P. G. Wodehouse
VIHAROS IDŐ

GEOPEN KÖNYVKIADÓ
Budapest 1997

© Copyright by The Trustees of the Wodehouse Estate
Hungarian translation © Pór Bálint 1997

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
P. G. Wodehouse: Heavy Weather

Fordította: Pór Bálint
Fedélterv és illusztrációk: Hegedűs István

Kiadja a Geopen Könyvkiadó Kft.
Felelős kiadó: Babucs Éva
Szerkesztette: Horváth László
Műszaki szerkesztő: Valet Vilmos
Előkészítés: Lorem Ipsum
Korrektor: Kovács Zsuzsa

ISBN 963 9093 00 9
Nyomta az Alföldi Nyomda Rt.
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató
Készült Debrecenben, 1997-ben
A nyomdai rendelés törzsszáma: 1308-66-14

1
A napsugár áthatolt a Londont beburkoló párás ködön. Lejött a Fleet Streetre, jobbra fordult, megállt a Mamut Kiadó épülete előtt, és egy emeleti ablakon át belépve, lágyan Lord Tilburyre, a népszerű irodalom eme roppant gyárának alapítójára és tulajdonosára vetődött, aki éppen egy halom hetilapot olvasott, amelyet titkárnője helyezett íróasztalára felülvizsgálás végett. E kiváló ember sikerének egyik titka abban rejlett, hogy személyesen ügyelt cége minden termékére.
Tekintve, hogy milyen kellemes ritkaság Londonban a napfény, talán azt várnók, hogy ez az ember itt a Mamut gyomrából visszamosolyog a napocskára. De ehelyett egyszerűen csak megnyomta a csengőt. Erre megjelent a titkárnője. Lord Tilbury némán intett, mire a titkárnő lehúzta a redőnyt, és a napfény, e hívatlan vendég, ki volt rekesztve.
– Bocsánat, Lord Tilbury...
– Tessék?
– Egy bizonyos Lady Julia Fish telefonált az imént.
– Igen?
– Azt mondja, beszélni szeretne önnel még ma délelőtt.
Lord Tilbury összehúzta szemöldökét. Emlékezett Lady Julia Fishre, erre a kellemes szállodai ismerősre, akivel nemrégiben, Biarritzen töltött szabadsága idején ismerkedett meg. De ez most a Tilbury Kiadó volt, és a Tilbury Kiadóban nem kívánta szállodai ismerősök társaságát, bármennyire kellemesek legyenek is.
– Közölte, hogy mit akar?
– Nem, Lord Tilbury.
– Rendben.
A titkárnő eltávozott, s Lord Tilbury visszatért olvasmányához. A folyóirat, amely történetesen a kezébe került, a Kis Lurkók című csodálatra méltó gyermeklap legfrissebb száma volt, és néhány pillanatig megpróbálta szokott lelkiismeretes alaposságával böngészni az oldalakat. De Lord Tilbury gondolatai szemmel láthatóan elkalandoztak. A Pinky, Winky és Pop kalandjai az Álomországban nem tettek rá nagy hatást. Figyelme továbbsiklott egy, Laura J. Smedley tollából származó, takaros kis írásra, amely azt a kérdést boncolgatta, hogy egy csöppnyi lányka mi mindenben tud segíteni mamájának, de nyilvánvaló volt, hogy ezegyszer Laura J.-nek nem sikerült magával ragadnia olvasóját. Most egy morgás kíséretében leejtette a lapot, és immár harmadszor, amióta a délelőtti postával megérkezett, fölvett egy levelet, amely az asztalán hevert. Kívülről tudta mára tartalmát, így valójában nem is volt szükség rá, hogy újraolvassa, de az emberi hajlam, mely arra sarkall, hogy megforgassuk a tőrt a sebben, közismert.
Rövid levél volt. Szerzőjének tizennyolcadik századi elődei, akik abban a reményben ragadtak tollat, hogy teleírják az előttük fekvő tizenkét ívet, ennek láttára valószínűleg összerezzentek volna. Rövidsége ellenére sikerült Lord Tilbury egész napját tönkretennie.
A Blandings-kastély, Shropshire fejléc alá az alábbi sorokat rótták:

Kedves Uram,
Mellékelve találja a csekket, amelyben Ön kifizette nekem az előleget a Visszaemlékezésekre.
Gondolkodtam a dolgon, és úgy döntöttem, hogy végül mégsem adatom ki.
Őszinte tisztelettel:
G. Threepwood

– A kutyafáját! – tört ki Lord Tilbury bői a méltatlankodás, amelyre oly könnyen ragadtatta magát, ha megrázkódtatás érte.
Felkelt székéből és sétálni kezdett a szobában. Mindig is napóleoni látványt nyújtott alacsony és zömök lévén, és mivel körül-belül huszonöt fonttal több volt a kelleténél, most különösen úgy festett, mint egy Napóleon, aki reggeli sétáját teszi Szent Ilona szigetén.
És mégis, bármilyen furcsán hangzik, de éltek Angliában olyanok, akik eme levél láttán örömujjongásban törtek volna ki. Néhányan talán még addig is elmentek volna, hogy örömtüzeket gyújtsanak és egész ökröket süssenek házuk népe számára. Az a négy sor ott az aláírás fölött örömmel töltötte volna el egész Angliát a messzi Cumberlandtől Cornwallig. Ennyire igaz, hogy ezen a világon minden a nézőponttól függ.

Amikor néhány hónappal azelőtt elterjedt a hír, hogy a Tiszteletreméltó Galahad Threepwood, Emsworth kilencedik grófjának öccse, ez az annyira élénk öregúr, akit valaha még egy viktoriánus varietészínházból is kiutasítottak, nos ez az úriember, aki a kilencvenes évek idején élte nagyvilági életét, most arra vállalkozott, hogy megírja színes pályája még színesebb emlékeit. A megrázkódtatás, amely az uralkodó osztály sok igen tekintélyes tagját érte a hírre, akik Galahaddel együtt töltötték szilaj ifjúságukat, súlyos volt. Országszerte komoly hercegek és tisztes bárók, akik valaha az ifjú Galahad társaságában tombolták ki magukat, most vacogni kezdtek papucsaikban arra a gondolatra, hogy vajon miféle rég elfelejtett titkokat tárnak majd föl azok a Visszaemlékezések...
...Ismerték Gallyjüket, és fantáziájuk lehetővé tette, hogy kristálytisztán elképzeljék, miféle könyvet fog produkálni. Öregedő csontjaikban érezték, hogy alapvetően olyan típusú könyv lesz, amelyet a kritikusok a szórakoztató anekdoták valóságos tárházaként fognak számon tartani. Nem kevesek számára, köztük Lord Emsworth közvetlen szomszédja, a Matchingham Hall-beli Sir Gregory Parsloe-Parsloe számára olyan volt ez, mintha az őrangyala hirtelen elhatározta volna magát, hogy mindent könnyelműen kinyomtat.
Lord Tilbury mindazonáltal egészen más szemszögből látta a dolgot. Nála senki jobban nem tudta, hogy micsoda nagy pénz rejlik egy ilyenfajta irodalmi műben. Saját kis sikamlós lapjának, a Borsos Históriáknak széles olvasótábora is bizonyította ezt. Annak ellenére, hogy rosszindulatú szerkesztője, Percy Pilbeam benyújtotta lemondását és kilépett, hogy magán-nyomozóirodát nyisson, a lap még így is prosperált. Ismerte Galahad Threepwoodót még ifjúsága éveiből, na persze nem személyesen, de annyira azért igen, hogy látatlanban is sürgesse: mielőbb ragadjon tollat. Úgy érezte, a könyv minden bizonnyal elnyerni majd Az év botránya címet. Bármily szörnyű is volt a hercegek és bárók megdöbbenése, amellyel tudomásul vették, hogy az eltemetett múlt újraéled, mégis elhalványult amellett, amelyet Lord Tilbury érzett a hír hallatán hogy: mégsem éled.
Minden nagy embernek megvan a maga gyenge pontja. Akhilleusznak is volt sarka. Lord Tilbury esetében ez a zsebe volt. Módfelett nehezen viselte, ha pénzt veszített, és Gally eme kis könyvéből tekintélyes summa kacsintott rá.
Nem csoda tehát, hogy búslakodott, és képtelen volt a Kis Lurkókra összpontosítani figyelmét. Még mindig szomorkodott, amikor belépett a titkárnője, kezében egy cédulával.

név: – Lady Julia Fish
ügy: – magán

Lord Tilbury ingerülten felhorkantott. Éppen most!
– Mondja meg neki, hogy...
És akkor hirtelen bevillant egy emlék, hogy valaki már beszélt neki erről a Lady Julia Fishről. A „Blandings-kastély” – úgy tűnt – kapcsolatban volt vele. Asztala felé fordult, felvette a Debrett-féle nemesi almanachot és az E betűnél böngészett „Emsworth grófja” után.
Igen, itt van. Lady Julia Fish, született Lady Julia Threepwood, az esküszegő Galahad testvére!
Ez némiképp módosította a tényállást. Felismerte, hogy itt a ragyogó alkalom, hogy kiadjon valamit a benne felgyülemlett méregből. Élettapasztalata azt súgta, hogy az asszony valamit el akar érni nála, máskülönben nem keresné fel. Személyesen tudtára adni, hogy – a legnagyobb valószínűség szerint – nem fogja elérni szándékát, nos ez balzsamként hatott volna Lord Tilbury megtépázott idegeire.
– Hívja be – adta ki a parancsot Lord Tilbury.
Lady Julia Fish jó megjelenésű, középkorú, magas termetű és lenszőke hölgy volt, természetét tekintve pedig egyrészt fesztelenül könnyed, másrészt tiszteletet parancsoló. Néhány pillanattal később mint egy hátszéllel száguldó spanyol vitorlás viharzott be a szobába. Határozott álla és porcelánkék szemei arról tanúskodtak, hogy feltétlenül meg van győződve ama képessége felől, hogy bárkinél bármit képes elérni. Lord Tilbury, miután egy merev fejbólintással köszöntötte, megállt és ellenséges szemeket meresztett rá. Még ha el is tekintünk Lady Julia gyűlöletes családi kapcsolataitól, modorában volt valami leereszkedő kedves humor, amelyet Lord Tilbury módfelett nehezen viselt. Ha valamilyen tekintetben találunk is némi kivetnivalót modorában, akkor ez minden bizonnyal az volt, hogy túlságosan hasonlított ama vidéki úrnőre, aki éppen derűs mosollyal az arcán barátkozni próbál egyik bérlőjének fejlődésben kissé visszamaradt fiával.
– Nocsak, nocsak – szólalt meg, s bár ténylegesen nem veregette meg Lord Tilbury vállát, de mégis azt a benyomást keltette, hogy bármely pillanatban kész erre – egész jól nézel ki! Határozottan jót tett Biarritz – bókolt Lord Tilburynek.
Lord Tilbury a kelepcébe esett farkas derűjével ismerte be, hogy – mi tagadás – valóban kicsattanó egészségnek örvend.
– Szóval ez az a hely, ahol azokat a jópofa kis lapokat gyártod! Hercig.
– És te milyen ügyben jársz? – szegezte neki a kérdést Lord Tilbury.
– Milyen praktikus elmére vall! – kiáltott fel Lady Julia, engedékeny beleegyezéssel. – Az idő pénz, meg ilyesmik. Pontosan. Nos, röviden: Ronnie-nak keresek állást.
Lord Tilbury úgy nézett, mint a már említett farkas, amely előre érzi vesztét.
– Ronnie? – mondta fagyosan.
– A fiam. Nem találkoztál vele Biarritzon? Pedig ott volt. Alacsony és rózsás arcú.
Lord Tilbury mély levegőt vett.
– Sajnálom, de...
– Tudom, mit akarsz mondani. Hogy túl zsúfoltan vagytok itt, és hogy észbontó a népsűrűség, meg ehhez hasonlók. Nos, Ronnie nem sok helyet foglalna. Meg azt se gondolnám, hogy tényleg komoly kárt tudna okozni egy olyan biztos alapokon nyugvó cégnek, mint ez itt. Biztos tudnál adni neki valamit, amivel elmatatna. Sir Gregory Parsloe-Parsloe, a szomszédunk odalent Shropshire-ben, mondta, hogy alkalmazod az unokaöccsét, Montyt. És, bár én lennék az utolsó, aki Ronnie-t egy észkombájnnak nevezné, de ő a kis Monty Bodkinnál mégiscsak értelmesebb.
Borzongás futott végig Lord Tilbury zömök alkatán. Ez az asszony föllibbentette a fátylat titkolt szégyenéről. Néhány hónappal azelőtt az őrültség egy röpke pillanatában, egy különlegesen finom bankett zsongító hatása alatt engedett a balján ülő házigazda kérésének, és a Tilbury Kiadóban helyet szorított unokaöccse számára.
Már a következő nap reggelén megbánta botlását. Még inkább megbánta, amikor megpillantotta az unokaöcsöt. És a megbánás azóta csak fokozódott.
– Ennek – tette hozzá feszülten – semmi köze a dologhoz.
– Nem értem, hogy miért. Ezt hívják úgy, hogy lenyeli a tevét, de fennakad egy szúnyogon.
– Semmi köze a esethez – ismételte konokul Lord Tilbury. Már kezdte úgy érezni, hogy a beszélgetés nem hozza meg a kívánt eredményt. Feltett szándéka volt ugyanis, hogy erős, nyers és határozott lesz – acélkeménységű férfi. És íme, most ez az asszony érveivel és magyarázkodásaival majdnem olyan helyzetbe hozta, hogy védekeznie kell. Mint oly sokan mások, akik kapcsolatba kerültek Lady Juliával; ő is kezdte úgy érezni, hogy van valami bosszantóan hipnotikus Lady Julia Fishben.
– És mit gondolsz, milyen munkát tudna itt végezni a fiad? – kérdezte, miközben érezte, hogy egy acélkeménységű férfinak méltóságon alulinak kellene tartania, hogy egy ilyen kérdést egyáltalán feltegyen.
Lady Julia töprengett.
– Ó, valami apró csekélységet. Bármiféle könyöradományt, amit a rabszolgáidnak szoktál dobni.
Lord Tilbury világosabban fejezte ki magát.
– Úgy értem: miért? Adta már jelét újságírói tehetségének?
Ez elgondolkodtatta Lady Juliát.
– Drága barátom – mondta a furcsa ötlettől felcsiklandozva családom egyetlen tagja sem mutatott még soha semmi iránt semmiféle képességet az evést és az alvást kivéve.
– Akkor miért akarod, hogy bekerüljön a szerkesztőségbe?
– Nos, elsősorban azért, hogy lekösse az elméjét.
– Micsoda?
– ... hogy lekösse az... igen, azt hiszem, hogy tág értelemben nevezhetjük ezt elmének.
– Nem értelek.
– Nos arról van sző, hogy ez a szegény félkegyelmű mindenáron el akar venni egy kóristalányt, és úgy tűnik, hogy ha biztos helye lenne a Tilbury Kiadónál, ahol egy kicsit összetintázza az orrát, és szerkesztők meg emberek körül nyüzsög, akkor ez esetleg eltereli figyelmét a gyengéd érzelmekről.
Lord Tilbury hosszú, mély és reszelős lélegzetet vett. Elmúlt erőtlensége. Visszatért régi ereje. Ez a vérlázító sértés szeretett pályája iránt most végre megtörte a varázst, amelyet azok a porcelánkék szemek és az a magabiztos modor font köréje. Kurtán és udvariatlan hangnemben kezdett beszélni, miközben mellényének karöltőjébe dugta ujjait, hogy ezzel is nyomatékot kölcsönözzön szavainak.
– Attól tartok, félreérted a Tilbury Kiadó rendeltetését.
– Tessék?
– Mi újságokat, magazinokat és hetilapokat publikálunk, és nem a Reménytelen Szerelmesek Otthona vagyunk.
Rövid csend következett.
– Értem – szólalt meg Lady Julia, és fürkésző tekintettel nézett rá. – Nagyon morcosnak látszol – folytatta egyáltalán nem vagy az a vidám, aki Biarritzon voltál. Nem tett jót a mai reggeli?
– A kutyafáját!
– Tényleg valami bajod van, Biarritzon mindenki csak Derűs Jimmyként ismert.
Lord Tilburynek nem volt kedve ékelődni.
– Igen – ismerte be ha igazán tudni akarod, ma a legcsekélyebb mértékben sem vagyok olyan hangulatban, hogy azon törjem magam, hogy szívességet tegyek családod tagjainak. Azok után, ami történt...
– Miért, mi történt?
– A fivéred, Galahad... – Lord Tilbury hangja elcsuklott. – Ide nézz.
Kiterítette a levelet, körülbelül olyan mozdulattal, mint aki egy kígyótól akar megszabadulni, amely valahogy a birtokába került. Lady Julia lagymatag figyelemmel futtatta szemeit a sorokon.
– Szörnyű!.Förtelmes! Ha egyszer elfogadta a szerződést, akkor meg is kellene tartania. Legalább az illem megkívánná, hogy valamilyen magyarázatot adjon, amiért ilyen végtelenül álnok és erkölcstelen módon viselkedett. És ad? Egyáltalán nem. Próbálja tisztázni magát? Nem! Kér bocsánatot? Sajnálja, hogy így tett? Ő, drágám, semmi ilyesmit. Csak egyszerűen bejelenti, hogy „nem adatom ki”. Egész harmincéves...
Lady Julia sohasem volt túl figyelmes hallgató.
– Furcsa – jegyezte meg, visszaadva a levelet. – Galahad fivérem olyan ember, aki titokzatos módon bonyolítja ügyleteit. Teljesen megbízhatatlan egyéniség. Arról természetesen tudtam, hogy dolgozik ezen a könyvén, de arról fogalmam sem volt, hogy mi változtatta, meg ilyen hirtelen szándékát. Talán valamelyik herceg, aki nem akarta magát viszontlátni a Hasonszőrűek, akikkel együtt penderítettek ki bennünket a kocsmákból című fejezetben, megfenyegette, hogy ellátja a baját...
– A kutyafáját!
– Vagy valamelyik rossz lelkiismereti! gróf. Vagy egy baronet. A baronetek kinyírták a nemzet krónikását – ez jó főcím lehetne az egyik lapodban!
– Ez nem tréfadolog.
– Mindenesetre, kedves barátom, ez nem ok arra, hogy tíz körömmel ess nekem. Nem vagyok felelős Galahad hóbortjaiért. Én csupán egy egyszerű özvegyasszony vagyok, aki egy kellemes állást próbál szerezni egyetlen fiacskája számára. Visszatérve, úgy veszem ki abból, amit az imént mondtál, hogy nem vagy hajlandó Ronnie-t órabérben dolgoztatni.
Lord Tilbury egész testében megremegett. Szemei vészjóslóan szikráztak. A természet ritkán szelíd a maga nyers állapotában.
– Határozottan és egyértelműen visszautasítom, hogy fiadat bármilyen minőségben alkalmazzam a Tilbury Kiadónál.
– Nos, ez az egyenes válasz egy egyenes kérdésre úgy tűnik, véget is vet a vitánknak.
Lady Julia felállt.
– Sajnálattal tölt. el Gally becstelen eljárásmódja – jegyezte meg bársonyos hangon. – Most egy csomó pénzt veszítesz, ugye? Valóságos kincsesbánya lenne, ha Gally tényleg kiadná indiszkrét memoárját. Azt mondják, hogy Lady Wensleydale könyve, a Hatvan könnyelmű év Mayfairben vagy mi a szösz, százezer példányban kelt el. És ismervén Gallyt, fogadok, hogy ott kezdett el visszaemlékezni, ahol Jane Wensleydale abbahagyta... Hát akkor, viszlát, Lord Tilbury. Örülök, hogy újra láthattalak.
Az ajtó becsukódott. A Mamut Kiadó tulajdonosa maga elé meredt, szörnyű kínjában még arra sem volt képes, hogy egy „a kutyafáját” eresszen ki magából.

