű volt - vélekedett Mortimer úr.
 Sam mindenre elszánt arccal előredűlt az asztalon. Elhatározta, hogy még ha doronggal is, de más irányba tereli a társalgást.
- Hallom, hogy valami vidéki házat béreltek ki, Mortimer úr? - mondta.
- Igen - felelte Mortimer úr, és Sir Mallabyhoz fordult. - Végre sikerült rábeszélnünk a nővérét, Hignett asszonyt, hogy adja bérbe a házát a nyári hónapokra.
Sir Mallaby hitetlenkedve kiáltott fel:
- Windlest! Csak nem akarja velem elhitetni, hogy a húgom bérbe adta maguknak Windlest?
Mortimer úr diadalmasan bólintott.
- Pedig úgy van. Már éppen lemondtunk a tervről, és más házat akartunk keresni, ahol a nyarat tölthetjük, amikor tegnap az utcán véletlenül belebotlottunk az unokaöccsébe, Eustace Hignettbe, akivel még New Yorkban ismerkedtünk meg. Éppen hozzánk igyekezett azzal az örvendetes hírrel, hogy hajlandók bérbe adni a házukat a nyár tartamára. - Mortimer úr elégedetten kortyintott a burgundijából. - Érdekes fiatalember, de kissé ideges természetűnek látszik.
- Idült savhiány és emésztési elégtelenség - jelentette ki szakértelemmel Bennett úr. - Első látásra megállapítottam rajta!
- Szép hely ez a Windles, Sir Mallaby? - kérdezte kíváncsian Minnie.
- Roppant bájos. Mondhatnám, elragadó - felelte Sir Mallaby őszinte lelkesedéssel. - Természetesen, nem túlságosan nagy a vidéki kastélyokhoz képest, amelyek több száz holdas parkok közepén állanak, de azért végtelenül bájos, kényelmes, és gyönyörű környéken fekszik.
- Nincs is szükségünk túl nagy helyre - mondta Mortimer úr. - Mi sem vagyunk sokan. Bennett és én, Wilhelmina és Bream...
- Ne felejtsd el, apa, hogy azt ígérted, Jane Hubbar-dot is meghívod oda - szólt közbe Minnie.
- Dehogy felejtem el. Hubbard kisasszony, Minnie barátnője is velünk tölti a nyarat. Ezzel kész is volnánk, leszámítva a fiatal Eustace Hignettet.
- Eustace Hignett! - kiáltotta Bennett úr. - Hiszen e-lég ránéznem, és máris gyomorégést kapok!
- Eustace Hignett! - kiáltotta Minnie is, de nem magyarázta meg közelebbről, hogy mi kivetnivalót talál ebben.
Alig észrevehető csend állott be, mielőtt Mortimer úr tovább folytatta. A zavarodottság gonosz szelleme lebegett kajánul egy darabig az asztal felett. Bennett úr Minnie-t nézte merőn, Minnie kissé elpirulva az abroszt nézte merőn, Bream pedig izgatottan fészkelődött a helyén, mintha sehogyan sem találná a helyét. Még Mortimer urat is elhagyta egy másodpercre a jogászhoz illő nyugalma.
- Egész elfeledkeztem a dologról - mondta. - Ez volt a szerződés egyik kikötése, amelyet én teljesen elfogadhatónak találtam, és szó nélkül bele is mentem, hogy a bérlet tartama alatt a fiatal Hignett ott maradhat a házban. Tudom, hogy az ilyen kikötés egész szokatlan dolog, és ha nem lettek volna egyéb körülmények, akkor nem is mentem volna bele. Azonban úgy állott a helyzet, hogy Rufus barátom valósággal beleszeretett a helybe, és mindenáron ott akarta tölteni a nyarat. Miután másképp nem kaphattuk volna meg, szó nélkül belementem ebbe a kikötésbe. Emellett a fiatal Hignett nem vadidegen számunkra, hiszen még New Yorkból ismerjük. Kellemes, jómodorú fiatalember. aki nem fog sok vizet zavarni - magyarázkodott Mortimer úr. - Egész biztos vagyok benne, Bennett, hogy helyesen jártam el, tekintetbe véve a különleges helyzetet.
- Igazad van. - mondta Bennett úr kissé kelletlenül. -Én voltam az, aki mindenáron ragaszkodtam a házhoz...
- Nahát... Miután másképp nem kaphattad meg, nyugodj bele a dologba! - mondta Mortimer úr, megveregetve a barátja vállat.
- Megnyugtathatom Bennett urat, hogy Eustace öcsém nem lesz egyáltalában a terhére. Nagyon rendes, csendes fickó, sőt, igen szórakoztató lakótárs lesz. Határozottan szép hangja van. Az ő éneke meg ifjú barátunk bűvészmutatványai segítségével sok kellemes estét szerezhetnek maguknak, nem beszélve elhunyt sógorom villanyzongorájáról. Emlékszel még rá, Sam? - fordult fiához Mallaby, mert úgy találta, hogy Sam szótlansága kezd nyomasztólag hatni.
- Igen - felelte szórakozottan Sam, kutyába sem véve Sir Mallaby jelentőségteljes kacsintását.
- Néhai sógorom hozatta annak idején. Rajongott a zenéért. Roppant könnyű működésbe hozni. Csak egy gombot kell megnyomni a falon, és már szól is - csevegett tovább Sir Mallaby. - Hogy hogyan kell megállítani, azt nem tudom. Amikor annak idején lenn jártam, szünet nélkül szólt. Okvetlenül ki kell próbálniuk azt a zenemasinát!
- Jaj, csak azt nem! - kiáltotta határozottan Bennett úr. - Egyébként sem rajongok a zenéért, de az ilyen zenélő szörnyetegek egyenesen az idegeimre mennek. Képes volnék fejszét ragadni, és azzal esni neki. Úgy látszik, az idegeim teljesen le vannak hangolva.
- Csak úgy, mint az a pianola, amelyről beszélek -mondta Sir Mallaby. - Emlékszem, hogy egyszer, amikor lent jártam...
- Remélem, hogy ön is meglátogat minket, Sir Mallaby, mialatt ott leszünk - szólt közbe Mortimer úr. - És maga is - fordult Samhez.
- Attól tartok, hogy a közeli hónapokban túlságosan el leszek foglalva, és így nem élhetek a szíves meghívással - felelte ridegen Sam. - Mindenesetre nagyon köszönöm - tette hozzá utólag.
- Sam munkához akar látni - magyarázta Sir Mallaby, mert bántotta fia rideg mogorvasága.
- Igen - mondta Sam sötét határozottsággal -, a munka az egyetlen dolog, ami számít az életben!
- Ugyan ne túlozz, Sam! - kiáltotta Sir Mallaby. - A te korodban, én bizony úgy gondolkoztam, hogy a szerelem is éppen elég fontos dolog!
- A szerelem! - mondta megvetően Sam, és dühösen nekiesett a habfelfújtnak, amiből mindenki tudomásul vehette, hogy nem sokra becsüli ezt az érzelmi megnyilvánulást.
Sir Mallaby, szájában az aznapi utolsó szivarjával, negyedórai hallgatás után, megtörte a csendet. A vendégek már elmentek, és Sam egyedül üldögélt apjával a dohányzóban.
- Sam, tudod, hogy mit gondolok? - mondta Sir Mallaby.
- Fogalmam sincs róla - felelte Sam.
Sir Mallaby kivette szájából a szivart, és megfontoltan kijelentette:
- Alaposan meghánytorgattam a dolgot, és arra a megállapításra jutottam, hogy e mögött a windlesi bérbeadás mögött sokkal több van, mint amennyi első látásra látszik. Adeline nénédet a születése óta ismerem, és én mondom neked, hogy nincs az a hatalom, amellyel rá lehetne bírni, hogy ha egyszer valamit kimondott, megváltoztassa az elhatárolását. Olyan konok, mint a legkonokabb öszvér, főleg, ha Windlesről van szó. Valóságos rögeszméjévé vált az a ház. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, biztosra veszem, hogy Eustace barátunk a saját szakállára adta bérbe a házat, és most be akarja zsebelni a bért, anélkül, hogy Adeline néninek egyetlen szót is szólna róla. Mit szólsz hozzá?
- Eh? - mondta Sam szórakozottan.
- Azt kérdeztem, hogy mit szólsz hozzá?
- Mihez mit szólok?
- Amit Windlesről és Eustace öcsénkről mondtam.
- Mi van velük?
Sir Mallaby rosszallólag csóválta a fejét.
- Akasszanak fel, ha tudom, hogy mi történt veled ma este, Sam. Úgy viselkedtél, mintha az előszobában felejtetted volna az eszedet a fogasra akasztva. Az egész vacsora alatt úgy hallgattál, mint a csuka, vagy még jobb hasonlattal élve, mint valami trappista barát. Még hozzá olyan bűbájos teremtés mellett, mint Bennett kisasszony. Biztosra veszem, hogy szörnyen unalmas fráternek tartott.
- Sajnálom.
- Most már ugyan sajnálhatod, amikor már elment. Le merném fogadni, hogy hülyének tartott. Nem is csodálom, mert hogy mást ne említsek - folytatta Sir Mallaby egyre jobban nekihevülve -, amikor azt a veszettül mulattató dolgot elmesélte arról a hülyéről, aki bolondot csinált magából a hajón, te voltál az egyetlen személy az asztalnál, aki még csak el sem mosolyodott. Azt hihette, hogy egyáltalán nincs érzéked a humor iránt!
Sam felemelkedett.
- Azt hiszem, legokosabb lesz, ha lefekszem - mondta. -Jó éjszakát, apa!
Elvégre egy férfi türelmének is van határa.

X. fejezet

BAJOK VANNAK WINDLESBEN

Rufus Bennett úr Windles ebédlőjének ablakában állt, és kinézett a parkba. Ebből az ablakból nagyszerűen láthatta mindazt a természet adta vagy emberkéz alkotta szépséget, amely első látásra olyan kívánatossá tette ezt a házat. Közvetlenül az ablak előtt tarkánál tarkább virágágyak húzódtak meg a ház borostyánnal befutott falai mellett, tele pompás bimbókkal.
A virágágyak túlsó oldalán kavicsos ösvény futott végig, azon túl pedig sima, gyepes térség terült el, amelynek smaragdzöldje és bársonyos simasága bátran felvehette volna a versenyt Oxford bármelyik iskolájának füves pályáival. A fűszőnyegen túl festői bokrok sorakoztak, amelyeknek hézagai közt itt is, ott is felcsillant a mögöttük megbújó tavacska ezüst tükre. Bal kéz felől odafehérlett a nemes vonalú vadgesztenye- és nyárfák mögött az istállóépületek fala, míg jobb kéz felé a park kapujához vezető kocsibehajtó kígyózott. Alig száz lépésnyire a park bejáratától egy középkori kastély romjai emelkedtek ki a fenyők hátteréből.
A régi Anglia varázsos tündérbirodalma volt ez a hely, amelybe Bennett úr első látásra beleszeretett. El se tudta volna képzelni, hogy lehet még olyan idő, amikor minden különösebb lelkesedés nélkül nézi majd az elébe táruló látképet.
Pedig komorságának nagyon egyszerű volt a magyarázata, mert a virágágyak, a gyep, a cserjés, az istállók és a kastélyromokon felül már az ötödik felhőszakadást láthatta, ami reggel óta végigsöpört a tájon. A bérlet harmadik délutánján voltak. Az első nap reggeltől estig szakadt az eső. A második napon reggel nyolctól negyed egyig, fél egytől délután négyig, végül pedig öttől éjjel tizenegyig esett megállás nélkül. Ezen a harmadik napon sem volt tíz percnél hosszabb esőszünet. Idegekre menő nyár volt.
Még a napilapok időjósait is meglepte a szokatlanul pocsék időjárás, és ők is beismerték, hogy Anglia már szebb júliusokat is látott. Bennett úrnak, aki egész életét a meleg és napsütés hónában töltötte, úgy hatott a kedélyére ez az időjárás, mint Noé apánkra hathatott a felhőszakadás a vízözön első napjaiban. Az első napi ijedt tiltakozása helyébe olyan harcias kétségbeesés lépett, amit igazán nem lehetett lemondó beletörődésnek nevezni. Ezzel a kétségbeeséssel mélységes emberiszony párosult. Egyszerűen utálta embertársait, és elsősorban régi barátját, Mortimer urat, aki éppen ebben a szempillantásban szakította félbe türelmetlenül Bennett úr méla tűnődését.
- Gyere, Bennett. Te osztasz! Mi a fenét bámulod folyton az esőt. Attól még nem fog megállni.
Tagadhatatlan, hogy Mortimer úr idegeinek sem tett jót az állandó esőzés.
Bennett úr nehézkesen visszacammogott az asztalhoz, ahol Mortimer úr partnereként egy végeszakadatlan robbert játszottak Minnie és Bream ellen. Bennett úr már torkig volt a bridgezéssel, de okosabb dolgot nem lehetett csinálni.
Dühös morgással újra leült, és osztani kezdett. Félig már kiosztotta a lapokat, amikor az asztal alól prüszkölő szuszogás hallatszott. Bennett úr izgatottan az asztal alá nézett, és önkéntelenül maga alá húzta a lábát.
- Tizennégy lapom van - jelentette ki Mortimer úr. -Most osztottál harmadszor rosszul.
- Fütyülök rá, hogy hány lapod van! - mondta hevesen Bennett úr. - Hogyan tudjon az ember nyugodtan osztani, amikor ez az átkozott dög kutyád az ember bokáit szaglássza?
Rosszindulatúan nézett az asztal alól előbújó remek bulldogra, amely hátsó lábaira ülve, barátságosan pislogott feléje.
Szelíd, barátkozó természetű kutya volt, de a kutyasors ijesztően csúf külsővel verte meg. A gyilkosságvágy látszott a legenyhébb indulatnak, amely mogorva pofájáról lerítt. A valóságban kutya-kétszersültre vágyott. Smith névre hallgatott, és Mortimer úr vásárolta közvetlenül mielőtt elutaztak Londonból, hogy legyen házőrző kutyájuk a nyaralóban.
- Mit fél? Nem fogja megharapni - mondta Mortimer úr hanyagul.
- Mindig ezt fújja! - felelte ingerlékenyen Bennett úr. - Honnan tudja ilyen biztosan? Ez a dög veszedelmes vadállat, és ha tudtam volna, hogy ide akarja hozni a nyakamra, nekem is lett volna néhány szavam a dologhoz.
- Felőlem ugyan mondhatott volna, amit akart. Törvény adta jogom van arra, hogy kutyát vásároljak. Magának is van kutyája. Legalább is a lányának.
- Igen, és Pinkipudli pompásan megfér Smith-szel -mondta Minnie. - Többször láttam, amint hancúroztak egymással.
Bennett úr kissé lecsillapodott. Egye meg a fene a kutyát, meg a vevőjét is! - gondolta. Úgy érezte, hogy az embergyűlölete csak fokozódott. Minnie kivételével mindenkit utált. Csak a lánya iránt maradt meg szívében az apai szeretet halvány szikrája. Utálta Mortimer barátját. Utálta Breamet, és már megbánta, hogy Minnie eljegyezte magát vele, jóllehet évek hosszú során át ez a jegyesség volt a leghőbb kívánsága. Utálta Jane Hubbardot, aki kint sétált Eustace Hignett oldalán az esőben. És utálta természetesen Eustace-t is.
Talán Eustace-t utálta a legjobban az egész bandában. Bosszantotta a fiatalember jelenléte. Nem elég, hogy itt rontja a levegőt, ráadásul még szikáran és sápadtan ott lődörög mindenütt, és úgy néz ki, mintha most szabadult volna ki valamelyik kórházból. Bennett úr világ életében kerülte a beteges kinézésű emberek társaságát, és Eustace sóvárgó, epedő pillantásait teljesen félremagyarázta.
Újra felkelt az asztal mellől, és az ablakhoz ment. Az eső úgy csapkodta az ablaktáblákat, mint valami pajkos utcagyerek. Úgy látszott, mintha mindenáron be akarna jönni a szobába, hogy Bennett úrral játsszon.

1.

Bennett úr másnap reggel sokáig aludt. Amikor felébredve gyors pillantást vetett az éjjeliszekrényen heverő zsebórájára, meglepetéssel látta, hogy már tíz óra múlt. Megdörzsölte szemét, és újra meg akarta nézni az órát, hogy tényleg ilyen szokatlanul hosszú ideig aludt-e, midőn hirtelen valami fényes, sárga foltot pillantott meg az óra mellett, amit olyan megdöbbenéssel és egyben hitetlenkedve bámult, mint Robinson Crusoe bámulhatta az emberevők lábnyomait lakatlan szigetének parti homokjában. Ha nem lett volna Angliában, azt hitte volna, hogy napfényt lát.
Bennett úr olyan sóvár bizalmatlansággal nézte a sárga fénypackát, mint a sivatagi utazó a távolban csillogó tavacskát, miután a délibáb már nemegyszer becsapta csalóka képeivel. Amíg fel nem húzta a zsalugátert, és nem tárult szeme elé a verőfényes melegben úszó kert madárdalos pompája, addig gyanakodva fogadta azt a lehetőséget, hogy végre egy szép nyári reggelben lehet része.
Fenséges reggel volt. Olyan volt, mintha az Ezeregy-éjszaka meséinek egyik óriása kihúzta volna valami hatalmas palack dugóját, és az üvegből most kiáradt a fű, a fák, a virágok és a friss széna tömény illata. Bennett úr túláradó boldogsággal megnyomta a csengő gombját, mire kisvártatva egy szikár, komoly és értelmes arcú férfi lépett be a szobába. Úgy nézett ki, mint valami herceg, csak sokkal tiszteletgerjesztőbb volt az egész megjelenése. Webster volt, Bennett úr inasa. Olyan áhítattal tette le a mosdóra a kezében hozott forró vizes kancsót, mintha valami drága ékszert helyezett volna el az állványán.
- Jó reggelt, uram.
- Jó reggelt, Webster - mondta jókedvűen Bennett úr. - Kissé későn keltem fel.
- Úgy van. Kissé elszunyókált, uram - felelte Webster tárgyilagosan. - Fel akartam kelteni a szokott időben, de Bennett kisasszony nem engedte. Azt mondta, hogy jót fog tenni Bennett úrnak, ha alaposan kipiheni magát.
Bennett úr jóérzése fokozódott. Mi mást kívánhat még az ember az élettől, mint szép időt és egy kötelességtudó leányt?
- Tényleg ezt mondta?
- Igen uram. Azt is meghagyta, mondjam meg az édesapjának, hogy ő már megreggelizett, és Mortimer úrral meg a fiával autón átmentek Southamptonba, mert Mortimer úr panamakalapot akar venni.
- Panamakalapot! - kiáltotta csodálkozva Bennett úr.
- Igen, panamakalapot, uram.
Bennett úr elégedettsége nőttön-nőtt. Gyönyörű nap volt, kötelességtudó lánya van, és mindennek tetejébe Henry Mortimert panamakalapban fogja látni. A Gondviselés valóssággal elkényezteti.
Webster ünnepélyesen visszavonult. Úgy hagyta el a szobát, mint egy herceg a királyi fogadótermet. Nem mondhatjuk, hogy kihátrált, mindenesetre azt a benyomást keltette, mintha kihátrált volna. Távozása után Bennett úr beöntötte a forró vizet a mosdótálba, és nekilátott a borotválkozás unalmas műveletének.
A mosakodást befejezve a szekrényhez lépett, és ünnepélyesen kihúzta a felső fiókot, amelyben vadonatúj fehér flanelnadrágja feküdt. Végre egy nap, amikor felhúzhatja. Kivette a nadrágot, és éppen fel akarta húzni, amikor a fiók sarkában valami lazacszínű ruhadarab ötlött a szemébe. A fürdőruhája volt.
Bennett úr meghökkenve nézte. A fürdőruha nem szerepelt a reggeli műsorában, de hát miért ne? A tavacska hívogatólag csillogott feléje a fák mögül, alig ötven lépésnyire az ablaktól. Mi volna egészségesebb és frissítőbb, mint egy reggeli előtti hideg fürdő?
Lehajította a hálóöltönyét, és belebújt az úszóruhába. Kisvártatva, miként a rőt napkorong egy ködös őszi napon, megjelent a tornác lépcsőjén, és óvatos léptekkel elindult a gyepen keresztül a tó irányába.
E pillanatban döcögött elő a cserjésből Smith, a bulldog, ahol takarékos kutya lévén éppen most ásta el a tegnap kapott velős csontot. Magasba tartott orrával, amelyen az iménti földmunka rajta hagyta sáros nyomát, csak úgy itta magába a balzsamos levegőt, majd észrevéve a fürdőruhás férfit, elindult feléje. Smith úr kissé rövidlátó volt, és első pillantásra nem ismerte meg Bennett urat. Általában, az embereket inkább a szagukról jegyezte meg magának, és most is azért karikázott a lazacszínű jelenség felé, hogy körülszimatolva, megállapítsa kilétét. Fele úton volt már, a-mikor egy porszem az orrába hatolt, ami ijesztő prüszkölésre ingerelte.
Bennett úr pörgettyűként sarkon fordult, és megpillantva a fenyegetően prüszkölő Smith urat, nyakába szedte a lábát, és eszeveszett menekülésbe kezdett a bársonyos gyepszőnyegen. Smith barátunk egy másodpercig csodálkozva nézte, aztán elégedetten lihegve utána görgött. Akárki is ez az ember, rendes fickó lehet, akivel kedvére elszórakozhat. Smith úr szerette a futkározó kedvű, játékos embereket.
Bennett úr úgy rohant tovább, mintha az életéért futna, azonban hamarosan kifogyott belőle a szusz, és szúrás támadt az oldalában. Szerencsére megpillantotta bal kéz felé a régi kastélyromot, amelyet első látogatásakor annyira megszeretett. Akkoriban csak a szépérzékére hatott a várrom, most azonban egy szempillantás alatt átlátta, hogy a mohos köveknek más hasznát is veheti.
Minden maradék erejét összeszedve a kövek felé vette útját, egy-kettőre elérte a romok falát, és egy ki-szögelésbe kapaszkodva, nagy kínnal felmászott a düledező fal tetejére, ahol aztán biztonságban érezte magát. Üldözője éppen ekkor ért oda, és lógó nyelvvel, lihegve leült a hátsó lábára, pont Bennett úr meztelenül csüngő lábszárai alatt. Smith úr várakozásteljesen nézett fel a fal tetején gubbasztó Bennett úrra. A játék teljesen váratlan fordulatot vett, ugyanakkor kalandos és újszerű kilátásokkal kecsegtetett. Smith úr, bulldog létére sem volt túlságosan régimódi, és kézzel-lábbal benne volt minden újításban.
Bennett úr közben meggyőződött arról, hogy lábszárai veszélyen kívül vannak, és miután kissé kifújta magát, segítségért kezdett kiáltozni. Igen kényelmetlen helyzetben volt. Különféle szárnyas és szárnyatlan rovarok, amelyeket a természet tréfás kedvében egész sereg pótlábbal ajándékozott meg, izgalmas felfedező körutakra indultak Bennett úr legcsiklandósabb testrészein. Úgy mászkáltak rajta, mintha valami nyilvános sétatér lenne. Párosával megmásztak a nyakát, és valóságos családi batyubálokat rendeztek meztelen lábszárain. Mindennek tetejébe az eső is újra eleredt. Először csak finom cseppekben harmatozott az égből, aztán egyre komolyabbá vált, és hamarosan derék záporrá fajult.
Ez aztán végkép megtörte Bennett úr hősies ellenállását, és torkaszakadtából ordítozni kezdett.
Évek múlva, legalább is Bennett úr érzése szerint évek múlva, egy hang szólalt meg a fal tövében.
- Halló!
Bennett úr lenézett. Jane Hubbard állott alatta, és skót sapkája alól felbámult rá. Szép ívű lábai mellett Smith ugrándozott.
- Hát maga mit keres ott fenn? - kérdezte Jane. - Nem tudja véletlenül, hogy az autó hazaérkezett-e?
- Még nem jött vissza!
- El szerettem volna küldeni a doktorért. Szegény kis Eustace Hignett megbetegedett. Na, nem baj, akkor gyalog megyek érte. Gyere, Smith! - ezzel már el is indult az úton, nyomában a bohókásan ide-oda ugrándozó Smith kutyával.
Bennett úr, jóllehet felszabadult az ostrom alól, és kedvére lemászhatott volna a falról, továbbra is úgy ült ott, mintha odaszögezték volna. Az a baljóslatú szó, hogy „beteg” szinte megbénította. Egész idő alatt sejtette, hogy az a fickó nem egészséges, hogy az ördög vinné el!
- Mi baja van? - bömbölte a távolodó Jane Hubbard után.
- Tessék? - fordult vissza Jane.
- Mi baja van Eustace Hignettnek?
- Fogalmam sincs róla.
- Ragályos természetű dolog? - aggódott Bennett úr,
- Úgy néz ki - felelte Jane, szinte elégedetten.
- Szent Isten! Még csak ez hiányzott! - kiáltotta kétségbeesetten Bennett úr, majd óvatosan földre ereszkedett, és lábujjhegyen elindult a ház felé.
A hallban a száraz és méltóságteljes Websterbe ütközött, aki éppen olyan mozdulattal kopogtatta meg a barométer üvegét, mint valami nagykövet, aki egy baráti hatalom uralkodójának magánlakosztályán kopogtat be.
- Erős záport jelez, uram - jegyezte meg gazdája láttára.
- Egész idő alatt a házban tartózkodott? - érdeklődött Bennett úr.
- Igen, uram.
- Nem hallotta a kiáltozásomat?
- Úgy rémlik, mintha hallottam volna valamit, uram.
- Akkor miért nem nézte meg, hogy mi az. Hogy az ördög bújna magába! - mennydörgött Bennett úr.
- Azt hittem, valami bagoly lehetett. Nagyon sok bagoly van a vidéken. Roppant csúnya, éles hangjuk van. Már sokszor gondolkoztam, hogy honnan kerül ide ez a sok bagoly? - folytatta Webster közlékenyen, mint akit rendkívül érdekel a dolog.
Mielőtt még Bennett úr kifejthette volna a véleményét az érdekes madártani kérdésről, kintről féknyi-korgás hallatszott, és Anglia legázottabb gépkocsija állott meg a bejárat előtt.

2.

Windles mintegy húsz mérföld távolságban fekszik Southamptontól, és az eső akkor kezdett szakadni, amikor az autó fele úton járt hazafelé. Nyitott kocsi volt, amelyről még a szegényes védelmet nyújtó felhúzható ponyva is hiányzott Az út utolsó tíz mérföldjén Mortimer úr konok gyűlöletet táplált keblében minden teremtett lény iránt, és amikor végre megérkeztek, és a hallban Bennett úr úgy rohant neki, mintha fel akarná öklelni, minden dühét hajdani barátjára öntötte ki.
- Mit rohansz úgy nekem, mint valami megvadult bika! - förmedt Bennett úrra. Biztosra vette, hogy az valami hosszú és unalmas siránkozással akarja visszatartani. - Takarodj az utamból! Nem látod, hogy bőrig áztam?
- Hát aztán! - Bennett úr hangja reszketett az önmaga iránt érzett sajnálkozástól. - Hát én nem vagyok bőrig ázva?!
- Akinek ilyen időben fürödni van kedve, az csukassa magát sürgősen a bolondokházába! - csaholta Mortimer úr, és már indult volna a szobájához vezető lépcső felé, ha Bennett úr nem ragadja meg a kabátja szárnyát.
- Drága apuskárn - szólt közbe Minnie szemrehányó hangon -, tényleg nem kellett volna ilyen csuromvizesen bejönnöd a házba. Ha már fürödni voltál, előbb letörölhetted volna magad. Egészen tönkreteszed a szőnyeget.
- Ki mondja, hogy fürödtem! - üvöltötte Bennett úr.
- Éppen azt akarom, elmondani...
- Halló! - szólalt most meg ártatlanul barátságos hangon Bream Mortimer, aki sereghajtóként csak most lépett be a hallba. - Jó kis fürdőcskét vettünk?
Bennett úr Bream szavaira szilaj indiántáncba kezdett, aminek csak az lett a következménye, hogy mezítelen nagylábujjával alaposan belerúgott az egyik szék lábába, mire fájdalmas üvöltéssel fél lábon folytatta a haditáncot, majd egyensúlyát vesztve, beleroskadt a kifelé tartó Webster karjaiba.
A pohos gazdából és keszeg inasából álló táncospár összekapaszkodva lejtett végig a hallon, és mozdulataik egyaránt emlékeztettek az amerikai négerek „kalácstáncának” szilaj taglejtéseire és a régimódi mazurkák méla bájára.
- Mit csinál, maga hülye! - sivított Bennett úr.
- Semmit, uram. Tartom, hogy el ne essen - felelte diplomatához illő hidegvérrel Webster. - Egyébként engedje meg, hogy a hét végére figyelmeztessem, uram.
- Fütyülök a hét végére! Mi közöm hozzá?
- Szombat van, uram, és nem illik az Úr napja előtt káromkodni és átkozódni! - mondta ünnepélyesen Webster.
- Óh, menjen a fészkes fenébe! - kiabálta Bennett úr konokul.
- Parancsára, uram - felelte Webster, és olyan arckifejezéssel hagyta el a szobát, mint valami teljhatalmú miniszter, amikor a hadüzenet napján átvette az útlevelét. Ezt az időpontot akarta felhasználni Mortimer úr a visszavonulásra, és sürgős léptekkel elindult a lépcső felé. Bennett úr, mintha mérges pók csípte volna meg, utána ugrott, és a kabátjánál fogva visszacibálta.
- Mortimer! Addig nem engedlek el, amíg nem hallgatsz végig!
- Mit akarsz tőlem?
- Arról az átkozott fenevadról van szó. Ragaszkodom, hogy sintérnek adják!
- Mit csinált a szerencsétlen?
- Végigkergetett a kerten az a vadállat, és csak úgy tudtam előle megmenekülni, hogy egész reggel a romok tetején kucorogtam. Még most is ott áznék, ha Jane Hubbard nem szabadít meg tőle!
- Drága, apuskám - lépett közbe Minnie, aki már félig felment az emeletre -, ne izgasd magad. Tudod, hogy mennyire árt ez neked. Nem hinném, hogy szegény Smith komolyan bántani akart - tette hozzá békítőleg, majd felszaladt a lépcsőn, és eltűnt az emeleti folyosón.
- Persze, hogy nem akart bántani - kiabált Mortimer úr. - Olyan szelíd, mint a bárány.
- Azért hajkurászott végig a kerten, mert olyan szelíd, mint a bárány! Úgy szaladtam, mint a nyúl!
- Azért szaladtál, mert olyan gyáva vagy, mint a nyúl! - feleselt vissza Mortimer úr. - Még egy levelibékától is halálra ijednél!
Bream Mortimer, aki eddig némán élvezte a jelenetet, szerencsétlenségére kuncogni kezdett. Nem tehetett róla, de maga elé képzelte Bennett urat, amint úgy szalad, mint a nyúl, és ez a kép ellenállhatatlan nevelési ingert váltott ki belőle.
- Ck, ck, ck! - csuklott Bream a visszafojtott nevetéstől. Bennett úr tarkója is elvörösödött a haragtól. Acsarkodva fordult Bream felé.
- Talán mulatságosnak tartja a dolgot? Hát csak mulasson, de annyit mondhatok, hogy alaposan téved, ha azt hiszi, hogy részben kinevethet, részben... részben feleségül veheti a lányomat! Ezek után tekintse felbontottnak az eljegyzést.
- De hiszen én... - makogott Bream egyszerre elkomolyodva.
- Idefigyeljen, Mortimer! - kiabálta most már magázva Bennett űr, dühösen rángatva barátja kabátszárát. -Utoljára kérdem, hajlandó elpusztíttatni azt a dögöt, vagy sem?!
- Eszem ágában sincs!
- Ragaszkodom hozzá, hogy távolítsa el a házból. Kész veszedelem továbbra is itt tartani!
- Veszedelem a maga hájas feje! Saját beismerése szerint a kutya még egyszer sem harapta meg! Ha én lettem volna Smith bőrében, akkor maga most a Pasteur Intézetben rontaná a levegőt. Emellett, vegye tudomásul, hogy egyszer minden kutyának szabad valakit megharapnia. Ezt a jogát törvény biztosítja. A Wilbe-force kontra Bayliss per ezt a kérdést egyszer s mindenkorra tisztázta.
- Fütyülök a Wilbeforce kontra Bayliss ügyre! Majd én megmutatom, hogy vannak még bírák Angliában!
- Azt szeretném én látni! Bírói döntvény van az esetről - kiáltotta diadalmas hangon Mortimer úr.
Van valami a bírói döntvények emlegetésében, ami még a legdühösebb embert is elnémítja. Bennett úr ugyanazt érezte, amit mindenki, aki ügyvéddel áll oda vitatkozni: mintha egy indiai tigriskígyó gyűrűibe került volna.
- Hallgasson meg, Bennett úr... - szólalt meg panaszosán Bream a pillanatnyilag beállott csendben.
- Takarodjon a szemem elől! - süvítette Bennett úr.
- Megyek már, de előbb...
A hallba nyíló posztóval borított ajtó kitárult, és Webster tűnt fel a küszöbön.
- Elnézést kérek, uram - fordult Bennett úrhoz -, de az ebéd készen van, és pár perc múlva tálalni szeretnék. Gondoltam, hogy át tetszik öltözni az ebédhez.
Bennett úr csak most vette észre, hogy még mindig a lazacszínű fürdőtrikó virít rajta.
- Hozza fel tálcán az ebédemet a szobámba - mondta. - Le akarok feküdni.
- Ahogy parancsolja, uram - felelte szemrebbenés nélkül Webster.
- Kérem, Bennett úr... - próbálkozott újra Bream.
- Grrh! - mordult rá volt-jövendőbeli apósa, és faképnél hagyva a lesújtott ifjút, felcammogott a lépcsőn.
Még a legborúsabb napon is fel szokott csillanni egy-egy kósza napsugár, és ritkán akad olyan komor napunk, amelyen ne érne valami apró öröm is minket, így volt ez Bennett úr esetében is. Sok kemény megpróbáltatásban volt része aznap, ezzel szemben tengeri rák volt ebédre, márpedig Bennett úrnak a tengeri rák iránti szenvedélye három nagy New York-i klub állandó beszédtémája volt.
- Úgy szereti, mint Bennett a homárt! Úgy bekapta, mint Bennett a homárt! - mondogatták egymást közt a klubtársai, ha valami nagyot akartak mondani. Miután alaposan belakmározott, kéjes sóhajjal dűlt hátra az ágyban, és amikor Minnie bejött érdeklődni a hogyléte iránt, már sokkal jobb kedélyállapotban találta apját.
- Halló, apus. Jól ebédeltél? - kérdezte Minnie.
- Igen - felelte kissé felvidulva a kellemes visszaemlékezésre Bennett úr -, az ebéd rendes volt.
Milyen gyarlók és tudatlanok vagyunk mi, halandó emberek! Bennett úrnak fogalma sem volt arról, hogy mialatt beszélt, a tengeri rák páncéljának egy parányi, de tűhegyes szilánkja éppen befurakodóban volt a nyelve hegyén a bőr alá, ahol aztán egyelőre békésen megpihent, készen arra, hogy pár óra múlva aggasztó fájdalmakat okozzon a nyelv birtokosának.
- Mondhatnám, hogy az ebéd kiváló volt - folytatta Bennett úr az ízletes visszaemlékezést. - Szeretem a tengeri rákot! - tette hozzá jóízűen csettintve. - Hanem erről jut eszembe! Mondta már neked az a hüllő Bream Mortimer, hogy felbontottam az eljegyzéseteket?
- Igen.
- Úgy látom, hogy nem rendített meg túlságosan ez a hír - állapította mag némi csalódással Bennett úr, mert mostani lelki állapotában szinte szórakoztatta volna egy kisebb családi jelenet.
- Óh, én már fatalista vagyok az eljegyzéseimet illetőleg.
- Nem értem. Miért lennél fatalista?
- Azért, mert egyikből sem lesz semmi. - Minnie tűnődve bámult az ágytakaróra. - Tudod, apus, kezdem belátni, hogy túlságosan hebehurgya vagyok. Már sok ostobaságot követtem el a hirtelen természetem miatt.
- Én ugyan nem vettem észre, hogy olyan hirtelen természeted volna. Legalább is a Mortimer fiú esetében igazán nem siettél. Pont tíz évig tartott, amíg végre elhatároztad magad, hogy hozzámész.
- Nem Breamre gondoltam, apus, hanem egy másik férfire.
- Szent Isten! Csak nem képzeled be magadnak, hogy még mindig szerelmes vagy a fiatal Hignettbe?
- Oh, nem! Most már tisztán látom, hogy sohasem voltam szerelmes Eustace-ba. Arra a férfire gondoltam, akivel a hajón jegyeztem el magam.
Bennett úr hirtelen felült az ágyban, és hitetlenkedve bámult az egyre újabb meglepetésekkel szolgáló Minnie-re. Kissé kóválygott a feje, és azt hitte, hogy nem jól hallott.
- Persze, hogy rosszul értettem - mondta mintegy önmagának. - Valami elkerülhette a figyelmemet. Egy pillanatig azt hittem, hogy valakinek megígérted a hajón, hogy hozzámész feleségül!
- Így is volt, papa.
- De hát... - Bennett úr számolni kezdett az ujjain. -Azt akarod ezzel mondani, hogy három hét leforgása alatt három különböző férfival jegyezted el magad? -kérdezte, miután meggyőződött róla, hogy nem tévedett a számolásban.
- Igen - ismerte be Minnie vékony hangon.
- Ejha! Biztos, hogy nem többel?!
- Esküszöm, papa, hogy csak három volt! 
Bennett úr felhorkant, és visszadűlt a párnáira.
- Az a baj - folytatta Minnie -, hogy az ember megtesz dolgokat anélkül, hogy sejtené, hogy mit fog utána érezni. Utólag aztán törheti a fejét, hogy helyesen cselekedett-e, vagy sem.
- Ezt eltaláltad! - mondta keményen Bennett úr. - Én is azon töröm a fejem, hogy helyesen cselekedtem-e, amikor ennyire szabadjára eresztettelek!
- Most már úgyis mindegy. Soha többé nem jegyzem el magam senkivel sem. Érzem, hogy soha sem tudnék újra szeretni.
- Azt jelenti ez, hogy még mindig szerelmes vagy abba a hajóbeli férfiba?
Minnie szomorúan bólintott.
- Akkor ébredtem tudatára, amikor ide érkeztünk -vallotta be. - Amint ültem az ablaknál, és néztem az esőt, hirtelen tisztán éreztem, hogy eljátszottam a boldogságomat. Mintha valami csodálatos ékszert ajánlottak volna fel nekem, amit én ostoba módon visszautasítottam. Szinte hallottam, amint egy belső hang ezt suttogja a fülembe: „Elszalasztottad a nagy alkalmat, az egyetlent, ami soha többé nem tér vissza!”
- Ne beszélj szamárságokat! - mondta Bennett úr.
 Minnie sértődöttem kihúzta magát. Úgy gondolta, hogy nagyon is okosan beszélt.
Bennett út pár pillanatig csendesen nézett maga elé, aztán ijedt kiáltással fordult Minnie-hez. Eustace Hignett nevének említésére eszébe jutott valami.
- Mi baja van a fiatal Hignettnek? - kérdezte.
- Fültőmirigygyulladása.
- Fültőmirigygyulladás! Jaj nekem! Hiszen ez borzasztó! - jajgatott Bennett úr. - Még nem volt fültőmi-rigygyulladásom... hiszen az egyike a legragályosabb betegségeknek... most mit csináljak?! Oh, Istenem! Minek is jöttem ebbe az ispotályba! - kiáltott a lelke legmélyéig megrendülve.
- Nincs semmi veszély, apus. Az orvos mondta. Ne légy csacsi. A te helyedben szépen megpróbálnék aludni. Fáradt lehetsz a mai délelőtt után.
- Elaludni! Hiszen ha tudnék! - sóhajtotta Bennett úr, és öt perccel azután, hogy az ajtó Minnie mögött becsukódott, már úgy aludt, mint a bunda.
Fél óra múlva azzal a zavaros érzéssel riadt fel, hogy valami nincs rendbe. Azt álmodta, hogy fürdőruhában haladt egy rezes banda élén az Ötödik Avenue-n. Most, hogy szinte még félálomban felült az ágyban, és pislogva igyekezett kiverni szeméből az álmosságot, úgy tűnt fel neki, hogy az álombéli rezesbanda még mindig játszik. Kétségbevonhatatlanul zenét hallott. Tele volt vele a szobája. Mintha hatalmas hullámokban áradtak volna ki a hangok a padlóból, és szinte beborították az ágyat.
Bennett úr az álmosság utolsó szikráit is kidörzsölte szeméből, és ingerülten figyelni kezdett. Egyetlen olyan alkalmatosságról tudott a házban, ami ezt a pokoli zajt okozhatta. Ez csak a szalonban álló gépzongora lehet, állapította meg; A szalon pedig közvetlenül az ő szobája alatt fekszik. Éktelen dühbe gurult.
Először is becsengette Webstert.
- Mortimer úr játszik azzal az átkozott verklivel a szalonban? - kérdezte a belépő Webstertől.
- Igen, uram. Tosti „Búcsúszerenádját” játssza. Nagyon szép dal.
- Menjen és mondja meg neki, hogy azonnal hagyja abba!
- Igenis, uram.
Bennett úr dohogva várta az eredményt, de a zene tovább tartott. Kisvártatva visszaérkezett Webster.
- Sajnálattal jelentem uram, hogy Mortimer úr nem hajlandó eleget tenni a kérésnek - mondta faarccal Webster.
- Szóval nem akarta abbahagyni? - kiáltotta pulykavörösen Bennett úr.
- Ez volt a veleje a válaszának, uram.
- Majd meglátjuk! Adja ide a fürdőköpenyemet! Webster felsegítette gazdájára a kért ruhadarabot, és visszament a konyhába, ahol a szakácsné előtt annak a véleményének adott kifejezést, hogy a gazda nincs jó erőnléten, és ha fogadásokat szokott volna kötni, akkor minden pénzét Paragrafus Konzulra tenné fel a küszöbön álló küzdelemben. Mortimer urat „Paragrafus Konzul” néven becézték általában a személyzet között.
Ezalatt Bennett úr leviharzott a szalonba, ahol Mortimer úr szivarozva heverészett a díványon, és ajkán átszellemült mosollyal élvezte a zenélőgép játékát, melynek belsejéből egy jó torkú énekes mennydörögve zokogta a nyár múlása feletti bánatát.
- Lesz szíves azonnal elhallgattatni azt a pokoli gépet! - mondta kihívón Bennett úr.
- Nem! - volt Mortimer úr kurta válasza.
- Hát majd én megmutatom, maga sötét lelkű pribék... - üvöltötte magából kikelve Bennett úr.
- No, no, no. Csend legyen! - szólt közbe egy hang. Jane Hubbard állt a küszöbön, és csendes szemrehányással nézte a berzenkedő Bennett urat.
- Most nem lehet muzsikálni! - jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Jane. - Zavarják a betegemet.
Hubbard kisasszony habozás nélkül a gépzongorához lépett, szakértő ujjai végigtapogatták a hangszer oldalát, valamit megnyomott vagy megcsavart, mire az ének az egyik dörgedelmes kádencia kellős közepén félbeszakadt. Ezzel, mint aki jól végezte dolgát, nyugodt léptekkel kiment, magára hagyva a két ellenfelet.
Természetének alacsonyabb rendű ösztönei arra késztették Bennett urat, hogy kiélvezze győzelmét.
- Nos, mit szólsz hozzá! - mondta kaján elégtétellel.
- Szemtelen fehércseléd! - morogta dühösen Mortimer úr, akinek minden idegszála tiltakozott a vereség beismerése ellen. - Kedvem volna újra megindítani!
- Próbáld meg, ha van merszed! Lássuk, hány zsákkal telik! - károgta vészesen Bennett úr, visszaesve gyerekkorának beszédmodorába.
- Vedd tudomásul, hogy törvényes jogom van... Különben mit magyarázzak egy ilyen jogi analfabétának! - rikácsolta Mortimer úr. - Majd megmutatom, hogy mi mindenhez van jogom, várj csak! - tette hozzá hirtelen lecsillapodva.
- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte riadtan Bennett úr, gyanúsnak találva ellenfele hirtelen keletkezett nyugalmát.
- Sose törd rajta azt a tökfejedet. Majd még idejében megtudod! - mondta fenyegető hanghordozással Mortimer úr, és ezzel felvette a mellette heverő filléres detektívregényt, és levegőnek nézve volt barátját, nyugodtan olvasni kezdett.
Bennett úr nyugtalan lelkiállapotban bújt vissza az ágyba.
Jó fél órát rágódott Mortimer úr burkolt fenyegetésén, aztán becsengette Webstert, és magához kérette Minnie-t.
- Szeretném, ha Londonba utaznál - mondta, amikor Minnie megjelent nála. -Jogi tanácsra van szükségem. Azt akarom, hogy keresd fel Sir Mallaby Marlowe-t, és mondd meg neki, hogy Henry Mortimer úr minden tekintetben szörnyen a terhemre van. Az a csirkefogó folyton a jogaival henceg, és lépten-nyomon fenyegető célzásokat tesz, hogy majd így meg úgy megmutatja. Szeretnék tisztán látni a dologban, és ezért jogi tanácsra van szükségem. Kérjed meg a nevemben Sir Mallabyt, hogy fáradjon le hozzám. Ha pedig ő nem tudna jönni, akkor küldjön valakit maga helyett, aki komoly tanácsot tud adni. A fia is megteszi, ha konyít valamit a dolgokhoz.
- Ó, egész biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen ért hozzá!
- Mi? Honnan tudod ilyen biztosan?
- Hát... úgy néz ki, mint aki érti a dolgát! - felelte Minnie határozottan. - Olyan értelmes kinézése van!
- Én ugyan nem vettem észre - dörmögött Bennett úr. - Mindegy, ha Sir Mallaby túlságosan el volna foglalva, akkor ő is megteszi. Szeretném, ha már ma este Londonba mennél, hogy holnap reggel azonnal felkereshesd őket. Éjszakára megszánhatsz a Savoyban. Websternek már kiadtam az utasítást, hogy nézze meg a menetrendet.
- Fölösleges, apus. Körülbelül egy óra múlva elcsíphetek egy pompás vonatot. Azzal indulok.
- Szegény kislányom, mennyi fáradságot okozok neked - mondta ellágyulva Bennett úr.
- Ó, dehogy is, papa! - felelte készségesen Minnie. -Boldog vagyok, hogy segítségedre lehetek, drága öreg medvém!