2

A görcs elmúlt. Túlzás lenne azt állítani, hogy Lord Tilbury magához tért, de legalább újra működni kezdett. Bár a fájdalom és a szorongás alaposan meggyötörte, de az élet kerekének forognia kell. Mint ahogy egy lábadozó beteg nyúl az árpanyákos pohár után, úgy nyújtotta ki remegő kezét és vette fel a Kis Lurkók fent említett példányát.
És talán illő lenne, ha most magára hagynánk – a kiváló ember lassanként visszanyerte lelki erejét az épületes irodalom kútfőjének frissítő kortyaitól. De újfent bebizonyosodott: a mai nem tartozott Lord Tilbury legjobb napjai közé. Alig kezdett el olvasni, amikor szemei hirtelen kidülledtek gödreikből, zömök teste görcsösen megrázkódott és szétnyílt ajkai közül erőteljes horkantás tört elő. Mintha egy vipera ugrott volna fel a lapok közül és csípte volna állón.
Ez pedig szokatlan volt, mert a Kis Lurkók rendszerint nem hemzsegett a heves érzelmi kitörésektől. A neves gyermekmese-író, a nagytiszteletű Aubrey Sellick által nagy szakértelemmel kiadott lap volt ez, amely mindig az arany középútra törekedett. Kiadói oldala különösen is jó példája volt a pártatlan mértékletességnek. És mégis, meglepő módon, ugyanez a kiadói oldal most Lord Tilbury vérnyomását magasra szöktette. Úgy tűnt neki, hogy az idegi megterhelés a látására is kihat. Pislogott és újra a lapra nézett.

WOGGLY BÁCSI SZÓL A KISCSIBÉIHEZ
Na, kiscsibék, hogy vagytok? Szót fogadtok az óvó néninek és megeszitek a spenótot, amint a jó kisgyerekekhez illik? Jól van. Tudom, hogy a főzeléknek olyan íze van, mint a motoros bácsi kesztyűjének, de azt mondják, hogy van benne vas, és ettől nő jól a szőr a melleteken.

Lord Tilbury kis szünetet tartott, hogy egy szivárgó szifonhoz hasonló hangot eresszen ki magából, majd folytatta az olvasást.

Nos, folytassuk. Ezen a héten, kicsikéim, Woggly bácsi valami baromi klassz dolgot mesél nektek. Ezekben a nehéz időkben mindenki könnyen akar jó pénzhez jutni, ugye? Nos, a dolog lényege a következő, és ezt biztos forrásból tudom. Csak annyit kell csinálnotok, hogy fogtok egy balekot és ráveszitek, hogy kössön fogadást, hogy egy pintes üvegbe egy pint whisky fér. Furcsán hangzik, mi? Úgy értem, természetesen mindenki arra gondol, hogy annyi fér bele. így gondolja az ipse is. De mégsem. Tényleg több fér bele, és most elárulom nektek, hogy miért. Először is töltsétek meg az üveget. így van egy pint whiskytek. Most dugjátok be a dugót. Aztán – és most jól figyeljetek – fordítsátok fel az üveget és látjátok, hogy van benne egy kis bemélyedő rész az alján. Nos, most öntsetek rá egy kis whiskyt és készen is vagytok! Mert az üvegben most több van, mint egy pint, és szépen besöpritek a dohányt.
Egy aranyos kis levélről is beszámolhatok nektek, amelyet Frankie Kendon (Hendon) írt csipogó kanárijáról. És Muriel Pooltól is (Stow-in-the-Woldból), aki a gályáját elveszíti, ha egyszer is fogad arra, hogy ki tudja betűzni a teknősbékát...

Lord Tilbury eleget olvasott. Volt még néhány kitűnő gondolat Willy Watersről (Ponders End) és Miggles nevű macskájáról, de erre már nem futotta türelméből. Szenvedélyesen megnyomta a csengőt.
– A Lurkók! – kiáltotta és elcsuklott a hangja. – A Kis Lurkók! Ki most a Kis Lurkók szerkesztője?
– Mr. Sellick a hivatalos szerkesztő, Lord Tilbury – válaszolta a titkárnő, aki mindent tudott, és hogy efelől semmi kétséget ne hagyjon, szarukeretes szemüveget viselt de jelenleg szabadságon van. Távollétében a segédszerkesztő, Mr. Bodkin van megbízva a lap vezetésével.
– Bodkin!
Oly erőteljes volt Lord Tilbury hangja és olyannyira kidülledtek szemei, hogy a titkárnő egy lépést hátrált, mintha ütés érte volna.
– Az a fajankó! – tört ki Lord Tilbury furcsa, mély, csikorgó hangon. – Sejthettem volna! Láthattam volna előre, hogy valami ilyesmi fog történni! Azonnal küldje be hozzám Mr. Bodkint!
Érezte, hogy ez már önmagában egy ítélettel ér fel. Hát igen, idevezettek a bankettekre járások! Egy életre feladta elveit. Egyetlen ballépés, egy pillanatnyi gyengeség, amikor kígyó módjára hízelgő baronetek nyüzsögnek az ember körül, és mi az eredmény, mekkora a számla?!
Hátradőlt székében, s közben egy papír vágó késsel dobolt az asztalon. Épp kettéroppantotta a kést, amikor kopogtattak, és teljes mivoltában megjelent fiatal beosztottja.
– Jó reggelt, jó reggelt, jó reggelt – kívánta mind nyájasabban. – Akart valami miatt látni?
Monty Bodkin meglehetősen jó megjelenésű fajankó volt, ahogy a fajankók manapság kinéznek. Magas, sudár és hajlékony; olyan, akit sokan egész jóképű fiatalembernek tartanak. De nem így Lord Tilbury. Ő kezdettől fogva ellenszenvvel viseltetett megjelenése iránt, mivel úgy gondolta, hogy túlontúl jól öltözött és piperkőc, s ráadásul sokkal többet képzel önmagáról, mint ami valójában, mintha csak a Parazita Klub egyik jól szituált tagja, lenne. A Mamut Kiadótársaság tulajdonosa nem tudta volna szavakba önteni a fiatal újságíró ideálját, de azt sejtette, hogy valamivel borzasabbnak kellene kinéznie és lehetőleg szemüveget és nem kamáslit kellene hordania. Bár Monty Bodkin pillanatnyilag nem viselt kamáslit, kétségtelenül ott lebegett fölötte valami a kamásli aurájából.
– Ah! – szólalt meg Lord Tilbury, amint Monty lőtávolba ért. Zord arckifejezéssel meredt rá. Viselkedése most egy olyan Napóleonéhoz volt hasonlatos, aki fogfájástól szenvedve keresi a módját, hogy miként tölthetné ki mérgét egyik fiatal tábornokán.
– Gyere be – morogta. – Csukd be az ajtót – dörmögte. – És ne vigyorogj ilyen idétlenül – vicsorogta. – Mi az ördögnek vigyorogsz?
A szavak a mélységes félreértés fényes bizonyítékai voltak, amely a Kis Lurkók segédszerkesztője és a Mamut Kiadótársaság tulajdonosa között tátongott. Nyilvánvaló volt, hogy valami eltorzította Monty Bodkin arcát, mégpedig eléggé szembeszökő módon, és tulajdonosa megesküdött volna rá, hogy ez egy nyájas mosoly akart lenni, meri eredetileg annak szánta, és ha nem történt volna megalkotásában valami helyrehozhatatlan műhiba, akkor még jól is sikerülhetett volna.
Bár nyájas természetű fajankó volt, aki mindig buzgón törekedett rá, hogy lekötelezzen másokat, most fölhagyott eme régi jó szokásával. Egy kicsit zavarban volt. Azt ugyan érezte, hogy kettejük pillanatnyi viszonya teljességgel nélkülözi a bizalmas légkört, de a kiváltó okára mind ez idáig nem sikerült fényt derítenie.
– Szép napunk van – jegyezte meg puhatolózva.
– Ne törődj a nappal.
– Jól van, na. Hallott mostanában Gregory bácsi felől?
– Ne foglalkozz Gregory bácsikáddal.
– Jól van, na.
– És ne mondd azt, hogy „jól van, na”.
– Jól van, na – mondta Monty kötelességtudóan.
– Olvasd ezt.
Monty kézbe vette a Lurkók eléje tartott példányát.
– Azt akarja, hogy hangosan olvassam fel önnek? – s érezte, hogy ez már barátságosabb hangnem.
– Ne fáradj vele. Már láttam a szóban forgó részt. Itt, ahova mutatok.
– Ó, ah, igen. Woggly bácsi. Jól van, na.
– Nem hagynád végre abba ezt a „jól van, na” refrént? Nos?
– He?
– Szerintem ezt te követted el.
– Igen... Minden bizonnyal.
– A kutyafáját!
Monty most már teljesen összezavarodott, ehhez nem fért kétség. Nem titkolhatta tovább maga előtt, hogy a levegő rosszindulattól volt terhes. Lord Tilbury sohasem volt pajkos természetű, de ennél azért mindig jóval több kedvesség szorult belé.

Eszébe ötlött egy lehetséges magyarázat munkaadója érzelmeit illetően.
– Tálán az, hogy egy kicsit pontatlan, ugye? De megjegyezném, hogy tartalmilag teljesen rendben van, ugyanis az egyik legmegbízhatóbb szaktekintélytől, egy bizonyos Galahad Threepwood nevű öregfiútól hallottam. Lord Emsworth fivére. Nem valószínű, hogy hallott róla, de valaha nagyvilági fickó volt és abszolút szaktekintély whiskysüvegek kérdésében.
Zavarában újra elhallgatott. Egyszerűen nem talált rá magyarázatot, hogy mi válthatta ki feletteséből a felindultságot, amellyel, oly hevesen veri az asztalt.
– Mi az ördögöt akartál ezzel, te szerencsétlen hígagyú – érdeklődött Lord Tilbury kissé homályosan fejezve ki magát, miközben az öklét nyalogatta hogy beteszel egy ilyen förmedvényt a Kis Lurkókba? Éppen a Kis Lurkókba?
– Miért, talán nem jó írás? – kérdezte Monty óvatosan.
– Mit gondolsz, mit éreznek majd az anyák, amikor felolvassák ezt a badarságot csemetéiknek?
Monty gondterheltnek látszott. Ez új gondolatsort indított el benne.
– Talán a hangnemmel van valami baj?
– Fickók... Fogadás,.. Whisky... Ezzel most körülbelül tízezer előfizetőt veszítettünk el!
– Állítom, hogy ez eszembe sem jutott. Igen, a teringettét, most már kapiskálom, hogy mire gondol. Véletlen ballépés, meg ilyesmi. Nagyon könnyen okozhat zavart és levertséget. Igen, igen, igen, biztosan. Ő, igen, valóban. Nos, egyszerűen csak annyit mondhatok, hogy roppantul sajnálom.
– Nem úszód meg annyival, hogy roppantul sajnálod – igazította ki Lord Tilbury a tényállást hanem odamehetsz a pénztároshoz, kiveheted egyhavi fizetésedet, és eltűnhetsz a pokolba, hogy soha többé ne is lássam a képedet az épületben!
Monty aggodalma növekedett.
– De hisz ez úgy hangzik, mint egy kirúgás. Ne mondja már, hogy tényleg ki akar rúgni!
Lord Tilburyt elhagyták a szavak. Remegő ujja az ajtó felé mutatott. Személyiségének bűvös ereje működni kezdett: Monty a következő pillanatban már azon kapta magát, hogy ujjai a kilincset szorongatják, melynek hideg érdessége, úgy tűnt, felébresztette révületéből. Egy pillanatra megállt és egy utolsó kísérletet tett, mint annak idején Custer tábornok a sziúk ellen.
– Gondolja meg! – szólt.
Lord Tilbury papírjaival foglalatoskodott.
– Gregory bácsi nem fog örülni ennek – jegyezte meg Monty szemrehányóan.
Lord Tilbury egy pillanatra összerezzent, mintha egy lyukfúró árral szúrták volna oldalba, de mindazonáltal megőrizte közönyös nyugalmát.
– Igen, nem fog ujjongani, tudja.
Monty nem kívánt túl durva lenni, de úgy erezte, erre rá kell mutatnia.
– Csak azt akarom mondani, hogy semmi fáradságot nem sajnált, hogy megszerezze nekem ezt az állást, és lessék, most ez történik! Ő ne, ne áltassa magát, Gregory bácsi haragudni fog.
– Tűnj el – adta ki a parancsot Lord Tilbury.
Monty egy pillanatig játszadozott kezével a kilincsen, miközben gondolatait rendezte. Tudta már, hogy mit kell mondania, amitől úgy képzelte, kellőképpen megolvad a másik szíve, csak abban nem volt biztos, hogyan vágjon bele.
– Még mindig itt vagy? – kérdezte Lord Tilbury.
Monty biztosította, hogy igen, még mindig.
– Arról van szó, hogy van valami, amire nyomatékkal fel akartam hívni a figyelmét. Ezt nem ismeri, de személyes okokból kifolyólag egy évig különösen meg akartam tartani ezt a Kis Lurkók-állást. Bonyolultak az összefüggések. Ez valami fogadásféle tulajdonképpen. Találkozott már valaha egy bizonyos Gertrude Butterwick nevű lánnyal? Nem? Na mindegy, ez most hosszú lenne és nem is akarom untatni vele, de nekem elhiheti, hogy bonyolultak az összefüggések, és ha nem maradok továbbra is az ön alkalmazottja körülbelül úgy június közepéig, akkor üres lesz az életein és minden álmom szertefoszlik. Nos, ehhez mit szól? Nem fontolná meg még egyszer, figyelembe véve ezt, és nem halasztaná el hirtelen döntését addigra? Ha esetleg kétségei támadtak afelől, hogy teszem-e a dolgom, oszlassa el őket. Úgy fogok dolgozni, mint az állat. Reggel elsőnek vetem magam a melóba, és este utolsónak húzom el csíkot, és végig megbízható, baromi önzetlen szolgálatot teljesítek, semmi órára pislogatás meg karba tett kéz...
– Menj innen! – kiáltotta Lord Tilbury. Csend lett.
– Nem gondolja meg?
– Nem.
– Önt nem lehet meghatni?
– Nem.
Monty Bodkin kihúzta magát.
– Mát akkor rendben – mondta mereven. – Most már tudjuk, hányadán állunk. Ha ez az ön álláspontja, akkor azt hiszem, ezen már nem lehet segíteni. Mivel önnek nincs szíve, önben nincs emberi érzés, szánalom és együttérzés, azt hiszem nincs más választásom, mint hogy lelépjek. De két dolgot mondok önnek, Lord Tilbury. Az egyik, hogy tönkretette egy ember életét. A másik: csip-csip.
Monty kiment a szobából, emelt fővel és méltóságteljesen, mint egy fiatal arisztokrata a francia forradalom idején, amikor fellép a vesztőhelyre vivő szekérre. Lord Tilbury titkárnője elkapta a fülét az ajtótól, éppen idejében, hogy elkerüljön egy csúnya fülsérülést.

Egyhavi fizetéssel a zsebében, csalódással a szívében és a vággyal a lelkében, hogy gyorsan múljon el a baj, ami ilyen esetekben fiatalemberekre rátelepszik, Monty Bodkin tanácstalanul állt a Tilbury Kiadó bejáratánál. És a Sors, figyelve őt, kényszerítve érezte magát, hogy meggyorsítsa gondolatait.