XI. fejezet

BENNETT ÚRNAK
ROSSZ ÉJSZAKÁJA VAN

A rákhéjszilánk, amely két óra tájban hatolt be Bennett úr nyelve hegyébe, éjjel fél tizenkettőkor, midőn a sors üldözte úriember elfújta a gyertyát, és megpróbált az izgalmakban gazdag nap után az alvásból meríteni új erőt, tovább folytatta az alattomos előnyomulást. Mit sem sejtő áldozatának fogalma sem volt arról, hogy milyen kellemetlen vendég ütött tanyát nyelvének legérzékenyebb pontján. Volt ugyan valami egész halvány érzése, mintha a nyelve hegye kissé érdesebb lett volna a szokottnál, de nem sokat törődött vele, mert túlságosan elfoglalta gondolatait a fültőmirigy-gyulladás előzetes tüneteinek állandó figyelése, és így nem ért rá holmi apróbb kellemetlenségekkel törődni. A nyelve hegyén észlelt kényelmetlen érzés nem okozott álmatlanságot, elannyira, hogy pár perccel azután, hogy befordult a fal felé, máris ütemes hortyogás zaja töltötte be a szoba csendjét.
Milyen kellemes és megnyugtató érzés volna, ha a derék embert békén hagyhatnánk aludni! De hát a tények tények, és amikor lábujjhegyen elosonunk az ágya mellől, azzal az érzéssel, hogy minden a legnagyobb rendben van, három óra múlva kénytelenek leszünk visszatérni a szobába, mert azt tapasztaljuk, hogy semmi sincs rendben.
A szobában olyan sötétség uralkodik, hogy az első percben semmit sem tudunk kivenni, de aztán, amikor szemünk hozzászokott a sűrű homályhoz, az ablakon beszűrődő csillagvilág pisla fényénél kivehetjük Bennett úr alakját, amint zsinóregyenesen ül az ágyban, és üveges tekintettel mered maga elé, miközben jobb keze mutatóujjával aggódva tapogatja kiöltött nyelve hegyét.
Ekkor már Bennett úr is meggyújtotta a gyertyát, miután Windles egyik fő vonzóereje a régi világbeli egyszerűségében rejlett, és most a gyertya sápadt világánál alaposabban szemügyre vehetjük őt.
Bennett űr dermedt mozdulatlanságban üldögélt, és a homlokán lassan kiütöttek a hideg veríték első cseppjei. Vérmes arcszínével nehéz lett volna elsápadnia, de azért tőle telhetőleg halványabb volt a szokottnál. Vakrémület hatalmasodott el rajta. Miután szabadidejének oroszlánrészét orvosi könyvek tanulmányozásával töltötte, moss sem volt szüksége orvosi szakvéleményre, mert enélkül is tudta, hogy a végét járja. Érezte, hogy a fátum végzetes csapást mért rá, és vége a mérkőzésnek, hamarosan kiszámolják. Rövidesen múlt időben fognak róla beszélni az emberek, és majd elmondogatják, hogy milyen kár volt érte.
Minden emberen, aki Bennett úr helyzetébe kerül, különös érzelmek vesznek erőt. Sőt, vannak írók, akik most kapva kapnának az alkalmon, és fütyülve a papír árára, legalább két fejezetet firkálnának tele Bennett úr érzelmeinek aprólékos elemzésével. Nekünk azonban fölösleges erre pazarolnunk a papirost, elég ha megállapítjuk, hogy amit ilyenkor egyáltalán érezni lehet, mindazt Bennett úr is átérezte egytől-egyig, sőt, némelyiket kétszer is. Hirtelen átfutotta élete étlapját a levestől a mogyoróig, és végül elérkezett a lelkiismeret furdaláshoz. Miután pedig eljutott idáig, teljesen átadta magát ennek a kínzó érzelemnek.
Bennett úr fiatalkorában, amikor vagyonának megalapozásán fáradozott, a tőzsdei harc során, nem egy olyan dolgot követett el Wall Street-i versenytársai ellen, amiért, mondjuk, egy kanadai erdőirtó telepen, ahol napirenden vannak a késelések, nem tűrték volna meg. Ha valamiért egyáltalán lelkifurdalást érezhetett, úgy elsősorban ezek miatt kellett volna önmagát marcangolnia.
Bármilyen csodálatosan is hangzik, Bennett úr lelkiismeretét ezek a pénzügyi gazságok cseppet sem izgatták, viszont annál többed töprengett a közelmúlt eseményein. Először csúnyán összeveszett élete egyetlen jó barátjával, Henry Mortimerrel. Aztán felbontotta leánya eljegyzését azzal a derék fiatalemberrel. Goromba hangon beszélt hűséges inasával. Mi kell még egyéb is? Minél tovább rágódott előző napi viselkedésén, annál mélyebbre hatolt a lelkifurdalás fullánkja a szívében.
Szerencsére még nincs késő, még mindent helyrehozhat. Még megengesztelheti azokat, akiket olyan csúnyán megbántott. Lehet, hogy a kora hajnali órák nem a legalkalmasabbak a kibékülésre, de Bennett úr mostani lelkiállapotában nem sokat törődött ezzel. Mindig az volt a jelszava: „Most csináld meg, de mindjárt!”, és ehhez a jelmondatához most is hű akart maradni. Elsősorban felcsengette Webstert.
Ugyanazok a tintakulik, akik örömujjongással vájkáltak volna száz oldalon át Bennett úr halálra szánt lelkében, minden érzését gondosan felboncolva, most ugyanilyen alapossággal foglalkoztak volna Webster úr érzelmeivel, amikor a csengő éles hangja legédesebb álmából riasztotta fel, pár perccel hajnali három óra után. Mi nem foglalkozunk az inas érzéseivel, már csak azért sem, mert tekintettel vannak Bennett úr néhai szüleinek jó hírnevére, és csak annyit állapítunk meg, hogy amikor Webster úr öt perc múlva belépett gazdája szobájába, ugyanolyan nyugodt és méltóságteljes volt, mint máskor.
- Jó reggelt, uram - köszöntötte gazdáját teljesen kiegyensúlyozott hangon. - Elnézést kérek, de még néhány percig várnia kell, amíg a borotvavíz felforr. Nem értesültem idejében, hogy máma korábban tetszik felkelni - tette hozzá, bocsánat kérőleg.
- Haldoklom, Webster! - mondta Bennett úr.
- Tényleg, uram?
- Igen. Haldoklom! - ismételte Bennett úr.
- Rendben van, uram. Melyik ruháját készítsem elő erre az alkalomra.
Bennett úrnak az volt az érzése, hogy inasa nem tud a helyzet magaslatára emelkedni.
- Tegnap délelőtt egy szerencséden félreértésünk volt, Webster - mondta Bennett úr. - Kijelentem, hogy szívből sajnálom az egészet.
- Ó, szóra sem érdemes, uram.
- Én voltam a hibás! Maga mindig hűséges emberem volt, Webster. Jóban-rosszban egyaránt kitartott mellettem! - folytatta Bennett úr, aki félig már beleélte magát a gondolatba, hogy Webster évek óta szolgálja a családot, és nem másfél hónappal ezelőtt fogadta fel az egyik cselédszerzőtől. - Jóban-rosszban, tűzön-vízen keresztül! - erősködött Bennett úr.
- Igyekeztem kiérdemelni a megelégedését, uram.
- Meg akarom jutalmazni magát, Webster.
- Nagyon szépen köszönöm, uram.
- Vegye fel a nadrágomat! - rendelkezett Bennett úr.
- Oh, ne tessék megfosztani magát tőle! Végtelenül hálás vagyok önnek, uram, de igazán nem fogadhatom el! - tiltakozott Webster lekicsinylő kézmozdulattal. - Holnap önnek is szüksége lehet rá, uram, és megnyugtathatom, hogy éppen elég nadrágom van.
- Vegye fel a nadrágomat - ismételte türelmetlenül Bennett úr -, és tapogassa meg a jobb oldalzsebét. Némi pénzt talált benne.
- Óh, valóban túlságosan jónak tetszik lenni hozzám - mondta Webster most már megnyugodva, hogy a dolog kedvezőbbnek ígérkezik, mint ahogy eleinte gondolta. Nekilátott a kincsvadászatnak.
- 16 font, 11 shilling és 3 penny volt benne, uram -jelentette Webster a kutatás eredményét.
- Tartsa meg!
- Nagyon szépen köszönöm, uram. Parancsol még valamit, uram?
- Nem, köszönöm, semmit - felelte kissé elégedetlenül Bennett úr. Valahogy hiányzott minden érzelmesség a párbeszédből, márpedig Bennett úr lelke most érzelmes jelenetek után sóvárgott. - Köszönöm, elmehet.
- Jó éjszakát, uram.
- Várjon még egy pillanatig! Melyik Mortimer úr szobája?
- Az idősebb Mortimer úré? A folyosó túlsó végén, szemben a főlépcsővel. Jó éjszakát, uram. Köszönöm a jóságát. Tessék csak csengetni, ha hozhatom a borotvavizet.
Bennett úr újra egyedül maradva tovább töprengett, majd magára vette a fürdőköpenyét, és kezében az égő gyertyával, elindult a folyosón.
Kevésbé ellágyult lelkiállapotban Bennett úr első megállapítása az lett volna, amikor barátja szobájának ajtajához ért, hogy Mortimer úr a szokott ravaszságával pont a legkényelmesebb és legjobb fekvésű szobát halászta ki magának. Halkan benyitott Mortimer úr szobájába. A süppedő szőnyeg elnyelte lépteinek neszét, amint barátja fényűző fekhelyéhez közeledett. A gyertya fénye Mortimer úr erősen kopaszodó fejére esett. A hírneves ügyvéd hason fekve és arcát a párnákba temetve szuszogott. Elég kényelmetlen lehet így aludni, de hát ez már teljesen egyéni dolog. Mortimer úrnak például pont így tetszett. Az össze-vissza gyömöszölt párnák közül olyan moraj hallatszott, mint a közeledő földalatti villamos távoli dübörgése.
- Mortimer! - mondta hangosan Bennett úr.
A földalatti egy pillanatra megállt az előző állomáson, hogy újabb utasokat vegyen fel, aztán tovább folytatta útját.
- Henry! - mondta most már egész hangosan Bennett úr, és megrázta az alvó vállát.
- Hagyja a küszöbön... - dörmögte Mortimer úr, és kissé megfordult, miközben rendíthetetlenül tovább aludt.
Bennett úr egészen megfeledkezett a lelkifurdalásáról. Mélyen megbántva nézte barátja kopasz fejét. Úgy érezte magát, mint aki egy nagyszerű viccet hallott, és nem talál senkit, akinek elmondhatja. Jókorát bökött Mortimer úr hátába, aki erre olyan hangot hallatott, mint amikor a gramofon tűje elcsúszik a lemezen, aztán nyugtalanul hánykolódni kezdett, végül pedig hirtelen felült, és hunyorogva bámult a gyertya lángjába.
- Nyulak! Nyulak! Nyulak! - mondta egészen értelmesen, aztán fogta magát, és újra az oldalára fordult. Mire Bennett úr felocsúdott a meglepetéséből, már újra húzta a lóbőrt.
- Micsoda nyulak? - kérdezte élesen Bennett úr.
A nem egész érdektelen kérdés süket fülekre talált. A Mortimer-főldalatti már ismét az alagútban haladt tovább.
- Nagyon rózsaszínűek! - mormogta a párnák közül Mortimer úr.
Nehéz volna megmondani, hogy ezek után Bennett úr mire határozta volna el magát. Lehet, hogy kétségbeesetten feladta volna a dolgot, és visszament volna a szobájába, miután meglehetősen nehéz feladat egy alvónak megbocsátani. Ekkor azonban, amint alvó barátja fölé hajolt, egy gyertyacsöpp rápottyant Mortimer úr fülére. Az alvó egyszerre felült.
- Mi az? Mi az? Mi az? - kiáltotta riadtan. - Ki az?
- Én vagyok az..., Rufus! - mondta Bennett úr. - Henry, én meghalok...
- Micsoda halak?
- Nem halak, halok!
Mortimer úr hatalmasat ásított, és az álom újra hatalmába kerítette. Fátyolozott tekintettel pislogott barátjára.
- Nyolc nyulacska játszik a gyepen - mormolta. - De mind rózsaszínű! Nagyon rózsaszínű!
Aztán, mint aki úgy véli, hogy éppen eléggé kivette részét a beszélgetésből, és ennél többet senki sem várhat tőle, újra elmerült a zöld gyepen játszadozó túlságosan rózsaszínű nyulacskák tanulmányozásában.
Bennett úr érzékeny lelkét szörnyen bántotta barátja nemtörődömsége. Először erős kísértést érzett, hogy a forró parafin csöppek ébresztő hatását újra kipróbálja, és már éppen azon a ponton volt, hogy Mortimer úr fölé hajol a gyertyával, amikor éles fájdalom cikázott át a nyelvén. Úgy érezte, mintha egy izzó tűvel beleszúrtak volna a nyelve hegyébe, és erről eszébe jutott az állapota. Egy haldokló nem töltheti azzal életének utolsó perceit, hogy forró gyertyát csöpögtél alvó felebarátjának fülébe. Végeredményben túl késő van, és talán még lesz holnap is ideje, hogy kibéküljön öreg cimborájával. Éji vándorlásának következő állomása az ifjabb Mortimer lesz. Hadd tudja meg minél hamarább az örvendetes hírt, hogy mégsem bontja fel lánya eljegyzését.
Halkan becsukta maga után az ajtót, és elindult a lépcsőn felfelé. Tudta, hogy Bream szobája az első fordulónál van, és amikor az ajtóhoz ért, lenyomta a kilincset, és nyugodtan benyitott. Amint maga mögött becsukta az ajtót, hirtelen köhögési ingere támadt.
Kettőt-hármat köhintett.
- Azonnal dobja el a pisztolyát! - hangzott a szoba sötétjéből Jane Hubbard parancsoló hangja. - Ne próbáljon mozdulni, mert célba vettem!
Bennett úrnak nem volt pisztolya, ehelyett leejtette a gyertyát. Nehéz lett volna megmondani, hogy mitől jött nagyobb zavarba, attól-e, hogy rossz szobába nyitott be, amely történetesen egy ifjú hölgy szobája volt, vagy pedig attól, mert a kérdéses hölgy, akihez véletlenül benyitott, egy kisebbfajta ágyút irányított Bennett úr hasa felé az ágyból. Tulajdonképpen nem is ágyú volt, hanem egy elefántlövő puska, amelyet Hubbard kisasszony mindenhová magával cipelt, mint valami pincsikutyát.
- Kedves kisasszony! - hápogott Bennett úr.
Az utóbbi évek során öt ízben fordult elő, hogy férfiak hatoltak be Jane Hubbard sátrába azzal a szándékkal, hogy megöljék, és Jane mindegyik esetben azonnal tüzelt, anélkül hogy előzőleg kérdezősködött volna. Maga sem tudta volna megmondani, hogy most micsoda női gyengeség vett rajta erőt, hogy nem lőtte le azonnal a betolakodót. Valószínűleg a civilizáció elpuhító hatásának tudhatta be. Most már örült neki, hogy nem tüzelt azonnal, mert akárki is volt az éji látogató, a hangja után ítélve nem lehetett rossz szándéka. Jane Hubbard, teljesen éberen, jól marokra fogva a puskát, kilépett az ágyból.
- Kicsoda maga? - kérdezte erélyesen.
- Nem is tudom, hogy kérjek bocsánatot!
- Majd meglátjuk, először gyújtsunk világosságot! Egy gyufa lobbant fel a sötétben. Hubbard kisasszony meggyújtotta a gyertyáját, és nyugodt kíváncsisággal nézett Bennett úrra.
- Maga alvajáró? - kérdezte tőle.
- Nem... dehogy...! - tiltakozott Bennett úr.
- Pszt! Ne olyan hangosan. Felébreszti Hignett urat. A szomszéd szobában alszik. Ezért költöztem át ide, hogy rögtön bemehessek hozzá, ha valamire szüksége van.
- Bream Mortimert kerestem - mondta Bennett úr.
- Ő ment át az én volt szobámba, két ajtóval arrább a folyosón. Mit akar tőle ilyen tájban?
- Csak azt akartam megmondani neki, hogy mégsem bontom fel az eljegyzését a lányommal.
- Oh, ezt megmondhatja holnap reggel is. Kár volna ezért felkelteni. Nem ismeri Napóleon híres mondását: „Csak akkor keltsetek fel, ha rossz hírt hoztok!” És hogy jutott erre az elhatározásra pont hajnali negyed négykor - mondta Jane Hubbard az órájára pillantva.
- Hosszú volna azt elmesélni.
- Nem baj. Még elég ideje van reggelig.
- Úgy áll a dolog, hogy haldoklóm. Egy órával ezelőtt arra ébredtem fel, hogy éles fájdalmat érzek a...
Hubbard kisasszony részvétteljes érdeklődéssel, ugyanakkor minden izgalom nélkül hallgatta Bennett úr „halálos” betegségének tüneteit.
- Micsoda ostobaság! - mondta, amikor Bennett úr végre befejezte a beszámolót.
- Pedig biztos vagyok benne...
- Bármibe lefogadom, hogy nincs semmi komoly baja.
- De kedves kisasszony - tiltakozott sértődötten Bennett úr -, ne felejtse el, hogy életem java részét orvosi könyvek olvasásával töltöttem, és így biztosan tudom...
- Tudom. Éppen ez a baj. El kellene tiltani az embereket az orvosi könyvek olvasásától.
- Efelett nem akarok vitatkozni - felelte kissé mereven Bennett úr. Minden érzése tiltakozott az ellen, hogy így a nyakánál fogva visszacibálják a halál torkából. Elvégre még a haldoklónak is van méltósága! - Még egyszer bocsánatot kérek a zavarásért. Megyek és beszélek a fiatal Mortimerrel - folytatta abban reménykedve, hogy Breamben végre hálás és megértő leiekre fog találni. - Jó éjszakát, Hubbard kisasszony!
- Várjon egy percig!
Bennett úr úgy tett, mintha nem hallotta volna a felszólítást. Gyorsan kisurrant az ajtón. Jane Hubbard idegessé tette a biztos felléptével.
Várakozásában nem is csalódott, mert Bream Mor-timerben megértő lélekre talált. Igaz, hogy nem kis fáradságába került, amíg sikerült a fiatalemberbe lelket vernie, miután Bream legalább olyan jó alvó volt, mint az apja, de amikor végre felébredt, és végighallgatta jövendőbeli apósa közlendőit, egyszerre csupa fül és megértés volt. Az öröm és szánalom érzései váltogatták egymást Bream lelkében.
Terjengős köszönetet mondott a jegyesség visszaállításáért, mély megdöbbenést árult el, amikor tudomást szerzett Bennett úr súlyos állapotáról, sőt, még gyakorlatilag is a segítségére akart lenni azzal, hogy felajánlott neki egy üveg fájdalomcsillapító-szert, ami szúnyogcsípés ellen nagyszerűen bevált. Bennett úr, hálásan visszautasította a szúnyogcsípés elleni szert, ami jó erős szalmiákszesz volt, és érzékeny búcsút vett Breamtől. Szívében kellemes melegséget érzett, amint végighaladt a folyosón, de ez a melegség egyszerre eloszlott, amint a lépcsőhöz érve egy lágy, de határozott hang megállította. Jane Hubbard volt, aki a szobája küszöbén állott, és nyilván Bennett úrra várt. 
- Jöjjön ide! - mondta Hubbard kisasszony, aki kék flanel fésülködőköpenyében úgy nézett ki, mint valami ökölvívó, amint belép a ringbe.
- Tessék? - kérdezte hűvösen Bennett úr, mindamellett engedelmeskedve a felszólításnak.
- Meg akarom nézni a nyelvét - mondta Jane határozottan. - Az az érzésem, hogy nagy hűhót csinál belőle, minden igaz ok nélkül.
Bennett úr, amennyire egy fürdőköpenyt viselő pocakos férfitől kitelt, gőgösen kihúzta magát, de színpadias mozdulata teljesen kárba veszett. Jane Hubbard belépett a szobájába, és intett neki. - Jöjjön csak be! - mondta.
Bennett úrnál keményebb emberek sem tudtak volna ellenállni a Jane szavaiból sugárzó erőnek. Szó nélkül engedelmeskedett a parancsnak is beillő hívásnak, de belül szemrehányásokat tett magának a gyengeségéért.
- Üljön le! - rendelkezett Jane Hubbard, a tükör előtt álló alacsony székre mutatva.
- Öltse ki a nyelvét! - mondta, mialatt Bennett úr, teljesen Jane befolyása alatt, engedelmesen leült a székre. - Jobban dugja ki! Most jó. Tartsa így!
- Au! - kiáltotta felugorva Bennett úr.
- Ne csapjon akkora lármát! Még fel találja kelteni Hignett urat. Üljön le, ha mondom!
- De...
- Leülni!
Bennett úr leült. Hubbard kisasszony újra föléje hajolt az ujjai közt villogó varrótűvel, amely Bennett úr előbbi fájdalmas felkiáltását előidézte. Az áldozat kétségbeesetten elfordította a szemét.
- Kisgyerek! - mondta feddő hangon Jane. - Nem szégyelli magát? Egyszer tizennyolc öltéssel varrtam össze az egyik bennszülött teherhordóm fejbőrét minden érzéstelenítés nélkül, és a fickó feleannyi lármát sem csapott, mint maga egy kis tűszúrás miatt. Most pedig, maradjon nyugodtan!
Bennett úr igyekezett nyugton maradni, ami legalább két másodpercig sikerült is neki, aztán még hevesebben felugrott, és kínjában fel és alá szaladgált a szobában. Egyedül a szép sebész erős egyéniségének lehetett betudni, hogy csak fojtottan sivalkodott. Már éppen meg akarta mondani a véleményét, amikor hirtelen valami apró, kemény szilánkot érzett a szájában. Kivette és az ujja hegyén alaposan megnézte. Apró, éles szilánkocska volt a délben elfogyasztott tengeri rák héjából. A szilánk felfedezésével egyidejűleg kénytelen volt megállapítani, hogy a nyelve hegyét kínzó sajgás teljesen megszűnt, és a daganat is eltűnt.
- Ugye, mondtam! - jegyezte meg elégedetten Jane Hubbard. - Mi volt az?
- Úgy hiszem, egy... egy darabka...
- Mutassa csak! Aha, rákhéjszilánk. Persze tegnap délben tengeri rák volt ebédre. Na, jó éjszakát!
Bennett úrnak, amint a lépcsőn lefelé haladt, hirtelen énekelni támadt kedve. Hangosan és hosszasan szeretett volna énekelni, de azért türtőztette magát és ehelyett visszabújt az ágyba. Azonban a megkönnyebbülése túlságosan nagy volt ahhoz, hogy reggelig véka alatt tartsa. Valakinek okvetlenül meg kellett mondani. Ha csak bizalmasan is.
Webster, amikor gazdája csengetése újra felébresztette, lemondóan sóhajtott, aztán magára kapva köpenyét bement Bennett úr hálószobájába.
- Ön csengetett, uram?
- Webster - kiáltotta örömmel Bennett úr -, minden rendben van! Mégsem halok meg! Érti, nem halok meg, Webster!
- Nagyon helyes, uram - jegyezte meg az inas, minden különösebb izgalom nélkül. - Parancsol még valamit?
- Nem, akkor nyugodalmas jó éjszakát, uram!

XII. fejezet

PETERS ÚR SÖTÉT MÚLTJA

- Nagyon helyes! - mondta Sir Mallaby Marlowe. -Addig dolgozzál, amíg fiatal vagy, Sam, amíg fiatal vagy - szeretetteljes helyesléssel nézte az íróasztal fölé görnyedő fiát. - Mit olvasol ma?
- A Widgery esküdtügyet - felelte Sam, fel sem nézve az iratokból.
- Remek ügy volt! - mondta Sir Mallaby. - Igen tanulságos és amellett olyan érdekes, mint valami detektívregény. A 254. oldalon van egy pompás részlet, amikor az alperes megtudja Copyhold szerepét a birtok-háborítás hátterében. Erőteljes fordulatot ad az egész ügynek. A végén kiderül... különben nem akarom elrontani a mulatságodat. Ha azt akarod, hogy nagy meglepetésben legyen részed, akkor ne nézd meg előre a végét.
Sir Mallaby abbahagyta fejtegetéseit, és egy képzeletbeli labdát igyekezett elütni a golfütővel, amelyet éppen most vett ki a tokjából. Ez volt a szokásos szabadnapja, amikor három régi barátjával lerándult Walton mezőre, egy nyolc lyukra menő barátságos körmérkőzésre. Köpcös alakján szilvakék színű kabát feszült, ami pompásan illett kockás térdnadrágjához és bojtos sportharisnyájához.
- Sam! - mondta hirtelen. - Nos?
- Egyik klubtársamtól egy nagyszerű új fogást tanultam a minap. Ahelyett, hogy a jobb kezed kisujját laposan ráfektetnéd az ütőre... oh, most jut eszembe...
- Tessék?
- A te helyedben kulccsal zárnám be az irodát, nehogy valami aggódó ügyfél rád törjön, és tanácsokat kérjen. Nem szeretném, ha kellemetlen helyzetbe kerülnél. Én csak holnap jövök be. Peters szabadságon van, és Milliken kisasszonynak is szabadnapot adtam. Legalább a külső ajtót zárd jól be.
- Rendben van - felelte szórakozottan Sam, és újra elmerült a Widgery-ügy olvasásában. Éppen a „Raptu Haeredis” pontnál tartott, ami olyan bonyolult bűncselekmény, hogy el kell tekintenünk a magyarázatától, és be kell érnünk azzal, hogy nagy disznóság.
Sir Mallaby a karórájára pillantott.
- Hát akkor én indulok. Este találkozunk, Sam.
- Jó mulatást!
Sir Mallaby kiment, Sam pedig összeráncolt homlokkal az asztalra könyökölve és ujjaival a hajában turkálva, tovább birkózott a Widgery-ügy bonyodalmaival. Talán tíz percig tartott a küzdelem, aztán Widgery lassan fölénybe került. Sam agya egyre jobban elzsibbadt, a jogi kifejezésekkel való reménytelen birkózástól. Érezte, hogy a végkimerülésjelei mutatkoznak rajta, a betűk összefolytak káprázó szemei előtt, és nagyot sóhajtva összecsukta a vaskos iratcsomót.
Gondolatai lassan Minnie képe köré csoportosultak, ami az utóbbi időben gyakran előfordult vele, ha egyedül maradt.
A Sir Mallaby vacsoráján való találkozásuk óta legalább százszor elmondotta magában, hogy nem törődik többé Minnie-vel, hogy a leány végképp kiesett életéből, mintha soha nem is létezett volna. Szerencsétlenségére ezt saját maga sem hitte el. Minden bizonykodás kárbaveszett fáradság volt, mert két percnél tovább úgy sem sikerült meggyőznie magát arról, hogy Minnie teljesen idegen lett számára. Hiába hitegette magát, hogy már nem szerelmes Minnie-be, mert ugyanakkor tisztában volt azzal, hogy szerelmesebb belé, mint valaha. Ez volt az igazság, és most, hogy százegyedszer is átvillant agyán ez a meggyőződés, tompán feljajdult, és átadta magát a legsötétebb kétségbeesésnek, ami az ő lelkiállapotában levő fiatalemberek leghűségesebb kísérője.
Annyira elmerült feneketlen bánatában, hogy nem is hallotta, a várószobában felhangzó könnyed lépteket, és csak akkor rezzent fel gondolataiból, amikor az ajtón kopogtattak. Még csak ez hiányzott, hogy ügyfelek törjenek rá, gondolta őszinte rémülettel. Bárcsak megfogadta volna apja tanácsát, és kulcsra zárta volna az iroda bejáratát. Valószínűleg valami unalmas alak lesz, aki vagy a végrendeletét akarja megcsináltatni, vagy másvalamit, aminek elkészítéséhez sem készültsége, sem kedve nem volt.
Hogy meneküljön meg? Talán, ha nem felel a kopogtatásra, a kint álló azt gondolja majd, hogy senki sincs benn, és elmegy a pokolba. De mi lesz akkor, ha mégis benyit, vagy pedig leül kint, és elzárja a menekülés egyetlen útját? Hirtelen Napóleonhoz méltó haditerve támadt. Nesztelenül leguggolt a földre az asztal mögött. Napóleon is így járt volna el hasonló szorult helyzetben.
Újabb kopogtatás hallatszott, aztán, amint előre sejtette, a szemtelen fráter benyitott a szobába. Sam lapult, mint a nyúl a barázdában, és még a lélegzetét is visszafojtotta. Már abban kezdett reménykedni, hogy szerencsésen kimenekül kényes helyzetéből. Elégtétellel állapította meg, hogy napóleoni terve sikerülni fog.
Hiszen sikerült is, legalább részben, azonban Napóleon arra is gondolt volna, hogy az íróasztal lába alatt minden belépő jól láthatta az asztal mögött lapuló cipőjét, sőt, még a nadrágja hajtókáját is.
- Jó reggelt - mondta egy csengő hang, aminek hallatára Samen gyönyörteljes borzongás futott végig a feje búbjától a talpáig. Az a hang, ami éjjel-nappal ott csengett a fűiében.
- El van foglalva, Marlowe úr? - mondta Minnie, a cipőkhöz intézve szavait.
Sam lassan felemelkedett az asztal mögül, és olyan képet vágott, mint egy csodálkozó strucc, mely nem érti, hogyan fedezték fel annak ellenére, hogy a fejét a homokba dugta.
- Leejtettem a tollamat - motyogta.
Olyan erőlködést fejtett ki, hogy összeszedje magát, hogy az már valami nehéz testgyakorlatnak is beillett. Egy darabig némán bámult Minnie-re, majd mikor megjött a szava, felkérte, hogy foglaljon helyet, ő maga pedig leült az íróasztal mögött.
- Leejtettem a tollamat! - motyogta újra.
- Tényleg? - felelte Minnie.
- A töltőtollamat... - fecsegett tovább Sam, hogy időt nyerjen, amíg visszanyeri erősen kibillent lelki egyensúlyát. - ...jó, széles hegye van.
- Ne mondja!
- Aranyhegye - fűzte hozzá kínos pontossággal Sam, ami részben a lelki zavar, részben a kezdődő berúgás biztos tünete.
- Ugyan? - mondta Minnie közönyösen, mire Sam pislogott, és beismerte magában, hogy ez így nem megy. Egyáltalában nem vált előnyére a viselkedése. Hirtelen eszébe jutott, hogy a Widgeryvel való birkózás közben teljesen összeborzolta a haját. Gyorsan lesimította zilált fürtjeit, amitől kissé megnyugodott. Bizonyos fokig felébredt benne a Marlowe-k harcos szelleme. Igyekeznie kell, hogy minél kevésbé váljon nevetségessé a lány szemében. És micsoda szemek! Jóságos Isten! Mint két ragyogó ikercsillag! Mint két villogó szentjánosbogár!
Mindamellett ellágyulásnak nincs helye. Meghúzgálta a mellénye csücskét, aztán hűvös és hivatalos arcot öltött magára. Elvégre most ő komoly, fiatal ügyvéd, vagy mi a szösz!
- Hm, hm... hogy van, Bennett kisasszony? - kérdezte szárazon, és üzletszerűen felhúzta szemöldökét. Ezt az alakítást a bírói tárgyalásokon figyelte meg, és csak azt sajnálta, hogy nincs burnótos szelencéje, amiből szippanthatott volna, vagy pedig nincs a kezében csont végű ceruza, amivel megkocogtathatja a felső fogsorát, amint azt a tanúvallomásokra feszülten figyelő ügyvédektől látta. - Ugyebár, Bennett kisasszonyhoz van szerencsém?
Szavai szerencsétlen hatást váltottak ki. Minnie szívdobogva jött az irodába, azzal a feltett szándékkal, hogy minden félreértést eloszlat, jól kisírja magát szerelme széles vállán, egyszóval: rendbe hozza a dolgot. Sam hiábavaló kérdése azonban benne is felébresztette a Bennettek harcias szellemét, ami legalább is olyan harcias volt, mint a Marlowe-ké.
Sam hülye kérdésének hallatára úgy érezte, hogy tévedés volt, amikor azt hitte, hogy még mindig szerelmes ebbe a maflába. Minnie büszke teremtés volt, és még gondolatban sem volt hajlandó beismerni, hogy szerelmes lehet egy olyan férfibe, aki úgy néz rá, mintha egy lerágott csont volna, amit a kutya hozott fel az utcáról. Mereven kihúzta magát.
- Igen, én vagyok - felelte epésen. - Milyen kedves magától, hogy még emlékszik rám.
- Igen, jó emlékezőtehetségem van.
- Örüljön neki! Nekem is jó emlékezetem van. Csend állott be, amit Minnie arra használt fel, hogy szórakozottan körülnézzen az ügyvédi szentélyben. Sam ugyanekkor lopva a lány bájos arcán legeltette sóvár tekintetét. Erezte, hogy idegei a pattanásig megfeszülnek, amint lázasan töri a fejét, hogy miként viselkedjen. A szíve úgy kalapált, mintha kövezetjavító munkások dolgoztak volna a ház előtt.
Milyen csodaszép ez a lány a kacér kis kalap alól ki-kandikáló vörös fürtjeivel! És mégis...
- Miben lehetek szolgálatára? - kérdezte olyan hangon, amilyenen Widgery beszélhetett az ellenfél ügyfelével. Sam képzeletében Widgery alacsony emberke volt, keskeny arccal, bozontos szemöldökkel és olyan hanggal, mint a berozsdásodott zár nyikorgása...
- Sir Mallabyval szerettem volna beszélni.
- Apámnak fontos jogi tárgyalása van Walton pusztán. Nem helyettesíthetném?
- Ért maga egyáltalán a jogi dolgokhoz?
- Hogy értek-e a jogi dolgokhoz! - visszahangozta ő-szinte megbotránkozással Sam. - Micsoda kérdés! Hát nem a Widgery telekszolgalmi birtokháborítás esküdtszéki ügyét tanulmányoztam, amikor benyitott?
- Oh, igazán? -jegyezte meg érdeklődve Minnie. - És mondja, maga mindig a padlón szokta tanulmányozni az ügyeket?
- Mondtam már, hogy leejtettem a tollamat - mondta Sam hűvösen.
- Persze, persze! Toll nélkül nem is lehet olvasni! Az én ügyemnek azonban semmi köze sincs ahhoz a Widgery szorgalmi háborúhoz, vagy hogy is hívják.
- Ne higgye, hogy pusztán ilyen ügyekkel foglalkozom. Otthon vagyok a jog minden ágában.
- Akkor mondja meg, hogy mi az eljárás, ha valaki ragaszkodik ahhoz, hogy a gépzongorát játszassa, amikor más aludni akar?
- A gépzongorát?
- Igen.
- Szóval gépzongorát! Ah! Hm! Úgy! - mondta értelmesen Sam.
- Tökéletesen igaza van, de talán fejtse ki világosabban - mondta Minnie.
- Csak gondolkoztam - mentegetőzött Sam.
- Oh, ha magának gondolkodnia kell - kiáltotta csalódottan Minnie.
- Halljuk a tényeket.
- Kérem! Mortimer úr és az édesapám közösen kibéreltek egy vidéki házat...
- Ezt tudom.
- Micsoda kiváló emlékezet! - mondta kedvesen Minnie. - Valamin összeszólalkoztak, őszintén szólva, magam sem tudom, hogy min, és azóta Mortimer úr mindent elkövet, hogy apámat bosszantsa. Tegnap délután, amikor apám aludni akart, Mortimer úr elindította a gépzongorát, csak azért, mert tudta, hogy apust feldühösíti ezzel.
- Véleményem szerint ez erőszakos magáncsendhá-borítás... esetleg csalárd hitszegés, ha nem csalódom -jelentette ki Sam.
- Micsoda?
- Igen, határozottan így van... - mondta eltűnődve Sam. - Vagy erőszakos magáncsendháborítás, vagy csalárd hitszegés. Esetleg a kettő halmazata.
- Hiszen maga tényleg ért a jogi dolgokhoz - kiáltotta akarata ellenére is barátságosan Minnie, és ezzel megtört a jég. Minnie szavaira és a szavakat kísérő mosolyra Sam rideg hivatalossága úgy olvadt szét, mint háztetőn a hó a tavaszi nap első csókjára. Már-már félig felemelkedett az asztala mellől, hogy az imádott lányhoz rohanjon, és szerelmes szavaival árassza el, amikor jeges zuhanyként hűtötte le a visszaemlékezés, hogy egyszer már nevetségessé tette magát a lány előtt.
Vajon, ha szabadjára ereszti érzelmeit, nem teszi-e magát még nevetségesebbé? Visszaroskadt a karosszékbe, amikor újra kopogtattak az ajtón. „Szabad!” - kiáltotta Sam, mire az ajtó kinyílt, és a szabadságát élvező Peters baljós képe jelent meg a nyílásban. 
- Jó reggelt, Samuel úr! - mondta belépve Peters. - Jó reggelt, Milliken kisasszony! Oh!
Peters, amilyen váratlanul jelent meg, olyan hirtelen újra vissza is vonult, amikor észrevette, hogy akit ő első látásra a gépírókisasszonynak vélt, az valójában ügyfél, akinek az ifjabb cégtárssal üzleti tárgyalása van.
Távozása után pillanatnyi csend állott be.
- Milyen borzalmasan ijesztő képű ember! - mondta Minnie, önkéntelenül is összeborzadva. Ifjabb Peters ritkán keltett első látásra kedvező benyomást a gyengébb nemnél.
- Hogy tetszett mondani? - kérdezte Sam szórakozottan.
- Milyen félelmetes arcú ember! Egészen megijesztett!
Sam néhány pillanatig szótlanul ült helyén. Ha nem lett volna napóleoni ihlettel magáldott napja, akkor öreg barátjának, Peters úrnak váratlan megjelenése semmi különösebb dolgot sem juttatott volna eszébe. Amíg Peters úr nem kukkantott be az ajtón, addig méltán hihette, hogy szabadságát élvezi, minden valószínűség szerint otthon ül a Putneyben fekvő lakásán, és nagyban csomagol az amerikai útjára. Miután azonban napóleoni hangulatban volt, Peters úr megjelenése nagyon is jelentőségteljes volt.
Korszakalkotó ötlete támadt, amelynek szédítő kilátásai egy teljes percig elnémították. Mintha isteni szikra gyúlt volna ki az agyában. Samnek ritkán voltak ilyen eszmerohamai, és így nem csodálkozhatunk, ha kissé elkábult.
- Kicsoda ez az ember? - kérdezte Minnie félénken.
- Úgy vettem ki a szavaiból, hogy jól ismeri magát. És ki az a... - tette hozzá rövid szünet után - az a Milliken kisasszony?
Sam mély lélegzetet vett, mint a toronyugró, mielőtt elrúgja magát az ugródeszkáról.
- Meglehetősen szomorú történet ez - mondta össze-ráncolt homlokkal. - John Petersnek hívják. Hosszú időn keresztül nálunk írnokoskodott.
- Hát már nincs maguknál?
- Nincs - felelte fejét rázva Sam -, el kellett bocsátanunk.
- Nem is csodálom! Egy ilyen sötét képű ember minden ügyfelet elriaszt.
- Nem ez volt a baj - mondta komor arckifejezéssel Sam -, hanem azért kellett szélnek eresztenünk, mert le akarta lőni Milliken kisasszonyt.
- Jóságos Isten! Le akarta lőni Milliken kisasszonyt?!
- Le bizony. Jobban mondva, amikor harmadszor lőtt rá, el is találta - folytatta Sam, egyre jobban belemelegedve a mesébe. - Szerencsére csak a karján találta el - tette hozzá, megnyugtatólag. - Apám azonban meglehetősen szigorú az ilyen dolgokban, és kényesen vigyáz a hivatali fegyelemre. Ezek után nem volt hajlandó továbbra is itt tartani. Bizony kitette a szűrét.
- Oh, milyen borzasztó! - sopánkodott Minnie. - És kicsoda az a Milliken kisasszony?
- Apám gépírónője volt, aki egy szobában dolgozott Petersszel. így aztán egész természetes dolog volt, hogy az írnok beleszeretett. Milliken kisasszony gyönyörű szép lány. A haja körülbelül olyan színű, mint a magáé. Peters szörnyen indulatos ember, és Milliken kisasszony egy darabig tűrte, hogy tegye neki a szépet. Peters őrülten szerelmes volt, de egy szép napon a lány kiadta az útját. Bevallotta, hogy jegyet váltott egy Nyugat-Ealingben lakó férfival, akihez rövidesen hozzámegy feleségül. Ettől aztán Peters végkép elvesztette az eszét. A szó szoros értelmében megbolondult. Meg kell vallani, hogy az őrültek szokott ravaszságával nagyszerűen palástolta elmeállapotát. Csak akkor jöttünk rá, hogy baj van az agyával, amikor egy reggel pisztollyal a kezében rontott be az irodába - hazudta folyékonyán Sam. - Milliken kisasszony felsikoltott... nos, minek folytassam, elég az hozzá., hogy el kellett bocsátani. Nagy kár, mert kitűnő munkaerő volt. De hát mit volt mást tenni?
- Nem csak az a baj, hogy agyon akarta lőni Milliken kisasszonyt. Ez a gyilkolási vágy valósággal rögeszméjévé vált. Elannyira, hogy minden vöröses hajú nőről, aki az irodába betette a lábát, azt hitte, hogy az Milliken kisasszony, aki őt csúnyán cserbenhagyta. Képzelheti, hogy milyen kínos helyzetbe hozott ez minket, amikor olyan nagy divat a vörös haj.
- Az én hajam is vörös! - suttogta elsápadva Minnie.
- Igen, ezt már én is észrevettem. Ha jól emlékszem, azt is mondtam, hogy épp olyan árnyalatú, mint Mil-liken kisasszony haja. Még szerencse, hogy itt voltam, amikor ez az eszeveszett belépett az irodába.
- Lehetséges, hogy most is kinn ólálkodik, és rám les!
- Meglehet! - felelte Sam gondterhesen. - Sőt, nagyon valószínűnek tartom, hiszen magát is rögtön Milliken kisasszonynak szólította. Ha akarja, utánanézek, és ha még itt leskelődne, akkor elküldöm a dolgára. Rendben van?
- De... de nem lesz ez veszélyes magára nézve? 
Sam könnyedén elnevette magát.
- A maga kedvéért szívesen megkockáztatom még ezt is - felelte, és bátor léptekkel kiment, becsukta maga mögött az ajtót. Minnie rajongó pillantással bámult utána.
John Peters, a „vörös hajú nők réme”, Sam láttára udvariasan felkelt az asztala mellől, ahol a „Családi tanácsadó” legutolsó számát olvasta, és ezzel igyekezett a várakozás perceit elütni. Különösen az „Ifjú házastársak otthona” című rovat érdekelte.
- Halló. Peters! - üdvözölte Sam. - Hát magát mi szél fújta ide? Tudtommal szabadságon van már, és ma Milliken kisasszony is szabadnapos?
- Sajnálom, hogy zavartam, Samuel úr. Csak azért néztem be, mert szombaton reggel indulok, és már most el akartam búcsúzni. Nem valószínű, hogy hét közben ráérek újra bejönni. Még rengeteg csomagolnivalóm van. Emellett egyik nap le kell utaznom vidékre, hogy a megbízóm, akinek iratait magammal viszem, útbaigazításokkal lásson el. Igazán sajnálom, hogy az édesapjával nem találkozhattam, Samuel úr.
- Igen, ma golfnapja van az öregnek. Mindenesetre megmondom neki, hogy kereste.
- Nem lehetek valamiben segítségére, mielőtt elmegyek?
- Nekem?
- Úgy vettem észre, hogy egy ügyféllel tárgyalt, amikor benyitottam, Samuel úr - mondta Peters, és tapintatosan köhintett -, mármost az jutott eszembe, hogy esetleg olyan jogi tanáccsal kell szolgálnia, amiben nem érzi magát egészen otthon. Gondoltam, talán segítségére lehetek, és ezért vártam itt.
- Oh, a benti hölgyre gondol? - mondta Sam. - Hiszen az nem ügyfél, hanem Milliken kisasszony húga.
- Tényleg? Nem is tudtam, hogy Milliken kisasszonynak húga is van.
- Nem tudta? Érdekes - felelte Sam.
- Annyi szent, hogy nem nagyon hasonlít hozzá.
- Bizony nem - állapította meg Sam is. - Azt hiszem, ő a család szeme fénye. Tényleg angyalian szép. Emellett vidám kedélyű és okos is. Éppen magáról beszéltünk, mielőtt benyitott. Meséltem, hogy Amerikába utazik, és milyen nagy revolvert visz magával. Roppant érdekelte a pisztoly. Milyen kár, hogy nincs magánál, most megmutathatná neki.
- De hiszen nálam van! - örvendezett Peters, aki rendkívül büszke volt a revolverére. Ezzel kinyitotta irattáskáját, és kiszedett belőle egy zsoltáros könyvet, fél kiló csokoládét, egy jókora sonkás kenyeret és végül a revolvert. - Innen egyenesen a Ruper utcai céllövöldébe megyek egy kis gyakorlásra. Kész örömmel megmutatom neki.
- Helyes, de előbb várjon egy percig, amíg befejezem vele azt a kis ügyet, ami miatt felkeresett minket - felelte Sam, és újra bement a belső szobába.
- Nem volt semmi baj? - kérdezte aggódva Minnie.
- Oh, semmi. Ne féljen, már elment - mondta megnyugtatóan Sam. - Sikerük rábeszélnem, hogy szépen tűnjön el. Kissé izgatott volt, szegény fickó. Most pedig térjünk vissza a tárgyra. Szóval az a helyzet, hogy... -Sam beszéd közben rápillantott a karórájára, és tettetett meglepetéssel felkiáltott. - Szent Isten! Teljesen megfeledkeztem az időről. Megígértem a szomszéd ügyvédnek, hogy átszaladok hozzá egy pillanatra. Egy bonyolult ügye van, és azt szeretné velem megbeszélni. Mindenáron ki akarja kérni a szakvéleményemet. Tudja Isten, de nagyon sokra tartja a jogi tudásomat. Nem várhatna meg? Öt perc alatt itt leszek!
- Szívesen megvárom.
- Addig adok valamit olvasni, amivel elszórakozhat. Itt van a Widgery birtokszolgalmi per. Roppant érdekes és tanulságos olvasmány.
Sam ezzel kiment. Peters úr újból felpillantott a „Családi tanácsadóból”.
- Most bemehet - mondta Sam.
- Kérem, Samuel úr, szívesen.
Sam kényelmesen elfoglalta Peters helyét, és lábait felrakva az asztalra, olvasni kezdte a „Családi tanácsadó” irodalmi beszámolóját.
Ezalatt a belső szobában Minnie fel és alá kezdett sétálni, amint az első tíz sor elolvasása után végleg lemondott a Widgery-ügy kínálta gyönyörűségekről. E-helyett inkább szemügyre vette a falakon lógó barkós és pofaszakállas férfiképeket, amelyek minden bizonnyal Thorpe, Prescott, Winslow és Appleby utakat ábrázolták, akiknek neveit az iroda cégtábláján olvashatta. Kisvártatva ajtónyílást hallott a háta mögött, és az első pillanatban maga is meglepődött, hogy Sam ilyen hamar visszakerült.
Amint megfordult, alig tudta elnyomni a rémület sikoltását, mert nem Sam lépett be a szobába, hanem az a visszataszító arcú férfi, aki az előbb rájuk nyitott. Peters úrnak olyan jellegzetes arca volt, hogy aki egyszer látta, az nem feledte el egyhamar. Kegyetlen és ravasz mosoly játszott ajkán - legalábbis Minnie így látta... Peters úr viszont abban a hiszemben volt, hogy barátságosan mosolyog a lányra, aki határozottan tetszett neki. Kezében a legnagyobb revolvert tartotta, amelyet Minnie a mozivásznon valaha is látott.
- Hogy van, Milliken kisasszony? - kérdezte Minnie-től.

XIII. fejezet

RÉMÜLET AZ EGÉSZ VONALON

Minnie a fal mellett állott, és néhai Josiah Appleby úr képét szemlélgette, amiről bárki a legjobb akarattal csak azt mondhatta, hogy remélhetőleg nem hasonlított a modelljéhez. Peters úr megláttakor a falnak dűlt, mintha azon keresztül akarna menekülni. A fölötte lógó kép rámája félrebillentette a kalapját, de a rémület és szorongás e pillanatában ezt a kis szépséghibát nem is vette észre.
- Hó... hó... hogy van? - nyögte ki Minnie nagy nehezen.
Ha nem lett volna olyan feltűnően csinos lány, az ember azt mondta volna, hogy majdnem hisztériásán felvisított. Bármilyen számottevő volt a Bennettek harcias szelleme, ilyen eshetőségekre mégsem volt előre felkészülve. Minden bátorsága elpárolgott, és helyét vakrémület foglalta el. Nemegyszer látott már ilyen hátborzongató jeleneteket a moziban. Ott volt például a „Diana veszélyben” című film, ahol a hősnő minden felvonásban revolveres, toros, pokolgépes gazemberekkel került szembe, és valamennyiükkel elbánt.
Minnie bonbont szopogtatva csodálta a hősnőt, és álmában sem sejtette, hogy valaha is hasonló helyzetbe kerülhet. Éppen ezért nem is volt semmilyen terve vagy mentőötlete kéznél, ami kiszabadíthatta volna a kutyaszorítóból. Ez pedig nagy hiba, mert a mai világban egy előrelátó lánynak minden eshetőségre fel kell készülnie.
- Elhoztam a revolvert - mondta Peters.
- Igen... látom! - felelte Minnie.
Peters úr szeretetteljes pillantást vetett a kezében dédelgetett Bull-orrú forgópisztolyra. Alapjában véve félénk természetű volt, különösen női társaságban viselkedett ügyefogyottan. Miután Samtől úgy értesült, hogy ezt a szép lányt érdekli a revolvere, azonnal meleg érzelmeket táplált iránta.
- Éppen a céllövöldébe akartam menni egy kis gyakorlásra, amikor eszembe jutott, hogy benézek az irodába - mondta ijesztő mosollyal Peters úr.
- Ugye, maga jól tud célozni? - dadogta Minnie.
- Jaj annak, akit én célba veszek - mondta önérzetesen Peters úr.
Minnie összeborzadt, aztán mentő ötlete támadt. Minél tovább sikerül szóval tartania ezt az őrültet, annál több reménye lehet arra, hogy Sam visszatér, és kiszabadítja kétségbeesett helyzetéből. Az a fő, hogy a beszélgetés ne szakadjon félbe.
- Nagyon csúnyán néz ki! - mondta vékonyka hangon-
- Oh, dehogy is! - felelte kissé sértődötten Peters úr.
Minnie azonnal észrevette, hogy helytelen hangot ütött meg.
- Úgy értem, hogy olyan gyilkos kinézése van -helyesbítette szavait Minnie.
- Lehet, hogy tényleg halálos feladat vár rá, Milliken kisasszony - mondta jelentőségteljes hangsúllyal Peters úr.
A beszélgetés ismét ellankadt. Minnie-nek nem akadt újabb érdekes megjegyzése, Peters úr pedig visszatérő szégyenlősségével küzdött, ami annyira hátrányos színben tűntette fel a gyengébb nem szemében. Pár perc múlva összeszedte magát, és első dolga az volt, hogy a revolvert a kabátja zsebébe süllyesztette. Minnie élénk megkönnyebbüléssel vette tudomásul ezt a tényt.
- Mindennek az a titka, hogy az ember gyorsan elő tudja rántani - magyarázta Peters úr. - Így! - ezzel olyan simán és gyorsan rántotta elő a revolvert, mint Bream Mortimer bűvészkedés közben a cilinderből az aranyhalat. Minnie majdnem felsikoltott a rémülettől, amint a fegyver csöve vészesen feléje irányult. - Minden attól függ, hogy ki lő először! Az első lövés életfontosságú lehel, Milliken kisasszony.
Minnie-nek hirtelen pompás gondolata támadt, a-mibe úgy kapaszkodott, mint valami mentőövbe. Azzal tisztában volt, hogy teljesen reménytelen dolog ezt a szerencsétlen, elborult elméjű embert, aki teljesen a rögeszméje hatása alatt áll, meggyőzni arról, hogy ő nem Milliken kisasszony. Minden tagadás haszontalan időfecsérelés volna, és csak azt érné el vele, hogy feldühítené ezt a bolondot. Ezzel csak siettetné a szerencsétlenséget. Mindenáron jókedvre kell hangolnia. És ha már kedvében akar járni, akkor miért ne csinálná alaposan?
- Peters úr - kiáltotta szenvedélyesen -, maga tévedésben volt!
- Tessék, kérem? - kérdezte Peters úr kissé megütközve. - Miben tévedtem volna?
- Most is téved!
- Biztosíthatom, hogy nem tévedek. A gyorsaság elengedhetetlen feltétel...
- Magát tévesen tájékoztatták a dologról!
- Lehetetlen... A Rupert utcai lövölde fegyvermestere mondta. - Nem látta véletlenül a „Kétpisztolyos Bill” című filmet?
- Peters úr! Hallgasson meg engem! - kiáltotta kétségbeesetten Minnie, mert már szédült a feje a sok értelmetlen locsogástól. - Idehallgat? Egy szó sem igaz, amit arról a nyugat-ealingi férfiről hallott. Tudja meg, hogy soha nem is voltam a menyasszonya! Szó sem volt házasságról!
Peters úr e fontos közlésre semmi különösebb izgalmat nem árult el. A nők rendszerint túlozni szoktak az ilyesmiben. Elvégre, mi van abban kivetni való, ha valakit egy ealingi fiatalember feleségül akar venni? És általában, mi köze van neki hozza? Őszintén szólva kevés nőt ismert, és közülük egyik se Ealingbe ment férjhez.
- Tényleg? - kérdezte udvariasan.
- Hát nem hisz nekem?! - kiáltotta szinte vadul Minnie.
- Dehogynem... persze... - felelte bizonytalanul Peters úr.
- Hála Istennek! - sóhajtotta megkönnyebbülten Minnie. - Ugye, elhiszi, hogy még csak el se jegyeztük egymást? Az egész dolog szörnyű tévedés volt!
Ha két ember egy kicsiny szobában két malomban őröl, és egyikük sem tudja, hogy mire akar a másik kilyukadni, rendszerint sötét értelemzavar keletkezik.
„Mi az ördögöt akarhat ez a bájos, csak kissé túlfűtött teremtés tőlem?” - törte a fejét Peters úr, miközben jóakaratú érdeklődéssel meresztette szemét a lányra.
„Jaj, csak azt a revolvert tenné el ez a szörnyeteg! Micsoda gyilkos pillantásokkal méreget? Mindjárt elájulok!” - gondolta a kétségbeesés tetőpontján Minnie.
Peters úr előtt egyszerre derengeni kezdett valami, mintha egy halvány fénysugár tört volna át a felhők mögül. Bár az eddigi párbeszédből nehéz lett volna kihámozni, hogy mit is akar tulajdonképpen ez a lány, kissé ködösen kezdte már érteni a dolgot. Nyilván bizalmas természetű jogi tanácsért fordulhatott hozzájuk, valami megszegett házassági ígéret ügyében.
Úgy látszik, hogy egy Nyugat-Ealingben élő lelkiismeretlen fráter házasságot ígérhetett neki, és most csúnyán cserben akarja hagyni. „Még csak nem is voltam a menyasszonya!” - ezt a felkiáltást már más csalódott nőktől is hallotta. Peters úr mindenesetre mélyen meghatódott, egyben pedig átvette a társalgás további irányítását. Mindenekelőtt zsebre vágta a revolvert, és jegyzőkönyvet halászott elő helyette.
- Talán lesz szíves pontosan beszámolni a tényekről? - mondta szakmabeli udvariassággal. - A Főnök úr úgy sincs itt. Esetleg ketten is elintézhetjük a dolgot.
- De hiszen már mindent elmondtam!
- Szóval ez az ealingi csirkefogó azzal hálózta be, hogy először szerelmes leveleket irkált magának? -folytatta zavartalanul Peters úr, megnyálazva a tintaceruzája hegyét. - Megkérte a kezét valamelyik levélben?
- Nem, nem és nem!
- Esetleg tanúk előtt vallott szerelmet magának? -mondta kissé csalódottan Peters úr. Úgy látszik, bonyolult ügy lesz.
- Soha! Esküszöm magának, hogy soha! Hát nem akarja megérteni, hogy nincs semmiféle ealingi férfi! Soha nem is volt!
Ez volt az első eset, hogy Peters úrnak súlyos kétségei támadtak a lány szellemi épségét illetőleg. Bár csak egész felületesen ismerte a legutóbbi népszámlálás adatait, de annyit mindenesetre tudott, hogy Ealing-ben mindig szép számmal akadt férfi. Jó is, rossz is, legalább annyi, mint májusban a cserebogár. Hogyan állíthatná valaki józan ésszel ennek az ellenkezőjét? Senki! Tehát nincs más eshetőség, mint hogy ez a gyönyörű teremtés nem épeszű. Milyen jó, hogy nem vagyok fegyvertelen - gondolta titkos megkönnyebbüléssel. Igaz ugyan, hogy eddig még nem vetemedett erőszakosságra, de hát az ördög sohasem alszik. Mindenesetre nem árt résen lenni. Újra elővette a revolvert, és jól játszott nemtörődömséggel az ölébe helyezte.
A fegyver újbóli feltűnése felvillanyozólag hatott Minnie-re. Szenvedélyes mozdulattal kitárta karjait, és kijátszotta az utolsó ütőkártyáját.
- Szeretem magát! - kiáltotta. Milyen kár, gondolta közben, hogy nem tudom a keresztnevét. Egy ilyen forró vallomás kapcsán mégsem szólíthatja Peters úrnak. - Maga az egyeden férfi, akit valaha is szeretni tudnék!
- Szent Isten, ne hagyj el! - kiáltotta rémülten Peters úr, és majdhogy hátra nem esett. Szemérmes és félénk férfi létére ez a váratlan és heves szerelmi nyilatkozat szörnyen zavarba ejtette. Emellett az is átvillant az agyán, hogy menyasszonya van. Amikor ez eszébe jutott, mélyen elpirult. És mégis, minden megdöbbenése mellett, kellemes izgalom futott át rajta.
Alig található olyan férfi, aki pontosan tisztában volna a kinézésével, azonban John Peters, elismerésére legyen mondva, nem tartozott közéjük, mert megközelítőleg tisztában volt saját bájaival. Peters mindig azt tartotta, hogy amikor sikerült jövendőbelijét rábírni arra, hogy neki ígérje kezét, már is várakozáson felüli eredményt ért el. Most azonban azon kezdett tűnődni, hogy valójában nem valami ibolyafaló fenegyerek rejlik-e benne. Nagyon kevés férfi dicsekedhetik azzal, hogy alig hat-hét percnyi felületes társalgás után, ilyen lángoló szenvedélyre lobbantson valakit.
Azonban a józanság hamarosan felülkerekedett benne, bár némi önelégültséget még most sem tudott önmagától megtagadni. Ez a lány bolond! Bolond, és semmi más. Felkelt a székről, és az ajtó felé oldalgott. Samuel úr minden pillanatban visszatérhet, és őt is figyelmeztetni kell a veszélyre.
- Szóval minden rendben van? - kérdezte izgatottan Minnie.
- Hogyne, természetesen! - felelte előzékenyen Peters úr. - De még mennyire! Köszönöm szépen!
- Azt hittem, örülni fog a dolognak - mondta Minnie megkönnyebbülten, ugyanakkor kissé meglepve. Ahhoz képest, hogy Sam Marlowe, milyen vulkáni szenvedélyű férfinek írta le Peters urat, meglehetősen hűvösen fogadta a szerelmi vallomást. Minnie mindenesetre sokkal hevesebb jelenetet várt.
- Valóban, nagy bók számomra - biztosította Peters úr, az ajtó felé hátrálva.
Ebben a pillanatban lépett be Sam a szobába, és félbeszakította a holtpontra jutott beszélgetést. Miután végigolvasta a „Családi tanácsadó” irodalmi rovatát, gyors pillantást vetett a karórájára, és úgy vélve, hogy éppen elég időt adott arra, hogy a benti jelenet elérje a drámai csúcspontot, benyitott a szobába.
Kissé feszültnek találta a szoba légkörét, amint belépett. Minnie sápadt volt, és izgatottnak látszott. Peters úr szintén izgatottnak látszott. Sam elkapta Minnie pillantását, amelyből néma segélykérés áradt feléje. Sam alig észrevehetően és megnyugtatóan bólintott. Bólintásából kiérzett, hogy mindent ért, és készen áll a helyzet megoldására.
- Jöjjön, Peters! - mondta mély, szilárd, nyugodt hangon, és jobb kezét Peters úr vállára tette. - Azt hiszem, most már nyugodtan hazamehet.
- Igen, tényleg már mennem kell, Samuel úr. Úgy van, már megyek is... - mondta Peters úr még mindig zavartan.
- Majd én kikísérem - mondta Sam előzékenyen, és belekarolva Peters úrba, magával cipelte. Átmentek a várószobán és a lépcsőházban útjára engedte írnokukat. - Hát akkor szerencsés utat, Peters, remélem kellemes lesz az átkelés az Óceánon. Hanem mi ütött magába? Olyan felindultnak látszik?
- Vigyázzon magára, Sam úrfi, ha egyedül marad ezzel a lánnyal. Attól tartok, hogy nem egészen épelméjű.
- Ostobaság! - felelte Sam határozottan. - Nagyon is helyén van az esze. Na, de nem tartóztatom tovább, Peters. Hát, a viszontlátásra!
- Viszontlátásra, Samuel úr.
- Mikor indul a hajója?
- Szombaton, Samuel úr. Nem hinném, hogy az elutazásom előtt még találkoznánk. Sok csomagolni valóm van, és emellett le kell utaznom vidékre is, hogy beszéljek a megbízómmal.
- Hát Isten vele, Peters! Érezze magát jól Amerikában. Apámnak majd megmondom, hogy itt járt.
Sam megvárta, amíg Peters úr leballagott a lépcsőn, és betette a ház kapuját maga mögött, aztán nyugodtan visszasétált az irodába. Minnie sápadtan ült Peters úr előbbi helyén, és Sam beléptekor idegesen felugrott a karosszékből.
- Biztos, hogy elment?
- Igen. Most már tényleg elment.
- Nem erőszakoskodott?
- Egy kicsit - mondta Sam könnyed legyintéssel. -Éppen csak egy kicsit, de sikerült egykettőre lecsillapítanom. - Komoly tekintettel nézett a lányra. - Hála Istennek, hogy idejében érkeztem!
- Óh, maga a legbátrabb férfi a világon! - kiáltotta Minnie, és kezébe temetve arcát, keserves sírásra fakadt.
- No, no, no! - mondta Sam csitítólag. - Ugyan, ugyan, ugyan! No, ne sírjon kislány! Most már nincs semmi baj!
Letérdelt Minnie mellé, és míg jobbjával megnyugtatólag simogatta a lány kezét, addig baljával, ugyancsak megnyugtatólag, átölelte a derekát.
- Ugyan, ugyan, ugyan! - babusgatta a szepegő lányt. Igyekeztem élethű képet rajzolni Samuel Marlowe-ról, hogy úgy álljon előttünk, mintha magunk előtt látnánk. Pontos jellemrajzot adtam róla, hogy szinte nyitott könyvként olvashassunk legrejtettebb gondolatban is. Ha sikerült célomat elérnem, akkor az olvasó maga is beláthatja, hogy a fiatalember szemtelensége minden elképzelhetőt felülmúlt. A lelkiismerete, feltéve, hogy valaha is volt neki, oly hosszasan volt használaton kívül, hogy teljesen elsorvadt. Először is ennek az érzékeny szívű, csupaideg teremtésnek olyan halálos rémületet okozott, amilyenben azóta sem volt része, mióta az intézeti hálószobájában egy egér szaladt át.
Ugyancsak Sam lelkén száradt, hogy Peters urat is annyira kizökkentette nyugalmából, hogy a Rupert utcai lövöldében szégyenszemre egyeden egyszer sem talált bele a céltábla ökörszemébe.
Törődött is ő mindezzel! Bizony nem! Nem törődött semmi mással, csak azzal, hogy sikerült fátylat borítania arra a képre, amelyet Minnie a botrányba fűlt hajókabarén alkotott róla. A szerecsenképű, ügyefogyott és nevetséges Sam Marlowe helyébe újra a halál-megvetően bátor és lovagias Sam Marlowe lépett. Nem törődött ez a csirkefogó semmi mással, csak azzal, hogy azt a lányt, aki rövid tíz perccel azelőtt még olyan hideg és elutasító volt hozzá, most csókolta meg pont negyvenkettedszer.
Ha pedig megkérdeztük volna tőle, hogy nem bántja-e a lelkiismeret ezért a gazságért, biztos azt feleli, hogy „cél szentesíti az eszközt”, és miután a rosszból jó született, nincs mit a szemére vetni. Ezt feleli, vagy valami hasonlóan émelyítő közhellyel vágta volna ki magát. Ilyen fickó volt Samuel Marlowe!
Sam arcát az ekkorra már csoda módra megvigasztalódott Minnie arcához szorította, és szerelmes szavakat gügyögött a lány rózsaszínű fülecskéjébe.
Ekkor a szobába nyíló ajtó felpattant, és a következő másodpercben hatalmas bömbölés hangzott fel. - Mennydörgős mennykő! - kiáltotta tele torokból Rufus Bennett úr, kidülledő szemmel bámulva a szeme elé táruló látványt, miközben lepedőnek is beillő kockás zsebkendőjével dühösen törülgette az emeletjárástól kiizzadt arcát. - Szent Egek! Itt a negyedik!