– Mitévő legyek – töprengett a Sors a sarki Szőlőfürtbe küldjem ezt a szenvedő fiatalembert, hogy egy korty itallal könnyítsen magán? Vagy dobjam inkább taxiba és röpítsem a Parazita Klubba, hogy ott régi barátjával, Hugo Carmodyval nagy jelentőségű találkozás jöjjön létre?
Nem volt könnyű dönteni. Sok minden függött tőle. Sokak sorsát érintette; olyanokét, mint Ronald Fish és jövendőbelije, Sue Brown; Clarence, Emsworth kilencedik grófja és malaca, Blandings Császárnője; Lord Tilbury, a Mamut Kiadó igazgatója; Sir Gregory Parsloe-Parsloe, Matchingham Hall bárója, és a kellemetlen kisember, Percy Pilbeam, a Borsos Históriák néhai szerkesztője és jelenleg az Árgus  Magánnyomozó-iroda tulajdonosa.
– Hm... – mondta a Sors. – Ó, a mennykő csapjon bele, legyen a Parazita!
Így történt, hogy Monty mintegy húsz perccel később a klub dohányzójában ifjabb Mr. Carmody mellett ülve és egy pohár Gyíknyálat szürcsölve derékba tört karrierjének történetét ecsetelte.
– Ki vagyok rúgva! – foglalta össze a történteket, és keserűen felnevetett. – Ki vagyok dobva az utcára! Igen, azt hiszem ez az, amit úgy hívnak: „az Élet”.
Hugo Carmody nem volt részvétlen ember, de megvolt a magához való józan esze és a magánvéleménye a dologról. Úgy gondolta, hogy Lord Tilbury mély bölcsességről tett tanúbizonyságot, amikor az imént hallott módon járt el. Nyilvánvaló, a siker teljes titka – ha Monty Hodkinnal van együtt az ember egy vállalkozásban – abban rejlik, hogy a lehető leggyorsabban megszabaduljon tőle.
– Ez pech – állapította meg Hugo. – Ezek után mihez akarsz kezdeni? Pajtás, te nyakig ülsz abban, amibe más csak belelépni szokott.
Monty beismerte, hogy bár nincs híjával az e világi boldoguláshoz szükséges talentumnak, de most nem erről van szó.
– Ehhez semmi köze a pénznek. Egyedül az számít, hogy megtartok-e egy állást vagy sem. Bonyolultak az összefüggések. Akarod, hogy kifejtsem?
– Kösz, inkább ne.
– Ahogy óhajtod. Még egy csepp italt? Pincér, még két cseppet ugyanabból.
– Mindenesetre – mondta Hugo a jó szándéktól vezérelve, hogy fölcsillantsa az élet napfényes oldalát -, ha nem rúgtak volna ki most, akkor kirúgtak volna később, nemde? Úgy értem, halvány fogalmam sincs, hogy mire használhatnának téged egy olyan cégnél, mint a Mamut. Legfeljebb papírnehezéknek. És fogadok, hogy abban a whiskysüveg dologban is totál mellétrafáltál.
Monty lelkiereje igencsak megrendült a közvetlen múlt megrázkódtatásainak következtében, de ezt nem engedhette el sző nélkül.
– Fogadok, hogy nem – mondta nyájasan. – Közvetlenül egy megbízható forrásból tudom. Lord Emsworth fivérétől, az öreg Gally Threepwoodtól. Gregory bácsikám lenn Shropshire-ben csak néhány mérföldre lakik Blandingstől, és kölyökkoromban rengetegszer beugrottam hozzájuk, amikor is egy nap az öreg Gally félrevont...
Hugo érdeklődése feltámadt.
– Gregory bácsikád? Sir Gregory Parsloe lenne az?
– Igen.
– Na, ez kezd érdekes lenni. Soha nem gondoltam volna, hogy te Parsloe unokaöccse vagy.
– Miért, talán ismered?
– Hogy ismerem-e? Hogyne ismerném! Egész nyarakat töltöttem ott.
– Csak nem? Ő, persze, el is felejtettem. Te és Ronnie Fish mindig is gyerekkori jó barátok voltatok, ugye? Vele voltál?
– Nem. Az öreg Ernsworth-nek titkárkodtam. Szép, kényelmes állás. Amolyan szinekúra. De mostanra már otthagytam.
– Azt hittem, hogy még az a Baxter nevű fickó a titkára.
– Öregfiú, kicsit le vagy maradva. Baxter már rég lelépett.
Monty sóhajtott, mint amikor egy fiatalembert az idő múlására emlékeztetnek.
– Igen – ismerte be az utóbbi időben egy kissé megszakadt a kapcsolatom Blandingsszel. Már talán három éve is annak, hogy utoljára jártam ott. Valahogy amióta elkezdődött ez a dél-franciaországi nyaralgatás, sosincs időm, hogy leugorjak az ősi fészekbe. Hogy vannak az ottaniak? Az öreg Emsworth még a régi?
– Milyen volt akkor, amikor ott rontottad a levegőt?
– Ó, egy szórakozott, nyájas öreg szivar. Semmi másról nem beszélt, csak rózsákról meg takarmánytökről.
– Akkor nagyjából a régi, azzal a különbséggel, hogy most csak disznókról hajlandó beszélni.
– Mi? Disznókról?
– Blandings Császárnője nevű kocája tavaly, a shropshire-i mezőgazdasági kiállításon a „Hízó” kategóriában elnyerte a győztest illető nagy ezüstérmet, és nagyon reméli, hogy az idén is elhozza a pálmát. Ez szolgáltatja a kilencedik gróf beszédtémáinak mintegy...
– Hogy van az öreg Gally?
– Még jó erőben.
– És Beach?
– Elvégzi a munkáját éppúgy, mint régen.
– Igen, igen, igen – sóhajtott szentimentálisán az ősi fészek, úgy látszik, nem sokat változott azóta... Te jó ég! – kiáltott fel váratlanul, miközben heves érzelmi felindultságában koktélja maradékát nadrágjára löttyentette anélkül, hogy észrevette volna. Felvillanyozta egy hirtelen ötlet. Bár Monty Bodkint a klubba való megérkezése óta oldottnak és nyugodtnak láttuk, miközben erről s arról csevegett, ezalatt egy pillanatra sem felejtette el azt, hogy épp az imént mondtak fel neki, és mivel bonyolultak az összefüggések, érezte, hogy sürgősen új állás után kell néznie. Ragyogó fény gyulladt, ki elméjében.
A Monty Bodkin-féle elmék, ha esetleg nem is dolgoznak expresszvonat-sebességgel, de éppolyan tudat alatti folyamatok működnek bennük, mint az ésszel jobban megáldott kortárs koponyákban. Attól a pillanattól fogva, amikor Hugo említette neki, hogy titkára volt Emsworth grófjának, az a ködös ötlet fészkelte be magát elméjébe, hogy ez az információ roppant fontos és nagy jelentőségű üzenetet rejteget. Tudatalattija néhány perce vadul dolgozott, és most felküldte a megoldást a központba. Remegett az izgatottságtól.
– Egy pillanat – mondta. – Tisztázzuk csak! Azt mondod, hogy az öreg Emsworth titkára voltál?
– Úgy van.
– És úgy rúgtak ki?
– Engem nem úgy rúgtak ki – tette hozzá Hugo jogos felháborodással én mondtam fel. Ha komolyan érdekel, eljegyeztem Lord Emsworth unokahúgát és fél órán belül viszem is le Worcestershire-be, hogy találkozzon a törzs fejével.
Monty elméjét túlságosan lekötötték más irányú gondolatok, hogy kifejthesse jókívánságait.
– Mikor hagytad ott az állásodat?
– Tegnapelőtt.
– És betöltötték már a helyedet?
– Tudtommal még senki.
– Hugo – szólt Monty – komolyan én meg akarom szerezni azt az állást. Megyek és azonnal telefonálok Gregory bácsikámnak, hogy késedelem nélkül kaparintsa meg nekem.
Hugo szánakozva nézett rá. Fájdalommal töltötte el, hogy szét kell rombolnia régi barátjának álmait, de úgy érezte; meg kell mondania szegény fickónak az igazságot.
– A helyedben én nem táplálnék túlzott reményeket ahhoz, hogy Sir Gregory bármilyen állást kicsikarjon az öreg Emsworth-től. Ahogy az imént mondtam, nem vagy teljesen tisztában Blandings legújabb kori történelmével. A Blandings-kastély és Matchingham Hall közötti diplomáciai kapcsolatok kissé feszültek. Nemrégiben a bácsikád csúnyán kitolt az öreg Emsworth-szel, amikor elcsábította tőle a malacgondozóját. Agyelszívás, tudod.
– Ó, egy ilyen kis dolog miatt...
– Ide ügyelj. Lord Emsworth-nek az a rögeszméje, hogy a te Gregory bácsikád titkos terveket sző a Császár nő ellopására.
– Mi? De miért?
– Az öregnek van rá egy elmélete. A bácsikádnak van egy malaca, Matchingham Büszkesége, és ha a Császárnőt kivonja a forgalomból, akkor esetleg az előbbi viszi el a pálmát a kiállításon. Szóval, amikor minap ellopták a Császárnőt...
– Ellopták? Ki lopta el?
– Ronnie.
Monty feje, sosem lévén túl szilárd, most szédülni kezdett.
– Mit? Ronnie? Úgy érted, Ronnie Fish?
– Úgy értem. Ez egy meglehetősen szövevényes történet. Ronnie jegyben jár egy lánnyal, és nem veheti el addig, amíg az öreg Emsworth ki nem köhögi a pénzét.
– Ő a gyámja?
– Igen.
– A gyámok kemény diók – állapította meg Monty szakértően. – Huszonöt éves koromig nekem is volt egy, és emlékszem, többheti kitartó kuncsorgásomba került, hogy kicsikarjak belőle egy tízfontos ruppót.
– Na, hogy belopja magát az öreg Emsworth szívébe, Ronnie elcsórta a disznót.
Monty újra érezte fejében azt a bizonyos szédülést. Ugyanis ezt már képtelen volt követni.
– De miért?
– Egyszerű. Abból a feltevésből indult ki, hogy ha elrabolja a malacot, és egy-két napra elrejti valahol, aztán úgy tesz, mintha ő találta volna meg, akkor így elnyeri az öregfiú rokonszenvét. Azután már gyerekjáték lesz a lordot megpuhítani. Ez tényleg nagyón épkézláb ötlet volt. Természetesen az egész tönkrement, Mint minden, ami Ronnie keze közé kerül.
– Hol ment tönkre?
– Nos, több előre nem látható esemény következtében. Végül az állatot egy lakókocsiban találták meg, amely Baxter tulajdonát Képezte. Mondtam, hogy egy kicsit bonyolult – tette hozzá Hugo kedvesen, látva a zavart barátja arcán. Monty beismerte, de úgy érezte, egy ponton meglehetősen tisztán lát.
– De akkor az öregnek tudnia kellett, hogy nem az én bácsikám lopta el a malacot! Úgy értem, ha az állatot Baxter...
– Egyáltalán nem. Azt gondolja, hogy Baxter a bácsikádnak dolgozik. Újra csak azt mondom, ahogy az elején is mondtam, a helyedben én nem várnék jelentős segítséget Sir Gregorytól.
Monty elmélázva harapdálta ajkát.
– Mit vesztek, ha megpróbálom?
– Én csak azt mondom, nem vehetsz mérget arra, hogy az öreg Emsworth alkalmazni fog titkáraként pusztán Sir Gregory iránti rajongásból.
Hugo az órára pillantott és felállt.
– Most már tényleg mennem kell, ha nem akarom lekésni a vonatot.
Monty kikísérte a bejárati lépcsőhöz, és Hugo taxit hívott.
– Talán menni fog – tűnődött hangosan Monty.
– Ó, persze, természetesen.
– Elképzelhető, hogy izé, ki is békültek már.
– Amikor elmentem, ennek még semmi jelét nem láttam. De most már tényleg sietnem kell – mondta Hugo és beszállt a kocsiba.
– Ja, erről jut eszembe – tette hozzá az ablakon kihajolva van még valami. Ha tényleg lemész Blandingsbe, ott találod a második legcsinosabb lányt Angliában. Tartsd jó távol tőle magad, ha kedves az életed.
– He?
– Csak annyi, hogy Ronnie menyasszonya. Mindketten a kastélyban tartózkodnak, és ha túl sok érdeklődést találsz mutatni iránta, Ronnie szíves örömest puszta kézzel megfojt téged. Tökéletes szerelem és tökéletes bizalom. De Ronnie inkább Otellóra üt, vagy a zöldszemű szörnyek fajtájához tartozik. Egy alkalommal, amikor rájött, hogy egy Pilbeam nevű fickó minden kétséget kizáróan együtt vacsorázott Sue-val, olyan erős féltékenységi roham tört ki rajta, hogy gondolkodás nélkül szétverte a berendezést. Ő, igen, öreg Ronnie, ő a heves érzelmek és a vad szenvedélyek férfija.
– Hogy érted, hogy nyilvánvalóan együtt vacsorázott?
– Valójában velem volt. Feddhetetlen Hugo. De Ronnie nem tudta ezt. Rájött, hogy Sue ezzel a Pilbeammel beszélgetett... Őt is ott találod a kastélyban...
– Sue? – kérdezte Monty.
– Sue. Sue Brown.
– Micsoda?
– Sue Brown.
– Csak nem Sue Brown? Csak nem arra a Sue Brown nevű lányra gondolsz, aki a kórusban, a Regalban énekelt?
– De ő az. Úgy látszik, ismered.
– Hogy ismerem-e? Azt kell mondanom, hogy nagyon is jól ismerem. Természetesen ismerem. Jó néhány éve nem láttam már, de egyszer... Drága Sue! Az édes Sue! Sue a legédesebb lány a világon. Ritkán találkozik az ember ilyen jó fejjel. Miért...?
Hugo könyörögve rázta a fejét.
– Pontosan ettől az érzéstől óvlak. Éppen ez az a hangnem, amitől a lehető legmesszebb kellene tartanod magad. Azt gondolom, felettébb szerencsés, hogy olyan minimálisak az esélyeid, hogy bejuss a kastélyba. Nem szeretném egyszer azt olvasni a reggeli lapomban, hogy a tóban találták meg felpuffadt hulládat..

Néhány pillanattal később, miután a taxi elhajtott, Monty gondolataiba merülve állt a lépcsőn. A hír, hogy minden élők között, Sue Brown is Blandingsben tartózkodik, különösen vonzóvá tette a megszerzendő új állás kilátását. Nagyszerű lenne a drága Sue-t újra látni.
Ami pedig azt a disznóügyet illeti... nem hagyta magát elkedvetleníteni. Valószínűleg van benne egy jó adag túlzás. Hugo Carmody kitűnő bajtárs, az egyik legjobb, de mindig is hajlamos volt rá, hogy semmiségeket felfújjon. Monty optimizmussal tele indult meg a folyosó végén lévő telefonfülke felé.
– Közvetlen vonalat kérek – mondta Matchingham 8-3.

3

Ha körülbelül huszonnégy órával azután, hogy Monty Bodkin megejtette távolsági hívását Matchingham 8-3-ba, egy éles szemű madár, amely a Blandings-kastély fölött körözött volna, és – a szó legszorosabb értelmében – madártávlatból figyelte volna annak parkjait, kertjeit és birtokait, akkor egy emberpárra lett. volna figyelmes, amint Anglia e nagyúri lakának bejárati teraszán föl s alá sétálgat. És ha természetes teleobjektívjét élesre állítja, és szemét karmaival az erős reggeli nap ellen beárnyékolja, láthatta volna, hogy a pár egyik fele egy kicsi, keménykötésű és rózsaszín ábrázatú fiatalember, a másik egy feltűnően, csinos lány, aki zöld lenvászon ruhát és körgallért visel. Ronald Overbury Fish éppen búcsút vett Sue-tól, mielőtt Market Blandingsbe hajtott, hogy ott elcsípje a tizenkettő negyvenes vonatot. Norfolkba szándékozott menni, hogy tanú legyen George unokaöccse esküvőjén.
Úgy számította, hogy nem lesz túl soká távol, mert már másnap vissza akart térni. Mindamellett úgy érezte, el kell látnia Sue-t néhány jó tanáccsal arra vonatkozóan, hogy miként viselkedjen távollétében. Mindenekelőtt arra hívta fel nyomatékosan figyelmét, hogy minden női fortélyát vesse be Clarence bácsi elbűvölésére.
– Rendben – mondta Sue. Kicsi lány volt, elbájoló mosollyal és nagy kék szemekkel. Ez utóbbiak most a készséges megértéstől csillogtak. Pontosan követte Ronnie okfejtését: Lord Emsworth, bár megígérte, hogy megadja neki a pénzét, de ez eddig még nem történt meg. Nyilvánvaló tehát, hogy őlordságát feltétlenül el kell bűvölni. A feladat, egyébként, nem ígérkezett ízléstelennek. Ama rövid idő alatt, amikor őlordsága társaságát élvezhette, Sue nagyon megkedvelte a nyájas és álmodozó öreg főnemest.
– Tapadj hozzá, mint a ragasztó.
– Rendben – mondta Sue.
– Azt hiszem, az lenne a legjobb; ha miután én elmentem, te azonnal odamennél hozzá, és a malaca felől érdeklődnél.
– Rendben.
– És Constance néni felől... – tette hozzá Ronnie.
Egy pillanatra megállt és összehúzta a szemöldökét. Mindig összehúzta, ha nagynénjére, Lady Constance Keeble-re gondolt.
Amikor Ronald Overbury Fish, a Fishek utolsó sarja, Lady Julia Fish egyetlen fia és Clarence unokaöccse bejelentette, hogy egy házasság van kilátásban, és a közeljövőben létre is jön közte és a Regal Színház kórusának egy tagja között...
Beach, a kastély komornyikja, aki tizennyolc éve félig-meddig atyai gondoskodással fordult Ronnie felé, és az első pillanatban beleszeretett Sue-ba, támogatta az ötletet. Ugyanígy a Tiszteletreméltó Galahad is, aki még annak idején, amikor a kilencvenes években fess, társaságbeli fiatalember volt, el akarta venni Sue mamáját. Ami magát Lord Emsworth-öt illeti, a maga szórakozott hangján egy „Ő, ah?"-val kommentálta a frissen hallott hírt, és folytatta elmélkedéseit a malacokról.
Most is, mint ahogy oly gyakran megesik ilyen alkalmakkor, a család női tagjaiból csikorgó hang tört elő.
A nők ritkán mentesek az osztály-előítéletektől. A rang fontosságáról vallott nézeteik erősen különböznek a költő, Burns véleményétől. láttuk már, hogy Lady Julia milyen véleménnyel volt a küszöbön álló frigyről. Constance nővére éppen úgy nem késlekedett kifejezni nemtetszését. Már előre szomorkodott a szégyenfolt miatt, amely a büszke családi címeren fog éktelenkedni, és mindent megtett, hogy a világ lássa szenvedését. Nem fukarkodott a sóhajtásokkal, és amikor éppen szünetet tartott, akkor ajkait szorította össze erősen.
Így most, amikor Ronnie a nevét említette, összehúzta szemöldökét.
– Constance nénivel kapcsolatban pedig...
Éppen hozzá akarta tenni, hogy ha Constance nénikéjének esetleg lenne képe felvágni, és egy kicsit is eljátszani jövendőbelijével szemben a rátarti vidéki fejedelemasszonyt, akkor Sue gondolkodás nélkül csapja arcul. Ebben a pillanatban bukkant fel egy hamis tekintetű fiatalember, aki ondolált frizurát és viaszkozott bajuszt viselt. Egy pillanatra megállt a küszöbön, tétovázott, elkapta Ronnie tekintetét, egy kényszeredett vigyort vágott, és újra eltűnt. Ronnie mereven bámult oda, ahol a fickó az imént állt.
– A kis semmirekellő! – morogta fogai között. Percy Frobisher Pilbeam látványa Ronald Fishben mindig felébresztette a benne szunnyadó fenevadat.
– Utánad szaglászik, lefogadom!
Sue-n némi nyugtalanság vett erőt.
– Ó, nem gondolnám. Napok óta alig beszéltünk egymással.
– Nem zaklatott mostanában?
– Ó, nem.
– Egyáltalán mit keres itt? Azt hittem, már nincs is itt.
– Azt hiszem, Lord Emsworth kérte meg rá, hogy maradjon még.
– Valaha csokrokat küldözgetett neked.
– Tudom, de...
– Azon az estén cipelt be abba az étterembe.
– Tudom. De remélem többé már nem bosszantod magad miatta!
– Én? – kérdezte Ronnie – Nem! Természetesen nem.
Kissé nyersen beszélt, mert zavarban volt. Mindig nyugtalansággal tölti el egy érzékeny fiatalember lelkét, amikor rádöbben, hogy mekkora szamarat csinál magából. Nagyon is jól tudta, hogy nincs és soha nem is volt semmi Sue és e semmirekellő Pilbeam közt. És mégis, a fickó puszta látványától önkéntelenül is vér tolult az arcába, elkomorult az ábrázata és a hangja két oktávot zuhant.
Valójában minden baja abban gyökeredzett, hogy ahol Sue-ról volt szó, ott ő mindig kisebbrendűségi komplexustól szenvedett. Mindig is nehezen tudta elképzelni, hogy egy olyan lány, mint Sue, komolyan foglalkozzon egy olyan rózsaszín képű és töpszli alakkal, mint ő. Nem hagyta nyugodni a félelem, hogy hamarosan felvirrad a nap, amikor Sue rádöbben, mekkora baklövést követett el, amikor azt képzelte, hogy szereti őt, és sürgősen lelép, és valaki mást ajándékoz meg szívével. Természetesen nem ezt a kis inci-finci Pilbeamet, de tegyük fel, hogy feltűnik valaki, aki magas, sudár és karcsú...
Sue megtette a magáét. Próbálta rendezni, és ki akarta iktatni ezt a zavaró körülményt. Az egyetlen felhő boldogsága egén. Ronald féltékenységi hajlama volt, amire oly finom érzékkel utalt Hugo Carmody Monty Bodkinnal való beszélgetésük folyamán. A féltékenység, ha két ember találkozik, és tudják, hogy kölcsön nősen szeretik egymást, mindig is ostobaságnak és érthetetlennek tűnt számára. Sue őszinte és gyermekien egyszerű lélek volt.
– Ugye megígéred, hogy nem bosszantod magad miatta?
– Teljes mértékben.
– És senki más miatt?
– Egészen biztosan. Ez nem történhet meg még egyszer. – Ronnie egy kis szünetet tartott.
– Csak egy a bökkenő tette hozzá töprengve hogy olyan átkozottul alacsony vagyok.
– Nekem éppen elég magas vagy.
– És ráadásul még rózsaszín képű is.
– A kedvenc színem. Te egy drága kis rózsaszín képű angyalka vagy, és én így szeretlek téged.
– Tényleg szeretsz?
– Persze hogy szeretlek.
– De tegyük fel, hogy meggondolod magad...
– Bolond vagy, Ronnie.
– Tudom, hogy az vagyok, de még mindig azt mondom, tegyük fel, hogy meggondolod magad.
– Az a valószínűbb, hogy inkább te gondolod meg magad.
– Mi?!
– Tegyük fel, hogy amikor anyád megérkezik, meggyőz téged.
– Micsoda ostobaság!
– Nem hiszem, hogy kedvelni fog engem.
– Természetesen kedvelni fog téged.
– De Lady Constance nemigen.
Ronnie egy heves kiáltást hallatott.
– Constance néni! Éppen azt kerestem, hogy kiről is beszélgettünk, amikor ez a semmirekellő Pilbeam idetolta azt a kígyó kepét. Ide figyelj! Ha Constance néni távollétemben megpróbálja eljátszani veled a vérbeli arisztokratát, akkor nyugodtan csapj a képébe. Ne zavartasd magad semmiféle lornyon meg összehúzott ajkak miatt.
– És akkor mit csináljak, ha a te marnád nyúl a lornyonja után?
– Ó, ilyesmire nem kell számítanod a mama részéről.
– Neki nincs lornyonja?
– A mamával nincs ilyen gond.
– Nem olyan, mint Lady Constance?
– Egy kicsit, de csak külsőre. De egészen más, komolyan. Lady Constance egy kiköpött Erzsébet királynő. A mama meg egy derűs lélek.
– Mindamellett megpróbál majd meggyőzni.
– Nem fog menni neki.
– De igen. „Ronald, drága fiacskám, igazán! Ez az abszurd rajongásod! Ez nem te vagy!” Már itt érzem a csontjaimban.
– A mama nem beszélne így még akkor sem, ha fizetnél neki. Újra csak azt mondom, hogy tök jó fej.
– Nem fog szeretni engem.
– Dehogynem fog szeretni. Ne légy már olyan... na, hogy az ördögbe is mondják?
Sue apró, fehér fogaival az ajkába harapott. Kék szemét a ború felhője árnyékolta be.
– Bárcsak ne mennél el, Ronnie.
– Csak holnap estig leszek távol.
– Tényleg el kell menned?
– Attól tartok igen. Szegény öreg George-ot nem hagyhatom magára. Számít rám. Emellett meg látni akarom, hogy ténykedik az oltárnál. Ellesek néhány szakmai fogást, ami talán jól jön, ha majd egyszer te meg én...
– Ha egyáltalán eljutunk odáig.
– Ne is mondj ilyeneket – kérlelte Ronnie.
– Ne haragudj. Bárcsak ne kellene elmenned. Félek. A hely miatt. Oly nagy és ódon. Valahogy úgy érzem magam, mint egy kiskutya, amelyik véletlenül egy katedrálisba tévedt.
Ronnie megfordult és kutató pillantást vetett gyermekkori otthona felé.
– Igen... egész tűrhető méretei vannak ennek az öreg kéglinek – ismerte el még egyszer, végigfuttatva szemeit a csipkés kőoromzaton. – Erre nem is gondoltam azelőtt, de most, hogy mondod, láttam már kisebb helyeket is. De nincs benne semmi, ami miatt bárkinek félnie kéne.
– De igenis lenne, ha te is egy külvárosi negyedben nőttél volna fel. Úgy érzem, bármely pillanatban előbukkanhat valamelyik ősöd szelleme és rám mutat, miközben ezt kiáltja: „Mi keresnivalód van NEKED itt, te kis áruló?”
– Csak kapjam rajta őket, amikor molesztálnak téged! – tette hozzá Ronnie vigasztalóan. – Ne légy már olyan... hogy a fenébe is mondják? Azt tudom, hogy m-mel kezdődik. Nem szabadna így érezned. Úgy kerültél ide, mint a langy szellő. Clarence bácsi szeret téged. Gally bácsi szeret téged. Mindenki szeret téged – kivéve Constance nénit. De mi a frászt törődünk mi azzal, hogy mit gondol Constance néni, nem?
– De én továbbra is nyugtalan vagyok a mamád miatt.
– Én pedig újra csak azt mondom...
– Nem kell, tudom mit akarsz megint mondani. De ugyanaz a fura érzésem van, mint neked szokott lenni, amikor valami készülődik. Valami baj, baj. Egy fekete női alak közeledik a vízen.
– A mama rendes.
– Ez semmit sem változtat a dolgon. Van egy előérzetem.
– Nos, nem értem, miért kellene lennie. Eddig minden zökkenőmentesen ment.
– Hát éppen ez az. Őrült boldog voltam, és érzem, hogy azok az utálatos dolgok, amelyek tönkreteszik a boldogságot, csak a kellő pillanatot lesik. Várnak. Semmit sem tudnak tenni, amíg Martin meg nem érkezik.
– He?
– Arra a számra gondoltam, amit az egyik lány játszott a gramofonján az öltözőben a legutóbbi előadáson. Egy négerről szólt, aki egy szellemjárta házba megy be, és a démonmacskák csak jönnek és jönnek egymás után, és mindegyik nagyobb és rémisztőbb, mint az előző, és amikor egy bejön, akkor azt mondja a többinek: „Most rajta, kezdhetjük?” Mire azok: „Még ne. Nem tehetünk semmit, míg Martin meg nem jön.” Szóval, nem tudok másra gondolni,.mint hogy Martin hamarosan itt lesz.
Ronnie megtalálta a szót, amelyet régóta keresett.
– Morbid. Tudtam, hogy m-mel kezdődik. Ne légy már olyan átkozottul morbid!
Sue egy kicsit összerándult, mint egy kutya, amely kijön a vízből és megrázza magát. Kezét Ronnie karjára fektette és megszorította.
– Szerintem ez morbid.
– Hát persze hogy az.
– Minden rendbe jöhet.
– Minden jóra fordul. A mama bolondulni fog érted. Egyszerűen nem tud másként érezni. Mindazok miatt a...
Ronnie már-már lírai lett, amikor hirtelen elhallgatott.
A kastély autója éppen előgördült a garázsból, Voulesszal, a sofőrrel a volán mögött.
– Így elszaladt volna az idő? – jegyezte meg Ronnie elégedetlenül.
A kocsi felhajtott eléjük, és Ronnie kissé zordon tekintettel bámult Voulesra. Nem arról volt szó, hogy nem kedveli a sofőrt, azt az embert, akit gyermekkora óta ismert, és akivel oly sokat járt krikettezni a falusi pályára. Csupán arról volt sző, hogy vannak pillanatok, amikor egy fiatalember szeretne rejtve maradni idegen pillantások elől, és közéjük tartozik az is, amikor jövendőbelijétől készül elköszönni. Mindamellett sok jóság szorult Ronald Fishbe. Nem véve tudomást a sofőr huncut pillantásáról, magához vonta a szeretett lányt, és kipirult arccal oly szenvedélyesen csókolta meg, amennyire csak egy Fish tői kitellett. Ezek után beszállt az autóba, kihajolt az ablakon, integetett, újra csak integetett, és nem hagyta abba az integetést, míg Sue el nem tűnt. Aztán elhelyezkedett és maga elé meredt, miközben nehezen lélegzett orrlyukain keresztül. Sue pedig, miután addig ácsorgott, míg a kocsi be nem fordult a feljáró mögé, és el nem nyelte egy sűrű rododendroncsoport, mélázva visszasétált a teraszra.
Az augusztusi nap teljes mennyei fenségében szórta szerteszét sugarait. A rovarok álmosan cirpeltek a fűben, a méhek zümmögése a levendulasövényben a nappal egyesülve édes bágyadtságot árasztott. A lány szomorkásán vágyódó pillantást vetett a bokorcsoporton túli, cédrusfával beárnyékolt gyepre, ahol a Tiszteletreméltó Galahad gondolataiba merülten, karosszékében mélyen hátradőlve szürcsölte szódás whiskyjét. Egy másik szék is volt mellette, és Sue tudta, hogy ezt neki tette oda.
De a kötelesség az kötelesség, függetlenül attól, hogy milyen forrón tűz a nap, és milyen álmosítóan zümmögnek a rovarok. Ronnie megkérte, hogy Lord Emsworth-szel malacokról társalogjon. És a feladatot teljesíteni kell. Lelépett a széles kőlépcsőről, és nyugati irányba fordulva elindult a birtok ama szöglete felé, amelyet a nemes berkshire-i kocának, Blandings Császárnőjének szentelt Emsworth grófja.

A Császárnő budoárja egy kis, boglárkák és százszorszépek által tarkított mező közepén terült el, amelyet a tavat tápláló patakocska két ezüstös ága fogott közre. Lord Emsworth, szokásához híven, reggelije után egyenesen odacsoszogott, és most fél órával déli tizenkettő után még mindig ott állt malacgondozója, Pirbright társaságában, s miközben ernyedten hajolt át az ól léckerítésén, szemei a szent áhítat fényétől ragyogtak.
Időről időre egy mélyet szippantott. Eme csinos kis fertályon a levegő mindenütt az érett nyár milliónyi édes illatával volt terhes, de nem itt, ahol őlordsága szippantásait végezte. A nagyszerű jószág olyan penetráns aromát árasztott, amely egyrészt jellegzetes, másrészt lebilincselő volt. Vonzó is annak, aki úgy kedvelte, mint Lord Emsworth. Blandings Császárnője és e két emberi lény között, akik kényelméről gondoskodtak, külső, fizikai megjelenésükben éles kontrasztot vehetett észre bármely kevésbé éles szemű megfigyelő is: Lord Emsworth magas volt és cingár, Pirbright magas és még cingárabb. A Császárnő ezzel szemben elmehetett volna nehezéknek egy, a próbarepüléséhez készülődő rögzített légballonhoz. A bőséges és rendszeres táplálkozás híve volt, és soha életében egyetlen karcsúsító mozdulatot sem végzett. Figyelve őt, amint beletúrja magát a korpából, makkból, krumpliból álló csalamádéba és moslékba, Emsworth kilencedik grófja érezte, hogy szíve úgy kezd verni, mint annak idején a költő, Wordsworth szíve vert, ha megpillantott egy szivárványt az égen.
– Micsoda látvány, Pirbright! – szólalt meg mélységes tisztelettel.
– Ühüm, uram.
– Biztosan győzni fog. Nem tehet mást.
– Egen, uram.
– Hacsak nem... Nem hagyhatjuk, hogy még egyszer ellopják, Pirbright.
– Neem, uram.
Lord Emsworth megigazította csíptetőjét. Az eksztatikus malacsugár eltűnt szemeiből. Arcát gondok sötét felhője árnyékolta be. A gonosz báró, Sir Gregory Parsloe körül jártak gondolatai. A Császárnő elrablása és azt követő megtalálása az extitkár, Baxter lakókocsijában először teljesen összezavarták őlordsága elméjét. Hogy Baxternek, aki bár köztudottan excentrikus, miért kell Shropshire-ben malacokat lopkodva kóborolnia, ez megfejthetetlen rejtély maradt őlordsága előtt. De a higgadt megfontolás meghozta gyümölcsét. A fickó nyilvánvalóan Sir Gregory lepénzelt csatlósa volt. De ami most nyugtalanította, az ama baljóslatú meggyőződése volt, miszerint a veszély még nem múlt el. Bár egyszer már keresztülhúzták számításait, a báró, érezte, most újabb támadásra készül. Két héttel a Mezőgazdasági Kiállítás előtt még bőségesen volt idő arra, hogy egy Parsloe-féle kifinomult elmében egy ördögi terv megfoganjon. Röviden, ez a felfújt hólyag bármely pillanatban képes belopakodni álarccal a képén és mérgezett tűvel a kezében, hogy a verseny előtt ártalmatlanná tegye az egyetlen esélyest. Végigjártatta szemeit a kifutón. Magányos hely volt, távol minden emberi településtől. Egy malac, ha itt bárók molesztálják, hiába visít segítségért, senki sem hallja meg.
– Gondolod, hogy itt ebben az ólban biztonságban van, Pirbright? – kérdezte aggodalmasan. – Azt hiszem, át kellene költöztetnünk az újba. a konyhakert mellé. Az közel van a házadhoz.
Hogy a malactenyésztés elnökhelyettese milyen választ adott volna eme javaslatra – vajon az egy „Ühüm” vagy egy „Egen” lett volna -, nos, ez sohasem fog kiderülni. Ugyanis ebben a pillanatban feltűnt egy alak, akinek láttára Pirbright tisztelettudóan a háttérbe vonult. Lord Emsworth, akinek lepottyant a csíptetője, visszaillesztette, és nyájasan bámult, mint egy birka a kerítésen át.
– Ah, Connie, drágám.
Bizony régebben gyakran voltak olyan pillanatok, hogy nővérének, Lady Constance Keeble-nek hirtelen feltűnése olyankor, amikor hórihorgas testével ernyedten hajolt át a Császárnő szentélyének léckerítésén, zavart és kényelmetlen érzéseket keltett benne. Nővérének külön érzéke volt hozzá, hogy a semmiből lépjen elő és megdorgálja fivérét, amiért drága idejét malacokra fecsérli ahelyett, hogy a birtok ügyeivel kapcsolatos levelezésnek szentelné. De az utóbbi pár napban, annak a Carmody nevezetű fiatal fickónak a távozása óta nem volt titkára, és nem várhatjuk el, hogy valaki egyedül, titkár nélkül vezesse a korrespondenciát. ,Lelkiismerete ennélfogva tiszta volt, és nem ingerlékeny, védekező; hangnemben beszélt, mint valami harcias kedvű faragatlan alak,; amelyet egyébként ilyen alkalmakkor gyakran mutatni szokott.
– Ah, Connie, drágám, épp jókor jöttél, hogy tanácsot adj nekem. Éppen azt magyaráztam Pirbrightnak, hogy...
Lady Constance nem várta meg a mondat végét. Amikor a családfővel érintkezett, mindig hajlamos volt modorába egy árnyalatnyit keverni a kissé türelmetlen dada és a kissé tökkelütött kölyök című diskurzus hangulatából.
– Ne törődj vele, hogy mit mondtál Pirbrightnak. Inkább azt mondd meg, van-e fogalmad róla, hogy hány óra?
Lord Emsworth-nek nem volt. Sohasem volt. Ama homályos sejtésen túl, hogy amikor már túl sötét van ahhoz, hogy négy lábnál messzebbről is láthassa a Császárnőt, akkor már közel a vacsoraidő, ezen kívül kevés figyelmet szentelt az órák múlásának.
– Már majdnem egy, és fél kettőre vendégeket várunk.
Lord Emsworth megemésztette a hírt.
– Ebéd? Ó, ah, igen. Igen, hogyne. Ebéd, biztosan. Igen, ebéd. Gondolod, hogy be kellene mennem, és kezet kellene mosnom?
– És arcot. Tiszta sár. És átöltözni. És másik cipőt venni. És tiszta gallért venni föl. Igazán, Clarence, annyi gond van veled, mint egy kisgyerekkel! Föl nem foghatom, hogy miért keli álló nap mocskos disznókat bámulnod.
Lord Emsworth átkísérte nővérét a kis mezőn, de a feje – igazán alig volt rajta egy pár sáros fröccsenés – megdagadt és lázadó arckifejezés ült ki rá. Nem ez volt az első eset, hogy nővére ilyen sértő módon aposztrofálta azt, akit ő faja és neme legfőbb díszének tekintett. Méghogy mocskos disznó! Bánatosan tűnődött közvetlen környezete furcsa képtelenségén, amellyel a Császárnőnek a világ rendjében elfoglalt helyét értékelte, pontosabban egyáltalán nem értékelte. Úgy tűnt, senki sincs birtokában a bölcs éleslátásnak, amellyel fölmérhetné az állat valódi értékét.
Nos, igen, talán egyvalaki. Az a kislány, az a hogy-is-hívják, aki Ronald unokaöccséhez akar feleségül menni, igen, egyedül ő tanúsított érdeklődést az ezüstérmes iránt.
– Kedves lány – motyogta maga elé, megadva gondolatmenetének a végkövetkeztetést.
– Miről beszélsz, Clarence? – kérdezte Lady Constance fáradtan. – Ki kedves lány?
– Ronald menyasszonya. Elfelejtettem a nevét. Nem Smith?
– Brown – mondta Lady Constance röviden.
– Ez az, Brown. Kedves teremtés.
– Végül is jogod van a véleményedhez – tette hozzá engedékenyen Lady Constance.
Néhány pillanatig szótlanul sétáltak egymás mellett.
– Ha már ennél a Miss Brownnál tartunk – folytatta összeszorított foggal és hűvösen, ahogy egyébként is szokott beszélni majd elfelejtettem, ma reggel levelet kaptam Juliától.
– Igen? – fejezte ki érdeklődését Lord Emsworth, figyelmének csaknem két ötvenhetedét szentelve a dolognak. – Óriási, óriási. Ki is – puhatolódzott óvatosan – ez a Julia?
Lady Constance lőtávolságon belül volt fivére fejéhez, és minden nehézség nélkül lekenhetett volna neki egy nyaklevest, de visszafogta magát. „Noblesse oblige.”
– Julia! – fejezte ki magát emelt hangon. – Csak egy Julia van a családunkban.
– Ó, igen, Juliára gondolsz? – szólt Lord Emsworth megvilágosodva. – És mit ír magáról? Még mindig Biarritzon van, ugye? – kérdezte, megerőltetve elméjét. – Remélem, jól érzi magát.
– Londonban van.
– Ó, vagy úgy!
– És holnap érkezik a kettő negyvenötössel.
Őlordsága közönye elpárolgott. Julia nővére nem tartozott azok közé, akiknek látogatásait kitörő örömmel várta.
– Miért? – kérdezte szemrehányóan.
– Mert egész délután ez az egyetlen alkalmas vonat, amellyel így még időben itt lehet vacsorára.
– Úgy értem, miért jön?
Kissé durva lenne azt állítani, hogy Lady Constance felhorkant. Az olyan neveltetésű nők, mint ő, nem szoktak felhorkanni. De mindenesetre erőset szusszantott.
– De tényleg! – kiáltott fel. – Olyan furcsának tartod, hogy egy anya, akinek egyetlen fia bejelenti, hogy egy balett-táncosnőt akar feleségül venni, szeretne azzal a lánnyal végre egyszer már találkozni is?
Lord Emsworth elgondolkodott a hallottakon.
– Nem balett-táncosnő. Úgy tudom, kóristalány.
– Egyre megy.
– Nem hiszem – folytatta tamáskodva Lord Emsworth. – Ezt még meg kell kérdeznem Galahad tői.
Hirtelen ötlete támadt.
– Nem tetszik neked ez a Smith lány?
– Brown.
– Nem tetszik neked ez a Brown lány?
– Nem.
– Nem akarod, hogy Ronaldhoz menjen feleségül?
– Azt hiszem, e témában már elég világosan kifejtettem a véleményemet. Szerintem az egész ügy nagyon sajnálatos. Nem vagyok sznob, de...
– De az vagy – vágta rá Lord Emsworth ügyesen rátapintva nővére érvelésének gyenge pontjára.
Lady Constance türtőztette magát.
– Nos, ha az sznobizmusnak számít, hogy valaki jobban szeretné, ha unokaöccse inkább a saját társadalmi rangjának megfelelő lányok közül...
– Galahad majdnem elvette az anyját harminc évvel ezelőtt, ha nem tették volna föl egy Dél-Afrikába menő hajóra.
– Galahad mindenre képes volt, és az ma is.
– Emlékszem az anyjára – tette hozzá őlordsága elmélázva… – Galahad elvitt minket Tivoliba, amikor ő éppen ott énekeli. Dolly Henderson. Csinos kislány volt, rózsaszínű, testre feszülő ruhában, és az arcán a legbájosabb mosollyal, amit valaha is láttál. Az embert a tavaszi reggelre emlékeztette. Arra is emlékszem, hogy az egész karzat csatlakozott a kórushoz. Istenem, hogy is hangzott? Tam-tam-tampti-tam... Vagy inkább ámpti-tiddli-tiddli-párn?
– Nem törődj vele, hogy hangzott – állította le nővére arra gondolva, hogy éppen elég, ha csak egyvalaki emlékszik rá a családból. – És különben is, most nem a lány anyjáról van sző. Miss Brown anyjáról pedig annyit, hogy bárcsak ne lett volna lánya.
– Mindamellett, én kedvelem őt – tette hozzá makacsul Lord Emsworth. – Nagyon aranyos, csinos, jó modorú teremtés és ráadásul roppant kiegyensúlyozott véleménye van a malacokról. Csak tegnap említettem az ifjabb Pilbeamnek.
– Pilbeam! – kiáltotta Lady Constance. Fel indultan beszélt, mert a név egy másik fájdalmára emlékeztette. Már napok óta szeretett volna a Pilbeam-rejtély végére járni. Volt valami nagyon nyugtalanító a fiatalember kastélyban való tartózkodása körül. Érkezésére sem emlékezett, úgy tűnt, mintha lénye a lenge légből sűrűsödött volna össze. Hagyományos házúrnő lévén, a hagyományos házúrnők ellenszenvével a rendkívüli iránt, Lady Constance felettébb nehezen viselte a tudta nélkül hívott, ijesztően nagy bajuszú vendégeket, akik szivárgó gázként áradtak szét a házban.
– Ki ez a csúnya kis ember? – tette föl a kérdést parancsoló hangnemben.
– Egy nyomozó.
– Egy micsoda?
– Egy magánnyomozó. Olyan, aki magánnyomoz. – Egy csipetnyi büszkeség vegyült Lord Emsworth hangjába. Hatvanévesen most volt először abban a romantikus szerepben, hogy magándetektíveket szerződtessen. – Van valami detektívirodája. Az Árgus. Ez az. Az Árgus  Magánnyomozó-iroda.
Lady Constance szenvedélyesen fölsóhajtott.
– Balett-táncosnők... Detektívek... Kíváncsi vagyok, mikor hívsz meg néhány hamiskártyást is ide.
Lord Emsworth azt válaszolta, hogy nem ismer egyetlen hamiskártyást sem.
– És ha nem vagyok indiszkrét, mint vendég, mit keres egy magándetektív a Blandings-kastélyban?
– Azért hívtam ide, hogy végére járjon a Császárnő titokzatos eltűnésének.
– Nos, az az idióta malacod már napok óta a saját óljában röfög. Milyen elfogadható magyarázatot tudsz adni rá, hogy ez az ember még mindig itt tartózkodik?
– Ah, ez Galahad ötlete volt. Galahad javasolta, hogy maradjon itt, míg le nem zajlik a Mezőgazdasági Kiállítás. Úgy gondolta, nem lesz haszontalan, ha kéznél van egy ilyen Pilbeam-féle fickó, arra az esetre, ha Parsloe újabb cselt akarna bevetni.
– Clarence!
– És meggyőződésein, hogy teljesen igaza volt. Tudom, hogy Baxter volt az, aki ténylegesen ellopta a malacot, és most biztosan azt mondod, hogy Baxter csupán egy javíthatatlan excentrikus. De Galahad sejti – és én is hogy elsősorban nem Baxter dilijéről van szó. Mindketten úgy sejtjük, hogy nem más, mint Parsloe állt az egész manőver mögött. Galahad véleménye szerint – és szerintem is – csak idő kérdése, hogy Parsloe mikor próbálkozik újra. Szóval minél többen tarják nyitva szemüket az ól körül, annál jobb. Különösen, ha tapasztalt és bűnözőkhöz szokott elmék, mint például Pilbeam.
– Clarence, te tényleg meghibbantál!
– Nem, nem hibbantam meg – vágott vissza Lord Emsworth nyájasan. – Csak ismerem Parsloe-t. És Galahad is ismeri Parsloe-t. El kellene olvasnod néhány sztorit róla Galahad könyvében – egytől egyig jól dokumentált történet, efelől biztosított bemutatja azt az embert, amilyen akkor volt, amikor fiatalkorukban Galahaddel együtt jártak szórakozni Londonba. Azt például tudod-e, hogy 1894-ben, közvetlenül a nagy Patkányverseny előtt Parsloe hagymás rostélyossal tömte tele Galahad kutyáját, a Kengyelfutót, csak hogy Banjo, az ő terrierje győzzön? Olyan fickóval állunk szemben, aki nem válogat az eszközeiben, ha célja eléréséről van szó. Emlékezz csak vissza, hogyan csábította el azt a Kedvenc nevű embert, aki Pirbright előtt volt a malacgondozóm. Aki ilyesmire képes, az minden gazságra képes.
Lady Constance cipője vadul kapálni kezdte a gyepet. Legszívesebben fivére bokájával tette volna ugyanezt, de hát jólneveltség is van a világon.
– Teljesen beszámíthatatlan vagy Sir Gregoryt illetően! – kiáltotta. – Szégyellned kéne magad. És Galahadnek is, ha egyáltalán képes még szégyellni magát akármiért is. Úgy viselkedtek, mint két féleszű kölyök. Gyűlölöm ezt az idióta veszekedést. Ha van valami utálatos ebben az országban, akkor az a rossz szomszédság.
– Nem érdekel, hogy Parsloe-val milyen viszonyban vagyok.
– Engem igenis érdekel. És ezért is örülök, hogy szívességet tehettem neki, amikor a minap felhívott az unokaöccsével kapcsolatban.
– He?
Nagyon ürülök, hogy kifejezhettem: van még, aki normális a Blandings-kastélyban.
– Unokaöccse? Miféle unokaöcs?
– Az ifjú Montague Bodkin. Emlékezned kellene rá. Régebben gyakran megfordult nálunk.
– Bodkin? Bodkin? Bodkin?
– Ó, az ég szerelmére, Clarence, ne ismételgesd már folyton, mint egy papagáj, hogy „Bodkin”. Ha nem jut eszedbe, ahogy! semmi sem, ami tíz percnél régebben történt, most nem számít,; Az a lényeg, hogy Sir Gregory azzal a személyes kéréssel fordult hozzám, hogy alkalmazzam Montyt mint titkárodat...
Lord Emsworth nyájas természet volt, de tudott izgatott isién ni.
– Végem van! Nekem lőttek! A fickó ellopja a malacomat, aztán tovább ármánykodik, és még van bőr a képén...
– ...és közöltem vele, hogy „nagyon örülök”.
– Micsoda?
– Azt mondtam, hogy nagyon örülök.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy már meg is tetted?
– Természetesen. Már minden el van intézve.
– Úgy érted, hogy szabadon engedted Parsloe egyik unokaöccsét a kastélyban két héttel a Mezőgazdasági Kiállítás előtt?
– Holnap érkezik a kettő negyvenötössel – felelte Lady Constance. Így, miután ledobta a bombát és még látta, amint föl is robban, és mostanra elérte a főbejárati ajtót, nagyot sóhajtott. S mivel nem óhajtott több időt vesztegetni üres ellenvetések hallgatásával, bevonult az épületbe és magára hagyta Lord Emsworth-öt.
Őlordsága néhány pillanatig mozdulatlanul állt. Aztán valami; belső késztetésre, amely azt diktálta, hogy egy, az övénél higgadtabb és bölcsebb elmével ossza meg a szörnyű hírt, cselekvésre szánta el magát. Felül megnyúlt arccal, alul pedig hosszú remegő, lábakkal a pázsit felé sietett, ahol fivére, Galahad, kezében egy; pohár szódás whisky-vel pihent egy nyugágyban.