XIV. fejezet

BENNETT PAPA SÚLYOS VÉLEMÉNYE

Bennett úr betámolygott az irodába, és egyik kezével az íróasztal sarkára támaszkodott, másik kezével pedig még mindig gyöngyöző homlokát törölgette a lepedőnyi zsebkendővel. Aznap reggel sok kellemetlenség érte, ami már eddig is próbára tette türelmét.
Az álmatlan éjszaka után már kora reggel érzelmes kibékülési jelenetet rendezett Mortimer úrral. A barátság helyreállítása után elhatározta, hogy az első kínálkozó vonattal Londonba utazik, és még idejében lefüleli Minnie-t, mielőtt az harci kiküldetésében Sir Mallaby irodáját felkeresné.
A helyi vonat olyan illetlenül korán indult, hogy alig maradt ideje egy csésze üres tea lehörpintésére. Ez volt az egész reggelije. Emellett Minnie-n kívül senki sem értett az autóvezetéshez, és így kénytelen volt gyalog kikutyagolni az állomásra, ami jó két mérföldnyire feküdt a háztól. Az utolsó száz méter távolságot futva tette meg, mert a kanyarban már feltűnt a közeledő vonat füstje. Lélekszakadva futott be az állomásra, éppen abban a pillanatban, amikor a távolból látott vonat befutott, és megállás nélkül továbbrobogott. A londoni expressz volt, amit a helyi vonatnak nézett. Az ő vonatja csak jó negyedórai dühös várakozás után futott be.
Hosszú és rázós utazás után végre megérkezett a Waterloo pályaudvarra. Nagy nehezen elcsípett egy taxit, és a Savoyba hajtatott. Útközben állandóan a hideg rázta, mert a vezető ahelyett, hogy szabályosan megelőzte volna az elébük kerülő teherkocsikat, és autóbuszokat, minden áron fel akart kapaszkodni a tetejükre, és úgy kerülni elébük. A Savoyba érkezve kiderült, hogy Minnie már vagy egy félórával azelőtt elment. Ezután újabb életveszélyes taxizás következett egy olyan vezetővel súlyosbítva, aki vagy ijesztően rövidlátó, volt vagy öngyilkosságot akarhatott elkövetni.
Mindennek tetejébe három régi méretű emeletet kellett megmásznia, és amikor végre az irodába érkezett, szeretett leányát a fentebb vázolt kényes helyzetben találta.
- Nem vártalak, apus! - mondta Minnie, ami szolgálhatott ugyan megfelelő magyarázatul a helyzetre, de mentségül semmi esetre sem. Bennett úr csak arra várt, hogy a lélegzete visszatérjen, aztán pedig kifejtse az erre vonatkozó véleményét. Egyelőre sem testileg, sem lelkileg nem talált megfelelő szavakat, és jogos apai felháborodását azzal igyekezett kifejezésre juttatni, hogy úgy fújtatott, mint egy fóka, amely túlságosan mélyre bukott a víz alá a zsákmánya után.
Miközben kifújta magát, felháborodással látta, hogy Samuel Marlowe kitárt karokkal közeledik feléje. Az egész társaságban Sam őrizte meg legjobban a nyugalmát, jóllehet neki volt a legtöbb vaj a fején. Egész csinos beszédecskét vágott ki, amelynek során ha nem is gratulált éppen ahhoz a példátlan szerencséhez, ami Bennett urat érte, de virágnyelven mindenesetre igyekezett megértetni vele, hogy milyen kiváló fickó irigylésre méltó apósa lesz.
- Örülök, hogy itt láthatom Bennett úr - mondta Sam kedvesen. - Szerencsésebb percben nem is érkezhetett volna. Legalább saját szemével láthatja, hogyan áll a dolog. Nincs szükség hosszas magyarázkodásra. Amikor idejött, abban a hiszemben volt, hogy itt találja a lányát, és most a fiát is itt találta!
Azt szeretném én látni, aki ügyesebben és tapintatosabban tudta volna beadni a dolgot - gondolta magában Sam.
- Miről fecseg maga? - szólalt meg Bennett úr, visszanyerve a hangját. - Nincs is fiam!
- Én leszek a fia! Én leszek hanyatló éveinek a támasza.
- Micsoda hanyatló évekről beszél, maga hülye! - kérdezte dühösen Bennett úr, miután ebben is célzást látott egészségügyi állapotára.
- Úgy értette apus, hogy majd annak idején, ha megöregszel - magyarázta szolgálatkészen Minnie.
- Természetesen! - erősködött Sam. - Majd csak akkor, ha tényleg hanyatlani kezd. Addig természetesen nem. Ilyesmi még álmomban sem jutna eszembe. De ha egyszer hanyatlani kezd, akkor számíthat rám! És ha megengedi, azt is szeretném elmondani - folytatta simán Sam -, hogy milyen megtisztelő számomra az, hogy egy ilyen kiváló férfi veje lehetek. Bennett, New Yorkból! - tette hozzá, őszinte lelkesedéssel, közben pedig fogalma sem volt arról, hogy kicsoda tulajdonképpen Bennett úr azon kívül, hogy a legimádni valóbb teremtés méltatlan apja. - A nagy Rufus Bennett New Yorkból! - ismételte emelt hangon.
- Ó! - mondta epésen Bennett úr. - Szóval megtiszteltetésnek tartja? Igen?
Bennett úr helyet foglalt, és zsebre dugta viharvert zsebkendőjét, aztán vészjósló pillantást vetett újonnan felfedezett fiára. Nem olyan pillantás volt ez, amilyet egy boldog és büszke após jövendőbeli vejére vetni szokott. Sőt, ha szigorúan ragaszkodunk a tényékhez, ilyen pillantás jó szándékú emberhez egyáltalán nem is illett. Legfeljebb egy igen kegyetlen alaptermészetű és ádáz kedélyű ügyész vethet ilyen pillantást a vádlottak padján ülő gonosztevőre, aki valami szokatlanul vérfagyasztó gyilkosságot követett el.
Minnie kívül állott a tűzvonalon, és így apja ádáz tekintetének csak egyetlen sugarát kapta el, de ez is elég volt ahhoz, hogy egész valóját mélységes aggodalom töltse el.
- Ó, apus! Csak nem haragszol?
- Hogy nem haragszom-e?
- Nem is haragudhatsz!
- Miért ne haragudhatnék?! - kérdezte dühösen Bennett úr. Egészen megsértődött. Mintha legszentebb jogát akarnák tőle elvitatni. - Hogy az ördögbe ne haragudnék? Igenis szörnyen, borzalmasan, rettenetesen haragszom! - Idejövök, és itt talállak téged... na, majd megmondtam hogyan, és még azt várod tőlem, hogy örömömben a levegőbe hajítsam a kalapomat, és háromszoros éljent kiáltsak! Persze hogy haragszom, sőt kimondhatatlanul dühös vagyok! Egy szeplőtelen jellemű, kiváló tehetségű fiatalember jegyese vagy, akinél keresve sem találhatnál különbet...
- Óh, igazán nagyon kedves magától! - szólt közbe zavartan Sam, és szerényen megigazította a nyakkendőjét. - De azért nem kell túlozni..
- De hiszen azon már túl vagyunk, apus! - vágott közbe Minnie.
- Min vagyunk túl? - horkantotta Bennett papa.
- Hát nem te mondtad tegnap, hogy felbontottad az eljegyzésemet Breammel?!
- Hm,... igen... azaz... no és ha mondtam! - dadogta Bennett úr kissé meghökkenve. - Bizonyos fokig... igen. De azóta visszavontam a felbontást - tette hozzá friss erőre kapva.
- De én nem akarok Breamhez feleségül menni!
- Természetes, hogy nem akar! - sietett arája segítségére Sam, - Világos, hogy nem akar! Szó sem lehet róla! Pár nap múlva valamennyien halálra röhögjük magunkat erre a képtelen gondolatra.
- Nem érdekel, hogy mit akarsz! - pattogott Bennett úr. - Az a lány, aki három hét alatt egy tucat férfivel jegyzi el magát...
- Kikérem magamnak! - kiáltotta szemérmes felháborodással Minnie. - Nem is volt egy tucat!
- Jó, hát nem egy tucat! Csak négy, öt, hat, hét, mit tudom én hány! Külön titkárt kellene melléd fogadnom, aki számon tartaná a jegyeseidet... Annyit azonban kijelentek, hogyha egy ilyen szelekótya lány nem tudja, hogy mit akar, akkor az öregebbeknek kell helyette döntenie. Vedd tudomásul, hogy feleségül fogsz menni Bream Mortimerhez!
- Tévedés! Vaskos tévedés! - mondta Sam, szapora fejcsóválás közepette. - A század legnagyobb tévedése! Hozzám jön feleségül.
Bennett úr olyan pillantást lövellt Samra, hogy ahhoz képest az előbbi tekintete kimondottan szeretetteljesnek volt mondható.
- Wilhelmina! - mondta parancsoló hangon. - Azonnal menj ki a várószobába!
- De apus, Sam megmentette az életem! - mondta panaszosan Minnie.
- Menj ki a várószobába, és ott várj rám!
- Egy őrült volt itt...
- Mindjárt lesz még egy, ha azonnal nem mész ki!
- Pisztolya volt és, és...
- Takarodsz azonnal ki!
- Mindig szeretni foglak, Sam! - mondta Minnie, és lázadozva megállt az ajtóban.
- Én is mindig szeretni foglak téged! - felelte Sam ő-szinte meggyőződéssel.
- Senki sem választhat el minket! - fogadkozott Minnie.
- Időpocsékolás volna még csak meg is próbálni -erősködött Sam.
- Te vagy a legcsodálatosabb férfi a világon!
- Nincs még egy olyan lány, mint te! - áradozott Sam.
- Mars ki! - bömbölte Bennett úr, akit mélységesen untatott, sőt felháborított ez a gyönyörű szerelmi jelenet.
- Most pedig uram! - fordult Samhez, amint az ajtó Minnie mögött becsukódott. - Intézzük el a dolgot.
- Nagyon helyes, beszéljük meg a dolgot nyugodtan -mondta Sam.
- Én nem akarok semmit nyugodtam megbeszélni!
- Ugyan, ugyan! Már miért ne akarná? Próbálja csak meg. Először is honnan vette a fejébe azt az ostoba gondolatot, hogy ezt az édes kislányt Bream Mortimer-hez akarja hozzáadni feleségül.
- Bream Mortimer Henry Mortimernek a fia.
- Tudom - mondta Sam. - Bream mentségéül legyen felhozva, hogy nem tehet erről. Nem is akarom ezt ellene felhasználni, ugyanakkor figyelmen kívül sem szabad hagyni ezt a tényt. Henry Mortimer! Maga is, én is tudjuk, hogy kicsoda ez a Henry Mortimer. Ismerjük, hogy milyen rosszmájú, sötét alak! Henry Mortimer, akinek az a legnagyobb szórakozása, ha borsot törhet a maga orra alá. Ezek után nem gondolhatja komolyan, hogy még a házasság kapcsaival is hozzákösse magát a Mortimer családhoz.
- Henry Mortimer a legjobb barátom.
- Ez csak súlyosbító körülmény. Micsoda barát az, aki így bánik a „barátjával”!
- Az a félreértés, amire céloz, fiatalember, már tökéletesen tisztázódott. Vegye tudomásul, hogy köztem és Henry Mortimer úr között újra a legszívélyesebb kapcsolatok állnak fenn.
- Ez a maga dolga. Ami engem illett, én nem bíznék egy ilyen emberben egyetlen percig sem. De az már túlzás, hogy még a lányát is hozzá akarja adni Mortimer úr bamba képű fiához!
- Ezt egyszer és mindenkorra elhatároztam...
- Fogadja meg a tanácsomat, és bontsa fel idejekorán az eljegyzést.
- Nem fogadom meg a tanácsát.
- Ne féljen, nem fogom felszámítani - mondta Sam megnyugtatólag. - Barátjaként adom ezt a tanácsot, és nem mint ügyvéd. Másnak két fontot számítanék érte, magának azonban teljesen ingyen adom.
- Hajlandó lesz végre tudomásul venni, hogy a lányom Bream Mortimer felesége lesz? Igen? Mit vihog?
- Olyan nevetségesen hangzik. A maga lánya és Bream Mortimer! Micsoda apa az, aki így tönkre akarja tenni az egyetlen lánya boldogságát.
- Jegyezze meg magának, hogy Bream minden tekintetben kifogástalan fiatalember. Nyugodt, megfontolt és kötelességtudó. Jobb férjet keresve sem találhatnék Minnie számára.
- Zord tévedés. Bream egy unalmas alak. Ezzel szemben a maga lánya csupa tűz és csupa szellem, aki egész életében gyűlölné ezt a minden tekintetben kifogástalan fiatalembert.
- Minnie azt fogja csinálni, amit én parancsolok neki.
Sam komolyra fogta a dolgot.
- Hát maga tényleg nem törődik a lánya boldogságával?
- Én tudom a legjobban, hogy mi lesz neki jó, és mi nem!
- Ha kíváncsi a véleményemre - mondta Sam mély átérzéssel -, hitvány bíró lett volna magából. Annyi ítélőképesség sincs magában, mint egy piócában.
- Nem azért jöttem ide, hogy sértegessenek!
- Ezt már szeretem! Hogy mer maga sértegetést emlegetni? Hiszen mióta betette ide a lábát, mást sem csinál, mint engem sérteget. Micsoda jogcímen meri maga azt állítani, hogy nem vagyok megfelelő férj a lánya számára?
- Nem ezt mondtam.
- Nem mondta, de ez volt a szavainak az értelme. E-mellett úgy néz rám, mintha bélpoklos vagy kiszabadult fegyenc volnék. Miért? Erre feleljen! - kiáltotta Sam, egyre jobban belemelegedve a vitába. - Biztosra vette, hogy Widgery is így beszélt volna Bennett úrral.
- Miért? Erre feleljen!
- Én...
Sam keményen kopogtatott az íróasztalon.
- Vigyázzon, hogy mit mond, nagyon vigyázzon, uram! - nemegyszer hallotta ezt a hatásos figyelmeztetést a bírói tárgyalásokon. Természetesen más eset az, amikor az ügyvéd figyelmezteti valamelyik tanút, akiről feltételezhető, hogy hamisan fog vallani, és ismét más eset az, amikor imádottunk apját igyekszünk jobb belátásra bírni, de Sam nem volt olyan lelkiállapotban, hogy ilyen apró megkülönböztetésekre tekintettel legyen. Csak annyit tudott, hogy az ügyvédek figyelmeztetni szokták ügyfeleiket, hogy vigyázzanak, tehát ő is figyelmeztette Bennett urat, hogy vigyázzon.
- Mit akar ezzel mondani, hogy vigyázzak? - kérdezte megütközve Bennett úr.
- Még nem tudom - vallotta be őszintén Sam, kissé meglepve a nem várt ellentámadástól. Vajon, mit felelt volna erre Widgery? Valószínűleg nyugodtan mosolygott volna, miközben gondosan megtörli a szemüvegét. Megpróbált ő is nyugodtan mosolyogni.
- Mit röhög rajtam! - bömbölte Bennett úr.
- Nem röhögök.
- De igenis röhög!
- Csak mosolygok - mentegetőzött Sam.
- Hát ne mosolyogjon! - förmedt rá Bennett úr, dühösen méregetve Samet. - Nem is tudom, hogy miért pocsékolom magára az időt. A helyzet egészen világos. Még maga is megértheti, ha egy kicsit megerőlteti az agyát. Nincs semmi személyi kifogásom maga ellen...
- Ez már jobban hangzik! Csak így tovább! - mondta Sam.
- Pillanatnyilag nincs, miután még nem ismerem e-léggé. Egyáltalán nincs is véleményem magáról. Ne felejtse el, hogy most látom másodszor...
- Ó, ez nem tesz semmit - szólt közbe Sam. - Azok közé tartozom, akiket hamar meg lehet szokni...
- Fogja már be a száját! - kiáltotta türelmetlenül Bennett úr. - Számomra mintha nem is létezne. Lehet, hogy maga London legjellemesebb embere, és az is lehet, hogy a rendőrség körözi magát. Egyszerűen nem tudom. Nem is érdekel. Nem is fontos. Nem jelent számomra semmit. Nem ismerem, és pont!
- Ne adja fel a dolgot - biztatta Sam. - Fő a kitartás! Mi sem könnyebb, mint engem kiismerni. Nem szabad ilyen gyorsan elcsüggedni. Mindennek kell, hogy kezdete legyen. Csak így tovább, és egy-két hét múlva már jobban ismerhet, mint saját magát.
- Nem érti, hogy nem is akarom megismerni magát!
- Ezt csak most mondja, várjon, amíg jobban összebarátkozunk. Fogadjunk, hogy aztán másképp fog beszélni?
- Hála Istennek, erre nem kerül sor! - tört ki Bennett úr, és úgy ugrott fel a karosszékből, amelybe időközben beleroskadt, mintha legalább is egy kiló dinamit robbant volna fel alatta. Most már végkép elfogyott a béketűrése, és elhatározta, hogy kíméletlen lesz. - Éppen elég, amit eddig láttam! Lesz olyan szíves egyszer és mindenkorra tudomásul venni, hogy a lányom másnak a jegyese, és máshoz fog feleségül menni, magáról pedig még csak hallani sem akarok! Érti kérem? Látni sem akarom! Igyekezni fogok olyan gyorsan elfelejteni, ahogyan csak tudom. És gondom lesz rá, hogy Wil-helmina is elfelejtse. Nem is hiszi milyen könnyen fog ez menni. Maga egy szemtelen csirkefogó, uram! Szemtelen csirkefogó! Egyszerűen utálom magát! Akkor lássam újra, amikor a hátam közepét! Ha maga volna az egyetlen férfi a földön, még akkor sem adnám magához a lányomat! Remélem, most már megértette a dolgot! Jó napot!
Bennett úr döngő léptekkel kivonult az irodából, és Sam, akit a heves érzelmi kitörés teljesen elképesztett, tátott szájjal bámult utána. Jó néhány perc telt el, amíg újra magához tért ámulatából. Úgy tűnt fel neki, mintha Bennett úr elfelejtett volna tőle elbúcsúzni. Gyorsan kiment a várószobába, hogy helyrehozza a dolgot, azonban a külső helyiség teljesen üres volt. Sam pár pillanatig tűnődve bámult maga elé, aztán nyugodtan visszament az irodába, és elővette a vasúti menetrendet. Gyorsan megkereste, hogy mikor indul a legközelebbi vonat Windlehurst-Hampshire-be, mert ez az állomás feküdt legközelebb Adeline néni hőnszeretett Windleséhez.

XV. fejezet

DRÁMA A VIDÉKI HÁZBAN

Amint átolvastam elbeszélésem utolsó néhány fejezetét, úgy látom, hogy meglehetősen izgalmas perceket okoztam az olvasóknak. Szinte már túlságosan próbára tettem az idegeiket, bár Arisztotelész szerint a szánalom és rémület az a két dolog, ami a jó elbeszélés elengedhetetlen kelléke. Mégis, az az érzésem, hogy egy kis nyugalom ráfér az olvasóra, aki mostanáig nyikkanás nélkül tűrte, hogy kedvemre táncolhassak az idegein. Emellett nekem is szükségem van már egy kis pihenésre a sok vérfagyasztó jelenet után.
Éppen ezért örömmel fordítok egyelőre hátat a sok borzalomnak, hogy valami nyugalmas, békés képet varázsoljak az olvasó elé. Sajnos nem fog soká tartani -stopperórával mérve is csak három percig -, de hát ez nem az én hibám. Nekem az a feladatom, hogy úgy írjam le az eseményeket, ahogy azok a valóságban megtörténtek. Hogyan lehetnék én tekintettel az eseményekre, amikor az események sincsenek tekintettel énrám?
Kellemes kora délelőtti napfény áradt Windlesre, amelynek aranyos csókjai az egész kertet azzá a zöld ámbraszínű paradicsommá változtatták, amivé a természet kezdettől fogva szánta. A helybeli dalos madarak java része a gyepet szegélyező bokrok sűrűjében trillázott, míg a gyakorlatibb gondolkozásúak a fűben ugráltak, és sütkérező gilisztákra vadásztak. A méhek szokott szorgalmukkal cikáztak ide-oda, és valóságos bukórepüléssel csaptak le a virágokra. Szegény, tudatlan teremtések! Fogalmuk sem volt arról, hogy kárba veszett fáradság agyondolgozniuk magukat a méz-gyűjtésben, amit aztán henye és nyalunk emberek fognak helyettük elfogyasztani. Még a fogorvosi számlákban sem nyerhettek vigasztalást, amelyeknek előidézésében jelentős része van a méhektől elrabolt méznek
Szárnyas rovarok lejtettek vidám táncot a verőfényben. A cédrusfa alatti kertiszékben Minnie Bennett üldögélt, térdén egy vászonfedelű vázlatkönyvvel, amelybe a kastélyromokat igyekezett lerajzolni. Minnie mellett, labdaként összegombolyodva Pinkipudli szunyókált. A pekinézer mellett pedig békésen aludt Smith, a bulldog. A távolabb fekvő kocsiszínben, láthatatlanul, de annál hallhatóbban egy felgyűrt ingujjú falusi siheder az autót mosta, miközben egy agyoncsépelt táncdalt énekelt hangosan és feltűnően hamisan.
Ennyi szinte már elég is lenne. Az ember azt hiheti, hogy már semmi sem fokozhatná a kép békés és megelégedett légkörét. Pedig nem így van. A veranda üvegajtaján éppen ekkor lépett ki a kertbe Bennett úr, fehér flanelnadrágban és antilopbőr cipőben. Bennett úr hunyorogva körülnézett, aztán átvágott a gyepszőnyegen, és leült Minnie mellé.
Smith, a bulldog, egy másodpercre felütötte álmos fejét, és nagyot szuszogott, de Bennett úr a szó szoros értelmében kutyába sem vette. Utolsó szerencsétlen találkozásuk óta az üldöző és üldözött között távoli, de szilárd baráti viszony alakult ki. Bennett úr eleinte gyanakodott még, de később maga is hajlandó volt beismerni, hogy Smith kutya olyan szelíd, mint a bárány, és minden ijesztő vonása mellett is, tisztességes kutyaszándékai voltak. Lassanként megszokta Smith kutya jelenlétét, és már csak akkor riadt meg kissé, amikor túl hirtelen találkoztak össze valamelyik épületsarkon. Most, mialatt Smith békésen szuszogott a gyepen, Bennett úr nyugodtan leült mellette, és kéjesen hátradőlt a nyugszékben. Íme, a civilizáció csodája: az oroszlán mellett szunyókáló bárány.
- Rajzolsz? - kérdezte Bennett úr, jóllehet ezt enélkül is megállapíthatta.
- Igen - felelte Minnie készségesen. Ebből is láthatjuk, hogy nem volt titok apa és lánya közt. Legalább is nem sok. Néha ugyan előfordult, hogy Minnie elfelejtett beszámolni valami kicsiségről, így például arról is, hogy előző reggel találkája volt Samuel Marlowe-val a közeli fasorban, és hogy aznap délután újra találkozni fog vele, de ettől eltekintve nyitott könyv volt a lelke.
- Csodás reggel van - állapította meg az elégedettség tetőfokán Bennett úr.
- Igen. Olyan békés - felelte rá Minnie.
- Szavamra mondom, hogy sehol másutt nem kapni olyan tojásokat, mint Angliában - mondta Bennett úr, költői hangulatban. - Hármat ettem meg reggelire, és mondhatom, hogy ilyen finom tojásokat még életemben nem ettem. És mind a három úgy volt elkészítve, ahogy szeretem. A fehérje kissé kemény, de a sárgája, és még hozzá micsoda sárgája, még lágy. Szép, nagy, barna héjú tojások voltak, és amellett frissek, mint a most kaszált széna!
Bennett úr egy darabig átszellemült arccal bámult maga elé.
- Na és a sonka! - folytatta a kellemes visszaemlékezést. - Ezt nevezem én sonkának! Szavamra mondom, nem is emlékszem hogy mikor ettem utoljára ilyen sült sonkát. Biztos a disznó ételében van a titka! - fejezte be a gondolatmenetet, aztán elégedetten felsóhajtott. Mégis csak szép az élet!
Csend állott be, amit csak Smith szuszogása szakított meg. Minnie Samre gondolt, meg Sam szavaira, amelyeket tegnap reggel mondott az elhagyott fasorban, meg Sam nemes arcélére és a szemében lobogó érzelemre, amely olyan toronymagasan felette állott mindannak, amit Bream Mortimer szemében valaha is látott. Gyönyörű szép idillnek tartotta mostani életüket. Minnie fiatal volt, és regényes hajlamú. Ezek a titkos találkozások roppant kedvére valók voltak, és mesévé varázsolták a nyaralás gyönyörűségeit.
Olyan kellemes volt elszökdösni a sötét fasorba, ahol a tiltott szerelem leselkedett. Gyors oldalpillantást vetett apjára, aki tudtán kívül a gonosz boszorka szerepét játszotta ebben a szerelmi tündérmesében. Mit szólna, ha tudná? Azonban Bennett úr nem tudta, és így békésen tovább kérődzött a reggelire elfogyasztott sült sonka erényein, így ültek egymás mellett legalább egy percig, két boldog halandó az aranyos verőfényben, amikor a házból egy fehérfőkötős szobalány lépett ki. Azt hiszem, mindnyájan kitalálják, hogy a szobalány megjelenésével véget ért a békés varázs. A szánalom és a rémület újra színpadra lépett, hogy tovább folytassák sötét munkájukat. Úgy van, eltalálták!
A szobalány, akit egyébként Suzannek hívtak, bár a neve nem fontos, és aki a windlehursti szatócs második segédjének volt a menyasszonya, bár ez sem fontos, Bennett úrhoz lépett.
- Kérem, uram! Egy úr szeretné látni.
- Mi az? - riadt fel Bennett úr sonkarózsaszínű álmodozásából.
- Egy úr óhajtja látni. A nappaliban ül. Azt mondta, hogy Bennett úr vár rá.
- Persze, persze. Majdnem elfelejtettem. Mondja meg neki, hogy megyek már.
A szobalány elsietett, és Bennett úr nehézkesen fel-tápászkodott a kerti székből. A szélesen kitárt üvegajtók közt idelátszott látogatójának szürke ruhás alakja. Bizonyára Sir Mallaby Marlowe hivatalnoka, aki a Schultz és Bowen ügy iratait viszi magával Amerikába, és aki ma reggelre jelezte érkezését. Persze, ma van péntek, és holnap már indul is az iratokkal Southamp-tonból.
Átcammogott a gyepen, és belépett a nappaliba, a-hol Peters úr várakozott rá. Az írnok szerencsétlen szabású arcán zavar, kényelmetlenség, sőt, ijedtség látszott. - Jó reggelt, Peters úr! - üdvözölte vendégét Bennett úr. - Nagyon kedves magától, hogy leszaladt hozzám. Foglaljon csak helyet, amíg átfutom a feljegyzéseimet, amelyeket az ügyre vonatkozólag készítettem.
- Bennett úr, kérem! - kiáltotta Peters barátunk. -Szabad valamit mondanom?
- Tessék? - kérdezte meglepődve Bennett úr. - Mondani akar valamit? Hogyne, természetesen, hogy szabad. Miről van szó?
Peters úr zavartan megköszörülte a torkát. Átérezte kényelmetlen helyzetét, ami kötelességének teljesítésével együtt járt, de hát a kötelesség: kötelesség, amit akkor is meg kell tennünk, ha kellemetlenséggel is jár. Amikor a szobalány magára hagyta a nappaliban, az ablakhoz lépett, hogy kedvére kigyönyörködhesse magát a kert festői szépségében. Legnagyobb megrökönyödésére Minnie vörös hajkoronája és bájos alakja volt az első dolog, ami a kertben a szemébe ötlött. A lány, látszólag teljesen józanul, egy kerti széken ült, és valamit írt a térdén fekvő jegyzőkönyvbe, mialatt Bennett úr, mit sem sejtve, üldögélt mellette. Okvetlenül figyelmeztetnie kell Bennett urat az őt fenyegető veszélyre.
Az ember hajlandó volna azt hinni, hogy valami sötét átok lebegett Windles felett. Tényleg az volt a látszat, hogy aki egyszer átlépte a ház küszöbét, az egyszer és mindenkorra búcsút vehetett a lelki nyugalmától. Peters úr például tökéletesen elégedett emberként szállt fel reggel a vonatra. Az utazása is kellemes volt, és az állomástól idevezető séta egészen felvillanyozta. A ragyogó napfény életvidámsággal töltötte el, és a tenger felől fújdogáló enyhe szellő a tengeri út kellemességeit és izgalmas kalandjait juttatták eszébe. A nappali asztalán finom teasütemények hevertek, és Peters úr meg sem próbált ellenállni az ízletes csábításnak.
Egy szó, mint száz, Peters úr pompás hangulatban volt. Egyszerűen rózsaszínűnek látta a világot, de remek hangulata csak addig tartott, amíg a kertben meg nem látta a vörös hajú lányt.
- Bennett úr - mondta ünnepélyes komolysággal -, távol álljon tőlem, hogy bárkinek is ártani akarjak, és ha a közlendőim után továbbra is megfelelőnek tartja őt, akkor minden rendben van, nekem azonban feltétlenül kötelességem tudomására hozni, hogy a gyorsírónője nem épelméjű. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy közveszélyes őrült, de mindenesetre hiányzik egy kereke. Semmi esetre sem kiegyensúlyozott lelkű lány!
Bennett úr néhány másodpercig némán bámult jóakarójára. Az a gondolat villant át agyán, hogy ha valakire ráillett az a közmondás, hogy „Bagoly mondja a verébnek: nagyfejű!”, akkor ez csak Peters úr lehet. Peters úr józanságáról alkotott véleménye a nulla fok alá szállt.
- Miről beszél maga össze-vissza? A gyorsírónőm? Micsoda gyorsírónőm?
Peters urat tökéletesen félrevezette a lány térdén látott füzetféle. Egész természetes dolognak tartotta, hogy egy Bennett vágású üzletembernek egész sereg gép- és gyorsírónője legyen. Mindamellett pontosabban körülírta az említett személyt.
- Azt a fiatal hölgyet gondolom kinn a kertben, akinek az imént diktált. Most is ott ül, az írótömbbel az ölében.
- Micsoda! - hápogott Bennett úr, majd hanyatt vágódva a meglepetéstől. - Tudja maga, hogy kicsoda az a hölgy? Biztos benne, hogy nem téved?
- Óh: ebben egész biztos vagyok! - felelte Peters úr határozottan. - Igaz, hogy csak egyszer találkoztam vele, amint az irodánkban Samuel úrral tárgyalt, de akkor úgy a megjelenése, mint a viselkedése olyan mély benyomást keltett bennem, hogy minden tévedést kizárt dolognak tartok. Kötelességem, hogy szóról-szóra elmondjam önnek, mi történt, amikor néhány percre egyedül maradtam vele az irodában. Alig váltottunk pár szót, amikor... - Peters úr, minden szerénysége mellett is mélyen elpirult a visszaemlékezésre -, amikor, azt mondta teljesen váratlanul, hogy... hogy szerelmes belém, és én vagyok számára az egyetlen férfi a világon!
Bennett úr rémülten felkiáltott.
- Tyű, az áldóját! Ezt mondta?
- Szóról-szóra ezt mondta - erősködött pirulva Peters úr.
- Öt! - nyögte ki keservesen Bennett úr. - Isten engem úgy segélyen, itt az ötödik!
Peters úr fülében ez a kijelentés kínaiul hangzott, és további magyarázatra várt, amikor Bennett úr termetét meghazudtoló fürgeséggel felugrott helyéről, és a kertre nyíló ajtóhoz sietve kibömbölt rajta:
- Wilhelmina!
Minnie ijedten pillantott fel a vázlatkönyvéből. Valami különös ijedtséget vett ki apja hangjából, ami őt is megrémítette. Vajon mit találhatott apja a nappaliban, ami ennyire megijesztette? Fogalma sem volt róla. Mindenesetre letette a vázlatkönyvet, és apja segítségére indult.
- Mi baj van, apus? - kiáltotta már messziről.
Bennett űr eközben már eltűnt az ajtóból, és amikor Minnie sietve benyitott a nappaliba, azonnal észrevette, hogy mi okozhatta apja ijedelmét. Kit látott maga előtt, ha nem azt a bolond John Peterset, aki baljóslatúbb arcot vágott, mint valaha és gyanúsan kidomborodó jobb kabátzsebében Minnie röntgenszeme azonnal felfedezte az elmaradhatatlan revolvert is. Rémülten felsikoltott, és kétségbeesésében a falnak dőlt. Úgy látszik, valahányszor összekerül Peters úrral, mindig a falon keresztül keres menekülést.
- Ne lőjön! - sikította holtra váltan, amint Peters űr szórakozottan zsebre dugta a kezét. - Könyörgöm, ne lőjön!
- Mit jelent ez a kutyakomédia! - kérdezte ingerülten Bennett űr. - Wilhelmina, ez az úr azt állítja, hogy te szerelmet vallottal neki.
- Igen... megmondtam neki, hogy szeretem... - vacogta Minnie -, most is szeretem. Higgye el, Peters űr, hogy szeretem, de igazán szeretem!
- De a mindenségit! - káromkodott kétségbeesetten Bennett úr, és belekapaszkodott a karosszék támlájába, mintha attól tartana, hogy hanyatt esik. - Hiszen csak egyszer találkoztál vele? - tette hozzá, szinte kérlelő hangon.
- Ezt te nem érted, apus - mondta minden ízében remegve Minnie. - Később majd megmagyarázom a dolgot, ha...
- Apus! - kiáltotta tágranyitott szemmel Peters úr. -Azt mondta: apus!
- Persze, hogy azt mondtam! Miért kérdi?
- Ez a lányom, Peters úr, - mondta Bennett űr is, minden különösebb büszkeség nélkül.
- A lányom! Illetve a lánya! - dadogott Peters űr. -Biztos benne?
- Persze, hogy biztos vagyok benne. Csak ismerem a saját lányomat?
- De hiszen: Peters úrnak szólított engem!
- Miért, talán nem ügy hívják?
- Úgy hívnak, persze, hogy úgy hívnak... de ha ez a hölgy, nem az a hölgy... illetve a kedves lánya, akkor honnan tudja a nevemet?
A kérdés szöget ütött Bennett úr fejében. Kérdőleg fordult Minnie-hez.
- Ez igaz. Wilhelmina, azonnal mondd meg, hogy hol és mikor ismerkedtél meg Peters úrral?
- Hogy hol... hát Sir Mallaby Marlowe irodájában. Aznap, amikor ott találtál, amint... izé, beszélgettem Sammel... azaz a fiatal Marlowe-val.
Peters úr hápogó hangot hallatott. Úgy érezte, hogy értelmi képességeit messze meghaladja ez a jelenet.
- Hát akkor miért mondta Samuel úr, hogy maga Milliken kisasszony? - kérdezte konokul ragaszkodva elgondolásához.
Minnie rábámult.
- Marlowe úr azt mondta volna, hogy én vagyok Milliken kisasszony? - ismételte zavartan a kérdést Minnie. Most már vele is kezdett forogni a szoba.
- Igen, Samuel úr azt mondta, hogy Ön Milliken kisasszony húga...
- Melyik Milliken kisasszonyról beszél maga? - kérdezte Minnie értelmetlenül.
- Hát a gépírókisasszonyunkról. Samuel úrfi azt mondta, hogy Ön a húga. Ó küldött be azzal, hogy mutassam meg a revolveremet, mert magát nagyon érdekli, és mindenáron látni szeretné.
Minnie hangosan felkiáltott. Bennett úr szintén, mert gyűlölte a rejtélyeket.
- Micsoda revolver? Melyik revolver? Mit akarnak folyton azzal a revolverrel? Van magának revolvere?
- Hogyne volna, Bennett úr. Már becsomagoltam a bőröndömbe, de rendszerint magammal hordom, mert hivatal után át szoktam menni egy kis gyakorlásra a Rupert utcai lövőidébe. Akkor vásároltam, amikor Sir Mallaby tudomásomra hozta, hogy át akar küldeni Amerikába. Sokat hallottam a New York-i alvilágról, és elhatároztam, hogy a biztonság kedvéért én is revolvert viszek magammal.
Minnie szeme hidegen felvillant. Arca elsápadt, és vonásai megkeményedtek.
Ugyanakkor Sam Marlowe vidáman danolászott a windlehursti Kék Disznó fogadóban kivett szobájában, mialatt a kezét mosta, amihez Pilátusnál jóval több oka volt. Nagyban készült lemenni az étterembe, hogy jól megreggelizzen. Közben Minnie-ről álmodozott, pedig ha látta volna e pillanatban imádottja arcát, egész biztos, hogy megfagyott volna ajkán a dal, amit viszont a szomszéd szobában hánykolódó kereskedelmi utazó - aki valamelyik vigéc kollegájával előző éjszaka alaposan kirúgott a hámból, és most hasogató fejfájását gyógyítgatta egy vizes törülközővel - kitörő örömmel fogadott volna, mivel macskajajos kedélyének egyáltalán nem tett jót Sam suszterbaritonja, amelynek élvezésétől csak egy vékony közfal választotta el.
Ha egy nő mindent tud, az már önmagában véve is súlyos vádat jelent minden teremtett férfi számára, de egy bizonyos férfi számára különösen nagy veszélyt jelent. Ez a veszély már ott lebegett Sam Marlowe feje felett. Minnie mindent tudott, mindent értett, és semmit sem bocsátott meg. Agyában egyszerre világosság gyulladt, hogy Sam kegyetlenül megtréfálta, és egyben nevetségessé is tette. Ezt pedig egy Bennett sem bocsátja meg.
Mégis úgy érezte, hogy némi felvilágosítással tartozik Peters úrnak.
- Aznap reggel, amikor először találkoztunk Sir Mal-laby irodájában, Peters úr - mondta Minnie fagyosan -, Marlowe úr egy hosszú és elfogadhatóan hangzó mesét adott elő arról, hogy maga halálosan szerelmes volt Milliken kisasszonyba, aki azonban kiadta az útját. Marlowe úr szerint ettől maga valósággal elvesztette az eszét, és folytonosan revolverrel szaladgált, mert bosszút akart állni hűtlen szerelmén. Marlowe úr szerint az lett volna a rögeszméje, hogy minden vörös hajú nőben Milliken kisasszonyt vélte látni.
Természetes, hogy amikor azután maga megjött, Milliken kisasszonynak szólított, és ráadásul a revolverével kezdett hadonászni, szörnyen megijedtem. Miután Marlowe úr azt mondta nekem, hogy maga nem épelméjű, nem is próbáltam meggyőzni arról, hogy nem vagyok Milliken kisasszony. Szörnyen féltem, hogy rám lő, és ezért inkább végigjátszottam Milliken kisasszony szerepét. Ezért mondtam, hogy nem vagyok senkinek sem a jegyese, és csak magát szeretem.
Rendkívül kínos számomra, Peters úr, de nem az én hibámból történt.
- Most már értem! - mondta Peters úr nagy megkönnyebbüléssel, majd némi szünet után keserű csalódással hozzátette: Szóval egyáltalán nem is szerelmes belém?
- Nem! - felelte nyíltan Minnie. - Bream Mortimer menyasszonya vagyok, őt szeretem, és senki mást!
Az utóbbi szavak inkább apjához voltak intézve, mint Peters barátunkhoz, és Bennett úr örömmel kapott rajtuk. Karjába zárta szófogadó kislányát.
- Mindig tudtam, hogy maradt benned egy szemernyi józan ész! - mondta elégedetten Bennett úr, és cuppanós csókot nyomott Minnie arcára. - Remélem, hogy többé egy szót sem hallok arról a fiatal csirkefogóról. Most már beláthatod, hogy milyen ostobaság volt az egész.
- Igazad van, papa! Soha még a színét sem akarom látni! Gyűlölöm!
- Nagyon helyes. Nem is tehetsz mást drágám! -mondta elismerőleg Bennett úr. - Most pedig szaladj, mert nekem még üzleti megbeszélnivalóim vannak Peters úrral.
Negyed óra múlva az istálló falánál napfürdőző Webster arra lett figyelmes, hogy munkaadójának leánya közeledik feléje.
- Webster! - szólította meg Minnie, és az inasnak feltűnt, hogy milyen sápadt, és hogy mennyire fel vannak dúlva az arcvonásai, bár a szeme hidegen és ridegen csillogott.
- Parancsoljon, Bennett kisasszony - felelte szolgálatkészen Webster, és elhajítva cigaretta végét, feltápászkodott.
- Nem tenne egy kis szívességet nekem?
- Kész örömmel, kisasszony - felelte az inas. Minnie egy keskeny borítékot varázsolt elő a ruhája ráncai közül.
- Ismeri jól a környéket, Webster?
- Bizonyos távolságban, igen. Mióta beköszöntött a szép idő, nem egy kellemes kirándulást tettem a környéken, kisasszony.
- Ismeri azt az útelágazást, amely Havant és Cosham felé vezet? Körülbelül egy mérföldnyire van innen...
- Hogyne ismerném, kisasszony, már többször jártam arra.
- Nos, az útelágazás mellett, pont szemben az útjelző póznával van egy keskeny fasor...
- Azt is ismerem - felelte halvány mosollyal Webster. Kétszer is járt már arra Minnie szobalánya, Trimblett kisasszony társaságában. - Igen bájos és regényes hely. A fák lombja egészen összeborul az út felett, és két oldalt szederbokrok segélyezik az utat. Rengeteg vadvirág nyílik arrafelé...
- Úgy van, hanem hagyjuk most a vadvirágokat. Szeretném, hogyha ebéd után elsétálna arra, és átadná ezt a levelet annak az úrnak, aki a fasor közepén levő kapun fog ülni.
- Igenis, kisasszony. Annak az úrnak, aki a kapun fog ülni.
- Lehet, hogy nem ül rajta, hanem csak nekitámaszkodik. Mit tudom én. Nem tévesztheti össze mással. Az átlagnál magasabb, vállas, jóké... oh, minek magyarázzam, hiszen rajta kívül úgy sem lesz más ott, tehát nem tévedhet. Kérem, adja át neki ezt a levelet.
- Parancsára, kisasszony, át fogom adni. Egyéb üzenet nincs?
- Hogy-hogy, nem értem?
- Szóbeli üzenetet nem kell átadnom?
- Nem! Szóval nem felejti el, átadni a levelet, Webster?
- Ó, semmi esetere sem, kisasszony. Megvárjam a választ?
- Nem lesz rá semmiféle válasz! - felelte Minnie összeszorítva a fogát. - Webster!
- Parancsoljon, kisasszony?
- Remélem megbízhatok magában, hogy a dologról senkinek sem szól egy szót sem?
- Magától értetődik, kisasszony! Ez csak természetes!
- Ismer valaki közületek egy S. Marlowe nevű fickót? - kérdezte Webster, amikor fél perc múlva a konyhába belépett. - Ne beszéljetek egyszerre! S. Marlowe Nem is hallottatok róla?
Fölényesen körülnézett, de sehonnan sem kapott választ. S. Marlowe urat, úgy látszik senki sem ismerte, még csak hírből sem.
- Azért kérdem, mert muris dolgot tudtam meg róla. Derék kisasszonyunk megbízott, hogy adjam át a levelét Marlowe úrnak a kisfasor kapujánál.
- Közben pedig Bream Mortimer úr menyasszonya! -kiáltotta a mosogatólány felháborodva. - Ilyenek ezek a gazdag amerikánusok. Korszakalkotó! - fejezte be a dézsa tündére.
- Csak ne legyetek annyira felháborodva! - mondta felfuvalkodva Webster. - Te pedig fogd be a csőröd, és csak akkor beszélj, ha a felettesed megengedi - fordult a mosogatólányhoz. - Elsősorban Withers asszony véleményét szeretném hallani.
Leereszkedőleg rámutatott a termetes szakácsnéra.
- Itt van a levél, Withersné. Ha véletlenül kéznél volna egy gőzölgő teáskanna fél percen belül megtudhatnánk, hogy mi van benne. Különben hagyjuk... ezt mégsem lehet megcsinálni. Emellett nincs is szükségem rá, hogy kinyissam a borítékot Éneikül is tudom, hogy mi állhat a levélben. Csakis szakítás lehet, vagy pedig végkép elfelejtettem mindent, amit a női lélekről olvastam és tapasztaltam. Egész biztos, hogy szakítás van benne. A kisasszony nagyon sápadt és gőgös volt. Nem tudom egyelőre, hogy ki ez a S. Marlowe, egyet azonban tudok: amit itt tartok a kezemben, az alaposan beadja majd neki! De be ám, vagy pedig nem Montague Webster a nevem!
- Gondolja? - kérdezte Withersné alaposan meghányva-vetve magában a dolgot - Gondolja, kedves Webster úr?
- Én úgy látom a dolgot - folytatta a szakértő hangján Webster úr -, hogy Bennett kisasszony és S. Marlowe úr bizonyos értelemben megértették egymást, most pedig a kisasszonyban felülkerekedett a józan ész, és elhatározta, hogy elfogadja az apja választását A szegény kérőnek kiadja az útját, és helyette a gazdag vőlegénynek ajándékozza kézét. - Egy teljesen hasonló történetet olvastam idejövet a vonaton, csakhogy az kissé másképpen végződött. A Rózsaszínű füzetek egyikében jelent meg. Az volt a címe: „Cupido vagy Mammon”. Nekem mindeneseire jobban tetszett volna, ha Bennett kisasszony eltaszítja magától a pénzes-zacskót, és engedelmeskedik a szíve parancsának, de hát ezek a mai lányok mind egyformák! Mind csak a pénzért bomlik! De hát ez már nem az én dolgom! - mondta Webster úr érzelmesen felsóhajtva, mert a makulátlan fehér ingmell alatt melegen érző emberi szív dobogott. Montague Webster határozottan „szívember” volt.