4

Lord Emsworth Tiszteletreméltó Galahadet Nirvána-szerű pózban találta, amint a cédrus árnyékában hűsölve borostyánpohárból frissítette magát, amelyben az összekoccanó jégkockák a szférák zenéjéhez hasonlatos muzsikát szolgáltattak, valahányszor ajkaihoz emelte. Tombolhattak a viharok Blandings kastélyában, de e nagyúri lak mögöttes fertályán, a pázsiton béke honolt – a tökéletes és zavartalan nyugalom, amely ezen a sáros féltekén csak azoknak adatik meg, akik ezt semmivel sem érdemelték ki.

A Tiszteletreméltó Galahad ötvenhetedik évében járó, kifogástalan megjelenésű, alacsony termetű úriember volt, akinek őszes, de még dúsan borított fejére enyhén nehezedett a szilaj ifjúságban töltött hosszú évek súlya. Flanelöltönye hanyag eleganciával, takarta be szívós alkatát, szemén huncutul villogott egy fekete keretes monokli. A kilencvenes évek e nagy Muskétása körül minden fesztelenül könnyed volt. Ismerőseinek állandó fejtörést okozott, hogy valaki, aki fiatal korától fogva párját ritkító bohém volt, hogyan képes most, élete alkonyán ilyen robusztus egészségnek örvendeni.
Sápatag kortársait, akik valaha vele együtt dáridóztak a századforduló idején Londonban, és most száraz pirításra, gyógyvízre és német fürdőhelyekre voltak kárhoztatva, érzékenyen érintette a fent említett tény. Egy embernek olyan előélettel a háta mögött, mint az övé, igazság szerint tolókocsiban illene töltenie öreg napjait ahelyett, hogy még mindig ugratja a főpincéreket, s közben egyetlen remegés nélkül kéri a borajánlatot.
Egy kis mitugrász ember volt az Öreg Gárdából, olyan, aki inkább otthagyja a fogát, minthogy föladja. A cédrus alatt ülve úgy festett, mint aki bármely pillanatban kész fölugrani és belépni azon idők tánctermeinek egyikébe, amikor a tánctermek még tánctermek voltak, és ahonnan kora hajnalban legalább három pincér, két kidobólegény és egy rendőr jól szervezett együttműködésére volt szükség, hogy kipenderítsék.
Egy oly sok széppel teli világban, ahol, úgy érezte, mindannyiuknak királyi boldogságban kellene úszniuk, izgatott fivérének látványa megrázóan hatott a Tiszteletreméltó Galahadre.
– Te jóságos ég, Clarence! Úgy nézel ki, mint egy elárvult, bélgiliszta. Mi a baj?
Lord Emsworth egy pillanatig szótlanul pislogott, csak azután talált szavakat:
– Galahad, a lehető legrosszabb történt!
– He?
– Parsloe megint ütött!
– Ütött? Úgy érted, kaptál tőle egy nyaklevest?
– Nem, nem. Úgy értem, éppen úgy történt, ahogy megjósoltad. Túljárt az eszünkön. Megkörnyékezte Connie-t, és rávette, hogy fogadja fel titkáromnak az unokaöccsét.
A Tiszteletreméltó Galahad levette monokliját és elmélyülten tisztogatni kezdte. Most meg tudta érteni társa gondjait.
– Connie épp az imént mondta. Érted, mit jelent ez? Elszánta magát, hogy galádságot követ el a Császárnőn, és most sikerült; neki egy cinkos révén beférkőzni otthonunk belsejébe. Átlátok rajta – mondta Lord Emsworth, miközben hangja egy felsőbb regiszterre csapott át. – Baxterrel melléfogott, és most ezzel a fiatal Bodkinnel próbálkozik.
– Bodkin? Az ifjú Monty Bodkin?
– Igen, Mitévők legyünk, Gally?
Emsworth kilencedik grófja remegett. Fájdalommal töltötte volna el a makulátlan Montyt, ha tudomást szerzett volna róla, hogy; jövendő munkáltatója e pillanatban olyan képet fest róla, mint aki egy tolvaj, hamis tekintetű, gerinctelen gengszter, és aki képes az? első adódó alkalommal ártatlan malacok óljába hatolni, és moslékjukba dinamitos gránátokat tenni.
A Tiszteletreméltó Galahad visszaillesztette monokliját.
– Monty Bodkin? – szólt, miközben felfrissítette magát egy korttyal poharából. – Világosan emlékszem rá. Kedves fiú. Egyáltalán nem az a fajta, aki malacokat lopkodna. Egy pillanat, Clarence. Ez megfontolást kíván.
Egy kis ideig töprengett.
– Nem. Monty Bodkin személyében egyáltalán nem kell komoly ellenséges erővel számolnunk.
– Micsoda?!
– Verd ki a fejedből – mondta a Tiszteletreméltó Galahad ragaszkodva álláspontjához. – Parsloe-nak esze ágában sincs rajta keresztül támadni.
– De Galahad...
– Nem. Ne is mondd ezt nekem. Nem látod magad is, hogy a dolog túlságosan nyilvánvaló, túlontúl egyszerű, egyáltalán nem az ifjú Bodkin stílusára vall? Gondold csak végig logikusan. Számolnia kell vele, hogy a gyanú nagyon hamar az unokaöccsére terelődik. Akkor pedig miért érné meg neki, hogy Bodkint bejuttassa ide? Elmagyarázom, Clarence.
– Magyarázd – kérlelte Lord Emsworth erőtlenül tátogva, mint egy hal.
Ahogy a családfő ott állt, ő pedig ott ült, lehetetlen volt a Tiszteletreméltó Galahad számára, hogy vállon veregesse. Ehelyett csak lábszáron paskolta.
– Mert pontosan azt akarja – folytatta hogy gyanúnk ráterelődjék. Magára akarja vonni a figyelmünket.
– Szándékosan magára akarja von...?
– Pontosan. Ezt akarja. Azt reméli, hogy Bodkin becsempészésével eltereli figyelmünket, és miközben mi árgus szemekkel követjük Bodkin minden mozdulatát, addig az igazi cinkos nyugodtan működhet.
– Uram, irgalmazz! – kiáltott fel Lord Emsworth hüledezve.
– Hát igen, így van ez – nyugtatta meg a Tiszteletreméltó Galahad. – Ravasz egy terv, de mi ravaszabbak vagyunk annál, mintsem hogy bedőljünk neki. Átlátunk rajta és nem ér bennünket váratlanul – mondta, és újra jelentőségteljesen megveregette fivére lábszárát. – Megmondjam, mi fog történni, Clarence?
– Mondd.
– Úgy olvasok Parsloe fejében, akár egy nyitott könyvből. Egykét nappal az ifjú Bodkin megérkezése után a Császárnő körül titokzatos idegen fog – a szó legszorosabb értelmében – ólálkodni. Ott lesz Parsloe, mert biztosra veszi, hogy figyelmünket az ifjú Bodkin köti le, és azt képzeli, hogy tiszta a levegő.
– Szent Isten!
– És a levegő látszólag tiszta is lesz. Erről gondoskodnunk kell; Mától fogva, Clarence, nem szabad nyíltan lófrálnod a Császárnő; ólja körül. A háttérben kell maradnod. A fickóval el kell hitetnünk, hogy éberségünk alábbhagyott. Csak így tudjuk tetten érni.
Lord Emsworth szemében, ahogy fivérére nézett, az a fajta tiszteletteljes fény lobogott, amely a mester lábainál ülő tanítványokéban szokott ragyogni. Mindig tudta, mondta magának, hogy az élet árnyoldalával kapcsolatos kérdésekben Galahad felülmúlhatatlan tanácsadó. Ez, gondolta, a környezet jótékony hatása, amelyben Galahad ifjú éveit töltötte. A Pelikán Klub tagjának lenni talán nem jelentett társadalmi felemelkedést, azonban nevelői értékeihez nem férhetett kétség. Ha a morális érzékre esetleg tompítóan is hatott, az intellektust kétségtelenül élesítette.
– Nagy követ gördítettél le a szívemről, Gally – hálálkodott Lord Emsworth. – Biztos vagyok benne, hogy igazad van. Csak egy dologban tévedsz, azt hiszem, amikor azt képzeled, hogy az ifjú Bodkin ártalmatlan. Meggyőződésem, hogy rajta kell tartanunk egyik szemünket.
– Nos, tartsd, ha ettől boldogabb vagy.
– Az vagyok – tette hozzá Lord Emsworth határozottan. – És közben ellátom instrukciókkal Pirbrightot.
– Mondd meg neki, hogy álljon lesben.
– Pontosan.
– Valami természetes álarc, teszem azt, egy fa vagy egy vödör krumplihéj kiválóan megfelelne a célnak.
Lord Emsworth gondolataiba mélyedt.
– Nem hiszem, hogy Pirbright elmenne fának.
– Nos, mindenestre mondd meg neki, hogy legyen résen.
– Ó, hogyne, résen lesz.
– Mostantól fogva pedig... – kezdte újra a Tiszteletreméltó Galahad, de egy pillanatra abbahagyta, és integetni kezdett valami beszélgetőtársa mögötti, távoli tárgy felé.
– Á, az a kedves kis Smith lány – konstatálta őlordsága.
Sue tűnt fel a pázsit szélén. Lord Emsworth egy halvány mosolyt eresztett meg a lány irányában.
– Apropó, Galahad, a kóristalány ugyanaz, mint a balett-táncosnő?
– Természetesen nem. Teljesen más.
– Szerintem is – helyeselte Lord Emsworth. – Connie egy szamár.
Elcsoszogott, Sue pedig átsétált a pázsiton, ahol a Tiszteletreméltó Galahad ült. A Visszaemlékezések szerzője monokliján keresztül gyengéd tekintettel vette a lányt részletes érzékszervi vizsgálat alá. Bámulatos, állapította meg, hogy mennyire hasonlít az édesanyjához. Minden nap élesebben érzékelte a hasonlóságot. Dollyé a járása, és még az állát is ugyanúgy hordja, és éppen úgy mosolyog az emberre, mint ahogy annak idején Dolly mosolygott. Egy rövid pillanatra elröppentek az évek a Tiszteletreméltó Galahad vállairól, és valami nem e világból való suhant át a kerten.
Sue megállt és lenézett rá. Egyik kezével anyáskodva megérintette Galahad fejét és ujjai közé csavarta őszes fürtjeit.
– Nos, ifjú Gally?
– Nos, ifjú Sue?
– Nagyon elégedettnek látszol.
– Nemcsak látszom, az is vagyok.
– Attól tartok, nem tart soká. Mindjárt megszólal a gong és mehetünk be ebédelni.
A Tiszteletreméltó Galahad felsóhajtott. Mindig van valami – gondolta.
– Milyen átkos szokás az étkezés! Ne menjünk be.
– Én azért bemennék, drága fiacskám, farkaséhes vagyok.
– Puszta képzelődés.
– Úgy érted, hogy te nem vagy éhes, Gally?
– Természetesen nem vagyok. Egy egészséges embernek nincs szüksége ételre. Ha az emberek kitartanának az ital mellett, az orvosok munka nélkül maradnának. Tudok egy esetet, ami világosan bizonyítja ezt. Öreg Freddie Potts ’98-ban. Szinte teljesen csak whiskyn élt, és '98-ban ez a bölcs szokása mentette meg egy fölöttébb kellemetlen sündisznómérgezéstől.
– Egy milyen mérgezéstől?
– Egy sündisznómérgezéstől. Lent, Dél-Franciaországban történt. Freddie lement Eustace fivérével nyaralni a villájukba, Grasse-ba. Fivére gyakorlatilag teljesen antialkoholista volt, következésképpen szenvedélyes ételfogyasztó.
– Még mindig nem értem, hogy miért akart sündisznót enni.
– Nem akart sündisznót enni. Mi sem állt tőle távolabb. Hanem Freddie ott tartózkodásának második napján adott húsz frankot a szakácsnak, hogy menjen el a piacra, és vegyen egy csirkét vacsorára, és a séf a piacra menet véletlenül egy sündisznótetembe botlott, amely az út mellett hevert. Valószínűleg nem volt már valami túl friss tetem, több napja ott lehetett, csak addig elkerülte valahogy a figyelmét. Most azonban észrevette, és nem akarta elszalasztani a ragyogó alkalmat, hogy zsebre vághasson; húsz frankot.
– Bárcsak ne mesélnél ilyen sztorikat éppen ebéd előtt!
– Ha ettől elmegy az étvágyad, az csak jó. Visszaadja arcodnak a rózsás pírt. Szóval, ahogy mondtam, a séf, aki meglehetősen sóher alak volt, és tudta, hogy képes a nagyanyja módjára egy ízletes vacsorát összedobni a semmiből, csak néhány szószt kell hozzá összekotyvasztani, hozzá is tette a húsz frankot megtakarított pénzéhez, és másnap „en casserole” föltálalta Freddie-nek és Eustace-nak a sündisznót. Figyeld a folytatást! Pontosan kettő harminckor Eustace, az antialkoholista elzöldült, hörögni kezdett, mint egy ördöngös, és a hét további részét hasonló módon töltötte, amikor végre azt mondhatták, hogy túl van rajta. Freddie viszont, akinek az emésztését egészségben megőrizte az alkohol, rávetette magát a finom fogásra és jóízűen beburkolta másnapra.:
– Azt kell mondanom, hogy ez volt a legízléstelenebb történet, amelyet valaha is hallottam.
– Erkölcsileg a legtanulságosabb, amelyet valaha is hallottál. Ha rajtam múlna, arany betűkkel vésetném fel intő például az ifjúságnak minden iskola és kollégium bejárata fölé az egész Egyesült Királyságban. Nos, hogy foglaltad el magad a délelőtt folyamán, kicsikém? Korábbra vártalak.
– Leginkább az én drága Ronnie-mmal beszélgettem. Egy órája ment el, hogy elérje a vonatot.
– Á, igen, az ifjú George Fish esküvőjére megy, ugye? Tudnék neked egy jó sztorit mondani George Fish apjáról, a Püspökről.
– Ha ez is olyan, mint az öreg Freddie Potts, akkor inkább ne. Na, utána odamentem Lord Emsworth-hoz, mert megígértem Ronnie-nak, hogy a malacáról fogok társalogni vele, de láttam, hogy vele van Lady Constance, ezért inkább távol maradtam. Aztán megpillantottalak téged, és láttam, hogy beszélgettek. Látszott rajtad, hogy nagyon komolyan tárgyaltok Clarence bácsival.
A Tiszteletreméltó Galahad kuncogott.
– Clarence be van gyulladva, szegény öregfiú. Tudod, a malaca miatt. Azt hiszi, Parsloe rövid úton el akarja (enni láb alól, vagy el akarja lopni.
Sue óvatosan körülnézett.
– Ugye tudod, Gally, hogy ki lopta el először?
– Baxter, nem? A lakókocsijában találták meg a jószágot.
– Ronnie lopta el.
– Micsoda?! – Ez az újdonság erejével hatott a Tiszteletreméltó Galahad számára. – Az ifjú Fish?
Sue ujjával göndörített egyet Galahad haján.
– Ne nevezd őt „az ifjú Fish”-nek.
– Bocsánat. De mondd, ezt meg mi a fenéért csinálta?
– Azért, hogy aztán megtalálja, és ő vigye vissza neki. Azért, tudod, hogy elnyerje Clarence bácsi jóindulatát.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy annak a Fish-nek szorult annyi a híg agyába, hogy egy ilyen tervet kitaláljon?
– És hígagyúnak se nevezd az én drága Ronnie-mat. Nagyon is helyén van az esze. Nem is beszélve arról, hogy voltaképpen tőled kapta az ötletet.
– Tőlem?
– Azt mondja, te említetted neki, hogy elloptál egyszer egy malacot.
– Így van – ismerte el a Tiszteletreméltó Galahad. – Dagadt Banger és én loptuk el az öreg Wivenhoe malacát 95-ben, Hammer Eastonban, az Agglegények Báljának éjszakáján, és Basham Dugó hálószobájában rejtettük el. Sohasem tudtuk meg, hogy Dugó milyen pofát vágott, amikor szembetalálta magát a döggel. Biztosan találtak rá valami elcsépelt magyarázatot. Wivenhoe-t, emlékszem, meglehetősen bosszantotta a balhé. Ebből a szempontból erősen hasonlít Clarence-re. Imádta a disznóját.
– Miért gondolja Lord Emsworth, hogy Sir Gregory ártani akar a Császárnőnek?
– Nyilván azért, mert Connie Parsloe unokaöccsét felfogadta Clarence titkárának, és azt gondolja, ez a haditerv. Mellesleg én Ü így gondolom, csak azzal a különbséggel – és ezt Clarence-nek is elmondtam hogy Parsloe az ifjabb Monty Bodkint csupán csalinak használja.
– Monty Bodkin!
– Az unokaöccse. Emlékeimből ítélve meggyőződésem, hogy egyáltalán nem az a fajta fickó, aki...
– Ó, Gally! – tört ki Sue-ból.
– He?
– Monty Bodkin jön ide? – meredt komoran Sue maga elé. – Ó, Gally, micsoda kalamajka. Ő, éreztem, hogy történni fog valami Mondtam is Ronnie-nak. Már napok óta éreztem.
– Mi az, drága gyermekem? Miért baj, hogy Monty Bodkin idejön?
– Gally, mi valaha jegyben jártunk! – kiáltotta Sue.