XVI. fejezet

WEBSTER, A SZERELMESEK BARÁTJA

Délután fél háromkor, tele derűlátással és hideg marhahússal, és mit sem tudva a kimért léptekkel egyre jobban közeledő Websterről, akinek zsebében ott lapult a levél, ami majd alaposan „bead” neki, Samuel Marlowe vidáman lógázta lábát a fasor mélyéri meghúzódó kapu tetején, és elégedetten füstölve várta Minnie érkezéséi.
Pompásan ebédelt, a pipája nagyszerűen szelelt, és az egész Természet mosolyogni látszott. Az enyhe tengeri szél kellemesen cirógatta a tarkóját, és a selymes fű andalítóan zizegett a szellő simogatása nyomán. A távoli akácfák helyeslően bólogattak, és Sam kimondhatatlanul elégedett és boldog volt. Rózsaszínű álmodozásba merülve várakozott a nagy pillanatra, amikor Minnie fehér ruhája feltűnik a fasor bejáratánál, és végiglibeg a zöld árnyékos lombalagútban. Milyen mohón fog leugrani a kapun H Milyen túláradó szeretettel fogja...
Webster elegáns alakja szakította félbe álmodozását. Sam sohasem látta Webstert, és első látásra nem talált benne semmi különösebb gyönyörűséget. Az inas céltudatosan közeledett feléje. Sam szinte sajátjának tekintette már ezt a fasort, és tiltakozva nézte, amint Webster a szó szoros értelmében lábbal tiporja jogait. Maga alá húzta a lábait, és szemére húzott kalapja alól görbe pillantásokkal méregette a közeledő férfit.
Az inas olyan szeretetre méltó arckifejezéssel jött feléje, mint valami nyájas hóhér az áldozatához.
- Marlowe úrhoz van szerencsém? - szólította meg udvariasan.
- Tessék? - kérdezte Sam felriadva.
- S. Marlowe úrhoz van szerencsém beszélni? 
- Igen, úgy hívnak.
- Az én nevem Webster, uram. Bennett úr főkomornyikja vagyok. Bennett kisasszonytól azt a megbízást kaptam, hogy adjam át önnek ezt a levelet.
Sam azonnal a helyzet magaslatán érezte magát. Valami váratlan esemény történhetett, ami miatt a drága kislány nem jöhetett el ma délután a találkára, és most üzenetet küldött neki, hogy megkímélje a fölösleges aggodalomtól. Mennyire rávallott ez! Hiába, ez az édes teremtés mindenre gondol! Adott esetben éppen ezt várta tőle. Újból megelégedéssel nézett a világba. A nap újra sütött, és még a küldönc iránt is szeretet-teljesebb érzelmeket kezdett táplálni.
- Szép idő van - jegyezte meg barátságosan, miközben átvette a borítékot Webstertől.
- Valóban csodaszép idő van, uram - felelte Webster külsőleg érzéstelenül, belül pedig telve őszinte részvéttel.
Sam egész viselkedéséből láthatta, hogy a szakítást semmiféle veszekedés nem előzhette meg, és így a szerencsétlen fiatalembert teljesen váratlanul fogja érni a dolog. Éppen ezért közelebb lépett hozzá., hogy kéznél legyen, ha Sam a súlyos csapás bénító hatása alatt lefordulna a kapu tetejéről.
Sam azonban nem fordult le. Amikor felszakította a borítékot, és szeme végigfutott a sorokon, hevesen megingott, de miután lábait már megelőzőleg beakasztotta a kapu középső rúdjába, megmenekült a hátraeséstől. Webster megkönnyebbülten ismét hátralépett.
A levélke mindenesetre a földre hullott. Webster készségesen lehajolt érte, és miközben felvette, gyorsan elolvasta az első két mondatot. Sejtelme minden tekintetben helytálló volt. Az üzenet valóban szakítás volt, mégpedig a javából. Webster soha életében nem nézte volna ki a gazdája lányából, hogy ilyen erőteljesen tudná kifejezni az érzelmeit. Ha úgy haladt tovább, amint kezdődött, akkor valóban csodának látszott, hogy a papír nem gyulladt meg, mialatt a levelet írták. Webster öreg róka volt, és legénykorában nem egy hasonló tartalmú levelet kapott, amin nem is lehetett csodálkozni, ha ismertük Webster úr gáláns természetét, annyi azonban tény, hogy ilyen forró szavakban még neki sem volt része, pedig a szobalányok mindig híresek voltak a szókimondásukról. Már az első mondat az elevenében vágott az embernek. Forró érzelemkitöréssel kezdődött, és hideg sértéssel fejeződött be.
„Hitvány utolsó, szélhámos, csirkefogó! A történtek után csak utálattal tudok magára visszagondolni, mint valami undok hüllőre!”
Webster udvariasan átadta a levelet.
- Köszönöm - mondta Sam gépiesen.
- Nincs mit, uram, nincs mit.
Sam most már végigolvasta a levelet, és a homlokán kiütött a hideg veríték. A lábujjai önkéntelenül begörbültek, és mintha valami hideg és sikamlós dolog csúszott volna végig a gerincén. A szíve is kimozdult szokott helyéről, és most valahol a torkánál dobogott. Egyet-kettőt nyelt, hogy újra a helyére csúsztassa, de minden eredmény nélkül. Mintha egyszerre ködbe borult volna az egész táj. Még a nap is elsötétült.
Nincs annál nyomorultabb érzés a világon, mint a-mikor egy ilyen dolog, aminek a valószínűsége egy az ezerhez, váratlanul kiderül, és kíméletlenül lerántja rólunk a leplet. Egyszerűen lehetetlennek látszott, hogy Minnie valaha is megtudja Sam ravasz cselfogását, és most kiderül, hogy mindent tud. Az volt még a legrosszabb, hogy a levélben egyetlen szó sem esett arról, hogy miképp tudta meg a dolgot. Sam így kénytelen volt a sors kezét látni a leleplezésben, ami még fájdalmasabbá tette a vereség érzését. Szörnyen sajnálta magát, mint minden gonosztevő, aki csak a véletlennek köszönheti, hogy hurokra került.
- Szép idő van! - dadogta. Valami megmagyarázhatatlan belső erő arra késztette, hogy mintha mi sem történt volna, tovább társalogjon Websterrel.
- Úgy van, uram. Az időjárás egyre javul - helyeselt nyájasan Webster.
Sam összeráncolt homlokkal meredt a levélre. Mélyen meg volt sértve. Azáltal, hogy levélben kapta meg, amit megérdemelt, megfosztották a védekezés lehetőségétől. Ha a lány személyesen vágta volna szemébe a dolgot, az sem lett volna kellemes mulatság, de akkor legalább alkalma nyílt volna, hogy könyörgéssel, hízelkedéssel vagy mit tudom én, mivel helyre üsse a dolgot. Most azonban mit tehet? Az volt az első gondolata, hogy ő is ír Minnie-nek, és találkozót kér tőle. Végigkotorászta az összes zsebét, amíg végre sikerült egy ceruzavéget és egy papírdarabkát találnia. Pár másodpercig elkeseredetten firkáit, aztán összehajtogatta az üzenetet.
- Lesz olyan kedves átadni ezt Bennett kisasszonynak - mondta Webster felé nyújtva a papirost.
Webster, miután később el akarta olvasni az üzenetet, átvette a papírdarabkát, ugyanakkor lemondóan csóválta a fejét.
- Attól félek, uram, hogy teljesen hiábavaló dolog lesz - mondta komolyan.
- Hogy érti ezt?
- Attól tartok, hogy semmi eredménye sem lesz, uram. Bennett kisasszony, valószínűleg olvasatlanul fogja összetépni. Most nincs olyan lelkiállapotban, hogy kellőképpen tudná értékelni az üzenetét. Láttam az arckifejezését, amikor átadta nekem az önnek küldött levelet, és szavamra mondom, uram, volt az arcában valami kemény vonás, ami engem is megdöbbentett.
- Úgy látom, maga meglehetősen sokat tud a dologról!
- Ha azt tetszik ez alatt érteni, hogy ismerem a nőket, akkor tagadom, hogy így áll a helyzet - felelte szerényen Webster.
- Ördögöt értem ezt! A saját esetemre gondoltam! A-mint látom, mindent pontosan tud.
- Hát, ami azt illeti, uram, sikerült meglehetősen tiszta képet alkotnom a dologról. És ha megengedi, uram, minden részvétem az Óné.
A méltóság igen érzékeny virág, akárcsak a mimóza, és csak teljesen nyugodt körülmények közt nyílik. Sam méltóságérzete mindenesetre elhervadt a Minnie leveléből kiáradó zord, keleti szélben. Más körülmények között feltétlenül visszautasította volna, hogy egy vadidegen a legbelsőbb magánéletébe beleüsse az orrát. Jelenlegi lelkiállapotában azonban csak tompa, de határozott hálát érzett Webster iránt. Meztelen és vérző lelkét, amelyet a szélrózsa minden irányából fújó metsző szél paskolt, a rokonszenv és szánalom köpenyébe akarta burkolni, tekintet nélkül arra, hogy ki nyújtja számára ezt a védőköpenyt.
Ha Webster hajlandó megvigasztalni, márpedig fél szemmel is látni lehetett, hogy szinte ég a vigasztalás vágyától, hát csak rajta. E pillanatban Sam még egy hóhányó vigasztalását is elfogadta volna.
- A minap olvastam egy elbeszélést, ami a Rózsaszínű füzetek közt jelent meg. Bizonyára ismeri ezt a szórakoztató kiadványt, uram? Abban is hasonló eset fordult elő. „Cupido vagy Mammon”, ez volt a címe. Lady Blanche Trefusis volt a hősnője, akit pénzsóvár szülei egy durva lelkű hadigazdaghoz akartak hozzákényszeríteni. Lady Trefusis is üzenetet küldött titkos szerelmének, amelyben tudomására hozta, hogy nem lehet az övé. Azt hiszem, Önnel is ilyesmi fordult elő, uram.
- Fenéket! Nagy tévedés - mondta Sam. - A mi esetünkben nem erről van szó.
- Tényleg nem, uram. Pedig szentül meg voltam győződve róla, hogy itt is ez okozta a bonyodalmat.
- Dehogy is! Úgy áll a dolog, hogy én... illetve Minnie... - Sam méltóságérzete még egy utolsó erőfeszítést tett a halálos ágyon.
- Nem is tudom, hogy mi köze van magának az egészhez!
- Tökéletesen igaza, van, uram - mondta Webster méltóságteljesen. - Úgy van, ahogy mondani tetszik. Jó napot, uram!
Ezzel kecsesen megfordult, és úgy tett, mintha el akarna indulni, jóllehet még csak a lábát sem mozdította a helyéből. Azonban Samnek elég volt még ez a befejezetlen mozdulat is. Méltósága utolsót hörgött, és közsajnálat közepette kilehelte lelkét.
- Ne menjen el! - kiáltotta.
Már a puszta gondolatot is rémítőnek tartotta, hogy minden emberi támasz és megértés nélkül, egyedül maradjon ebben a pokolian elhagyott és most már kietlen fasorban. Emellett Webster határozottan egyéniség volt, ami csak úgy áradt belőle, Sam máris erősen ragaszkodott hozzá, és úgy kapaszkodott belé, mint valami lelki mentőövbe.
- Ne menjen el! - ismételte Sam.
- Kérem, ahogy parancsolni tetszik. Ha jónak látja, kész örömmel itt maradok, uram.
Webster tapintatosan köhögött, és ezzel igyekezett kifejezésre juttatni, hogy tökéletesen tisztában van a párbeszéd bizalmas és kényes természetével. Közben csak úgy égett a kíváncsiságtól. Előbbi fenyegető mehetnékje is puszta cselfogás volt. E percben hat lóval sem lehetett volna elhúzni onnan.
- Szabad lesz talán megkérdeznem, hogy tulajdonképpen mi történt?
- Egy félreértés miatt - dadogta Sam. - Bizonyára félreértés volt közöttünk, legalábbis volt, de most már nincs, azaz... ha érti, hogy mit akarok mondani.
- Attól tartok, hogy nem értettem meg egészen, uram.
- Mindjárt megmagyarázom. Kissé megtréfáltam Bennett kisasszonyt. Nem mondom, erős tréfa volt, de engem kizárólag a jó szándék vezetett.
- Természetesen, uram. Ki vonná kétségbe?
- Úgy vari. És most megtudta a dolgot. Fogalmam sincs róla, hogy miképp találta ki, de elég az hozzá, hogy kitalálta. És most itt állok megfürödve!
- Milyen természetű tréfáról volt szó, uram. Valami fortélyos dolog volt, vagy csak valami ártatlan becsapás? - érdeklődött Webster.
- Inkább beugratásnak nevezhetnénk. Idefigyeljen! A dolog úgy történt... - ezzel nekilátott a mesének. Meglehetősen bonyolult história volt, és az ellentétes érzelmek közt vergődő Sam elég rosszul adta elő, azonban Webster úr fejlett értelme számára gyerekjáték volt az eset lényegének a kihámozása, sőt, amint később megjegyezte, az egész történet sokban emlékeztette a „Minden érte” című Rózsaszínű regényfüzet tartalmára, amelynek főhőse úgy igyekezett szíve hölgyének megbecsülését elnyerni, hogy felbérelt egy útszéli csavargót, aki egy elhagyatott úton színlelt támadást intézett az imádott nő ellen. Az elgondolás tökéletesen ugyanaz - mondta Webster.
- És mit szólt a nő, amikor megtudta a csalást? - érdeklődött Sam.
- Hát ez az, hogy nem tudta meg! A mese boldogan végződött, és „a régi falusi templom tornyának örömharangjai sohasem csengtek-bongtak vidámabban, mint a frigyük megkötésekor”.
Sam komolyan mérlegelte ezt a lehetőséget is.
- Hogy is mondta? Felbérelt egy csavargót, hogy támadja meg?
- Igen, uram. A hölgy a támadás pillanatáig kutyába se vette. Gőgös és hideg teremtés volt, aki társadalmilag is magasan a szerelmes férfi felett állott. De amikor a toprongyos csavargó egy görcsös bottal rátámadt, és a nő sikoltozására a férfi előugrott a sövény mögül, és puszta kézzel elkergette a csavargót, egyszeriben leomlottak a korlátok, és minden annak rendje és módja szerint végződött.
- Vajon hogy találhatnék egy rendes csavargót... -mondta eltűnődve Sam.
Webster a fejét rázta.
- Nem merném ajánlani ezt a tervet, uram.
- Igaza van. Nehéz volna megértetni egy közönséges csavargóval, hogy tulajdonképpen mit is akarok tőle -mondta lemondóan Sam, de aztán hirtelen felderült az arca. - Hopp! Megvan! Maga fogja megtámadni és én...
- Nem tehetem, uram. Higgye el, igazán nem tehetem! Az állásomat kockáztatnám ezzel.
- Ugyan, ne gyerekeskedjék! Legyen férfi!
- Oh, nem azért mondom, mintha félnék, azonban nagy különbség az, ha az ember önként mond fel, mintha kirúgják. A napokban már majdnem felmondtam, mert némi szóváltásom volt a gazdámmal, de miután még aznap megkövetett, egyelőre nála maradtam. Hiába, mégis más dolog úri módon felmondani, mintha az embernek útilaput kötnek a talpára. Ne felejtse el, uram, hogy kitűnő éves bizonyítványaim vannak! És még szerencse, ha beérik azzal, hogy csak kivágnak, és nem csuknak le. Nem, uram. Bármilyen megtisztelő is a bizalma, nem vállalhatom el a megbízást.
- Hát akkor mi az öreganyám rokolyáját csináljak --mondta mogorván Sam. - Nem látok semmiféle más kiutat.
- Oh, ezt nem mondhatnám, uram, - mondta bátorítólag Webster. - Alapjában véve roppant egyszerű az egész, csak el kell találni a megfelelő eszközt. Mi azzal a problémával állunk szemközt... illetve Ön, uram...
- Mi! - mondta határozottan Sam. - Mi ketten!
- Nagyon köszönöm a bizalmát, uram. Igazán megtisztelő rám nézve. Nem akarok tolakodónak látszani, de ha Ön is így gondolja... Szóval, szerény véleményem szerint a következő problémával állunk szemközt: Ön megsértette Bennett kisasszonyt, aki ezek után nem akarja Önt még látni sem. Mármost az a kérdés, hogyan lehetne visszahódítani, bármennyire tiltakozik is pillanatnyilag minden ilyen gondolat ellen.
- Úgy van! - helyeselt várakozásteljesen Sam. - Ez a kérdés!
- Erre számos mód kínálkozik.
- Nekem ugyan egyetlen egy sem jut az eszembe!
- Nos, mi volna például, ha kimentené egy égő házból, mit ahogy a „Tűzön-vízen keresztül” című Rózsaszínű füzetben olvastam.
- Gyújtsam fel a házat? - mondta kissé megrökönyödve Sam. - Hm, nem is olyan rossz ötlet!
- Különben, ezt nem tanácsolom - folytatta gyorsan Webster. Bármennyire is hízelgett hiúságának, hogy tanítványán ilyen gyorsan fog az oktatás, hirtelen eszébe jutott, hogy ő is a házban alszik, még hozzá az egyik padlásszobában. - Kissé veszélyes mulatság volna. Énnél sokkal jobb, ha kimenti a vízből, amint az „A gróf titka” című füzetben történik.
- Ez sem rossz, de hogy kerül a vízbe?
- Ne felejtse el, uram, hogy Windles parkjában egy tó is van.
- Nagyszerű! - kiáltotta Sam. - Óriási! Tudtam, hogy számíthatok magára. Egy szót se többet! A dolog el van intézve. Maga kiviszi csónakázni Bennett kisasszonyt, és a tó közepén felfordítja a csónakot, mire én beugrom. Ugye, maga tud úszni?
- Nem, uram.
- Óh, nem tesz semmit. Majd csak kimászik valahogy. Belekapaszkodik a felfordult csónakba, és segítségért kiált. Valahogy mindenesetre megússza a dolgot. Igen, ez már döfi! Mikor tudná a legsürgősebben megrendezni a dolgot?
- Félek, hogy ezt az elgondolást is el kell ejtenünk, uram. Ez sem megfelelő.
- Miért ne volna megfelelő. Nincs ebben egy fikarcnyi hiba sem.
- Pedig egész csomó hibája van. Először is, kockára tenném az állásomat...
- Óh, akassza fel az állását! Úgy beszél, mintha legalábbis miniszterelnök lenne. Játszi könnyedséggel új állást keres. Egy ilyen értékes ember, mint maga! Kapkodni fognak magáért! - mondta Sam, hízelkedve.
- Mégsem vállalhatom, uram. Kisgyerekkorom óta borzadok minden szabad víztől. Valóságos víziszonyom van. Még akkor is rosszul érzem magam, amikor a fürdőkádban lubickolok.
A lubickoló Webster úr képe egy pillanatra egészen lefoglalta Sam képzeletét. Felemelő látványt nyújthatott lubickolás közben. Sam kedélyét egészen felvillanyozta ez a kép, de aztán újra elfogta a sötét kétségbeesés.
- Akkor nincs mit tenni - mondta lemondóan. - Először mond valami jó ötletet, aztán amikor kapok rajta, mindig valami nevetséges ellenvetést tesz. Így nem megyünk semmire.
- Valami olyasmire gondolok - mondta Webster -, amiben nem volna szükség az én személyes közreműködésemre, uram. Szeretném a segítségemet kizárólag csak tanácsadásra és együttérzésre korlátozni, uram. A legnagyobb örömmel segítenék Önön, azonban ne tessék elfelejteni, hogy az én koromban az ember már rendszeres és szabályos életet él, és nem szereti, ha kizökkentik a kerékvágásból. Nem olvasta véletlenül a „Végzet lábnyomait” a Rózsaszín sorozatban, uram? Most jutott az eszembe, hogy milyen pompás ötlet volt benne, ami nagyszerűen ráillik az ön esetére. Ott is súlyos félreértés támadt a hős és a hősnő között.
Már nem emlékszem a nevükre, de úgy rémlik előttem, hogy a főhőst Cyrilnek hívták, neki mondta a hősnő, hogy kár a benzinért.
- Mit mondott neki?
- Azt, hogy fel is út, le is út, uram. És mit gondol, mit csinált erre Cyril?
- Na mit?!
- Elrabolta a hősnő kisöccsét, akiért az élt-halt. Egy darabig magánál rejtegette a fiút, és amikor a hősnő már a végső kétségbeesés szélén állt, visszavitte hozzá a gyereket, és azt füllentette, hogy gyerekrablóktól szerezte vissza, mire a hősnő fátyolt borított a múltra, megbocsátott neki, és a régi falusi templom...
- Tudom már... tornyának örömharangjai... hogy is megy tovább?
- ...Sohasem csengtek-bongtak vidámabban, mint a frigyük megkötésekor - fejezte be komolyan Webster.
- Úgy van, ez a magának való terv, uram. Ennél keresve sem találhatna különbet.
- Attól eltekintve, hogy Bennett kisasszonynak nincs kisöccse - jegyezte meg komoran Sam.
- Kisöccse nincs, de van kiskutyája, amelyhez szörnyen ragaszkodik.
Sam rábámult Websterre; akinek úgy ragyogott az arca, mintha valami korszakalkotó ötletet vetett volna fel. Ezzel szemben Sam úgy vélekedett, hogy ennél agyalágyultabb tanácsot még életében nem hallott.
- Azt akarja ezzel mondani, hogy lopjam el a kutyáját? - kérdezte kételkedve Saru.
- Pontosan ezt, uram.
- De az ördögbe is! Ismeri maga azt a dögöt?
- Hogyne ismerném, uram. Kis barna selyempincsi, bozontos farokkal.
- Úgy van. Ezenkívül olyan éles hanggal, mint a mozdonysípé, és ráadásul legalább nyolcvanöt borotvaéles és tűhegyes foggal. Öt lépést sem tehetnék vele, és olyan lármát csapna, hogy levinné a háztetőt, míg további öt lépés alatt apró darabokra tépne.
- Már erre is gondoltam, uram. A „Végzet lábnyomaiban” szerepel egy dajka, aki altatót ad be a hősnő kis-öccsének.
- Jupiterre mondom, ez már beszéd! - kiáltotta Sam lelkendezve.
- A hős később meg is jutalmazta érte a dajkát -jegyezte meg csak úgy mellékesen Webster úr, mialatt közönyös tekintettel gyönyörködött a táj szépségeiben. - Méghozzá busásan.
- Én sem feledkezem meg magáról. Ha segítségemre lesz, és elaltatja azt a ronda dögöt, maga is busás jutalmat kap - mondta Sam üzletszerűen. - Emiatt ne fájjon a feje. Segítsen nyélbe ütnöm a dolgot, és ígérem, hogy az a bizonyos dajka magához képest csak borravalót kapott. Még a kézelőgombjaimat is magának adom. Gyerünk tovább! A dolog egyre érdekesebb. Van benne fantázia. Térjünk talán rá a részletekre. Hová megyünk innen?
- Hogy-hogy, uram.
- Úgy értem, hogy mi lesz a következő lépés, természetesen még ma. Óh, Uramisten! - kiáltott fel hirtelen Sam. Arca újra megnyúlt és szemében kialudt a már ébredező remény szikrája. - Mindennek vége! Nem lehet megcsinálni a dolgot! Hogyan jutok be a házba? Fogadni mernék, hogy valahol benn alszik az a kis vacak. Biztos, az úrnője hálószobájában.
- Ez nem akadály, uram. Emiatt sose fájjon a feje. A kutyus a hallban alszik egy kosárban... Nem ismeri véletlenül a ház belső beosztását, uram?
- Iskolás kölyökkorom óta nem jártam benne. Egyébként tudja, hogy én vagyok Hignett úr unokaöccse?
- Tényleg, uram? Nem, ezt nem is tudtam. Szegény Hignett úrnak fültőmirigy-gyulladása van.
- Ne mondja - mondta Sam minden különösebb érdeklődés és sajnálkozás nélkül. - Annak idején nemegyszer kirándultam ide a szünidőben, de azóta jóformán teljesen elfelejtettem, hogyan néz ki belülről a ház. Homályosan még emlékszem a hallra. Az egyik oldalon hatalmas kandalló állt, a sarokban egy középkori lovagpáncél volt, és a bejárat két oldalán egy-egy fülkeszerű ablakmélyedés van.
- Nagyon jól tetszik emlékezni. Éppen a jobboldali ablakfülke mellett áll a kutyus, alvókosara. Ha beadom neki az enyhe altatót...
- Állj! Még ne adja be... előbb azt mondja meg, hogy jutok be a házba?
- Nagyon könnyen, uram. A vacsoraidő alatt beengedem a nappali szobának a kertre nyíló üvegajtaján.
- Pompás! Halljuk tovább!
- Bejön és elrejtőzik a nappaliban álló szekrényben. Talán még tetszik emlékezni arra a hatalmas szekrényre?
- Nem emlékszem semmiféle szekrényre. Őszintén szólva, amikor annak idején itt jártam, a nappali mindig le volt zárva. Még a lábunkat sem volt szabad oda betennünk, mert a nénikém attól félt, hogy összetörjük a porcelán csecsebecséit.
- Közvetlenül a zongora mellett áll, uram. Hatalmas, tágas bútordarab. Egyik nap unalmamban belekukkantottam, hogy mi lehet benne. Teljesen üres, csak az egyik sarkában hever néhány ócska kacat. Emellett belülről is be lehet zárni. Marlowe úr bebújik a szekrénybe, és belülről magára zárja az ajtaját. Le is ülhet benne, és kényelmesen megvárhatja, amíg mindenki lefekszik.
- Mikor szoktak lefeküdni? - tudakozódott Sam.
- Rendszerint elég korán. Fél tizenegykor már az egész ház alszik. Ha látom, hogy tiszta a levegő, lejövök a hallba, és kopogtatok a szekrény ajtaján. Ez lesz a jel, hogy minden rendben van.
Sam arca csak úgy ragyogott a helyesléstől.
- Nahát, maga egy lángész! - mondta Sam őszinte elismeréssel.
- Igazán nagyon hízelgő rám nézve, uram.
- Maga aztán megéri a pénzét. Nem akarok hízelegni magának, de mint bűnöző, még sokra viheti ha egyszer erre szánja a fejét.
- Örülök, hogy ilyen nagyra tetszik becsülni szerény képességeimet. Szóval ennél maradunk?
- Meghiszem azt! Úgy fog menni minden, mint a karikacsapás.
- Akkor megállapodtunk, uram?
- Meg. Nyolc órakor ott lesz a kert kapujában?
- De még mennyire, uram!
- És mondja csak, nem lesz baj azzal az altatószerrel?
Nehogy túl sokat adjon be neki! A világért sem akarnám megölni azt a szegény kis állatot.
- Ne tessék félni, uram.
- Jó, jó! - mondta Sam. - Én ismerem azt a dögöt és tudom, hogy nagy lesz a kísértés. Hát a viszontlátásra! Örülök, hogy megismerhettem az „alvilág” egyik jövendő Napóleonját.