A Tiszteletreméltó Galahadnek úgy tűnt, hogy az évek múlása és az utóbbi évek viszonylagos absztinenciája eredményezhette, hogy valaha oly gyors felfogóképessége eltompult. Sue arca színét vesztette, aggodalom és riadtság árnyékolta be szép szemeit, és ő ebből mit sem vett észre.
– Igen? Mikor volt ez?!
– Két évvel ezelőtt... Kettő és fél... Három... Nem is emlékszem. Mielőtt még Ronnie-val találkoztam volna. De mit számít ez? Valaha, mondom, jegyben jártunk!
A Tiszteletreméltó Galahad még mindig nem látott világosan!
– De mi a baj, aranyom? Miért vagy ilyen zaklatott? Mi kavart fel ennyire? Az újratalálkozás gondolata? Fájdalmas élmények, ugye? Kínos? Nem akarsz fájó emlékeket ébreszteni a fickó szívében, ugye?
– Természetesen nem. De most nem erről van sző. Ronnie-ról van szó.
– Miért, éppen Ronnie-ról?
– Hát te is tudod, milyen féltékeny típus.
A Tiszteletreméltó Galahad már kezdte kapiskálni a dolgot.
– Gally, drágám, erről ő nem tehet. Ő egyszerűen ilyen. Minden semmiségen fönnakad. Tehát mit fog csinálni, ha Monty megérkezik? Jól ismerem Montyt. Senkinek sem akar ártani, de amint betoppan szokásos széles jókedvével és nagy dumájával, nem tudja megállni, hogy el ne kezdje emlegetni „a régi szép időket”. Valahogy így: „Emlékszel? Sue, öreg csaj, kíváncsi vagyok, emlékszel-e még arra?” Úúú! Ettől meg fog őrülni szegény Ronnie.
A Tiszteletreméltó Galahad bólintott.
– Értem már, mit akarsz mondani. Kicsit kellemetlen lenne, ha fellobbanna a régi láng, ugye?
– Persze Ronnie próbál úgy tenni, mintha nem lenne az, de ő még egy Pilbeamre is féltékeny.
A Tiszteletreméltó Galahad még egyszer bólintott. Ezúttal egy súlyosabbat. Pontosan felmérte, hogy egy olyan embert, aki féltékeny tud lenni az Árgus Nyomozóiroda tulajdonosára, azt nem könnyű egykori vőlegényeknek bemutatni, főleg nem a Monty Bodkin-féléknek.
– Ezt már egy kicsit komolyabban fontolóra kell vennünk – mondta elmélyültet). – Mit szólnál ahhoz, hogy ha megint kiveri a balhét, te egy kicsit bekeményítesz, és értésére adod, hogy legjobb lesz, ha visszavonul, kiszellőzteti a fejét, és nem csinál bolondot magából?
– Még most sem érted – siránkozott Sue. – Ronnie sohasem fogja kiverni a balhét, ez nem az ő stílusa. Ő inkább begubózik, hűvös és udvarias lesz, és abba a szörnyen jól nevelt etoni meg cambridge-i hallgatásba burkolózik.
Egy ötlet szikrája pattant ki a Tiszteletreméltó Galahad koponyájából.
– Biztos vagy benne, hogy tényleg szerelmes vagy az ifjabb Fishbe?
– Ha lehet, akkor ne nevezd őt „ifjabb”...
– Bocsánat. Elfelejtettem. De az vagy?
– Persze hogy az vagyok. Ronnie-n kívül senki sem létezik számomra a világon. De erről már beszéltem. Ha jól sejtem, most azon töröd a tejed, hogy miért jegyeztem el magam Montyval. Már magam sem tudom. Olyan aranyos volt, és amikor az ember tizenhét éves, akkor annyira imponál neki, ha valaki feleségül akarja venni, hogy eszébe se jut visszautasítani. Végül is nem lett belőle semmi. Mindössze néhány hétig tartott az egész, de Ronnie hajlamos azt hinni, hogy ez a világ egyik legnagyobb románca volt. Rágódik rajta, és betegre aggodalmaskodja magát, miközben állandóan azt latolgatja, vajon nem epekedem-e még most is Monty után. Ilyen szempontból teljesen olyan, mint egy gyerek,; és ezzel mindent elront.
– És elég biztosra vehetjük, hogy kiszalad Monty száján?
– Hogyne, amekkora szószátyár!
– Igen, én is így ismerem. Azok közé a fickók közé tartozik, akikre mérget vehetsz, hogy elbaltázzák a dolgot. Emlékeztet valakire, akit valamikor, azokban a régi időkben ismertem. Bokó-nak hívták. Boko Bagshott. Egyszer meghívott egy lányt vacsorázni a Gardenbe. Alig van vége a vacsorának, amikor egy öregúr ront be, és elkezdi rázni az öklét Boko képébe. Boko lovagiasan felemelkedik: – Lassan a testtel, öreg, becsületes ember vagyok. Csak a lányát akarom feleségül venni. – A lányomat? – kérdezi az öregúr enyhén habzó szájjal. – A fenébe is, hisz ez a feleségein! – Azt hiszem, Bokónak minden tapintatára szüksége volt, hogy megússza a dolgot.
Gondolataiba mélyedve tűnődött, miközben fekete keretes monokliján keresztül egy pókot figyelt; amely éppen trapézmutatványát végezte az egyik lehajló gallyról.
– Nos, ez pofonegyszerű.
– Egyszerű?!
– Nem jelent semmiféle nehézséget, most, hogy mindent szépen elmondtál. Ronnie nem tér vissza arról az esküvőről holnap; késő estig. Reggel mindjárt az legyen az első dolgod, hogy felugrasz Londonba, és az ifjú Montyt felvilágosítod a tények állásáról.;; Mondd meg neki, hogy amikor ideérkezik, úgy viselkedjen, mint egy vadidegen. Mondj el neki mindent. Tárd fel neki Ronnie sajnálatos gyengeségét. Jól verd a fejébe, hogy attól függ egész boldogságotok, hogy sikerül-e neki megjátszani a vadidegent. Azt hiszem, így simán megy majd minden. Nem állítom, hogy Monty Bodkin különösen éles eszű volna, de talán képes lesz most az egyszer nem balek módjára kezelni egy ilyen kényes ügyet, főleg, ha te jól a szájába rágod, hogy mi a teendője.
A lány mély lélegzetet vett.
– Csodálatos vagy, drága Gallym.
– Csak tapasztalt – helyesbített szerényen a Tiszteletreméltó.
– De meg tudom én ezt csinálni? Úgy értem, a vonatok miatt.
– Ez csak rajtad múlik. A nyolc ötvenessel Market Blandings-ből délre Londonban vagy. Dél és fél három közt beszéld meg a dolgot Montyval. Érd el a kettő negyvenötöst, azzal háromnegyed hét tájban Market Blandingsben vagy. Ugorj be egy állomási taxiba, de az út felénél szállj ki, és az út maradékát gyalog tedd meg, így egy teljes órád van még a szobádban, hogy kényelmesen felöltözz a vacsorára, ráadásul egy árva lélek sem szerez tudomást a dologról. Nem, még ennél, is könnyebb a dolgod, mert ha jól emlékszem, Connie azt mondta, hogy holnap este díszvacsora lesz, szóval azt hiszem, nem kell előkerülnöd majdnem egészen kilencig.
– És az ebéd? Nem lesz feltűnő, hogy nem vagyok ott az ebéden?
– Connie házon kívül ebédel. Clarence-nek meg nem hiszem, hogy bármi is feltűnne. Van még egy kérdés: vajon megtalálod-e Montyt? Megvan a címe?
– Biztosan a Parazita Klubban lesz.
– Akkor minden rendben. El nem tudom képzelni, mi a csudáért izgulsz, amikor egy olyan szakértő áll mögötted, mint én. Persze kár, hogy az ifjú Ronnie ilyen. Az ilyen természet nagy viharokat tud kavarni. Nagy marhaság a féltékenység. Mostanra máira kéne jönnie, hogy szereted őt – bár a jó ég tudja, miért.
– Én tudom, hogy miért.
– Én viszont nem. Az a fickó egy született balek.
– Nem az!
– Kis csillagom – mondta a Tiszteletreméltó határozottan aki nem tudja, hogy megbízhat benned, akkor mi más, ha nem egy született balek?

5

Sue feltételezése, hogy egykori vőlegénye a Parazita Klubban tartózkodik, helyesnek bizonyult. Amikor másnap délelőtt, röviddel tizenkettő után a Paddingtonról odatelefonált, egy sor éles, hiénaszerű vonítás ütötte meg dobhártyáját a vonal túlsó végéről. Monty megjegyzéseiből ítélve, ez a múltból felsejlő hang muzsikaként hatott egykori vőlegénye fülének. Semmivel sem okozott volna ekkora örömet – adta Sue tudtára -, mint hogy most, kétévi hallgatás után újra kapcsolatba került azzal, akit oly nagyra becsült. Javaslatára Sue taxiba szállt, és most a Berkeley hotel ebédlőjében az asztal fölött őt nézte, és áldotta az eszét, hogy nyélbe ütötte ezt a randevút. Ha Monty a Blandings-kastélyban játszandó szerepére készületlenül ment volna, minden valószínűség szerint úgy ütközött volna szegény Ronnie érzékenységébe, mint egy repülő a nagyfeszültségű távvezetékbe. Az aperitif után és a füstölt lazac kellős közepén Monty nem volt más, mint az „emlékszek”-ek és „erről jut eszembé”-k habzó özöne. Sue érezte, hogy nem áll könnyű feladat előtt, ha ezzel a kitörő kedvű régi cimborával meg akarja értetni, hogy a kastélyba érkezésekor úgy kell kezelnie „a régi szép időket”, mint hétpecsétes titkot, rá pedig úgy kell tekintenie, mint egy vadidegenre. De amikor egy ízletes „truite bleue” hirtelen tiszteletteljes csendet parancsolt egykori vőlegényének, Sue-nak sikerült végre magához ragadnia a beszélgetés fonalát, sőt kimerítően föltárni a tények állását. Sue egy sor megértő bólogatásból arra következtetett, hogy asztaltársa sikeresen követi a gondolatmenetet. A „truite bleue” maradéktalan elpusztítása után befejezésül még egyet bólintott. Ez a helyzet tökéletes megértésének jele volt.
– Szívecském – mondta biztatóan ne is mondj többet. Értek ! mindent, teljesen világos. Valójában Hugo Carmody már ellátotti néhány tippel.
– Ó, hát találkoztál Hugoval?
– A klubban futottam vele össze, és adott néhány kezelési útmutatást Ronnie-hoz. Szóval tudom, mi a dörgés. Amikor Blandingsbe érkezem, távolságtartó hűvösséggel érintkezem majd veled.
– De hisz akkor nekem most teljesen felesleges volt feljönnöm! |
– Ezt azért nem mondanám. Ha Ronnie a legkisebb provokációra képes az ember torkának ugrani, akkor sohasem lehetünk! elég körültekintőek. Talán még a távolságtartó hűvösség is fölhergeli.
Sue elgondolkodott a hallottakon.
– Így igaz – ismerte el.
– Még jobb lenne, ha a totális idegent játszanánk meg.
– Igen – válaszolta Sue kissé összehúzott szemöldökkel. – Rém J ízléstelen kezd lenni az egész, nem?
– Így van. De engem nem zavar. |
– Nem rád gondoltam. Olyan undorító, hogy be kell csapnunk Ronnie-t.
– Ehhez hozzá kell szokni. Ez a boldog és sikeres házasélet titka. Azt hittem, arra értetted, hogy milyen fájdalmas lesz, ha te meg én csak hűvösen bólintunk majd, amikor bemutatnak egymásnak, aztán meg ridegen kerülgetjük egymást. De ez baromi hülyén néz ki, nem? Már úgy értem azért, mert valamikor mi nagyon közel voltunk egymáshoz. El lehet mindenestől felejteni azokat az időket?
– Én el tudom. És neked is el kell. Az ég szerelmére, Monty, nehogy bennünk is maradjon egy csipetnyi abból, amit Gally a régi láng fellobbanásának nevez.
– Nem, nem. Ez biztos.
– Nem akarom, hogy Ronnie elveszítse a fejét.
– Biztosíthatlak, én sem.
– Nos, ne feledd, hogy nagyon óvatosnak kell lenned.
– Ó, az leszek. Bízd csak ide.
– Kösz, Monty drágám... Mi baj? – kérdezte Sue, mivel asztaltársa hirtelen mozdulatot tett.
A pincér egy ezüsttálat hozott, és olyan ünnepélyesen vette le a fedelét, hogy az bűvészmutatványnak is elment volna. Monty szakértő komolysággal vette szemügyre a tál tartalmát.
– Ó, semmi – folytatta, ahogy a pincér eltávozott csak az a „Monty drágám”... A régi szép időket idézte fel bennem.
– Az ég szerelmére, felejtsd el már azokat a régi szép időket!
– Ó, persze. El fogom. Hogyne. Természetesen. Csak az jutott eszembe, hogy az élet milyen különös. Tudod, az élet valóban különös. Nem tudsz megszabadulni tőle.
– Szerintem is az.
– Vegyünk egy egyszerű esetet. Itt vagyunk te meg én, egymással szemben ülünk ennél az asztalnál, és együtt ebédelünk, mint két jó barát, pontosan ügy, mint a régi szép időkben, és te egész idő alatt azon morfondírozol, hogy mikor mehetsz végre feleségül Ronnie Fishhez, s közben én meg teljes szívvel-lélekkel azon vagyok, hogy minél hamarább egybekelhessek Certrude Butterwickkel.
– Micsoda?
– Butterwick. B mint bozót, U mint ukulele.
– Oké, ezt értettem. De úgy érted, hogy te is el vagy jegyezve?
– Nos, igen is meg nem is. Nem teljesen. Azaz, nem teljesen nem. Valójában még csak amolyan próbaidőre, tudod, kísérleti jelleggel.
– Miért, néni tud dönteni?
– Ó, nem erről van sző. Ő teljesen biztos. Ó igen, igen, igen, hogyne. Nincsenek kétségeim a drága jó Certrude érzelmeit illetően. Hála Istennek, cefetül belém van zúgva. Bonyolultak az összefüggések.
– Ezt meg hogy érted?
– Ez egy kifejezés. Azt jelenti, hogy... na, a kutyafáját, rátapintottál a lényegre! – ismerte be Monty őszintén. – Ha agyonütnek, se jut most az eszembe. Bonyolultak az összefüggések. Hogy milyen összefüggések? Miért pont az összefüggések-bonyolultak? Na, mindegy, mégis így van. Azt hiszem, általában minden baromira bonyolult.
– Természetesen értem, hogy mit jelent a mondás, de miért mondod ezt éppen magaddal kapcsolatban?
– Mert akad néhány göröngy az igaz szerelem útján. Legalábbis van egy nagyon is jól kitapintható, durva göröngy. Az az istenverte apa, akarom mondani a Butterwickek J. G. Butterwickje, Price és Mandelbaum, export- és importkereskedő.
Szenvedélyesen legyűrt egy sült burgonyát, Sue-t mélyen érintették a hallottak. Mint mindig, úgy most is áldotta bölcs éleslátását, hogy még idejében felbontotta Montyval az eljegyzést, de emellett kedvelte a fiatalembert.
– Ó, Monty, úgy bánt. Szegénykém. Nem kedvel téged?
Monty ezt fontolóra vette.
– Nos, ezt így nem állítanám. Már volt két olyan alkalom, hogy jó reggelt kívánt, és egyszer, úgy karácsony tájékán, az volt a határozott érzésem, már-már a határán volt, hogy szivarral is megkínáljon. De mégiscsak fura egy mókus. Az import- és exportkereskedelemben töltött évek eltorzították egy kicsit a lelkét, aminek következtében valami miatt, amit képtelen vagyok felfogni, úgy látszik, semmirekellő alaknak tart. Az első dolog, amit mondott, amikor betoppantam és közöltem vele az örömteli hírt, miszerint szándékomban áll – beleegyezésétől függően – feleségül venni a lányát, az volt, hogy megkérdezte, tulajdonképpen miből is tartom el magam.
– Hát, ez elég riasztó lehetett.
– Hát igen. De még ennél is szörnyűbb volt, amikor hozzátette, hacsak nem szerzek valami állást, és azt nem tartom meg legalább egy teljes évig, így bizonyítva be, hogy nem vagyok semmirekellő, akkor azok az esküvői harangok soha nem fognak megkondulni.
– Szegény kis galambom. Milyen szörnyű!
– Rettenetes. Támolyogtam utána. Csak lestem, mint a luki nyúl. Nem hittem el, hogy a fickó komolyan, beszél. Amikor aztán rájöttem, hogy mégiscsak, azonnal téptem Gertrude-hoz, és mondtam neki, hogy kalap-kabát, és uzsgyi a legközelebbi anyakönyvvezetőhöz. Persze ez is csak arra volt jó, hogy rájöjjek, ő is csak egy amolyan régimódi csaj, aki a világért se verné át soha az ősét. Tudod, az a kőkemény, megbízható középosztálybeli sarj. Ilyeneken nyugszik az Egyesült Királyság, meg minden. Na, minthogy ez a leányszöktetési ügy dugába dőlt, kénytelen voltam elfogadni az őse fura ötletét. Rávettem Gregory bácsikámat, hogy csípjen meg nekem egy jó kis állást a Mamut Kiadónál. így, mint a Kis Lurkók segédszerkesztője dolgoztam az öreg Tilburynél. És ha sikerült volna megmaradnom az állásban, akkor még most is a cégnél lennék. De pechemre a főnököm, az a vén troty kivette az évi rendes szabiját, engem meg otthagyott, hogy csináljam helyette az újságot, és én – teljes jó szándékkal -, hogy egy kicsit földobjam a döglődő üzletüket, elkövettem egy marha nagy bakit a Woggly bácsi-rovatban. Na mindegy, az eredmény az lett, hogy pár napja a helyemet üresnek nyilvánították, azaz kivágtak, mint macskát... Most itt vagyok, és kezdem az egészet elölről odalenn Blandingsben.
– Értem. Hát akkor ezért volt neked annyira fontos, hogy Lord Emsworth. titkára légy. Már attól féltem, megszorultál anyagilag egy kicsit.
– Á, dehogy, a dohánnyal nincs gond. Meg különben is – folytatta Monty, miközben egy széles mozdulattal sikerült mellbe vágnia a pincért, majd ott helyben azonnal elnézést is kért tőle mit számít a pénz? Mi a pénz? Talmi csillogás. Semmi más. Sár a csizmám talpa alatt. Ha egyszer nem segít egy jottányit se Certrude kacsóinak elnyerésében!
– Őrjítően aranyos lány, ugye?
– Te, egy angyal. Nem vitás. Ahogy mondom, egy angyal.
– Na, remélem, hogy minden szépen megoldódik, Monty drágám.
– Kösz, öreg harcos.
– És örülök, hogy nem emésztetted magad miattam. Néha azért furdalt egy kicsit a lelkiismeret.
– Ó, pedig emésztődtem. De még mennyit! De te tudod, hogy van ez. Az ember kedve felderül, ha új arcokat lát – mondta gondterhelten. – Mit gondolsz, meg tudom tartani egy évig azt a titkári állást? Már úgy értem, a titkárokat nem csapják ki olyan könnyen, mi?
– Ha Hugonak sikerült, akkor szerintem neked is menni fog. Apropó, hogy állsz a malacokkal?
– A malacokkal?
– Lord Emsworth...
– Hogyne, igen, most már emlékszem. Hugo mesélt róla. Az öregfiú malacmániában szenved, nem? Most ugye azt akarod mondani, hogy nyaljam be magam nála a malacán, azon a blandingsi hogy-is-hívjákon keresztül, meg hogy egyetlen alkalmat se szalasszak el, amikor dicsérhetem azt a dögöt, ha jóban akarok lenni az öreggel? Kösz a tippet! Nem felejtem el! – Gyengéden mosolygott rá az asztal fölött, és addig merészkedett, hogy kezébe vette Sue kezét. – Felvidítottál, kicsi Sue. Emlékszem, neked mindig is sikerült. Megvan az a jó tulajdonságod, hogy a dolgok napfényes oldalát figyeled, és a sajtban sem csak a lyukat látod. Ahogy mondod, hogy ha egy olyan pasas, mint Hugo, képes volt megtartani az állást, akkor egy olyan kaliberű fickó, mint én, főnyeremény lesz az öregnek, főleg ha a tetejébe még disznócentrikus is vagyok. Azt hiszem, egy kellemes és sikeres évnek nézek elébe, melynek végén ott vár rám az esküvő. Akkor te már rég férjnél leszel. Mikorra is tervezitek, hogy összebútoroztok Ronnie-val?
– Azonnal, amint Lord Emsworth megadja a pénzét. Be akar szállni egy autóüzletbe.
– Senki nem ellenzi a családból?
– Nos, azt hiszem, Lady Constance nemigen tapsikol örömében.
– Valószínűleg valahogy kiszivárgott, hogy kórusban dolgoztál.
– Már visszajutott hozzám.
– Á, ez mindent megmagyaráz. De azért még köti az ebet a karóhoz, mi?
– Úgy néz ki, hogy már nem.
– Akkor minden oké.
– Remélem. De azért... Monty, érezted már valaha, hogy valami rossz fog történni?
– Tegnapelőtt, amikor Lord Tilbury elkapta a grabancomat és kipenderített.
– Én régóta érzem. Mondtam is Ronnie-nak, de ő azt mondta, ne legyek olyan morbid.
– Ronnie szereti az ilyen szavakat, hogy „morbid”. Két szótag, meg minden.
– Monty, milyen valójában Ronnie anyja?
Monty az állát simogatta.
– Még nem találkoztál vele?
– Nem. Most Biarritzon van.
– De visszajön, nem?
– Remélem.
– „Aranyoskáim”. Őrük gyorsan, el tudom képzelni. „Aranyoskáim”.
– Monty, az ég szerelmére, ne ismételgesd már, hogy „Aranyoskáim”. Falra tudnék mászni tőle. Ilyen szörnyeteg?
Monty megvakarta jobb pofacsontját.
– Hát, így van. Sokan azt. mondják, nagyszerű no volt.
– Ezt mondta Ronnie is.
– A kedélyes házisárkánytípus. Jótét lélek, meg mindenkinek a mosoly országa. Az a típus, aki karácsonykor kalácsot osztogat, a derék falusiaknak. De igazából nem ismerem. Nem vagyok biztos benne. Ez minden, amit mondhatok róla. Kölyökkoromban sokkal jobban féltem tőle, mint Lady Constance-től.
– Miért?
– Hát ez jó kérdés. De tény, hogy féltem tőle. Kérlek, ne kívánd, hogy elvegyem az életkedvedet. Nem akarlak siettetni, de elszaladt egy kicsit az idő. Kettő negyvenötkor indul a vonatom.
– Micsoda?
– Kettő negyvenöt, és nem csoda.
– Csak nem Blandingsbe mégy ma a kettő negyvenötössel?
– De igen.
– Hiszen én is azzal megyek vissza!
– Na, ez jó. Akkor együtt utazunk.
– Mégsem szabadna együtt mennünk.
– Miért nem? Senki sem lát majd bennünket, az érkezéskor meg olyan messze lehetünk egymástól, amennyire csak akarod. Market Blandingsig csevegünk egy kiadósat, onnan aztán hűvös távolságtartás. Szerintem ez így jó lenne. Hülyeség túlzásba vinni ezt a tökéletes idegenesdit.
Sue, végiggondolva a dolgot, hajlott rá, hogy elfogadja a javaslatot. Aznap már egyszer utazott egyedül, és nem esett ellenére egy kellemes társaság visszafelé.
– De ha azt hiszed, kicsikém – szólt Monty, aki bár lovagias volt, de ki tudott állni a jogai mellett is -, hogy hajlandó vagyok tovább várakozni, aztán egy olyan csühössel döcögni, amelyik minden fánál megáll, akkor nagyon tévedsz. Ez az út még expresszel is négy óra. Most. gyorsan beugrónk hozzám és fölkapunk néhány cuccot...
– És lekéssük a vonatot! Nem, kösz, ebből nem kérek. Én nem kockáztathatok. Majd találkozunk az állomáson.
– Ahogy tetszik – engedett Monty. – Csak arra gondoltam, ha eljönnél a lakásomra, mutatnék neked kábé tizenhat fényképet Gertrude-ről.
– Majd a vonaton elmeséled, hogy hogy néz ki.
– Jó, ott majd elmesélem – ígérte meg Monty -, pincér, fizetek!