XVII. fejezet

MOZGALMAS ÉJSZAKA

Ha van valami, amitől minden regényíró haja szála égnek áll, akkor ez a félelem, hogy mialatt leírja az események egymásutánját, akaratán kívül is türelmetlenné teszi az olvasót. Mégpedig azáltal, hogy eltér az események folyásától, és visszakalandozik rég elhagyott jelenetekhez.
Ez a történet például azzal kezdődött, hogy Mrs. Horace Hignett, a világhírű lélekbúvár és teozófusnő felolvasási körútra indult Amerikába, és nálam senki sem tudhatja jobban, hogy egyszer már búcsút vettünk Hignett asszony New York-i lakásától.
Kénytelen voltam ezt a kiváló elmét háttérbe szorítani, és minden figyelmemet olyasvalakinek a viselt dolgaira fordítani, aki úgy szellemileg, mint erkölcsileg mélyen a teozófia lánglelkű apostolnője alatt állt. A történet főhősévé Samuel Marlowe lépett elő, és azonnal hozzá is tehetjük, hogy teljesen méltatlanul. Ennél a megállapításnál szinte magam előtt látom az olvasót - tagbaszakadt fickó, sűrű fekete szemöldökkel, és olyan állal, mint egy első osztályú csatahajó orra; olyan legény, aki tudja, hogy mit akar, és nem tűri, hogy ostobaságokkal untassák -, szóval szinte magam előtt látom és hallom, amint azt dörmögi, hogy őt bizony nem érdekli, mi történt Samuel Marlowe-val, hanem azt szeretné tudni, hogyan végződött Hignett asszony felolvasókörútja.
Vajon Buffalóban vállára kapta-e az elragadtatott hallgatóság? Igaz-e, hogy Schenectadyban a lelkesedő tömeg összetörte az előadóterem bútorait? Megfelel-e a valóságnak, hogy chicagói viharos sikere Saint Louis-ban valóságos orkánná nőtt? Ezt akarja tudni tőlem, vagy pedig vissza a pénzt!
Sajnos, erről a legjobb akarat mellett sem szolgálhatok felvilágosítással. És mielőtt még ítéletet mondanának felettem, sietve hozzáteszem, hogy mindez nem az én hibám, hanem Hignett asszonyé. Úgy állott a helyzet, hogy sohasem ment Buffalóba. Schenectadynak sem volt hozzá szerencséje. Chicagónak még a közelébe sem került, és Saint Louis is hiába epekedett utána.
Mindez pedig azért volt, mert aznap reggel, hogy Eustace útnak indult az Atlantic fedélzetén Angliába, Hignett asszony a lapok átböngészése közben rábukkant egy utaslistára, amelyet az előzékeny újságok az utasok barátainak és barátnőinek a pukkasztására szoktak közölni. Hignett asszony szórakozottan futott át a névsoron. Hamarosan meg is találta Eustace nevét, de aztán csúnya ijedségen esett át, amint pár sorral lejjebb ezt olvashatta: Wilhelmina Bennett kisasszony, J. Rufus Bennett leánya.
Öt percen keresztül rágódott a megdöbbentő felfedezésen, aztán íróasztalához sietett, és sürgönyök írásába fogott. Egymás után valamennyi felolvasását lemondta. Bármilyen acélos lelkű asszony volt, mégis remegtek az ujjai, amint a lemondó táviratokat írta. Lelki szeme előtt az a látvány lebegett, amint Eustace és J. Rufus Bennett leánya együtt csavarognak a holdfényben úszó fedélzeten, majd egymás mellé könyökölnek a tajtéktól harmatos korlátra, és úgy gyönyörködnek a habok játékában, ami dióhéjban annyit jelent, hogy elölről kezdődik a baj.
Ha valaki az idegenforgalmi évad tetőpontján akar hazautazni Amerikából, és azt hiszi, hogy csak úgy felugorhat az első induló hajó fedélzetére, az nagyon téved. Hignett asszony egész délelőttjét telefonálgatással töltötte, de hiába hívta fel az összes hajózási irodát a Cunard Line-tól a White Starig, mindenütt azt a lesújtó választ kapta, hogy egy hét leforgása előtt nem tud hazaindulni Angliába. Gyakorlatilag ez annyit jelentett, hogy a lobbanékony szívű Eustace két álló héten keresztül zavartalanul csaphatja a szelet Bennett kisasszonynak, és Hignett asszony szíve összefacsarodott ennek a puszta gondolatára is. Csak az a remény vigasztalta, hogy Eustace gyenge gyomra nem bírja a tengert, és valószínűleg kevés alkalma nyílik arra, hogy az Atlantic fedélzetén sétálgasson.
Ez a gondolat bizonyos fokig megnyugtatta, és most már sokkal derűsebb kedéllyel látott a pakoláshoz. A veszély így is nagy volt, de még mindig idejében közbeléphet, mielőtt valami komolyabb baj történik. Egy-kettőre elintézte New York-i dolgait, és a következő szerdán már ő is a Nurónia fedélzetén ült, útban Southampton felé.
A Nurónia a Cunard társaság egyik leglassúbb gőzöse. Még abban az időben épült, amikor a kikötőben szorongó tömeg valósággal őrjöngött a lelkesedéstől, sőt, a gyengébb idegzetű nézők el is ájultak, ha egy óceánjáró kilenc nap alatt átért New Yorkba és ezzel megdöntötte a tíznapos csúcsteljesítményt. A hajó kényelmesen átevickélt az Atlanti-óceánon, először kikötött Cherbourgban, és jó fél napot időzött a festői környezetű francia kikötőben, aztán lassan átringatózott a csatornán, és végül bekacsázott Southampton kikötőjébe, pont akkor, amikor Samuel Marlowe éppen sötét terveit szőtte Webster, az inas társaságában az elhagyott fasor mélyén. Majdnem ugyanabban a pillanatban, amikor Sam, cinkosa segítségével, besurrant a nappaliba, és elbújt a zongora mellett álló szekrény mélyében, Hignett asszony a kikötővám sorompója előtt állt, és ellentmondást nem tűrő hangon jelentette ki az udvariasan érdeklődő fináncnak, hogy nincs semmi elvámolnivalója.
Hignett asszony Hannibálhoz és Caesarhoz hasonlóan szerette az erőltetett meneteket. Más asszony beérte volna a kényelmes londoni gyorsvonattal, és csak másnap délután folytatta volna útját Windlesbe, azonban Hignett asszonyt más fából faragták. Gyorsan bekapott valami harapnivalót az első vendéglőben, ami útjába akadt, aztán testben megerősödve gépkocsit bérelt, és kezdetét vette a nagy mezei akadályverseny. Az autó valódi kőkorszakbeli tragacs volt, és az első tíz mérföld alatt pont háromszor akadt el. Hignett asszony vasidegzetét még a sorozatos motorhibák sem törték meg, és tényleg szerencsésen be is vánszoroglak Windlehurst-be, ahol azt a parancsot adta a vezetőnek, hogy álljon meg a „Kék disznó” vendégfogadó bejárata előtt. Hignett asszony nagyot fohászkodott, amikor kikászálódott a kocsiból, és örömmel állapította meg, hogy minden csontja ép. Fárasztó utazás volt, ha ugyan utazásnak lehetett nevezni ezt a zötyögést. Már éjszaka tizenegyre járhatott az idő.
Más nő ezek után feltétlenül lefeküdt volna, azonban az ismerős hampshirei levegő és az a tudat, hogy alig félórányi séta után viszontláthatja szeretett Windlesét, felfrissítőleg hatott Hignett asszonyra. Érezte, hogy nem tudna nyugodtan aludni, ha nem vethet előbb egy pillantást a házra. Mintha arról akart volna meggyőződni, hogy még megvan. Gyorsan megivott egy csésze kávét vajas kenyérrel, amit az éjszakai portás hozott számára. A fogadóban már mindenki aludt, és a portást is ő verte fel első álmából, mert Windlehurstben korán fekvő emberek laktak, azonban Hignett asszony nem sokat törődött másokkal. Kurtán odaszólt az ásítozó portásnak, hogy elmegy egyet sétálni, és majd felcsengeti, ha visszajön.
Csak úgy repesett a szíve a boldogságtól, amikor befordult otthonának kapuján, és a házhoz vezető út kavicsai ismerősen csikorogtak a sarka alatt. A csillagfényes nyári égbolt hátteréből a kastélyromok regényes körvonalai köszöntötték. Erős meghatottságot érzett, amit mindnyájan ismerünk, ha hosszú útról térünk haza. Amint átvágott a bársonyos gyepszőnyegen, és szemébe tűntek a ház fekete tömbjének árnyékba merült körvonalai, könnyek szöktek a szemébe. A rátörő érzelemhullámok hatása alatt egészen elgyengült, és ez a gyengesége csak akkor oszlott el, amikor lábujj-hegyen közelebb osont a házhoz, hogy közelebbről élvezhesse a viszontlátás örömét, és észrevette, hogy a nappaliba vezető üvegajtó egyik szárnya nyitva van.
Az ajtót Sam hagyta félig nyitva maga után, arra az eshetőségre, hogyha valami előre nem látott dolog gyors visszavonulásra kényszerítené. Az ajtófüggönyök össze voltak húzva, úgy, hogy belülről nem lehetett észrevenni a dolgot.
Hignett asszonyban felébredt az alvó háztulajdonosnő. Éppen ettől félt, amikor kitette a lábát Windlesből. Méltatlankodva indult a nyitott ajtó felé. Ebből is megállapíthatta, hogy mihelyt kitette Windlesből a lábát, rögtön meglazult minden fegyelem, és ilyen siralmas dolgok fordulhattak elő. Valóságos anarchia dúlhatott a házban. Az ajtóhoz lépett, és teljesen kitárta. Most már végképp letett arról a tervéről, hogy a fogadóban tölti az éjszakát, és nem zavarja meg Windles éjszakai nyugalmát. Az ilyen hanyag személyzet nem érdemel kíméletet. Azzal a feltett szándékkal lépett be a nappaliba, hogy felkelti Eustace-t és alaposan megmossa a fejét, hogy ennyire nem tud rendet tartani a személyzet között. Felületességével még az anyja tekintélyét is lejáratja. Hignett asszony házi tízparancsolatának az volt az első pontja, hogy este a ház összes ablakát és ajtaját gondosan be kell csukni.
A függönykarikák halkan megcsörrentek, amint félrehúzta a függönyt, hogy belépjen a nappaliba. Fél lábbal még a verandán volt, amikor ijedt szuszogást hallott az ajtó felől, amire torkába szaladt a szíve. A szoba sötétségében semmit sem lehetett határozottan látni, annyit azonban észrevett, hogy valami homályosan kivehető férfialak megfordul a hallba nyíló ajtónál, és elmenekül a sötétben. Hignett asszony azonnal tudta, hogy sejtelme, amelyet a nyitva álló ajtó ébresztett benne, valóra vált. Az árnyalak magasabb volt Eustace-nél, és Eustace volt az egyetlen férfi az egész házban. Tehát minden más elsuhanó férfiárnyék csak betörő lehetett.
Hignett asszonynak minden bátorsága mellett is valósággal földbe gyökerezett a lába, és pár másodpercig vakrémület vett rajta erőt, ami tökéletesen érthető és megbocsátható volt. Igyekezett meggyőzni magát, hogy csalódott, amikor a hallban valami tompán elmosódott puffanást hallott, mintha valami puha dologba rúgott volna valaki bele, amit különös gurgulázó hang és botorkáló léptek zaja követett. Két eshetőségről lehetett szó. A titokzatos éji látogató vagy kalácstáncot lejtett széles jókedvében, vagy pedig megbotlott valami puha tárgyban.
Az utóbbi elmélet találta fején a szeget. Montague Webster nem egy jótékonysági táncmulatságon nyert már táncversenyt, és táncbeli ügyességét szívesen fitogtatta, ha arra alkalom kínálkozott. Tánctudására még ifjúkorában tett szert, mint egy igen jó nevű tánc-mester magántanítványa. Kemény három shillingjébe került minden óra, de megérte. Most azonban rájött a nagy igazságra, hogy mindennek megvan a maga ideje, és hogy ez az időpont semmi esetre sem a táncé. Amikor be akart lépni a nappaliba, és a kertre nyíló ajtó függönye mögött egy női alakot pillantott meg, minden vágya az volt, hogy észrevétlenül vissza tudjon osonni a szobájába.
Abban a hiszemben, hogy a ház valamelyik hölgyvendégének kedve szottyant egy kis éjszakai sétára, vissza akart vonulni, nehogy kénytelen legyen magyarázkodásba bocsátkozni, hogy mit keresett a sötétben. Úgy határozott, hogy majd később kopogtat a szekrényben kuksoló Samnek. Úgy látszik, még nem érkezett el a jeladás ideje. Miközben mindezt meghányta-vetette magában, a hallon áthaladva belebotlott Smith kutyába, és majdnem orra vágódott. Smith bulldog az igazak álmát aludta a hall egyik sarkában, amikor álmában is éber kutyafüle meghallotta, hogy valami készül. Természetesen azonnal felriadt, és miután nem szeretett semmiből sem kimaradni, feltápászkodott, hogy utánanézzen a dolognak.
Ekkorára már Hignett asszony is összeszedte magát pillanatnyi ijedtségéből, és elegendő bátorságot érzett magában ahhoz, hogy bemenjen a hallba.- Websternek és Smith kutyának időközben már híre-hamva sem volt, és a ház éjszakai légköre visszanyerte szokott üresen tátongó nyugalmát.
Az volt a szerencse, hogy az összeütközés pillanatában sem Webster nem vesztette el lélekjelenlétét, sem Smith kutya, Webster, amikor mit sem sejtve, belebotlott Smith kutyába, hanyatt-homlok majdnem beleszaladt a cselédlépcsőre nyíló csapóajtóba, azonban - hála a háromshillinges táncmester oktatásának! - sikerült megőriznie egyensúlyát, és orra bukás nélkül keresztüljutnia az ajtón. Smith úr mindenütt a nyomában maradt, mert most már biztosra vette, hogy izgalmas eseményekre nyílik kilátás, sőt, még az is előfordulhat, hogy újabb adag csontot kap.
Éppen ezért lemondott az alvás gondolatáról, és elhatározta, hogy végigcsinálja a dolgot. Ő is felkarikázott Webster úr nyomában a lépcsőn, elkísérte a szobájáig, és csak akkor állt meg, amikor az ajtót durván becsukták az orra előtt. Erre aztán leheveredett a küszöbön, és alaposan átgondolta a dolgot. Egyáltalában nem sietett. Az egész sokat ígérő éjszaka előtte állott, és kutyaorrával úgy érezte, hogy még pompás szórakozásokban lehet része.
Hignett asszony félve hallgatózott a hallban. Szinte szokatlannak találta a nagy csendet az előbbi zaj után. A betörők, mert most már biztosra vette, hogy legalább ketten voltak, úgy látszik másfelé kutatnak zsákmány után, mert az előbbi szokatlan zaj után néma csend uralkodott az egész házban. A helyzet felülmúlta képességeit. Segítségre van szüksége, ha el akarja csípni ezt a táncos kedvű betörőbandát. Ez férfinek való munka. Nagy merészen keresztülvágott a hallon, és szerencsésen elérte az emeletre vezető lépcsőt. Gyorsan felszaladt rajta, és úgy bukott be Eustace szobájába, mint a kimerült marathoni futó, aki utolsó erejét összeszedve betámolygott a célba.

1.

Amikor Hignett asszony a házhoz vezető ösvényen végigjött, Eustace az ágyában fekve hallgatta Jane Hubbard egyik vadászkalandját, amelyben röviden arról volt szó, hogy egy vállalkozó kedvű alligátor hatolt be a sátrába, amint az Issawassi folyó partján táborozott valahol Közép-Afrikában. Mióta Eustace betegen feküdt, a bátor szívű lány minden este azzal altatta el, hogy afrikai történeteket mesélt neki.
- És mi történt ezután? - kérdezte visszafojtott lélegzettel Eustace.
Feltámaszkodott a fél könyökére, és szinte magába itta Jane szavait. Szeme izgatottan ragyogott elő görögdinnye nagyságúra dagadt arcából. Betegsége elérkezett ahhoz a szakaszához, amikor a beteg arca úgy megdagad, mintha biciklipumpával fújták volna fel.
- Oh, semmi különös. Nem akadt más fegyver a kezem ügyébe, mint a körömollóm, így aztán azt döftem a szemébe. Erre aztán elmenekült! - felelte magától értetődően Jane Hubbard.
- Tudja, hogy maga egyszerűen csodálatos! - kiáltotta őszinte lelkesedéssel Eustace. - Egyszerűen csodálatos!
Jane Hubbard kissé elpirult barnára sült bőre alatt. Tetszett neki a fiatalember gyerekes lelkesedése, aki annyira felizgult minden kicsiségen, amiket Jane szinte magától értetődő dolognak tartott.
- El sem tudom képzelni, hogy mit csináltam volna, ha a sátramba mászik egy alligátor! - lelkendezett Eustace. - Valószínűleg megdermedtem volna a rémülettől.
- Oh, az egész csak felfogás kérdése - mondta lekicsinylőleg Jane. - Az ember magától belejön.
- Körömollóval! Nahát, ilyet! - hüledezett még mindig Eustace.
- Sajnos, teljesen elgörbült a szúrástól. Semmi hasznát nem lehetett többé venni, és az utazás hátralevő részében kénytelen voltam egy lándzsaheggyel ápolni a körmeimet.
- Maga kész csoda!
Eustace újból hátradőlt az ágyban, és tűnődve bámulta a mennyezetet. Eddig is csodálta Jane Hubbar-dot, de a betegszoba bizalmas légkörében és az elmesélt izgalmas történetek hatása alatt, amelyekkel Jane a betegség unalmát igyekezett elűzni, ez az őszinte csodálat rajongó hódolattá változott. Mindig is így volt ez, mióta csak Othelló körüludvarolta Desdemonát. Jane Hubbard három napon át szabadon szőhette pókhálóját Eustace köré, és most teljesen magához láncolta a fiatalember figyelmét. Othelló módjára telebeszélte a fejét termeszvárakkal, kietlen sivatagokkal, komor szakadékokkal, beszélt hegyekről, amelyeknek a felhőkig ér a csúcsa, emberevőkről, akik tényleg megeszik egymást, és oroszlánokról, amelyek viszont az emberevőket is megeszik, és törpe négerekről, akiknek a hónuk alatt van a fejük.
Eustace Hignett pedig csak ámult és szörnyülködött, és ilyeneket mondott: jaj, de érdekes! jaj, de furcsa! jaj, mi történt! és mindezt betetőzte a: jaj, maga egy csoda! felkiáltás. Eustace fülig szerelmes volt Jane-be és állandóan rémüldözött, és féltette őt, amikor a lány valamelyik életveszélyes vadászkalandját mesélte. Jane viszont azért szerette Eustace-t, mert a fiatalember annyira féltette őt, és ugyanakkor olyan őszintén beismerte a saját gyámoltalanságát. Az ember szinte azt mondaná, hogy már csak a házassági engedély hiányzott, pedig nem így állt a helyzet, mert Eustace annyira bámulta Jane Hubbardot, hogy még álmában sem mert arra gondolni, hogy kiöntse előtte a lelkét.
Hihetetlennek látszott, hogy ez a csodálatos nő, aki Eustace szemében méltán lehetett volna nemének királynője, aki úgy bánt el oroszlánokkal, aligátorokkal és fejvadász emberevőkkel, mint más a legyekkel, leereszkedjen hozzá, főleg most, amikor úgy néz ki, mint valami hizlalószer újsághirdetésének „A szer használata után” feliratú képe.
Gyakran azonban előfordul, hogy akiket a természet is egymásnak rendelt, folytonosan félreértik egymást, és Jane, aki épp oly szerény volt, mint amilyen bátor, az utóbbi időben teljesen tévesen értelmezte Eustace hallgatását. A hajóút utolsó három napján már-már biztosra vette, hogy Eustace Hignett szerelmes belé, és ezt rövidesen, a szokott módon tudomására fogja hozni, mióta azonban Windlesben tartózkodtak, kétségei támadtak Eustace érzelmeit illetőleg. Jane nyitott szemmel járt a világban, és tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Minnie Bennett sokkal csinosabb nála. Az a szépségtípus, ami majdnem minden férfinek tetszik.
Bármennyire gyűlölte saját gyengeségét, mégis határozottan féltékenykedni kezdett Minnie-re. Valósággal megvetette magát ezért a „túl nőies” indulatáért. Igaz ugyan, hogy Minnie hivatalosan is Bream Mortimer menyasszonya volt, de Jane már tapasztalatból tudta, hogy mennyire törékenyek és múlandóak Minnie eljegyzései, és Eustace-t sem érezte biztonságban Minnie bűvkörében.
- Gondolja, hogy boldogok lesznek? - kérdezte Eus-tace-tól.
- Tessék? Kicsodák? - mondta Eustace kissé zavartan, amin nem is lehetett csodálkozni, miután eddig aligátorokról folyt a beszélgetés. A pillanatnyilag beállott szünetben Jane gondolatai visszatértek arra a témára, ami utóbbi időben olyan gyakran megkínozta.
- Minnie és Bream Mortimer.
- Oh, igen - mondta Eustace. - Bizonyára azok lesznek.
- Minnie nagyon szép lány - jegyezte meg Jane Hub-bard, miközben élénken figyelte Eustace-t.
- Igen - felelte Eustace minden lelkesedés nélkül.
- Emellett szép, hogy mindkettőjük apja mennyire ragaszkodik a házasságukhoz. Az ilyesmi ritkán fordul elő.
- Bizony ritkán. A szülők mindig azt akarják, hogy a gyerekeik mást vegyenek el, mint akit a gyerekek akarnak - állapította meg szomorúan Eustace a nagy igazságot, amely a civilizáció kezdete óta olyan sok bajnak vált okozójává.
- Bizonyára a maga anyja is kiválasztott már valakit, akit élettársának szánt? -jegyezte meg közömbösen Jane.
- Anyám azt szeretné, ha sohasem házasodnék meg, - felelte komoran Eustace. Hiszen éppen ezért volt az utóbbi napokban ilyen hallgatag.
- Hogy sohase házasodjon meg?
- Úgy van.
- De hát miért?
- Ostoba dolog! Ha megnősülnék, apám végrendelete szerint rögtön rám szállana ez a ház, és anyám attól fél, hogy akkor neki el kellene költöznie.
- És maga csak úgy engedné, hogy az anyja útját állja a boldogságának, ha egyszer, mondjuk, beleszeretne valakibe?
- Még ha arról lenne szó, hogy engedem-e! - sóhajtotta Eustace. - Nehéz feladat volna megakadályozni, hogy ne állja útját. Maga még nem találkozott az anyámmal!
- Még nem, de remélem, hogy alkalmam lesz rá!
- Maga ilyesmit remél? - kérdezte a csodálkozástól tágra nyitott szemmel Eustace.
- Végeredményben, mit tehet az anyja, ha egyszer maga a fejébe veszi, hogy valakit feleségül vesz?
- Hogy mit tehet? Nincs olyan dolog, amit meg ne tenne, hogy megakadályozza. Hiszen nemrégiben... -Eustace hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy abban a történetben, amit éppen el akart mondani, olyan adatok is vannak, amelyeket szeretett volna Jane Hubbard előtt titokban tartani.
- Mi volt nemrégiben...? - érdeklődött Jane.
- Óh, éppen csak egy apró esetet akartam megemlíteni, amiből láthatja, hogy mire képes az anyám. Úgy állt a helyzet, hogy el akartam menni... izé... egy barátommal ebédelni és... és - Eustace-nak nem volt erős oldala a füllentés - ...és anyám nem akarta, hogy elmenjek. Nem szólt egy szót sem, hanem egyszerűen ellopta az összes nadrágomat!
A fel és alá sétáló Jane Hubbard hirtelen úgy megtorpant, mintha valamelyik kedvenc dzsungelének egyik ösvényén egy különösen veszedelmes mérges kígyóra bukkant volna. Erősen gondolkozni kezdett. Valahogy ismerős volt neki ez a nadrághistória. Persze, Minnie mesélte a hajón az egyik szélnek eresztett vőlegényéről, hogy az esküvő napján a férfi anyja ellopta a fia nadrágjait. Akkoriban közönyösen hallgatta Minnie meséjét, most azonban felfigyelt az ellopott nadrágokra. Ilyesmi nem szokott gyakran előfordulni, és Jane nem volt hajlandó a véletlen rovására írni a dolgot. Szörnyű gyanúja támadt...
- Hogy is mondta csak, ellopta a nadrágjait, hogy ne ebédelhessen a barátjával? - mondta lassan.
- I... igen. Csúnya dolog volt. Nem is szeretek rá visszaemlékezni.
Jane Hubbard az ágy lábához ment, és szúrós pillantásával szinte a párnákhoz szegezte a kínosan fészkelődő Eustace-t. Jane olyan hangulatban volt, amelyben vérszomjas szomáli négerek is kitértek az útjából, és vinnyogva lapultak meg a kunyhóik sarkában.
- Nem volt maga Minnie Bennett jegyese? - kérdezte felcsattanó hangon.
Eustace Hignett megnyalta kiszáradt ajkát. Görögdinnye nagyságúra dagadt arcáról őszinte kétségbeesés sugárzott le. Ha a szerető kezekkel fejére csavart kötés nem tartotta volna az állat, egész biztos, hogy leejti a nagy ijedtségtől.
- Hát... izé... hogy is mondjam... - dadogta szánalmasan.
- Volt vagy nem volt! - kiáltotta Jane, és türelmetlenül toppantott a lábával. Olyan vészes pillantást vetett Eustace-ra, amely előtt az Alsó-Kongó menti emberevők dacos szíve olyanná vált, mint a megrágott itatós-papír. Eustace Hignett reszketett, mint a nyárfalevél. Nagyon nyomorultul érezte magát, mert tudta, hogy bűnös.
- Hát... igen, - bökte ki alig hallhatóan.
Jane Hubbard kezébe temette arcát, és keserves sírásra fakadt. Hiába tudta, hogy mi a tennivaló, ha aligátorok látogatnak be a sátrába, azért ő is csak nő volt.
Jane acélos erejének ez a könnyekké olvadása olyan hatással volt Eustace-ra, mint amikor az éjszakai mulatozó hazajön, és amikor a sötétben felmegy a lépcsőn, hirtelen azt veszi észre, hogy a lépcső legfelső foka hiányzik. Amikor erre rájön, közben már rendszerint elharapta a nyelvét, így volt Eustace is, csak lelki értelemben. Érzelmi lába a biztos lépcső helyett az ürességbe taposott, és most ez a kőszikla egyszerre elolvadt, mély tóvá változott, amiben ő nyakig elmerült.
Valljuk meg, hogy szívesen lubickolt ebben a tóban. Éppen ez hiányzott neki. Ebből erőt merített ahhoz, hogy végre szerelmet merjen vallani a lánynak. A Jane iránt érzett hódoló rajongása pillanatnyilag teljesen elszállt. Egyszerre erősnek, valóságos fenegyereknek érezte magát. Négykézláb az ágy végébe mászott, és a támlán keresztül lenézett Jane-re, aki görcsösen zokogott az ágy előtti szőnyegen.
- Igyon egy kis kakastejet! - tanácsolta aggódva. -Meglátja, az mindjárt segíteni fog.
Mással nem tudta megkínálni, mint a betegvacsorájának a maradékával, mert az orvosságán kívül, amiből naponta három evőkanállal kellett bevennie, semmiféle erősítő ital nem volt kezeügyében.
- Menjen innen! - mondta a zokogástól elcsukló hangon Jane.
Eustace-t zavarba hozta az ésszerűtlen kívánság
- Hogy menjek, amikor az ágyban vagyok. Hova menjek?
- Gyűlölöm magát!
- Óh, ne mondjon ilyet!
- Igenis gyűlölöm! Még mindig szerelmes belé?
- Ostobaság: Soha nem is voltam szerelmes belé!
- Hát akkor miért akarta feleségül venni? - szipogott az oroszlánok és aligátorok réme.
- Óh, nem is tudom: Akkoriban jó gondolatnak látszott.
- Óh, Óh, Óh! Brühühá! – zokogott fel újra Jane.
Eustace kihajolt az ágy támláján, és csitítólag simogatta Jane haját.
- Talán mégis igyon egy kis kakastejet, kedves - biztatta a lányt - Meglátja, hogy milyen jót fog tenni!
- Még most is szerelmes bele! - fájdította a saját szívét Jane.
- Dehogy vagyok! Hiszen magát szeretem!
- Nem igaz!
- Már bocsánatot kérek, de ezt én csak jobban tudom - felelte határorozottan Eustace. – Már azóta szerelmes vagyok magába, mióta a hajón megitatta velem azt az egyszerű Worchester-szószos orvosságot. Szinte azt kezdem hinni, hogy valami bűvös erejű szerelmi bájital volt.
- Hát akkor miért nem mondta eddig?
- Nem volt hozzá bátorságom. Maga mindig olyan... hogy is mondjam csak... olyan volt... szinte féregnek éreztem magam a társaságában. Már éppen össze akartam szedni a bátorságomat, hogy megkérjem a kezét, mikor megbetegedtem. Azt hittem, hogy vége mindennek. Nincsen nő, aki szeretni tudna egy olyan férfit, akinek háromszorosára dagadt a feje.
- Nem törődöm, én azzal! Mit számít a külseje! Én láttam a belsejét!
- Hogy mondja? - kérdezte kissé zavartan Eustace.
- Én ismerem a lelkét, és azt szeretem! - kiáltotta könnyek közt Jane,
Eustace annyira előre hajolt, hogy majdnem keresztülesett az ágy támláján.
- Jane! Szívem királynője! Tényleg szeretsz engem?
- Már akkor szerettem, amikor a földalattin összetalálkoztunk. - Jane felemelte könny áztatta arcát, és bánatosan nézett Eustace-ra. - Hiszen, ha biztosan tudnám, hogy tényleg szerelmes lett belém!
- Bebizonyítom, ha akarja! - mondta Eustace büszkén. - Tudja, hogy mennyire reszketek az anyámtól. Nos, a maga kedvéért legyűrtem a félelmemet, és olyat csináltam, amiért egész biztos, hogy szíjat hasít a hátamból, ha megtudja. Erről a házról van szó. Kereken megtagadta, hogy bérbe adja Bennett és Mortimer úrnak. Hiába kapacitálták, hallani sem akart a dologról. Amikor megtudtam, hogy Wilhelmina Bennett meghívta magát, hogy töltse velük a nyarat, rögtön láttam, hogyha nem Windlesbe jönnek, biztosan valahol másutt bérelnek nyaralót, és akkor nem láthatom magát. Erre felkerestem Mortimer urat, és az anyám tudta nélkül bérbe adtam neki a házat Csak az az egy kikötésem volt, hogy én is itt maradhassak. Kiért tettem volna ezt, ha nem a maga kedvéért?!
- Oh, te drága, angyali gyerek! - kiáltotta egyszerre felvidulva Jane. - Hát tényleg az én kedvemért csináltad? Most már elhiszem, hogy szeretsz!
- Persze, hogy szeretlek! Sőt, imádlak! Mégis, attól tartok, hogyha anyám rájön a turpisságra, akkor jaj lesz szegény fejemnek!
Jane Hubbard talpra ugrott, és mintha mi sem történt volna, újra az az erélyes és határozott nő volt, akitől minden aligátor joggal retteg a Nílustól a Lompopóig. Erős és ügyes kezével gyengéden lefektette Eustace-t, megigazította a párnáit és gondosan betakarta. Mintha nem is ugyanaz a lány lett volna, aki az imént még az ágy tövében, magába roskadva zokogott a szőnyegen. Hiába, a szerelem csodákat művel!
- Ne izgasd fel magadat, drágaságom - mondta Jane.
- Még fel talál menni a lázad. Feküdj csak le szépen, és próbálj még alukálni - megcsókolta Eustace dagadt képét. - Olyan boldoggá tettél, Eustace drágám!
- Te is engem! - áradozott Eustace boldogan. - Kár, hogy az anyám szörnyű murit fog csapni, ha megtudja a dolgot.
- Emiatt se fájjon a fejed. Majd éri fogom neki megmondani. Nyugodt lehetsz, nem lesz semmi baj. Meglátod, lehet vele okosan is beszélni.
Eustace kinyitotta a száját, mintha valamit mondani akart volna, de azután újra becsukta.
- Feküdj csak szép nyugodtan, és ne törődj semmivel, - mondta Jane Hubbard. - Most átszaladok a szobámba, és hozok valami jó könyvet. Majd felolvasok neked, amíg elalszol. Öt percen belül itt vagyok. Az anyád miatt pedig ne gyötörd magad. Majd én elintézem.
Eustace lehunyta a szemét. Végeredményben az a leány sikeresen harcolt oroszlánokkal, tigrisekkel, pumákkal, emberevőkkel, aligátorokkal, és mindig megállta a helyét. Miért ne lehetne most is reménye a győzelemre? Annyi tény, hogy nagy fába vágja a fejszéjét, ha Hignett asszonnyal akar ujjat húzni. Eustace derűlátása nem volt teljesen indokolatlan, hiszen Jane magasan kiemelkedett a többi nő közül. Talán anyját is sikerülni fog megszelídítenie. Eustace elmerült a kellemes gondolataiban.
Az ajtó előtt valami mászkálás hallatszott, azután valaki lenyomta a kilincset.
- Halló! Már visszajöttél? - mondta Eustace, és felnyitotta a szemét.
A következő szempillantásban még tágabbra nyitotta őket. A szó szoros értelmében tátva maradt a szája, mert Mrs. Horace Hignett jelent meg az ajtóban...

2.

A következő másodpercek alatt, amíg mindketten eléggé visszanyerték nyugalmukat ahhoz, hogy beszélni tudjanak, Eustace kóválygó gondolatai közt felderengett egy ismert verssor nagy igazsága.

„Békét, nyugalmat kívánok annak, 
Kinek szerettei távol vannak.”

A versben mindenesetre szépen hangzott, és emellett tökéletesen igaz volt, mert neki kevés békére és nyugalomra lehetett kilátása, most hogy szerettei a szobájában lesznek. Homályosan eszébe villant, hogy Jane Hubbard néhány percen belül visszajön a könyvvel, és akkor jön a hadd el hadd! Képzelete önként elutasította magától a közeledő jelenetet.
- Eustace!
Hignett asszony még mindig lihegett, és kezét a szívére szorította.
- Eustace! - Hignett asszony csak most vette észre, hogy fia képe mennyire megváltozott, mióta utoljára látta. - Szent Isten! Hogy meghíztál, mióta nem láttalak!
- Nem híztam meg, csak dagadt vagyok. Fültőmirigy-gyulladásom van.
- Fültőmirigygyulladásod?
- Igen, az.
Hignett asszony elméje túlságosan el volt foglalva más dolgokkal, és így rögtön napirendre tért Eustace betegsége felett.
- Eustace, idegen férfiak mászkálnak a házban! Eustace-nak a dolog nem volt újság, hiszen éppen azon törte lázasan a fejét, hogy miképp hozza ezt anyja tudomására.
- Tudom - mondta kényelmetlenül feszengve.
- Tudod? - bámult rá Hignett asszony. - Te is hallottad őket?
- Hogy hallattam-e őket? - mondta Eustace zavartan.
- A nappali üvegajtaját nyitva felejtették, és két betörő mászkált a hallban!
- Ugyan ne mondd! Hiszen ez rémes! - dadogta Eustace.
- Láttam és hallottam is őket! Éppen... óh!
A mondat ijedt sikoltásban végződött, amint az ajtó csendesen kinyílt. Hignett asszony a betörőket várta, de helyettük Jane Hubbard lépett be.
Jane Hubbard természeténél és életmódjánál fogva alaposan hozzászokott a váratlan és ijesztő jelenetekhez, hogy úgy mondjam, hozzájuk idegződött. Horatius híres verssora volt a vezérlő életelve: „Aequam memento rebus in arduis servare mentem.” Azok számára, akik, akár csak én, nem részesültek a klasszikus tudományok gyönyöreiben, rögtön le is fordítjuk: „Őrizd meg hidegvéredet még a legválságosabb helyzetben is.” Röviden: „Fő a nyugalom!”
Alig volt néhány percig távol, és ez alatt a rövid idő alatt egy parancsoló külsejű, középkorú hölgy került a szobába. Nyilván valami süllyesztőből bukkant fel. Más nő bizonyára elvesztette volna a fejét, de Jane Hub-bard feltűnően nyugodtan fogadta a dolgot. Hányatott életében egészen megszokta, hogy a szobája gyilkosok, aligátorok, tarantula-pókok, skorpiók és mindenféle pápaszemes vagy pápaszem nélküli kígyók kedvelt találkozóhelye legyen, és így a középkorú hölgy jelenlétét is minden megjegyzés nélkül tudomásul vette.
- Jó estét! - mondta nyugodtan.
Hignett asszony, magához térve pillanatnyi ijedelméből, némán bámult a belépőre. Nem tudta hova sorozza Jane-t. A fiatal nő egész otthonosan mozgott a szobában, és ebből arra következtetett, hogy valami ápolónő-féle lesz, viszont nem úgy volt öltözve, mint egy ápolónő.
- Kicsoda maga? - kérdezte mereven.
- Kicsoda maga? - kérdezte Jane is.
- Én ennek a háznak a tulajdonosa vagyok - mondta Hignett asszony baljóslatú hangon. - Szeretném tudni, hogy mit keres maga itt. Egyébként Mrs. Horace Hignett vagyok.
Jane finom metszésű arcán barátságos mosoly jelent meg.
- Igazán örülök, hogy megismerkedhettem Önnel -mondta kedvesen. - Már annyit hallottam Önről.
- Tényleg? - mondta Hignett asszony hűvösen. - Én viszont semmit sem hallottam magáról.
- Valamennyi könyvét elolvastam - folytatta Jane -, és mondhatom, csodálatos művek!
Annak ellenére, hogy a fiatal nő eltért a tárgytól, és egyáltalán nem felelt a kérdésre, Hignett asszony akarata ellenére is egy fokkal barátságosabb szemmel nézett rá. Ünnepelt írónő létérc éppen elég tömjénezésben volt már része, de azért egy kis dicséretet még elbírt viselni. Emellett a legtöbb tömjénezés postán érkezett. Miután visszavonult életet élt, és begubódzott imádott házikójába, ritkán volt alkalma arra, hogy szemtől-szembe dicsérjék. Hűvössége szemmel láthatólag felengedett. Még mindig úgy nézett ki, mint a mesebeli baziliszkusz, de legalább, mint egy jóllakott baziliszkusz, amely egyelőre nem akar senkit sem elnyelni.
- A „Világ világossága” a kedvenc kötetem. Kevés jobb könyvet olvastam - mondta Jane, aki egy hét óta minden étkezésnél maga előtt látta a könyvszekrényben Hignett asszony összegyűjtött műveit, és így önkéntelenül is megjegyezhette a címüket.
- Ezt már elég régen írtam - mondta Hignett asszony, majdnem barátságosan. - Azóta kénytelen voltam egyik-másik nézetemet felülvizsgálni és megváltoztatni, de azért forrásmunkának még ma is elég jól beválik.
- Úgy van, magam is belátom, hogy a „Mi lesz holnap?” sokkal mélyebb - mondta Jane. - Én azonban a „Világ világosságát” olvastam először, és így ez maradt a kedvencem. Tudja, az első benyomás a legerősebb.
- Tökéletesen megértem - helyeselt Hignett asszony.
- Amikor az ember először lépi át az író szellemvilágának küszöbét, amikor az ember először vet pillantást...
- Igen, az ember úgy érzi magát...
- Mint a csillagvizsgáló - mondta Hignett asszony. -Amikor egy új bolygó jelenik meg a távcsöve látóterében, vagy mintha...
- Igen tökéletesen így van! - helyeselt Jane. Eustace minden izmát megfeszítve figyelte a párbeszédet, és körülbelül olyan lelkiállapotban volt, mint az a békés városi polgár, aki véletlenül bekerült egy vadnyugati kocsmába, és most a sarokban kuksol, minden pillanatban készen arra, hogy az asztal alá bújjon, ha a lövöldözés megkezdődik. Most azonban izmainak feszültsége kezdett felengedni. Az a jelenet, amelyre előre is borzadva gondolt, és amivel legfeljebb a Dempsey-Carpentier mérkőzés vehette volna fel a versenyt, kellemes irodalmi párbeszéddé szelídült a társadalmi érintkezés szabályainak legszigorúbb betartásával. Ilyen lehet az irodalmi szalonok finom légköre. Mióta anyja belépett a szobába., most engedte meg magának először hogy egy tisztességes lélegzetet vegyen.
- De mit keres itt? - kérdezte Hignett asszony hirtelen visszatérve a tárgyra.
Eustace látta, hogy korai volt fellélegzenie. Észrevétlenül lejjebb csúszott a takaró alá, és óvatosan fejére húzta a paplant. Ebben is követte a nagy Wellington herceg kiváló taktikáját a spanyolországi hadjáratban. „Ha zavaros a helyzet, vonulj vissza, és ásd be magad!” - mondogatta hasonló helyzetben Wellington herceg.
- A drága Eustace-t ápolom - felelte Jane egyszerűen. Hignett asszony megremegett, és gyors pillantást vetett a kipúposodó takaróra, amely a drága Eustace-t rejtegette. Hideg félelem kúszott a szívébe.
- Drága Eustace! - ismételte gépiesen.
- Ugyanis eljegyeztük egymást- magyarázta Jane.
- Eljegyezték egymást: Eustace, igaz ez!
- Igen - hangzott a fojtott válasz a takaró alól.
- Szegény Eustace annyit bánkódik a ház miatt - folytatta gyorsan Jane, mielőtt még Hignett asszony haragja lesújthatott volna a vakmerőre, - Semmi esetre sem akarja az anyját megfosztani tőle mert tudja, hogy mennyire ragaszkodik hozzá. Csak abban reménykedik, és ezt én is remélem, hogy eltetszik fogadni tőlünk ajándékba a házasságunk alkalmából. Nekünk nem lesz szükségünk rá, mert Londonban fogunk lakni. Boldoggá tenne minket, ha elfogadná tőlünk ezt a kis ajándékot. Ugye, eltagadja?
Mindnyájan tudjuk, hogy még a legnagyobb embereknek is vannak gyenge pillanataik, hiszen nem régiben láthattuk ugyanebben a szobában, amint Jane Hubbard, ez az erős lelkű teremtés, zokogva omlott a szőnyegre, így aztán ne lepődjünk meg túlságosan, hogy a világ egyik legnagyobb női gondolkozója is váratlanul összeroppant. Mrs. Horace Hignett, amikor teljes egészében felfogta Jane szavainak értelmét, zokogva roskadt az első útjába eső karosszékbe. A legédesebb álmait is megrontó örökös rettegése egy csapásra megszűnt. Windles végleg az övé lehet. Szinte túl nagy volt ez a megkönnyebbülés. Hirtelen csuklani kezdett, és Eustace nekibátorodva, úgy bújt elő a paplan alól, mint a giliszta eső után a földből.
Nehéz lenne megmondani, hogy meddig tartott volna ez a megható jelenet. Kár, hogy hamarosan vége szakadt, mert Isten bizony! - szívesen időztem volna ennél a képnél. De ebben a pillanatban olyan fergeteges muzsika hangzott fel a földszintről, ami ködként oszlatta szét a hálószoba meghatott hangulatát.
Úgy látszik, valaki megcsavarhatta a gépzongora indítóját, mire az alattomos hangszer mennydörögve folytatta a nyár búcsúztatását, pont annál az ütemnél, amelynek kellős közepén négy nappal azelőtt Jane elhallgatta. A panaszos dal hangjai szinte kézzel foghatóan áradtak szét az egész házban.
- Nahát, ez már mégsem járja! - mondta kissé bosszúsan Jane. - Éjnek idején ilyesmiket csinálni!
- A betörők! - vacogott Hignett asszony. Az elmúlt percek izgalmai közepette szinte tökéletesen megfeledkezett a társadalomnak a házban lappangó ellenségeiről. - Amikor megérkeztem, a hallban táncoltak, most meg a pianolát indították meg!
- Könnyelmű fickók lehetnek! - jegyezte meg Eustace, őszinte csodálattal adózva az alvilág hidegvérének. -Ahelyett, hogy csendben maradnának, ők csapják a legnagyobb lármát!
- Ez így nem jól van - mondta Jane, rosszallólag csóválva a fejét. - Ilyesmit nem illik csinálni. Megyek, és hozom a puskámat.
- Ne menjen drágám - lihegte Hignett asszony, és belekapaszkodott Jane karjába -, még meg találják gyilkolni!
Jane Hubbard szívből felkacagott.
- Meggyilkolni - engem! - mondta jókedvűen. - Azt szeretném én látni!
Hignett asszony bámulva nézett utána, amint az ajtó becsukódott mögötte.
- Eustace! -jelentette ki ünnepélyesen. - Ez egy nagyszerű lány!
- Igen! Egyszer egy párducot vagy pumát... hirtelen nem is tudom, hogy melyiket, megölt egy kalaptűvel! - mondta elragadtatással Eustace.
- Keresve sem találhattam volna neked jobb feleséget! - áradozott Hignett asszony. - Ez aztán leány a talpán! Óh! Mi volt ez!
Kinn a folyosón akkora dörrenés hangzott fel, mintha legalább is egy egész üteg adott volna sortüzet.
Kinyílt az ajtó, és Jane Hubbard jelent meg a nyílásban. Éppen új töltényt csúsztatott a még mindig füstölgő elefántlövő puskája závárjába.
- Az egyiket majdnem leszedtem, amint végigsurrant a folyosón - mondta Jane a legnagyobb lelki nyugalommal. - Kapásból rálőttem, de attól tartok, hogy elhibáztam. Nagyon rosszak voltak a látási viszonyok. Mindenesetre úgy elszaladt, mintha őt lőttem volna ki a puskából.
Az utóbbi megállapítás, mindenesetre tökéletesen helytálló volt. Bream Mortimer, aki a pianola lármájára felébredt, és kijött a folyosóra, hogy megnézze: mi történt, legalább is ötven mérföldes óránkénti sebességgel menekült vissza a szobájába. A dolog úgy történt, hogy amint a lépcsőhöz ért, a folyosó másik végén egy homályos alakot pillantott meg, aki szó nélkül a vállához emelt egy kisebb ágyúnak is beillő puskát, és rápörkölt Breamre, akinek a füle mellett süvített el a golyó, és hangos csattanással lapult szét a folyosó másik falán. Breamnek se kellett több! Három kenguruugrással visszamenekült a szobájába, és zsupsz! be az ágy alá! Az a fő, hogy őt ne háborgassák az ágy alatt. Bream ebből a szemszögből nézte a dolgot, és valljuk meg, bizonyos fokig nagyon is józanul járt el.
- Legokosabb lesz, ha lemegyünk és szétnézünk -mondta Jane. - Kérem, hozza a gyertyát. Nem te, Eustace drágám. Te csak maradj szépen az ágyban, nehogy még meg találj hűlni. Ki ne merj mozdulni a szobából:
- Nem fogok - felelte engedelmesen Eustace.

3.

Kellemetlenebb időtöltést keresve sem találnánk, mint egy sötét szekrényben kuksolni és várni, amíg a háziak lefekszenek. Sam nyolc óra felé foglalta el kényelmetlen és ózondúsnak egyáltalán nem nevezhető légkörű rejtekhelyét, a zongora mellett álló szekrény mélyén, és hamarosan úgy erezte, hogy már egy örökkévalóság óta gubbaszt a dohos sötétben. Homályosan még emlékezett rá, hogy valamikor, előző életében volt olyan időszak is, amikor nem kellett szekrényben rostokolnia, de ez olyan régen volt, hogy talán igaz se volt. Délután, amikor a fasorban kisütötték Websterrel a haditervet, nem is látszott ilyen komisz mulatságnak a dolog, sőt, bizonyos kalandos színezete is volt az egésznek. Csak most jött rá, amikor már jó két órája élvezte a mulatságot, hogy ennek a fele sem tréfa.
A szekrények általában rosszul szellőztetett bútordarabok, ez a szekrény, azonban már évek óta nem lehetett kinyitva. Az éjszaka melege és a szekrény dohossága egyesült erővel igyekeztek Sam ellenálló képességét megtörni. Lassanként úgy érezte magát, mint egy fonnyadó alma. Szinte látta magát, amint lassanként teljesen elolvad, mint a nyitott kandalló elé helyezett fagylalt. A sötétség is nyomasztólag hatott rá. Ugyanakkor szörnyű szomjúság kezdte kínozni, és emellett eszébe jutott, hogy milyen jó volna rágyújtani egy cigarettára. Ráadásul még a háta közepe is viszketni kezdett, és egyre jobban elhatalmasodott benne az a meggyőződés, hogy a szekrényben egerek tanyáznak, legalábbis határozott egérszagot érzett. Nem egyszer, nem is kétszer, hanem legalább százszor is eszébe jutott, hogy a lángeszű Webster kitalálhatott volna valami kevésbé lángeszű tervet.
Ez a helyzet nagyszerűen illett volna egy hindu fakírhoz, aki a végtelenség fölött elmélkedve, akár húsz éven keresztül is elüldögélt volna így, de Sam nem volt hindu jógi, és úgy érezte, hogy lassan elbutul az unalomtól. Először bonyolult fejszámolási műveletekkel akarta agyonütni az időt, de ebbe hamarosan beleunt. Aztán megpróbált gondolatban végigfutni eddigi életének fontosabb eseményein, de ezt még unalmasabbnak találta. Ezután képzeletbeli golfjátszmákban keresett vigasztalást, majd végigjátszotta emlékezetben az összes eddigi számottevő mérkőzését.
Újra végigküzdötte a muirfieldi, hoylake-i, cambrid-ge-i versenyeket és így tovább, de az idő csak nem akart múlni. Amikor már végképp elhagyta a béketűrése, és úgy érezte, hogy menten szétrobban, a szekrény ajtajának alsó résén beszűrődő fénycsík elsötétült. Sam eleinte nem akart hinni a szemének, aztán hitetlenkedve bár, de mégis tudomásul vette, hogy a nappaliban ülők megelégelték a fennmaradást, és ütött a szabadulás órája.
De vajon tényleg így volt-e? Sam élénken fülelt. Igaz ugyan, hogy a fénycsík eltűnt, de mit jelent ez egy nyaralóban, ahol az emberek lefekvés előtt ki szoktak menni sétálni a kertbe? Lehet, hogy még mindig itt lábatlankodnak a közelben. Mindenesetre kár lett volna megkockáztatni, hogy idő előtt kibújjon rejtekhelyéről. Eszébe jutott, hogy miben állapodott meg Websterrel, aki majd kopogtatással jelzi, ha tiszta a levegő. A legokosabb lesz, ha bevárja a jeladást.
Azonban a percek teltek, és a jeladás egyre késett. Sam türelmetlensége már nem ismert határt. Aki valaha is várakozott így egy szekrény belsejében, az tudja, hogy a várakozás utolsó percei a legnehezebbek. Az idő úgy nyúlt, mint valami ócska nadrágtartó. Egyszer már úgy vélte, hogy lépteket hall, de kiderült, hogy téved. Sam elunta a varast, és miután hosszú ideig hegyezte a fülét, hogy nem hall-e valami gyanús neszt, elhatározta, hogy megkockáztatja a szekrény elhagyását.
Előkotorta zsebéből a szekrény kulcsát, aztán óvatosan kinyitotta a zárat, és centiméterenként tolva kifelé az ajtót, kikandikált a szobába.
A nappaliban sűrű sötétség uralkodott, és az egész házban mélységes nyugalom honolt. Minden rendben van! - gondolta Sam, és négykézláb kimászott a szekrényből. Úgy érezte magát, mint valami életfogytiglani fegyházra ítélt fogoly, aki végre elhagyhatja börtönét. Ekkor történt az első zavaró körülmény, amely aztán olyan mozgalmassá tette ezt az éjszakát. Valami tompán berregő zajra lett figyelmes, ami tökéletesen úgy hangzott, mint a csörgőkígyó csörgése. Sam hirtelen felnézett, és úgy bevágta a fejét a zongora sarkába, hogy kínjában menten könnybe lábadt a szeme. Kár volt megijednie, mert csak a vén kakukkos óra köszörülte a torkát, mielőtt elütötte volna a tizenegyet. Elhangzott a tizenegy kongás a csörgőkígyószerű zaj kíséretében, és Sam úgy erezte, hogy tényleg ütött az utolsó órája.
Káprázó szeme elől lassanként eltünedeztek a táncoló csillagok, amint a földön ült, és sajgó fejét nyomogatta, amelyen pillanatok alatt diónyi dudor keletkezett. A háromórás szekrényben ülés nem tett jót az idegeinek. Érezte, hogy minden ereje elhagyja, és szinte sírt a gyengeségtől, ugyanakkor tüzes vágya kerekedett, hogy keres egy fejszét, és nekimegy a kakukkos órának. Szilárd meggyőződése volt, hogy az óra szántszándékkal csinálta az egészet, és most rajta röhög. Egy egész percig némán dühöngött, és nagy szerencséje volt a kakukkos órának, hogy nem esett a keze közelébe, mert puszta kézzel fojtotta volna belé a szuszt. Aztán másfelé fordult a figyelme.
Samet annyira elfoglalta az óra elleni vérbosszú gondolata, hogy csak egészen rendkívüli dolgok téríthették el róla a figyelmét. Ami ekkor történt vele, az valóban rendkívüli dolog volt, és úgy hatott rá, mint egy villanyütés.
Amint a padlón ült, és gyengéden simogatta az akkorra már jércetojás nagyságúra dagadt dudort a feje búbján, valami hideg és nedves dolog szaladt végig az arcán, ami testileg, lelkileg egyaránt bénítólag hatott rá. Egyetlen izmát sem bírta mozdítani, és az akaratereje is teljesen ellankadt. Úgy ült a padlón, mint valami odafagyott jégtuskó. Homályosan érezte, hogy ez a vég kezdete. A szívdobogása is elállt, és még csak remélni se merte, hogy újra meginduljon. Itt már nincs mit csinálni. Vége van és pont!
Ekkor valami szilárd és nehéz tömeg a vállának dőlt, és szinte feldöntötte. Asztmás lihegést hallott, aztán a titokzatos szörny lelkesen össze-vissza nyalta a szemét, fülét, állat, és amint védekezőleg maga elé tartotta a kezét, hirtelen rájött arra, hogy egy jól megtermett bulldogot ölelget a karjaiban, amely nyilván egyenesen a pokolból került elő.
- Mars! - suttogta dühösen és eredménytelenül Sam, amint lassacskán magához tért dermedt aléltságából. - Mars innen!
Smith felhasználta az alkalmat, hogy Sam kinyitotta a száját, és jóízűen végignyalta a szájpadlását.
Smith kutya úgy vette a dolgot, mint a kutyák mindent látó külön gondviselésének váratlan ajándékát, íme, a gondviselés, a maga bölcsességében éppen akkor küldött számára egy emberi lényt, amikor már végleg kezdett lemondani arról, hogy aznap éjjel játszótársra akad. És most ilyen pompás cimborára bukkant!
Mostanáig hiába várakozott Webster szobájának az ajtaja előtt, így elszontyolodva lekullogott a lépcsőn, és szinte csak megszokásból, beszimatolt a hallba, ahol aztán ilyen örömteljes meglepetésben volt része. Ez aztán a játszótárs, aki nem áll gőgösen a lábán, hanem ilyen játszi és kellemes testtartásban ül a földön, és nyilván rá vár. Smith úr úgy üdvözölte Samet, mint valami rég nem látott puszipajtását.
Smith kutya és a vele egy fedél alatt élő emberi lények között egy alapvető félreértés volt, amelyet azonban sehogyan sem tudtak egymás közt tisztázni, miután egyikük sem beszélt a másik nyelvén, Új gazdái rendszeresen ellátták kutya-kétszersülttel, sőt, olykor egy-egy édes falathoz is jutott, ezzel szemben azt várták tőle, hogy tisztességesen ellássa a házőrző kutya szerepét. Azt várták tőle, hogy olyan kutya lesz, amely nappal vigyáz az ezüstkanalakra, éjjel pedig a legcsekélyebb gyanús neszre is fellármázza a házat. Olyan kutyát akartak, amely beleharap a betörők lábikrájába, és a rendőrség megérkezéséig el sem ereszti őket.
Smith kutya viszont más szemszögből nézte a dolgot. Ó nem magánháznak tekintette Windlest, hanem valami társadalmi klubnak, és egyszerűen képtelen volt különbséget tenni az állandóan vele élő emberi lények és az alkalmilag bevetődő idegenek között, akik, mondjuk, késő este bukkantak elő a kapuzárás után. Esze ágában sem volt, hogy megharapja Samet. Lármát még kevésbé akart csapni, mert tapasztalásból tudta, hogy mihelyt több ember összekerül, valami számára érthetetlen ostobaságba kezdenek, és szegény kutyát kutyába sem veszik. Pillanatnyilag csak azt tudta, hogy Sam a legremekebb fickó a világon, és hogy úgy szereti, mintha édestestvére volna.
Sam pillanatnyi idegállapotában képtelen volt osztozni Smith úr forró érzelmeiben. Keserű szemrehányással gondolt Websterre, akinek lehetett volna annyi esze, hogy előre figyelmeztesse a bulldog létezésére. Csak egy tökkelütött hülye felejthette el ezt a fontos körülményt közölni vele. Feltápászkodott a padlóról, és miközben elzsibbadt lábait emelgette, igyekezett tekintetével áthatolni a szoba bársonyos sötétségén. Többé tudomást sem vett Smith kutyáról, pedig az várakozásteljesen szimatolt a bokája körül. Óvatos léptekkel elindult az egyik aránylag kevésbé sötét falrész felé, ahol a hallba nyíló ajtót sejtette. Olyan óvatosan lépkedett, mintha tojáson járna, de még így is nekiment egy útjában álló asztalkának, amelyen egy jókora váza állott. Az asztal megingott, és a váza félrebillent. Sam találomra utánakapott a sötétben, és sikerült is az utolsó pillanatban elkapnia a már-már földre zuhanó vázát. Ez volt az első szerencse, ami aznap este érte.
Az ijedségtől reszkető térdekkel állt az asztalka mellett. Egy hajszálon múlt, hogy megmenekült. Ha csak egyetlen gondolattal késik, akkora csörömpölés támad, hogy még a faluba is elhallatszik. Még a puszta gondolatra is megfagyott a vér az ereiben. Ez így nem mehet tovább! Világosságot kell gyújtania, bármilyen kockázattal jár is a dolog. Igaz ugyan, hogy valaki fentről megláthatja a fényt, és esetleg lejöhet, hogy utánanézzen a dolognak, de ezt a veszélyt vállalnia kellett. Elege volt a sötétben botorkálásból.
Végigtapogatta a zsebeit, de sajnos nem volt nála gyufa, így aztán elhatározta, hogy egyetlen pillanatra felgyújtja a villanyt. Gondosan megkerülte az asztalkát, és az ajtóhoz csoszogott, majd ujjaival keresgélni kezdte az ajtófélfa mentén a villanykapcsolót. Közel tíz éve, hogy utoljára itt járt, és még csak eszébe sem jutott, hogy a haladás mai korában, egy olyan modern gondolkozású asszony, mint Adeline néni, még most is beérje a gyertya és petróleumlámpa silány világával. Csak azt nem tudta, hogy vajon a kapcsoló itt is úgy van-e elhelyezve, mint a legtöbb városi házban, vagyis az ajtók mellett.
Milyen furcsa utólag visszagondolni rá, hogy amikor tapogatózó ujjai megtalálták a gombot, a megkönnyebbülés boldog érzése töltötte el Samot. Ez a balszerencse üldözte fiatalember ekkor úgy érezte, hogy végre minden baj véget ért. Boldog mosoly játszott ajkán, amint hüvelyk- és mutatóujját rátette a gombra, és csavart rajta egyet.
Erősen és határozottan csavarta meg, és a következő, pillanatban olyan hangorkán zúdult a szeme közé a sötétből, hogy szinte fuldokolni kezdett tőle.
A zene valósággal körülölelte Samet és szinte látni lehetett, amint szökőárként ellepi az egész házat. Egyetlen szempillantás alatt az egész világ Tosti „Búcsúszerenádjának” bömbölésével telt meg.
Sam maga sem tudta volna megmondani, hogy meddig állt volna ott sóbálvánnyá válva, és erre mi sem tudnánk felelni, mert közben egyéb figyelemre méltó dolog történt, amely erősen megzavarta a szerenád műélvezésében. Az emeletről a pokoli hangszer dörgedelmes hangját messze felülmúló irtózatos dörrenés hallatszott. Amikor Sam tudatára ébredt, hogy jó lesz vigyázni, mert itt lőnek, izmainak merevsége egyszerre felengedett, és heves tettvágy fogta el. Most már semmivel sem törődve, kirohant a hallba, és jobbra-balra körülkémlelt, valami alkalmas rejtekhelyet keresve, ahol meghúzhatja magát a vihar elültéig.
A sarokban homályos csillogásra lett figyelmes. Valami ismerős körvonalú alak állt ott a sötét zugban. Hirtelen eszébe jutott, hogy az a középkori lovagpáncél lesz, amely kedves gyerekkori ismerőse volt. Annak idején, amikor első ízben járt Windlesben, egyszer bú-jócskát játszott Eustace-szal, és ebben a hatalmas páncélban rejtőzött el, Eustace egy hosszú nyári estén át hiába kereste, és ráadásul majd holtra rémítette unokafivérét, amikor váratlanul rábőgött a sisakrostély mögül.
Sam egyetlen ugrással a páncél mögött termett. Igaz ugyan, hogy azóta alaposan megnőtt, de a páncél hajdani gazdája igazi Herkules lehetett, és így nem volt semmi baj. Egyedül a sisak alsó nyílása bizonyult kissé szűknek, de némi erőlködés után sikerült beledugnia a fejét. A páncél többi részében bőven volt hely.
- Hála az Istennek! - mormogta.
A páncél nem volt kényelmes, de vannak az életben pillanatok, amikor a kényelem, mondjuk, másodrendű kérdés.
Smith kutya elégedetten szemlélte Sam eddigi működését, és most leheveredett a hallban, és szuszogva várta a további fejleményeket.

4.