Amikor a Paddington pályaudvari nagyóra mutatói kettő negyvenet jeleztek,„Lady Julia Fish éppen utat tört magának a peronon, s vonulásának ama tény kölcsönzött erőteljes jelleget, hogy szobalánya s két hordár ment előtte és egy fiú szatellitként ugrált körülötte, abban a hiú. reményben, hogy Lady Julia személyében vevőre talál narancsaihoz és mogyorós csokoládéjához.
A közvetlen közelében uralkodó kaotikus állapotokkal szemben szokásos jó humorú, lekicsinylő megvetésével viseltetett. Amikor mások rohantak, ő tipegett. Ennek megfelelően az egyik hordárral a kupé ajtaját nyittatta ki, a másikkal utazótáskáját, hírlapjait, regényeit és magazinjait tétette be. Ezek után útjára bocsátotta a szobalányt, borravalót adott a hordároknak, majd kényelembe helyezkedvén egy belső ülésen, minden türelmetlenség nélkül szemlélni kezdte a kinti tülekedést.
A kettő negyvenötös gyorsvonat körüli ceremónia most crescendóba váltott át. A hordárok föl s alá futkároztak. A vasutasok kiáltoztak és zöld zászlócskákat lengettek. A peron az elkésett utasok lépteitől dobogott, s a vonat éppen zöttyent egyet és elkezdett kihúzni az állomásról, amikor kivágódott Lady Julia fülkéjének ajtaja, és egy hat láb magas valami esett át rajta, majd rogyott le a szemközti ülésre. Amint a következő percekben kiderült, az a valami egy verítéktől patakzó fiatalember volt, mégpedig a piperkőc fajtából. Az arca mégsem volt annyira eltorzulva, hogy Lady Julia ne ismerhette volna föl benne Montague Bodkint, aki valaha gyakori vendég volt ősei otthonában.
Monty jó időt futott. Amennyit egy elkeveredett cigarettatárca utáni hajtóvadászattal és a Praed Street-i forgalmi dugóval veszi tett, úgy hozhatta be, hogy olyan rekordidő alatt sprintelte végig a peront, amelyet etoni évei óta nem döntött meg. És bár a célba érve kihevülten fújtatott, még így is „preux chevalier” maradt, olyan, aki tudta, hogy azonnal elnézést kell kérnie, ha csupán egy halvány karcolást is ejtett a gyengébbik nem egy tagján.
– Semmi sem történt, Mr. Bodkin – szólalt meg Lady Julia. – Bocsánat, én voltam az ön útjában.
Monty erőteljesen tört ki:
– A kutyafáját!
– Parancsol?
– Akarom mondani... ööö... üdvözlöm, Lady Julia!
– Üdvözlöm, Mr. Bodkin.
– Húúú! – fejezte ki magát Bodkin, miközben intenzíven törülgette a homlokát zsebkendőjével, ami színben tökéletesen illett zoknijához és nyakkendőjéhez.
Aggodalmát nem egészen – vagy akár kismértékben sem – az a puszta gondolat okozta, hogy az imént nyúzott le egy hüvelyknyi bőrt grófok százainak eme kései leszármazottjáról. Ez, bár kétségkívül sajnálatos tény, mégis, ami most igazán foglalkoztatta, az az a baljóslatú előérzet volt, miszerint Sue feltehetően a szerelvényen tartózkodik, és feltehetően szemtanúja is volt az iménti rekordsprintelésének, és bármely pillanatban felbukkanhat, hogy meggyőződjön róla, vajon sikerült-e egykori vőlegényének célba érnie. Úgy érezte, latba kell vetnie minden jólneveltségét ahhoz, hogy ura lehessen a helyzetnek, melyet Sue gyanútlan betoppanása teremthet.
– Képzelje el, mi lett volna, ha belérohanok – magyarázta Monty komor ábrázattal.
– Mondjuk inkább úgy, hogy rajtam keresztülgázol. Úgy éreztem magam, mint egy szerencsétlen hindu, aki a Visnu kerekei alá került, és ha szabad érdeklődni, hova igyekszik, Mr. Bodkin?
– He? Ja, Market Blandingsbe.
– A nagybátyjához megy talán Matchinghambe?
– Ó, nem, a kastélyba szerződtem. Lord Emsworth-höz. Titkárnak.
– Milyen érdekes! Úgy tudtam, hogy a Mamut Kiadónál dolgozik.
– Nem, ott már felmondtam.
– Felmondott?
– Felmondtam – ismételte Monty nyomatékosan. Nem állt szándékában kiteregetni az összes kártyáját ennek az asszonynak.
– Mi késztette a felmondásra?
– Ó, több minden. Bonyolultak az összefüggések.
– Pedig milyen kellemes állás lehetett!
Monty úgy döntött, témát vált.
– Úgy hallom, Blandingsben nagyjából minden a régi.
– Hát ezt meg kitől hallotta?
– Egy Carmody nevű fickótok aki ott titkárkodott. Azt mondta, nagyjából minden a régi.
– Roppant éles megfigyelőkészségre vall! Azt nem mondta, hogy egy valóságos földrengés,, felfordulás, szociális kataklizma ment ott végbe?
– Bocsá... Mi volt az?
– Készüljön föl a legrosszabbra, Mr. Bodkin. Ronnie Blandingsben tartózkodik, és vele van egy kóristalány is, akit feleségül akar venni.
Kissé bizonytalankodva, hogy kritikus hangot üssön-e meg, Monty úgy döntött, hogy most inkább megdöbbent lesz.
– Nem! Ez nem lehet igaz!
– Pedig igaz! Nekem elhiheti!
– Egy kóristalányt?
– Neve Sue Brown. Nem ismeri véletlenül?
– Nem. Dehogy, nem, nem.
– Pedig azt hittem, talán ismeri. – Lady Julia kinézett az ablakon és az elsuhanó tájat figyelte. – Nagy megpróbáltatás ez egy anyának, elhiheti.
– Ó, hogyne.
– De azt hiszem, ennél még rosszabb is lehetne. Van valami vigasztaló csengése annak az egyszerű névnek. Úgy értem, ez a név, hogy Sue Brown, nem vall arra, hogy viselője könnyen megszegné ígéreteit, ha mégis sor kerül az eljegyzés felbontására.
– Felbontásra?
– Könnyen lehetett volna a neve akár Suzanne de Brune is.
– De... ööö... gondolja, hogy fölbonthatják?
– Hogyne, miért ne? Mr. Bodkin, ön, nagyon izgatottnak lát-; szik. Talán azért, mert nagyon örül, ugye?
– Nem... ööö... én. Csak az jutott eszembe, hogy ez egy kissé nehezen fog menni. Úgy értem, Ronnie eléggé határozott egyéniség.
– Ebben az anyjára ütött – tette hozzá sietve Lady Julia.

És e megjegyzést követő csendben lépett be Sue a fülkébe. Érkezése pillanatában Monty az ablakon át bámult ki, Lady Julia pedig ülésén hátradőlve pihent. Ilyenformán nem volt semmi olyan jel, amely kettejük közt bármilyen kapcsolatról árulkodhatott volna. Sue éppen azon volt, hogy szívélyesen gratuláljon régi barátjának rövidtávfutói talentumához, amikor Monty a nyíló ajtó irányába fordította tekintetét. Egykori vőlegénye olyan kifejezéstelenül és ridegen meredt rá, amiből egyértelmű volt, hogy most nem óhajtja Sue-t megismerni. Sue körülbelül olyan zavart értetlenséggel rogyott le a legközelebbi ülésre, mint aki egy erdő kellős közepén sétálva hirtelen téglafalba ütközött.
Mindamellett nem váratott magára sokáig a megvilágosodás, pillanata. Monty nem az a fiatalember volt, aki vakmerőén bízik, a szerencsében.
– Szép zöld a vidék, Lady Julia – állapította meg Monty, éles megfigyelőkészségéről téve tanúbizonyságot.
Útitársa egy pillantással maga is meggyőződött az imént vázolt tényállás helyességéről.
– Igen, főleg ha hozzávesszük, hogy milyen régóta nem volt már eső.
– Azt hiszem, Ronnie is élvezi a szép vidéket odalent Blandingsbe n, ugye, Lady Julia?
– Parancsol?
– Azt mondtam – kezdte Monty újra, gondosan ejtve ki minden egyes szót hogy a fia, Ronnie is bizonyára élvezi a szép, zöld vidéki tájat Blandingsben! – És miután egy rideg pillantást vetett Sue-ra, hátradőlt az ülésen és felfújta az arcát.
Szünet következett. Monty nem hiába mesterkedett. Mintha egy elektromos szikra villant volna át Sue törékeny testén. Szíve hevesen kalapált.
– Bocsánat – kérdezte Sue fojtott hangon ön Lady Julia Fish?
– Igen, az vagyok.
– Nevem Sue Brown – mondta Sue, miközben azt kívánta, bárcsak egy egérkénél erőteljesebb szóbeli megnyilvánulásra lenne képes.
– Nocsak, nocsak! – szólalt meg Lady Julia. – Ki hitte volna! Micsoda véletlen egybeesés, ugye, Mr. Bodkin?
– Ó, igen, tényleg az.
– Éppen önről beszélgettünk, Miss Brown.
Sue némán bólintott.
– Elveszítek egy fiút, és nyerek egy lányt, és ön a lány, ugye, Miss Brown?
Sue ismét bólintott. Monty személy szerint úgy vélte, Sue egy kicsit túljátssza a szerepét. Úgy gondolta, hogy Sue-nak ennél azért egy kicsit többet kellene beszélnie. Valami vidámat és főleg szellemeset, mint például... nos, a pillanat sürgető hatása alatt lebénult a fantáziája, és nem jutott eszébe semmi, de azt érezte, hogy valami ilyesmit csak kéne mondania.
– Igen – folytatta Lady Julia most már tudom, kicsoda ön. Ronnie küldött egy fotót önről, tudja. Bájosnak találtam. Nahát, üljön át ide és mondjon el magáról mindent. Megkérjük Mr. Bodkint, hogy most... Apropó, ön ugye azt mondta, hogy nem ismeri Miss Brownt.
– Természetesen nem. Semmi esetre sem. Sző sincs róla. Ki van zárva.
– Kérem ne beszéljen ebben a riadt hangnemben, Mr. Bodkin. Biztos vagyok benne, hogy Miss Brown nagyon kedves lány és méltó az ön ismeretségére. Mindenestre, most már ismeri. Mr. Bodkin, Miss Brown.
– Örvendek – szólt Monty mereven.
– Örvendek – szólt Sue tartózkodóan.
– Mr. Bodkin Blandingsbe tart, mint a fivérem titkára.
– Nahát! – kiáltott fel Sue.
– Most pedig siessen és gyönyörködjön a viruló tájban, Mr. Bodkin. Miss Brown és én beszélgetni szeretnénk egynémely dologról.
– Megyek és rágyújtok – mondta Mr. Bodkin készségesen.
– Tegye azt – helyeselte Lady Julia.
Monty Bodkin a dohányzófülkében ült és roppant elégedett volt önmagával. Nagyon kényes volt az ügy és igazi szakértelmet kívánt, hogy elhárítsa a katasztrófát, de sikerült. Egy fél pillanaton múlt, hogy Sue ki ne kottyantsa a dolgot. Ahogy mondtuk, Monty elégedett volt önmagával és Sue-val is. Egykori menyasszonya éles felfogóképességről tett tanúbizonyságot. Volt ugyan egy pillanat, amikor megijedt, hogy kissé bonyolultan csinálja a dolgot, s ezzel túlságosan próbára teszi a női intelligenciát, amely kétségkívül notóriusan elmarad a magasabb férfiúi mögött, de minden jól végződött. A jó öreg Sue megértette azokat a burkolt célzásokat, és most minden csuda simának tűnt.
Elégedetten hunyta le szemeit, és frissítő álomba szenderü lt. Ebből félóra múltán a fülkeajtó fémes kattanása ébresztette föl, és amikor kinyitotta szemeit, és kettőt-hármat pislantott, Sue-t látta maga előtt.
– Á, vége az interjúnak?
Sue bólintott és helyet foglalt. Arca komor volt, akár egy riadt gyermeké. így még sokkal bájosabb, gondolta Monty, és egy pillanatra a halvány sajnálat érzése telepedett rá a történtek miatt. Aztán G. Butterwickre gondolt, és ettől újra erősnek érezte ma-, gát.
– Egy kicsit jól csináltam a hűvös távolságtartósdit, mi?
– Ó, hogyne.
– És baromi ügyesen vettem kézbe a kényes szitut, és milyen gyorsan leadtam neked a helyzetjelentést, mi?
– Ó, hogyne.
– Mi az, hogy „Ó, hogyne"? Szerintem zseniális voltam.
Némi feszültség vegyült a tekintetébe, ahogy Sue-ra. nézett.
– Egy kicsit sápadtnak nézel ki. Nem jól sikerült a beszélgetés?
– Ó, hogyne.
– Ne mondd már megint: „Ó, hogyne”! Mi történt?
– Ó, beszélgettünk.
– Persze, beszélgettetek, kis butám, de mit mondtál?
– Magamról beszéltem és, ó, tudod, minden másról is.
– És próbált bratyizni?
Sue ajkába harapott és elgondolkodott.
– Nem, inkább kedves volt.
– Tudom, mit jelent ez – hogy pocsék volt.
– Nem, egészen barátságosnak látszott. Sokat nevetett és... szóval éppen-olyan volt, mint ahogy mondtad...
– Úgy látszik, megérezted a bársonyos kezet a vaskesztyű alatt. Hős, a fenébe is, ez nem jó mélázott Monty. – Inkább az ellenkezőjét várta volna az ember, nem? Nem az volt az érzésed, hogy csak arra vár, hogy megfordulj és a bordáid közé tolja a dikicset?
– De, egy kicsit igen. A szemében volt valami ilyesmi. A szeme nem nevet. Persze lehet, hogy tévedek.
Monty kétkedő szemeket meresztett. Cigarettára gyűjtött, és elmélyülten pöfékelni kezdett.
– Nem, azt hiszem, nem tévedsz. Bárcsak ne tudnám, de sajnos tudom. No, akkor most elárulom: egy pillanattal azelőtt, hogy bejöttél, azt mondta, mindent elkövet, hogy leállítsa az ügyet.
– Ó, valóban?
– Persze – és vigasztalásképpen sietve hozzátette – a leghalványabb reménye sincs rá. Ronnie-nál határozottabb fickó nem sok futkározik az Egyesült Királyságban. Persze minden tőle telhetőt megpróbál majd. A Blandings-kastély női tartozékai kemény diók. Érdekes, sokkal ártalmasabbak, mint a férfiak. Itt van például az öreg Lord Emsworth... vagy a jó öreg Gally... meg az ifjú Freddie. Még soha nem találkoztál Freddie-vel, ugye? Mind rém eredeti fickó. És velük szemben ott van Lady Julia, az a Constance, meg az összes többi. Mind első osztályú viperák. Ha majd közelebbről megismered a famíliát, rá lógsz jönni, hogy van még legalább egy tucat nagynéni, akikről még nem is hallottál – és egész Anglia hemzseg tőlük, és külön-külön mindegyik öntelt kakas, pontosabban tyúk a saját kis szemétdombján. Ez valami öröklött családi terheltség. De most is azt mondom, hogy Ronnie rendíthetetlen. Senki le nem beszéli, hogy oltár elé ne vezesse azt. a lányt, akit szeret.
– Senki – tette hozzá Sue álmodozóan.
– És most, bocsánat az ötletért, de nem volna jobb, ha most lelépnél? Teszem azt, véletlenül erre találna jönni Lady Julia, és belénk ütközik, amint így kvaterkázunk.
– Erre nem is gondoltam.
– Mindig mindenre gondolj – zárta le atyailag Monty.
Behunyta szemeit és a vonat továbbzötyögött Market Blandings felé.