Nem kellett soká várnia. Pár perc alatt egész szép társaság gyűlt össze a hallban. Ott volt Mortimer úr ingujjban, Bennett úr hupikék pizsamában és borvörös házikabátban, Hignett asszony útiruhában, Minnie az este viselt ruhájában, és természetesen Jane Hubbard, keményen marokra fogva az elefántlövő puskát. Smith, részrehajlás nélkül, kitörő örömmel fogadta valamennyit.
Valaki meggyújtott egy petróleumlámpát, és Hignett asszony bámult a népes gyülekezetre.
- Amint látom, Bennett és Mortimer úr! - kiáltotta Hignett asszony.
- Nicsak! Hignett asszony! Mit keres maga itt? Mrs. Hignett mereven kihúzta magát.
- Micsoda buta kérdés, Mortimer úr! A saját házamban vagyok!
- Amit bérbe adott nekem a nyár tartamára. Legalább is a fia bérbe adta.
- Mi? - mondta Hignett asszony tamáskodva. - Eustace bérbe merte adni Windlest?!
Jane Hubbard éppen ekkor jött vissza a nappaliból, ahol lecsavarta a gépzongorát.
- Talán ez ráér holnap is - jegyezte meg nyugodtan. - Akkor kedvükre veszekedhetnek a dolgon. Egyelőre ne felejtsük el, hogy betörők járnak a házban.
- Betörők! - kiáltotta rémülten Bennett úr. - Már azt hittem, hogy újra maga indította meg azt a pokolgépet, Mortimer.
- Mi a lenének játszanék éjnek idején? - mondta ingerülten Mortimer úr.
- Csak hagyjuk, ibolya! Előfordult már máskor is ez a figura! - felelte nem kevésbé ingerülten Bennett úr, majd panaszosan hozzátette. - Valósággal felriasztott az első álmomból. Úgyis alig tudtam elaludni, mert fájni kezdett az arcom. Egész biztos, hogy elkaptam a fiatal Hignettől a fültőmirigy-gyulladást.
- Ostoba képzelődés! Maga mindig azt hiszi, hogy beteg, közben pedig olyan egészséges, mint a makk. Túl fog élni valamennyiünket - pattogott Mortimer úr.
- Igenis fáj az arcom! - kiabált dühösen Bennett úr.
- Nekem is fájna, ha ilyen arcom volna! - vágta rá Mortimer úr.
Most már szemmel látható volt, hogy a jó barátokra újra rájött a bolondóra, és rögtön hajbakapnak. Jane Hubbard még egyszer megpróbálta lecsillapítani őket.
Gyakorlati gondolkodású nő lévén, nem szerette, ha a társalgás mellékvágányokra terelődik.
- Az Isten áldja meg magukat - fogják már be a szájukat! - mondta majdnem indulatosan, ami szokatlan jelenség volt nála. - Várjanak már holnapig, felőlem akkor kedvükre meg is fojthatják egymást! Elég volt a veszekedésből! Egyelőre el kell csípnünk ezeket a...
- Én nem veszekszem! - mondta veszekedősen Bennett úr.
- De igenis, veszekszel - állította Mortimer űr.
- Nem veszekszem! - süvöltőit Bennett úr válasza.
- De igen!
- Ne vitatkozz! - bömbölt Bennett űr.
- Nem vitatkozom!
- De igen! - üvöltötte Bennett úr vérben forgó szemmel.
- De nem!
Jane Hubbardban jóformán valamennyi nemes tulajdonság megvolt, amelyet egy jól nevelt nőtől elvárhatunk, kivéve a türelmet. Egy türelmes nő ölbe tett kézzel hallgatta volna az egyre érdekesebb párbeszédet, és a kisujját sem mozgatta volna meg. Jane Hubbard azonban nem szerette, ha nem engedelmeskednek neki. A kisujját ő sem mozgatta, hanem a mutatóujjával intézte el a vitát. Vállához kapta az elefántlövő puskát, és a házajtóra célozva meghúzta a ravaszt.
- Talán ettől elhallgatnak - mondta elégedetten, a-mint a fülsiketítő dörrenés visszhangja elült, és Bennett úr is újra földet ért, miután előzőleg akkorát ugrott a levegőbe, mint egy antilop. Jane új töltényt csúsztatott a puska csövébe, és karjára fektette a fegyvert - Szóval, az a kérdés, hogy...
- Maga miatt elharaptam a nyelvemet! - kiáltott közbe Bennett úr mélyen felháborodva.
- Úgy kellett magának! - mondta Jane nyugodtan. -Most az a kérdés, hogy a fickók kereket oldottak-e, vagy pedig itt lappanganak valahol a házban? Véleményem szerint még mindig itt bujkálnak.
- Hívjuk a rendőrséget! - kiáltotta Bennett úr, megfeledkezve bibis nyelvéről és egyéb testi panaszairól. -Azonnal értesíteni kell a rendőrséget!
- Világos! - mondta Hignett asszony, miközben meg-bűvölten meredt az ajtódeszkán tátongó lyukra, és azt számítgatta, hogy mennyibe fog kerülni a megcsináltatása. - Azonnal el kell küldenünk a rendőrségért.
- Szerintem erre semmi szükség nincs - mondta Jane.
- Feküdjenek csak le nyugodtan, én pedig majd körülnézek a puskámmal...
- És szitává lövi az egész házat - mondta fanyarul Hignett asszony. Már nem volt annyira elragadtatva Jane-től, mint megismerkedésül elején. Windlest szentnek tartotta, és Jane sokat vesztett a megbecsüléséből, amiért csak úgy lyukat lő a ház faragott tölgyfa ajtajába.
- Menjek én a rendőrségért? - szólt közbe Minnie. -Tíz perc alatt megjárom az utat, és idehozom őket.
- Szó sem lehet róla! - tiltakozott Bennett úr. - Hogyisne! Majd éppen az én lányom fog késő éjszaka az elhagyott országúton kocsikázni, amikor még ez a ház is tele van rablókkal és gyilkosokkal!
- Ha féltesz egyedül, apus, magammal vihetem Brea-met.
- Ejnye, hol is van Bream? - kérdezte Mortimer úr. Hirtelen valamennyien rádöbbentek arra, hogy Bream nincsen köztük.
- Vajon hol lehet? - kérdezte Mortimer úr aggódva. Jane Hubbard szívből kacagni kezdett. Egészséges kedélyű lány volt, és akkor is megnevettette a helyzet humora, ha történetesen ő volt a nevetség tárgya. Most a saját rovására kacagott.
- Nahát, micsoda kocavadász vagyok! - mondta jóízűen nevetve. - Úgy sejtem, hogy Breamre lőttem rá fent a folyosón. Hát nem nevetséges, hogy ilyen ostoba tévedésnek estem az áldozatául.
- Még szerencse, hogy nem Bream esett a tévedésének áldozatául! - mondta méltatlankodva Mortimer úr. - Rálőni az én egyetlen fiamra!
- Igaz, hogy rálőttem, de nem találtam el - mondta Jane. - Magam sem értem, hogy lehettem ilyen ügyetlen. Pólyás korom óta nem hibáztam el ilyen biztos célpontot. Igaz ugyan, hogy a látási viszonyok meglehetősen rosszak voltak, és emellett kapásból lőttem -magyarázta szakszerűen -, de ez nem mentség számomra, mert ha nem is találtam telibe, legalább is súrolnia kellett volna a golyónak - elégedetlenül csóválta a fejét. - Ha ez kiderül, egy hétig rajtam fognak nevetni az Oroszlánvadászok Klubjában.
- Szegény fiú! Biztos a szobájában van - mondta szánakozva Mortimer úr.
- Mégpedig az ágy alatt, ha nem tévedek - mondta Jane, miközben rálehelt a puska csövére, és aztán fényesre dörgölte a kabátja ujjával. - Ne féljen, az ijedségen kívül semmi baja sincs. Hagyja csak békén, és reggel a szobalány majd kisöpri az ágy alól.
- Oh, az lehetetlen! - kiáltotta Minnie kissé felháborodva.
Minnie érzékeny lelkű teremtés volt, amint azt már nemegyszer megállapíthattuk, és még a gondolatot is visszataszítónak találta, hogy az a férfi, akihez feleségül szándékozik menni, ilyen gyáván viselkedjék. Ha igaz, amit Jane mond, akkor csak megvetéssel tekinthet Bream Mortimerre.
Véleményem szerint Minnie-nek nem volt igaza. Gondoljuk csak meg! Nem az én dolgom, hogy a történet szereplőinek érzéseit bírálat tárgyává tegyem, hiszen én csak az eseményeik egyszerű krónikása vagyok. Riporter, és semmi más. Én bizony igazat adok Breamnek, sőt nagyra becsülöm a józan paraszti eszét. Ha énrám lőne valaki egy ménkű nagy elefántpuskával egy sötét folyosón, esküszöm, hogy kimásznék a háztetőre, és csak a tűzoltóság tudna onnan lecsalogatni.
Minnie azonban, helyesen vagy helytelenül, de így érzett és gondolatai közt önkéntelenül átcikázott, hogy Samuel Marlowe biztosan másképpen viselkedett volna, és valami sajgó vágyakozás fogta el Sam után. Lelke a legvegyesebb érzelmek csatatere volt.
- Látom, hogy nagyon odavannak érte - mondta Jane közömbösen. - Megyek és megnézem, mi van vele. Addig csak szórakozzanak egymás közt.
Hármasával véve a lépcsőket, könnyedén felszaladt az emeletre.
Mortimer úr Bennett úrhoz fordult.
- Nagyon helyes, hogy nem engedi Wilhelminát e-gyedül elmenni, csak azt nem tudom, hogy akkor ki hívja ide a rendőrséget? A házban nincs telefon, és Wilhelminán kívül senki sem tud autót vezetni.
- Ez igaz - mondta Bennett úr habozva.
- Természetesen azt is megtehetjük, hogy holnap reggel egy levelezőlappal házhoz hívjuk őket! - jegyezte meg csúnya gunyoros modorában Mortimer úr.
- Én mindenesemre megyek! - mondta Minnie határozottan. Ő is rájött arra, amire minden nő rájön, hogy a férfiak milyen gyámoltalanok, ha válságos helyzetbe kerülnek.
Jane Hubbard távollétében a társaság úgy viselkedett, mint valami vezérevezős nélkül maradt versenynyolcas. - Nincs más megoldás. Ne féljetek, egy-kettőre megjárom az utat.
Minnie határozott léptekkel a fogashoz ment, és magára vette bőrkabátját.
Jane Hubbard éppen ekkor jött lefelé a lépcsőn, maga előtt terelve a holtsápadt és réveteg tekintetű Bream Mortimert.
- Úgy volt, amint sejtettem. Az ágy alatt lapult szegényke, mint valami kisegér - jelentette Jane.
- Először nem is felelt, amikor szóltam neki, hogy bújjon ki az ágy alól. Úgy tett, mintha nem hallotta volna. Biztosan engem is betörőnek gondolt.
Minnie szörnyen megvető és lesújtó pillantást vetett vőlegényére, ami véleményem szerint teljesen igazságtalan volt, de Minnie fütyült a véleményemre. A megvető pillantás teljesen kárba veszett, mert Bream, akinek a rémület teljesen eltompította az érzékeit, tudomást sem vett róla. Az orvosok penumbrális, azaz árnyékolt elmeállapotnak hívják ezt az állapotot.
- Bream, maga velem jön az autón, hogy elhozzuk a rendőrséget.
- Rendben van - mondta Bream.
- Vegye fel a kabátját.
- Rendben van - mondta Bream.
- A kalapját is.
- Rendben van - mondta Bream. Engedelmesen ballagott Minnie után, amint kiléptek az ajtón, és elindultak a gépkocsiszín felé. Mindketten mélyen hallgattak. Némaságuk közt az volt a különbség, hogy amíg Minnie a gondolataiban volt elmerülve, addig Bream hallgatagsága onnan származott, hogy az ijedtség teljesen megbénította agyműködését, és most rájött, hogy enélkül is egész szépen megvan.
A hallban Jane Hubbard újra átvette a parancsnokságot.
- Végre csináltunk valamit - mondta elégedetten, miközben a puska csövével Smith kutya széles hátát vakargatta. - Ennyit elintéztünk, és most már valóban ránk férne egy kis pihenés. Pedig még messze vagyunk a lefekvéstől. Biztosra veszem, hogy a fickók valahol itt bujkálnak a házban. Keresztül-kasul átkutatjuk a házat, és kiugrasztjuk őket a rejtekhelyükről. Kár, hogy Smith barátunk nem véreb. Ha nem volna ilyen nagy trampli kutya, egész jól beválna ölebnek. De házőrző kutyának csapnivaló. Még egy kutyaólat sem bíznék rá.
Smith, az ölebjelölt, hálásan csóválta farkát a bókra, és úgy dörgölőzött Jane lábához, mint egy kölyökelefánt.
- Az első dolgunk az lesz - folytatta Jane -, hogy sorra járjuk a földszinti helyiségeket... Eközben cigarettát sodort magának, majd vadászhoz illő kakasgyufát húzott ki a zsebéből, és meggyújtotta a mellette álló lovagpáncél mellvértjén. Hignett asszony tiltakozó kiáltással kísérte Jane újabb rongálását. A lány azonban ügyet sem vetett rá, hanem nyugodtan rágyújtott.
- Én megyek előre, mert csak nekem van fegyverem. - ezzel nagyot szippantott a cigarettából, és messze kifújta a füstöt. - Valaki jöjjön mellettem, és hozza a lámpát...
- Hapci!
- Mi az? - kérdezte Jane, megfordulva.
- Nem szóltam egy szót sem - mondta Mortimer úr Jane kérdő tekintetére -, ki vagyok én, hogy beszéljek? - tette hozzá keserű gúnnyal. - Hát úgy nézek én ki, mint akinek valami okos mondanivalója lehetne?
- Pedig valaki mondott valamit - mondta Jane. - Egész biztos...
- Hapci!
- Huzatot érez, Bennett úr? - kérdezte élesen Jane, miközben újra megfordult.
- Van egy kis huzat... - vélekedett Bennett úr.
- Nem baj, hadd legyen. Hagyja abba a prüszkölést, és induljunk.
- Én nem prüszköltem - mondta Bennett úr.
- Pedig valaki prüszkölt - mondta megütközve Jane.
- Úgy hallatszott, mintha a háta mögött prüszkölt volna valaki - mondta kissé idegesen Hignett asszony.
- Mögöttem nem prüszkölhetett senki - mondta Jane körülnézve. - Hacsak... - hirtelen elhallgatott, és szemében a megértés tüze csillant fel. Arca kemény kifejezést öltött, aminek láttára a tanganyikai fejvadászok rögtön tudták volna, hogy jó lesz iszkolni. - Aha! -mondta hideg, száraz és baljóslatú hangon. - Pedzem már! - vállához kapta a puskát, és izmos ujját ráhelyezte a ravaszra. - Azonnal bújjon elő! - parancsolta. -Bújjon elő, hadd lássuk ki fia-bornya!
- Mindent megmagyarázok! - hangzott egy fojtott hang a sisakrostély mögül. - Mindent meg... ha-ha-hapci!
Jane komisz kapadohányának füstje újból megcsiklandozta Sam túlérzékeny orrát. A prüszköléstől nem folytathatta védőbeszédét.
- Hármat számolok! - mondta vészt jóslóan Jane Hub-bard. - Ha addig nem bújik elő, lövök! Majd meglátjuk, hogy mi vastagabb: a páncél, vagy az elefántbőr! Egy... kettő...
-Jövök már, jövök! - mondta Sam ingerülten.
- Ajánlom is!
- Nem tudom kihúzni a fejemet ebből az átkozott vasfazékból!
- Ha nem bújik tüstént elő, én lövöm le a fejéről! Sam engedelmesen előlépett a sarokból. Festői látványt nyújtott különös öltözékében, amelyben két távoli század találkozott egymással. A cipője orrától a nyakáig egész modern volt, de ezen felül visszasüllyedt a sötét középkorba.
- Fel a kezekkel! - parancsolta Jane Hubbard.
- Nem látja, hogy fenn vannak! - zsörtölődött Sam, miközben dühösen rángatta divatjamúlt fövegét.
- Nem kell kalapot emelnie - mondta Jane. - Ha egyszer nem megy, nem megy. Elengedjük az udvariaskodást. Inkább arra feleljen, hogy mit keres itt éjnek idején, és hol vannak a cinkosai? Na, gyerünk, fiam, gyerünk! Ki vele! Ha szépen beszél, enyhítő körülménynek fog számítani. Hol a banda?
- Talán úgy nézek ki, mint egy egész banda!
- Nyugodjon bele, hogy rondán néz ki...
Sam úgy vélekedett, hogy legokosabb lesz bemutatkozni.
- Samuel Marlowe a nevem...
- Vagyis az álneve!
- Semmi álnév! Samuel Marlowe a nevem és pont! Bennett úr magából kikelve közbekiáltott.
- Ismerem a gazembert! Kitiltottam a házamból, és most...
- És ha szabad kérdeznem, minő jogon merészel maga bárkit is kitiltani az én házamból? - kérdezte kesernyés gúnnyal Hignett asszony.
- Ez most nem a maga háza! Én és Mortimer úr bérbe vettük a fiától...
- Igen, igen, igen! - szólt közbe Eustace jól felfogott érdekében Jane Hubbard. - Hagyjuk ezt most. Szóval Ön ismeri ezt a fickót? - fordult kérdőleg Bennett úrhoz.
- Nem ismerem! - mondta ádázul Bennett úr.
- De hiszen most mondta, hogy ismeri.
- Visszavonom! - mondta mérgesen Bennett úr. - Ismerem és mégsem ismerem... nem akarom ismerni! Semmi közöm hozzá! Felőlem fel is akaszthatják!
- De legalább igazolni tudja-e, hogy tényleg az, akinek mondja magát?
- Biztos úgy van - dörmögte Bennett úr. - Ha egyszer azt mondja, hogy Samuel Marlowe, akkor valószínűleg ő lesz. El sem tudom képzelni, hogy valaki Samuel Marlowe-nak mondja magát, amíg reménye lehet rá, hogy nem tudják rábizonyítani.
- Majd én eldöntőm a kérdést! - mondta most határozott hangon Hignett asszony. - Samuel Marlowe az unokaöcsém - tette hozzá magyarázólag. - Tényleg te vagy az, Samuel? - fordult a páncélfejű csodabogárhoz szigorúan.
- Igen, én - felelte Sam.
- Mit keresel a házamban?
- Az én házamban! - helyesbítette Bennett úr, vészesen megnyomva az „én” szót. - Erre a nyárra jog szerint az enyém és Mortimer úré. Nem igaz, Henry?
- Holtbiztos! - állította szilárd hangon Mortimer úr.
- Na látja! - mondta kárörömmel Bennett űr. - Most a saját fülével hallhatta! És ha Henry Mortimer mond valamit, akkor arra mérget vehet! Henry Mortimer szava aranyat ér, és amit ő mond, az olyan, mint a Szentírás!
Mortimer úr úgy érezte, mintha hájjal kenegették volna a hiúságát. Hiába, bajban ismerni meg a barátot.
- Ha Rufus Bennett valamit állít - mondta -, arra házat építhet. Rufus Bennett szavának aranyfedezete van. Rufus Bennett fehér ember!
A két öreg barát újra egymásra talált, és túláradó érzésekkel szorongatták egymás kezét.
- Egyetlen másodpercig sem vonom kétségbe, hogy Bennett úr a kaukázusi emberfajtához tartozik! - mondta ingerülten Hignett asszony. - Pusztán csak annyit bátorkodtam megjegyezni, hogy ez a ház az én ha...
- Igen, igen, igen, igen! - szakította félbe türelmetlenül Jane. - Ez már elcsépelt dolog. Holnap majd eldönthetik a vitát. Egyelőre az a helyzet, hogyha ez a fickó tényleg a maga unokaöccse, akkor nem tudom, hogy mit csinálhatunk vele? Szélnek kell eresztenünk!
- Idefigyeljen! - mondta Sam, fél kézzel felemelve a sisakrostélyt, hogy könnyebben beszélhessen. - Miért csapnak ekkora hűhót, amikor csak látogatóba jöttem ide.
- Ilyen késő éjszakai órában? - kérdezte megütközve Hignett asszony. - Erről rád ismerek. Mindig ilyen hebehurgya voltál, Samuel.
- Szegény Eustace hogyléte iránt akartam érdeklődni - hazudta folyékonyán Sam. - Ma délután hallottam, hogy az öreg szivarnak fültőmirigy-gyulladása van, és első utam ide vezetett...
- Oh, ez igazán kedves! - mondta Jane egyszerre elolvadva. - Köszönöm, már sokkal jobban van. Ha tudtam volna, hogy ennyire ragaszkodik Eustace-hoz...
- De még mennyire! Szóval már javult az állapota? -érdeklődött feltűnően melegen Sam.
- Határozottan javult, de azért még néhány napig ágyban kell maradnia.
- Nahát ennek örülök!
- Tudja, hogy Eustace és én eljegyeztük egymást?
- Csak nem?! Gratulálok! Sajnos, nem tudom elég jól kivenni az arcát a rostély mögül - nem is tudom, hogy azok a régi hapsik hogy tudtak harcolni ilyen vasbödönnel a fejükön! - de a hangjából sejtem, hogy rendes lány lehet. Remélem, hogy nagyon boldogok lesznek!
- Nagyon köszönöm, Marlowe úr! Én is remélem, hogy azok leszünk!
- Eustace kiváló fickó.
- Milyen kedves magától, hogy ennyire megbecsüli!
- Mindez más lapra tartozik! - vágott közbe Hignett asszony, akit valósággal dühbe gurított ez a bájcsevegés. - Arra felelj, te széllelbélelt, hogy miért táncoltál a hallban, és miért indítottad meg a pianolát?
- Igen! - kapott a szón Bennett úr. - Így felverni a békésen alvókat!
- Halálra rémíteni az egész házat! - lódította Mortimer úr.
- Még emlékszem rád kamaszkorodból, Samuel -mondta Hignett asszony. - Akkor sem voltál tekintettel másokra, és csak a saját önző szórakozásaiddal törődtél. Úgy látszik, még most sem nőtt be a fejed lágya!
- Ne bántsa már szegényt! Nem látja, hogy elég baja van. - kelt Sam védelmére Jane Hubbard. - Legyen szíve! Inkább hozzon neki egy szardíniakulcsot!
- Eszem ágában sincs! - felelte könyörtelenül Hignett asszony. - Sohasem rajongtam érte, és most még kevésbé szeretem, mint azelőtt. A saját haszontalansága miatt került bajba.
- Elvégre nem tehet róla szegény, hogy kissé nagy a feje - mentegette Jane a bajbajutott „Vasálarcost”.
- Szedje le úgy, ahogy tudja. Az a fő, hogy visszakapjam a sisakot - mondta sziklaszilárdan Hignett asszony.
- Jól van - mondta Sam keserű méltósággal -, akkor nem is élek vissza tovább a vendégszeretetével, Adeline néni. A helybeli patkolókovács egész biztos leszedi a fejemről ezt a vackot. Azonnal megyek is hozzá. Legyen nyugodt, postafordultával visszaküldöm a rohadt sisakját. Jó éjszakát!
Méltóságteljesen elindult az ajtó felé, majd még egyszer visszafordult a társasághoz.
- És még vannak hülyék - mondta gúnyosan -, akik azt mondják, hogy a vér nem válik vízzé! Az ilyeneknek biztos nincs nénikéjük!
Ezzel sarkon fordult, és majd orra bukva a lábtörlőben, eltűnt a nyári éjszakában.
Ezalatt Minnie, sarkában az engedelmes Breammel, betért a gépkocsiszínbe, és beszálltak a kocsiba. Mint a legtöbb, hosszabb időn át álló gépkocsi, ez sem gyulladt be egyhamar. Minnie többször erélyesen elfordította az önindító gombját, de a motor csak rekedt, szemrehányó berregést hallatott, és esze ágában sem volt begyulladni. Hosszas és fárasztó lábmunka után a motor mégis forgásba jött, és a kocsi nagy kelletlenül kigördült a ház előtt végighúzódó útra, - Ez a nyavalyás akkumulátor újra kisült - mondta bosszúsan Minnie. - Rendben van - mondta Bream.
Minnie a szeme sarkából megvető pillantást vetett útitársára. Maga sem tudta, hogy miért beszélt hozzá egyáltalában. Talán csak azért, mert minden régi autós ellenállhatatlan ingert érez, hogy időnként goromba megjegyzéseket tegyen az akkumulátorra, és erről a rossz szokásáról egyik sem tud letenni. Általában megfigyeltem, hogy minden úrvezető kedvenc beszédtémája, hogy csípős megjegyzéseket tesz a gyújtóberendezés vagy az olajozás egyes alkatrészeire. Hol azt emlegeti, hogy a gyújtógyertya jobban kormoz, mint egy múlt századbeli petróleumlámpa, hol a legújabb olajszivattyú feltalálóját kívánja a sárga fenébe.
Minnie felcsavarta a fényszórókat, és kihajtott a kapun. Roppant felzaklatott lelkiállapotban volt. Rajongó természetét fájdalmas csalódás érte, amikor felfedezte a gyávaság sárga csíkját Bream jellemében. Amikor sárga csíkra gondolt, nagyon enyhe hasonlattal élt, mert bízvást mondhatott volna sárga leplet, amely-tetőtől talpig beburkolta Bream lelkét. Még hogy Wil-helmina Bennett, aki évek óta Sir Galahad méltó utódát keresi a világban, egy olyan férfi feleségeként fejezze be pályafutását, aki az ágy alá bújik, csak azért, mert valaki rálőtt egy elefántpuskával.
Még a puszta gondolatot is visszataszítónak találta. Bezzeg Samuel Marlowe inkább elpusztult volna, mintsem hogy így viselkedjen. Sam Marlowe-ról bármit lehetett mondani - és legutóbbi gazságára visszagondolva, Minnie nem is fukarkodott abban, hogy mindennek elmondja -, csak azt az egyet nem, hogy gyáva. Emlékezzünk csak vissza, hogy a New York-i kikötőben milyen halált megvető bátorsággal vetette magát a tengerbe! Minnie rajtakapta magát, hogy sóvárogva gondol Samuel Marlowe-ra.
Az autó éppen olyan hiú portéka, mint a nő, és kevés kocsi tűri el, hogy a vezetője útközben, a motor működésén kívül másra is gondoljon. Bennett úr hathengeres ikermotoros Complex kocsija mindenesetre a leghiúbb autók közé tartozott. Még ki sem értek az országútra, és máris úgy megállt, mint a cövek. A motor hangos ásítással bedöglött, a kerekek felmondták a szolgálatot, és a kocsi éppen csak hogy le nem feküdt. Rendkívül konok masina volt, és már az elinduláskor sem ment a fejébe, hogy mi értelme van ennek az éjszakai kirándulásnak. Most úgy látszik fejébe vette, hogy megmakacsolja magát, mint egy rosszindulatú öszvér, és egyetlen tapodtat sem megy tovább. Talán arra várt, hogy valaki majd a hátára veszi, és visszaviszi szép kis kocsiszínébe aludni. Minnie egy darabig dühösen nyomkodta a gázpedált, és rugdalta, de a motor a füle botját sem mozgatta.
- Úgy látom, ki kell szállnia, hogy beindítsa - mondta kurtán a kísérőjének.
- Rendben van - mondta Bream, és rendületlenül tovább ült a helyén.
- Hát akkor rajta! - mondta türelmetlenül. - Szálljon ki, és indítsa be! Itt a kulcs.
Bream kissé magához tért a révületéből.
- Rendben van - mondta, és tétován megfogva az indítókart, kikászálódott a kocsiból.
Nem mindenkinek adatott meg az a különleges tehetség, hogy egy autót forgattyúkarral be tudjon indítani. Sok kiváló és nagy tudású ember tehetetlenül áll ezzel a látszólag oly egyszerű feladattal szemben. Olyan feladat ez, amelynek megoldásához nem elég a lelki nemesség vagy az értelem mélysége. Rendelkezhetik valaki a legragyogóbb lelki és szellemi tulajdonságokkal, és mégis képtelen ennek az egyszerű műveletnek a végrehajtására, amelyet bármelyik gépkocsi-mosó egyetlen erélyes csuklórándítással elvégez, és még csak annyi fáradságot sem vesz magának, hogy a rágógumit kivegye a szájából. Mivel ez így van, szívtelenség és egyben esztelenség volt, hogy Minnie egyre növekvő ingerültséggel figyelte Bream sikertelen kísérleteit a gépkocsi beindítására.
Kár volt türelmetlenül csettinteni, és azt a megjegyzést tenni, hogy Bream még vajköpülésre sem volna használható. A nők azonban érzelmi lények, és sok mindent el kell nekik nézni, különösen akkor, ha lelki válságon estek keresztül, így Minnie-nek is meg lehetett bocsátani, hogy amikor Bream tizedik csütörtököt mondott gyújtási kísérletét látta, elfogyott a béketűrése, és gorombán ráripakodott:
- Ne simogassa, hanem rántsa be jól!
- Rendben van - mondta Bream.
Ez a berántás sem sikerült, mire Minnie mérgesen kiugrott a kocsiból.
- Adja ide azt az indítót, mielőtt még összeesik a megerőltetéstől! - förmedt rá Breamre. - Majd én beindítom! - ezzel kikapta a forgattyút Bream kezéből, aztán összehúzott szemöldökkel és összeszorított foggal nagyot rántott az indítón.
A motor, mint valami álmából felvert kutya, gyengén és tiltakozva felmordult, aztán újból elhallgatott.
- Segíthetek? - hangzott egy hang a sötétből.
Nem Bream hangja volt, hanem egy furcsa, idegenszerű - mondhatnánk - síri hang. Olyan hang, amilyen Edgar Allan Poe szívderítő rémmesécskéiben szerepel, amelyeknek olvastára minden hajunk szála az égnek áll, és utána hajnalig nem tudunk elaludni. Bream felzaklatott idegeinek egyáltalán nem tett jót a sötétségből váratlanul felhangzó kérdés. Éles kiáltással akkorát ugrott, hogyha történetesen orosz táncos lett volna, ezután a jól sikerült ugrás után, azonnal fizetésemelést kérhetett volna a mulató tulajdonosától. Igazán nem volt olyan lelkiállapotban, hogy csak úgy félvállról vegye az ilyen éjszakai síri hangot.
Ezzel szemben Minnie örömmel üdvözölte a segítséget jelző kérdést, mert már attól kezdett tartani, hogy kissé elhamarkodottan hordta le az ügyetlensége miatt Breamet, és az is könnyelmű kijelentés volt, hogy majd ő beindítja a motort. Szörnyen bosszantotta volna, ha ő sem bír megbirkózni a nehéz feladattal.
- Óh, lenne olyan szíves. Előre is hálásan köszönöm. Elromlott az önindítóm.
A fényszórók fénykörébe egy idegenszerű alak lépett. Amikor azt mondjuk, hogy idegenszerű, ezzel csak annyit akarunk jelezni, hogy a mai modern korban volt idegenszerű. A középkorban például nem szorult volna különösebb magyarázatra a megjelenése. A szembejövők legfeljebb ennyit jegyeztek volna meg magukban: „Na tessék, újra egy mihaszna lovag! Biztos sárkányra megy vadászni. Könnyű neki!”. Ezzel megemelték volna a süvegüket, és továbbmentek volna a dolgukra. A mai világban annál szokatlanabb, ha egy lovagsisakos alak bukkan fel váratlanul az autónk előtt, még hozzá a kísértetek órájában. Bream legalábbis ijesztőnek találta. Tovább megyek. Élete legnagyobb ijedelmét okozta.
Aznap este már épp elég ijedségben volt része, de ez valamennyit felülmúlta. Lehet, hogy azért, mert ez a többi ijedség tetejébe érte. Annyi azonban tény, hogy ez sokkal megrendítőbb hatással volt rá, mintha az aznapi ijedségsorozata ezzel kezdődött volna, ahelyett, hogy utolsónak törjön rá.
Röviden talán úgy fejezhetnénk ki a dolgot, hogy Sam minden képzeletet felülmúló kinézése megadta Breamnek a kegyelemdöfést. Egyetlen szempillantásig sem habozott. Nem várt magyarázatra, és nem is kérdezett. Egy üldözött kandúrhoz illő vésznyávogással, amellyel nem csak hogy felriasztotta az útszéli fákon alvó madarakat, hanem az okozott rémülettel több évet elvett az életükből, hanyatt-homlok rohant vissza a házba, fel a lépcsőn, be a szobába, kétszer ráfordította a kulcsot a zárra, aztán az ággyal, a rákos szekrénnyel, két székkel, a mosdóval és három pár cipővel eltorlaszolta az ajtót.
Ezalatt Minnie tágra nyitott szemmel bámulta a páncélsisakos férfit, aki mesteri rándítással értésére adta a kocsinak, hogy vele nem lehet kukoricázni. A motor látva, hogy emberére akadt, azonnal berregni kezdett.
- Miért visel maga ilyet a fején? - kérdezte félősen Minnie.
- Mert nem tudom levenni.
Bármilyen tompa is volt a hang, Minnie azonnal felismerte.
- Sa... Marlowe úr! - kiáltotta.
- Szálljon be - mondta röviden Sam, miközben helyet foglalt a kormány mögött. - Hová vihetem?
- Menjen innen! - mondta felháborodva Minnie.
- Szálljon be!
- Nem akarok beszélni magával!
- Én viszont beszélni akarok magával. Egy-kettő szálljon be!
- Nem szállok be!
Sam kihajolt a kocsiból, két kézzel megfogta a lány derekát, aztán mint valami kismacskát, beemelte maga mellé az ülésre. Ezzel, mint aki jól végezte dolgát, bekapcsolta a sebességváltót, gázt adott, és a kocsi egyre növekvő sebességgel végiggördült az úton, majd kifordult a csendes országúira.
A fényszórók aranyos kévéiben furcsa éji teremtések cikáztak ide s tova.

5.

- Tegyen ki! - követelte Minnie.
- Pórul járna, ha megtenném ilyen sebesség mellett.
- Mit akar tőlem?
- Addig kocsikáztatom, amíg meg nem ígéri, hogy hozzám jön feleségül.
- Hamarabb fogy ki a benzin!
- Majd meglátjuk!
A gépkocsi befordult az első útkeresztezésnél, és végigszáguldott egy fákkal szegélyezett oldalúton. Minnie átnyúlt a másik oldalra, és fél kezével rántott egyet a kormányon.
- Természetesen, ha az árokban akarja végezni...! -mondta Sam, és helyre rántotta a kormánykereket.
- Maga vadállat! - kiáltotta Minnie.
- Nem, csak ősember - magyarázta Sam. - Leszámítva az autót. Éppen asszonyrablással foglalkozom. Jelzem, már előbb ezt kellett volna csinálnom.
- Nem tudom, hogy mit akar ezzel elérni!
- Bízza csak rám - felelte egykedvűen Sam. - Elég, ha én tudom.
- Ezt mindenesetre örömmel hallom.
- Örülhet is neki.
- Nem akarok magával beszélni, megértette!
- Az se baj. Dőljön hátra, és szundítson egyet. Még e-lőttunk van az egész éjszaka.
- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte riadtan kiegyenesedve Minnie.
- Járt már Skóciában?
- Mi köze hozzá!
- Azért kérdem, mert egyenesen oda tartunk. Mennünk csak kell valahova, és bármilyen furcsán hangzik is, még sohasem jártam Skóciában.
Minnie sápadtan bámult Sam valóban kifürkészhetetlen arcára.
- Bolond maga?
- Igen, a maga bolondja. Ha tudná, hogy milyen borzalmakon estem keresztül, menten kedvesebb volna hozzám. Szeretem magát - jelentette ki Sam, miközben ügyesen kikerült egy nyulat. - És ezt maga is tudja.
- Nem törődöm vele! Nem érdekel!
- Majd fog még törődni vele - felelte Sam önhitten.
- Mit szólna Észak-Waleshez? Sok szép dolgot hallottam Észak-Walesről. Menjünk Észak-Walesbe - folytatta tárgyilagosan.
- Jegyezze meg, hogy Bream Mortimer menyasszonya vagyok!
- Oh, annak már lőttek - biztosította Sam.
- Nem igaz!
- Pedig úgy van - mondta határozottan Sam. - Maga sohase menne hozzá egy ilyen pipogya fráterhez, aki csak úgy ott hagyja a menyasszonyát az útszélén, amikor annak a legnagyobb szüksége lehet rá. Felőle akár meg is gyilkolhattam volna magát. Úgy elillant, mint a kámfor. Nem... szó sem lehet róla! Breamet egyszer és mindenkorra kihagyhatjuk a játékból. Nem magához való!
Minnie ugyanígy érzett, és ezért nem is próbált vitatkozni a kérdésről.
- Mindenesetre gyűlölöm magát! - jelentette ki Minnie, más irányt adva a beszélgetésnek.
- Miért, az Isten szerelmére, miért?
- Hogy merte a bolondját járatni velem az apja irodájában?
- Hirtelen ihlet szállott meg. Valamit csinálnom kellett, hogy újra jó szemmel nézzen rám. Egész elfogadható ötletnek látszott, ha megmentem egy őrült revolverétől. Nem tehetek róla, hogy rájött a turpisságra.
- Sohasem bocsátom ezt meg magának!
- Miért ne mennénk Cormvallba? - kérdezte Sam. -Anglia Riviérája. Gyerünk Cormvallba! Bocsásson meg, mit is mondott az előbb?
- Azt, hogy sohasem bocsátók meg magának, érti: soha!
- Tényleg? Remélem szeret autózni? - mondta Sam. - Mert addig megyünk, amíg meg nem bocsát.
- Nagyon helyes. Csak rajta!
- Úgy is lesz. Természetesen, most még hagyján, a-meddig sötét van. Mondja, eszébe jutott már, hogy mi lesz, ha a nap felkel? Gyönyörű bevonulást fogunk tartani. Hogy sivalkodnak majd a falusi utcagyerekek, ha meglátnak ebben a vasfazékban a kormány mellett! Engem nem fognak túlságosan zavarni, mert az utat is alig látom ebből a mozsárból, de tartok tőle, hogy a maga számára kissé kínos lesz a mulatság... Hopp, megvan! Tudom már, hogy hova megyünk. Egyenesen Londonba, és egész nap körben fogunk járni a Piccadillyn.
Hosszú csend következett.
- Egyenesen áll a sisakom? - kérdezte Sam. Minnie nem felelt. Merően nézett a kocsi mentén tovasuhanó bokrokra. Mint afféle hirtelen természetű hangulatlény, az utóbbi percek alatt érdekes felfedezést tett. Rájött arra, hogy rendkívül élvezi ezt az utazást. Volt valami regényesen újszerű és szívderítő ebben az éjféli száguldásban, ami teljesen eloszlatta minden rosszkedvét és neheztelését. Azon kapta magát rajta, hogy alig bírja visszafojtani a kacagást.
- Lochinvar! - kiáltott fel hirtelen Sam. - Már tíz perc óta töröm a fejemet ezen a nevén. Igen, így hívták a fickót. Olvasott már valami Lochinvarról? „A fiatal Lochinvar.” így becézi a költő. Ő is azt tette, amit én. Elrabolta a kedvesét. De ott autó helyett ló szerepelt. Igen nagyra becsülték. Az idő tájt a páncélsisak, azt hiszem, hozzátartozott egy jólöltözött fiatalember mindennapi viseletéhez. Furcsa, hogy a divat menynyire változik.
Minnie-t eddig a haraggal vegyes méltóság visszatartotta attól, hogy érdeklődjék a sisak eredete után, pedig szörnyen fúrta már oldalát a kíváncsiság. Új hangulatában nem bírt tovább ellenállni a kísértésnek.
- Miért viseli a fején ezt az izét?
- Már megmondtam. Pusztán azért, mert nem tudom levenni. Csak nem képzeli, hogy új férfikalap-divatot akarok meghonosítani vele?
- Hát akkor hogy került a fejére?
- Figyeljen csak ide, a dolog úgy történt, hogy amikor kimásztam a szekrényből...
- Micsoda szekrényből?
- Mi az? - még nem meséltem erről? Hja, persze, hogy nem. Szóval, vacsoraidő óta benn kucorogtam a nappaliban álló szekrényben. Aztán botorkálni kezdtem a sötétben, és majdnem nyakát szegtem Adeline néni egyik legszebb kínai vázájának. Láttam, hogy ez így nem megy tovább, és fel akartam gyújtani a villanyt. Mit tudtam én, hogy az az undok vén bagoly még ma is gyertyával rontja a szemét. Szerencsétlenségemre valami zenélő nyavalyának csavartam meg a gombját, amit kapcsolónak néztem. Aztán valaki lövöldözni kezdett. Láttam, hogy szorul a kapca, és sürgősen bebújtam a hallban álló páncélba. És most nem akar lejönni a fejemről ez a „spanyolsisak;”.
-- Hát maga egész idő alatt a páncélban rejtőzködött?
- Igen. Pompásan mulattam Bream esetén. Alig bírtam megállni, hogy el ne röhögjem magam. Az ágy alá bújt a szerencsétlen. Hát nem remek!
- Ne beszéljünk Breamről.
- Nagyon helyes! Ezt már szeretem! Ejtsük el Brea-met. Azóta biztosan újra az ágy alatt kuksol. Térjünk inkább vissza a tárgyra. Hozzám jön feleségül?
- De miért surrant be egyáltalán hozzánk?
- Mert látni akartam magát!
- Engem? Pont éjszaka?
- Hm, talán nem is ezért... - Samet kissé zavarba hozta a kérdés. Azt súgta a kisujja, hogy ostobaság volna mindent kipakolni, és ezzel újra kockáztatni azt a kezdődő egyetértést, ami újra kialakulóban volt köztük. -Hogy a közelében lehessek! Hogy ugyanazon fedél alatt lehessek magával! - folytatta Sam tűzzel. Érezte, hogy a helyes húrt pendítette meg. - Fogalma sincs róla, hogy milyen gyötrelmeken estem át, amikor elolvastam a levelét. Majdnem elvesztettem az eszemet! Már ott tartottam... hol is tartottam? Hja, igen: feleségül jön hozzám?
Minnie töprengve nézett maga elé, és nem felelt. Az autó közben visszatért az országúira, és simán falta a mérföldeket.
- Feleségül jön hozzám?
Minnie a keze fejére támasztotta állat, és tovább töprengett.
- Feleségül jön hozzám? 
A kocsi tovább rohant.
- Hozzám jön? - kérdezte makacsul Sam. - Hozzám jön? Hozzám jön? Hozzám jön?
- Oh, úgy csinál, mint egy papagáj! Breamet juttatja az eszembe!
- Szóval, hozzám jön?
- Igen - felelte természetesen Minnie.
Sam ígértéhez híven, az összes fék erőteljes igénybevételével megállította a kocsit, ami távolról sem tett jót a gumiabroncsoknak.
- Ha jól hallottam, azt mondta: igen?
- Igen!
- Drágám! - kiáltotta Sam, és mohón hajolt a lány felé. - Oh, ez az átkozott sisak!
- Mi baja van? - kérdezte ártatlanul Minnie.
- Meg akarlak csókolni, és ez a fazék megakadályoz benne!
- Hadd próbáljam meg levenni! Hajolj le!
- Au! - kiáltotta fájdalmasan Sam.
- Jön már!... Tessék! Nahát, hogy ti férfiak milyen ügyetlenek vagytok! - mondta Minnie, amikor a tizedik csók után levegőhöz jutott.
- Ezért van rátok szükségünk, angyal! - mondta Sam és a kocsi aljára tette a sisakot, aztán megdörgölte sajgó fülét. - Minnie!
- Samuel!
- Igazán angyal vagy!
- Te is drága vagy! - mondta Minnie ragyogó szemmel. - Csak kordában kell tartani - tette hozzá szigorúan.
- Majd ha a feleségem leszel. - Sam jóízűen csettintett a nyelvével. - Majd, ha a feleségem leszel! - ismételte gyönyörködve. - Milyen remekül hangzik!
- Csak az a baj - aggódott Minnie -, hogy apus hallani sem akar róla!
- Nem is fog, csak ha már túl leszünk rajta! - felelte megnyugtatólag Sam.
Újra elindította a kocsit.
- Mit akarsz csinálni? - kérdezte Minnie. - Hova megyünk?
- Londonba - felelte Sam. - Lehet, hogy ez neked újdonság, de egy olyan öreg ügyvédnek, mint én vagyok, mindennapos dolog egy soron kívüli házassági engedély kieszközlése. Megyünk, és felverjük a Képviselőház elnökét, vagy a belügyminisztert, esetleg a canterburi érseket, vagy valami más nagyfejűt, hogy azonnal állítsanak ki egy rendkívüli engedélyt, és mire a nap felkel, úgy összeadnak minket, hogy észre sem vesszük, és máris férj és feleség vagyunk! Hanem, elég a tréfából. Haditervem a következő: most bemegyünk Londonba, és te megszállsz valamelyik szállóban, reggel perceken belül megszerzem a házassági engedélyt, utána érted megyek, és jól megreggelizünk, aztán pedig még ebéd előtt megesküszünk valamelyik anyakönyvi hivatalban.
- Oh, ne anyakönyvvezető előtt! - kiáltotta Minnie. -Utálom az anyakönyvi hivatalokat! Olyan szürkék!
- Igazad van, angyalkám! Tökéletesen igazad van. Templomban fogunk megesküdni. Legalább egymillió templom van Londonban. Kedvedre válogathatsz közöttük. Minden sarkon van egy. - Sam tűnődve nézett maga elé. - Igen, most látom, hogy mennyire igazad van! A templom a megfelelő hely! Ez tetszeni fog Websternek is.
- Websternek? Van köze ehhez Websternek?
- Van. Az a gyengéje, hogy az örömharangok sohase csengjenek-bongjanak vidámabban, mint a frigyünk megkötésekor! Tekintettel kell lennünk Webster érzelmeire. Végeredményben ő hozott minket újra össze.
- Webster? Hogyan?
- Oh, azt majd máskor mesélem el. Most gondolkozni akarok - tért ki Sam a magyarázat elől. - Jól ülsz, drágám? Akkor gyerünk!
Az utat szegélyező fákon a madarak izgatott és zsémbelődő csiripelésbe kezdtek, amint a tovarobogó autó zaja felébresztette őket szendergésükből. Pedig ha tudták volna, hogy milyen szerencséjük volt, a legrosszabbtól megmenekültek, ami csak érhette volna őket, mert Sam túlságosan boldog volt ahhoz, hogy énekeljen!

VÉGE