6

Majdnem egy órával azután, hogy a kettő negyvenötös megérkezett, egy lassúbb és kopottabb vonat gördült be és tette le Ronnie-t a kis Market Blandings-i állomás peronjára.
George unokaöccse lakodalmával kapcsolatos ceremóniák és egy, Angliát keresztülszelő vonatozás bonyodalmai mind közrejátszottak abban, hogy lekéssen egy korábbi gyorsot. Kimerült volt, de boldog. Az érzés heve, amely a szerelmes fiatalembereket elönti, amikor másokat látnak az oltár előtt, még mindig ott parázslóit keblében. Mendelssohn jól ismert indulója volt az ajkain, amikor átnyújtotta jegyét a kalauznak, és érezhető erőfeszítésébe került, hogy ne így szóljon a taxisnak az állomáson: „Lenne szíves, Robinson, ezt a Ronaldot a Blandings-kastélyba szállítani?" Még akkor sem múlt el teljesen túláradó öröme, amikor megérkezett úti céljához, és látta a hallban, hogy a nagy falióra mutatói hét ötvenet mutatnak. Büszkeségére szolgált, hogy meg tudott borotválkozni, fürödni, és fel tudott öltözködni, persze ez mindig azon múlott, hogy sikerül-e megkötnie nyakkendőjét legalább kilenc-tizenötös részidőn belül.
Ma este azonban minden jól sikerült. És pontban nyolckor a dohányzóból és képgalériából kombinált szobában állt, amely a Blandings-kastélyban a hosszas vacsora előtti gyülekezésekre volt fenntartva. Meglepte, hogy egyedül találta magát. De nem telt hosszú időbe, míg meglepetése egy erősebb érzésnek adott helyet. Néhány percig föl s alá sétált, miközben elődei falon függő portréit szemlélte, de egy olyan fiatalembernek, aki éppen most érkezett meg egy hosszú, poros vonalúiról, az ősök arcképei bizony meglehetősen sovány vigasszal szolgálnak a régi családi koktélok helyett.
– Ó, helló, Beach. Lesznek koktélok?
A komornyik meglepettnek látszott.
– Úgy terveztem, akkor szolgálom fel, amikor már megérkeztek a vendégek.
– Vendégek? Csak nem lesznek vendégek vacsorára?
– De igen, uram. Huszonnégyen leszünk.
– Te jóságos ég!
– Úgy van, uram.
– Akkor most mennem kell, és ki kell cserélnem a nyakkendőmet egy világosabbra.
– Rengeteg ideje van még, Mr. Ronald. A vacsorát nem szolgálják fel egészen kilenc óráig. Hozhatok egy aperitifet a hivatalos koktélok előtt?
– Hát... elfogadnék egyet. Porzik a vesém.
– Azonnal megöntözheti, uram.
A Blandings-kastély komornyikja nem olyan ember volt, aki, amikor azt mondja: „azonnal”, akkor valami „távoli jövő”-t ért rajta. Mint egy nehézsúlyú dzsinn, amely a lámpa megdörzsölésére tüstént cselekvésre serken, eltűnt, majd előtűnt, és néhány perc múlva Ronnie már elemében érezte magát, akár egy virág az enyhe nyári esőben, sőt hovatovább, még egy kis csevegésre is kapható volt.
– Huszonnégy? – érdeklődött. – Az árgyélusát, mi teljesen meghülyültünk. Ki mindenki jön?
A komornyik olyan képet vágott, mint amilyet a rendőrök szoktak, amikor bizonyítékot szolgáltatnak.
– Őlordsága Poole püspöke, Sir Herbert és Lady Musker, Sir Gregory Parsloe-Parsloe...
– Micsoda?
– Igen, uram.
– Őt meg ki hívta meg?
– Gondolom, a nagyságos asszony, uram.
– És el is jön? Nos, azt hiszem, Parsloe tudja, hogy miért jön – mondta Ronnie kétkedően. – Beach, jó lenne, ha egyik szemét Clarence bácsin tartaná. Ha észreveszi, hogy a késsel játszadozik, vegye el tőle.
– Úgy lesz, uram.
– És még kik?
– Mauleverer ezredes és a felesége meg a lánya, Lindsay-Todd őrnagy és a felesége, Lady Augusta és az unokahúga...
– Rendben. Ne is sorolja tovább. A többit már sejtem. Tizennyolc helybéli, plusz a házbeliek hatos csapata.
– Nyolc, Mr. Ronald
– Nyolc?
– Őlordsága, a nagyságos asszony, Mr. Galahad, ön, Miss Brown, Mr... – A komornyik arca egy kicsit megremegett.
– ... Pilbeam...
– Pontosan. Ez eddig hat.
– És itt van még Mr. Bodkin, uram.
– Bodkin?
– Sir Gregory Parsloe unokaöccse, Mr. Ronald. Mr. Montague Bodkin. Talán emlékszik rá, régebben, iskolás korában elég gyakran megfordult itt nálunk.
– Persze hogy emlékszem az öreg Montyra. De maga összekeverte. Az itt lakó kezeltek közé sorolta, míg ő valójában a vendég brancshoz tartozik.
– Nem, uram. Mr. Bodkin Mr. Carmody helyébe lép, mint őlordsága titkára.
– Csak nem?
– De igen, uram. Úgy tudom, hogy két nappal ezelőtt nevezték ki.
– Hát ez furcsa. Mi a célja Montynak, hogy titkárként kínozza magát? Évi tizenötezer fontos saját jövedelme van.
– Valóban, uram?
– Igen, annyi. Valahogy nem túl gyakran botlottunk egymásba az elmúlt két évben.
– Gondolja, hogy talán elvesztette az állását?
– Egyáltalán nincs kizárva. Rengeteg ember bénult meg anyagilag az elmúlt időben.
– Fura – fejezte ki magát Ronnie.
Eme rejtélyen való spekulációját az egészséges büszkeség hullámai mosták el. Bizonyos fokig megbocsátható önelégültséggel tapasztalta, hogy lelke a nemes érzés olyan magaslatait verdesi, hogy még annak kilátása sem okozott benne féltékenységi görcsöket, hogy Monty Bodkin mindennap Sue körül fog nyüzsögni a kastélyban. Nem is olyan régen erre a gondolatra úgy érezte, mintha tőrt forgatnának a szívében. Éppen az ilyen magas, karcsú, jó megjelenésű és – mindenekfölött – nem rózsaszín képű pasasoktól félt mindig a leginkább. És most egyetlen remegés nélkül tudott elébe nézni Monty jövetelének. Marha jó érzés, gondolta.
– Na halljuk, ki az a nyolc – mondta. – Ez eddig csak hét.
A komornyik köhintett.
– Azt gondoltam, Mr. Ronald, van tudomása róla, hogy Lady Julia is megérkezett ma este a negyvenötös vonattal.
– Micsoda?!
– Igen, uram.
– Te jóságos ég!
Beach féltőn pillantott rá, de nem merült bele a téma részletes kifejtésébe. Foglalkozásának köszönhetően mindig is megvolt benne a jó modor és az illem iránti érzék. Tizennyolc éve meleg barátság fűzte a fiatalemberhez. Ronnie kisgyermekkorában az ő kamrájában bújócskázott. Ronnie kisfiúkorában vele együtt ment horgászni a közeli tóra. Ronnie első cambridge-i évében tőle kért, kölcsön ötfontosokat, hogy kihúzza valahogy a következő zsebpénzig. Ronnie, elérve a férfikort, nyerő tippekkel látta el lóversenyügyben, melyeknek köszönhetően jelentősen gyarapodott; bankszámlája. Ismerte Ronnie szerelmi románcának legutóbbi fejleményeit, egyetértett szándékaival és céljaival, de azt is tudta, hogy egy fölöttébb kényes beszélgetésnek néz elébe, de ha most történetesen komornyiki kamrájában ültek volna, akkor habozás. nélkül jelét adta volna mély együttérzésének, és még néhány jó tanáccsal is ellátta volna. De mivel most a szalonban voltak, ajkait hét pecsét zárta le. A jelen helyzetben csupán egy hivatalos, szakmai gesztust engedhetett meg magának.
– Még egy koktélt, Mr. Ronald?
– Kösz, jöhet.
Ronnie, miközben elgondolkozva szörtyölgette koktélját, úgy érezte, visszatért lelki egyensúlya. Volt egy pillanat, amikor nem tagadhatta, hogy kedélyállapotában beállt ugyan egy kisebb hullámvölgy, de most azt mondta magának, hogy anyja mindig is vidám lélek volt, az egyik legvidámabb, és az égvilágon semmi oka sincs attól tartani, hogy Lady Julia komoly bonyodalmak forrása lehet. Igaz, az elején talán szembe kell majd néznie némi nehézséggel, de az majd hamarosan elpárolog.
– Hol van Lady Julia, Beach?
– A kerti szobában, Mr. Ronald.
– Azt hiszem, be kell néznem hozzá. És még... Nem. – mondta Ronnie, meggondolva dolgot. – Egy kicsit elhamarkodott lenne, nem? Lehet, hogy éppen fésülködéssel van elfoglalva és még kísértést érez, hogy a térdeire ültessen és... Nem. Azt hiszem, jobb lenne, ha beküldenék egy szobalányt vagy valakit, aki jelenti neki, hogy itt várom.
– Azonnal, Mr. Ronald.
Beach, bal szemöldöke rándításával szándékozta jelezni, hogy ha pozíciója megengedné, ő szíves-örömest maradt volna és csupán erkölcsi támaszt nyújtott volna, de így most egyszerűen elhagyta a szobát. A következő pillanatban kinyílt az ajtó, és maga Lady Julia viharzott be. Ronnie, miután nyakkendőjét kisimította, felöltőjét pedig lesimította, elébe ment.
Annak a fiatalembernek az érzései, aki először találkozik anyai szülőjével ama bejelentése óta, miszerint jövendőbelije kóristalány, szükségszerűen vegyesek. A fiúi ragaszkodást óhatatlanul mérsékli a baljós előérzet. Mindamellett, úgy egészében, Ronnie tűrhetően érezte magát. Annak idején sok mindenen tudtak együtt nevetni. Emellett elég optimizmus szorult belé, hogy higgyen benne: egy kis talpraesettséggel helyes mederben tartható a küszöbön álló felvonás. Ahogy Sue-nak is mondta: Lady Julia Fish nem Lady Constance Keeble. Mindamellett, amikor megcsókolta, valami olyasféle érzés kerítette hatalmába, mint amikor még bokszoló korában kezet rázott egy vészjósló termetű ellenféllel.
– Szervusz, mama.
– Nos, Ronnie?
– Megjöttél?
– Igen.
– Szép volt az út?
– Az.
– Nem volt fárasztó az utazás?
– Egyáltalán nem.
– Helyes – mondta Ronnie – helyes.
Most egy kicsit megkönnyebbült.
– Nos – folytatta csevegő hangnemben szépen elrendeztük az öreg George-ot.
– George?
– George, az unokatestvérem. Most vőfélyeskedtem az esküvőjén.
– Á, igen, el is felejtettem. Ma volt, ugye?
– Ma. Csak egy félórája, hogy megérkeztem.
– Jól ment minden?
– Ragyogóan. A legkisebb zökkenő nélkül.
– Gondolom, a család is meg volt elégedve.
– Ó, nagyon.
– Hát persze, hogyne lennének, amikor tudják, hogy George egy kitűnő pozícióban lévő lányt vesz el, akinek tízezer fontos évi jövedelme van.
– Hümm – fejezte ki elismerését Ronnie.
– Hát igen – helyeselt Lady Julia van is miért hümmögetned.
Beszélgetésüket rövid csend szakította meg. Ronnie, aki éppen az imént simította ki a nyakkendőjét, most újra megigazította, Lady Julia pedig hideg kék szemekkel követte a zavartság eme megnyilvánulását. Ronnie szemei, amikor felpillantott, találkoztak mamája szemeivel, és elfordította tekintetét a második gróf portréja felé, amely éppen mellette függött a falon.
– Bámulatos, hogy milyen szakállat tudtak hordani ezek a pasasok – jegyezte meg minden lelkesedés nélkül.
– Kíváncsi vagyok, vajon szemébe tudsz-e nézni akármelyik ősödnek is.
– Ami azt illeti, nem tudok. Meglehetősen visszataszító társaság. Az egyetlen tűrhető a Fenegyerek Dick Threepwood volt, aki azt a színésznőt vette el.
– És te most az ő nyomdokaiba szándékozol lépni, ugye?
– Így van, anya. De most hadd lássam végre a régi mosolygós, oldaladat is!
– Én nem nevetek. Amit annak láttál, az csak egy arcizomrángás volt, amit a fájdalom okozott. Igazán, Ronnie, te teljesen meghibbantál!
– Anya, most...
– Ronnie – mondta Lady Julia ha most fel mered emelni az ujjad, és azt mondod „Csip-csip, csitt-csitt, gyere!", én megütlek. Semmi értelme ilyen idétlenül vigyorognod. Ez csak megerősíti a véleményemet, hogy teljesen meghibbantál, és már rég intézetben lenne a helyed.
– Ó, a fenébe is!
– Semmi értelme így beszélned.
– De mégiscsak azt mondom: „A fenébe is!” Kérlek, gondold végig logikusan! Azt természetesen nem várom, hogy körbetáncolj és rózsákat szórj a kalapodból, de azért, az illendőség határain belül maradhatnál, amikor vitatkozol. Az utóbbi húzásod, mit ne mondjak, eléggé sértő volt.
Lady Julia felsóhajtott.
– Miért akartok ti, ütődött fiatalok kóristalányokat feleségül venni?
– Olvastál mostanában valami jót, anya? – kérdezte Ronnie szelíden.
Lady Julia azonban nem hagyta magát mellékvágányra terelni.
– Ez már több, mint döbbenetes. Itt már komoly baj van. Tényleg. Akár a kanyaró vagy a szamárköhögés. Úgy látszik, ezen minden fiatalembernek át kell esnie. Mintha csak tegnap történt volna, hogy szegény apám, Isten nyugosztalja, hajóra tette Galahad bácsikádat és Afrikába küldte, hogy kigyógyuljon.
– Mondok valami érdekeset arról, anya. Az a lány, akibe Gally bácsi szerelmes volt...
– Akkor még gyermek voltál, de mégis oly tisztán emlékszem rá. Apám ujjaival dobolt az asztalon, anyám sírt, az egész jelenet azoknak a bájos, régimódi családi perpatvaroknak a hangulatát idézte. És most te is kezded. De hát, hála Istennek, soha nem szokott sokáig tartani. Minden nyavalyának megvan a maga lefutási ideje, és a beteg fölépül. Ronnie, szegény félkegyelmű fiacskám, ezt nem gondolhatod komolyan!
– Pedig úgy gondolom.
– De Ronnie, igazán! Egy kóristalány.
– Sok mindent fel tudnék hozni a kóristalányok védelmére.
– De nem az én jelenlétemben. Ki nem állhatom őket. Drága fiacskám, fogalmad sincs, milyen bugyuta vagy. Ha mindez még az etoni éveid alatt történik, egy szavam sincs. De most már állítólag felnőtt vagy, és az ember csak elvárhatja, hogy egy csöppnyi értelem szoruljon beléd! Nézd meg mind, akik kóristalányokat vettek el. Hidd el, azok egy külön faj. Az ifjabb Datchet... Az a szörnyeteg idősebb Bellinger...
– Ah, nem veszel észre valamit, drága mama. Kóristalány és kóristalány közi különbség van.
– Mindig ezzel jössz elő.
– De ha egy olyat ismersz, mint Sue...
– Nem, Ronnie. Nem megy. Igazán szép tőled, hogy így fel akarsz vidítani, de nem megy. Vígszínházaink összes stábját úgy tekintem – és most egy kicsit prűd leszek mint kifestett nagyokat.
– De nekik festeniük kell magukat! Ez együtt jár a munkájukkal.
– Az lehet, de ringyóskodni már nem. És a fiamat behálózni sem.
– Attól tartok, nem igazán rajongok ezért a kifejezésért: behálózni valakit.
– És valószínűleg nem fogsz túlságosan rajongani azért sem, amit ma este még hallani fogsz tőlem. Igazán, Ronnie! Tudom, nehezedre esik, hogy használd az eszed, de próbáld meg egy kicsit! Ez nem csupán társadalmi rang kérdése... Ez az egész ügy... más nézőpont... más normák... meg minden. Gondolom, tervezed, hogy megnősülsz, családot alapítasz, letelepedsz, és valami normális életet élsz, de hogy gondolod mindezt egy kóristalánnyal? Hogyan akarsz bízni egy olyan neveltetésül nőben, aki azóta, hogy a közönség előtt dobálja utálatos lábait, semmi rosszat sem lát abban, hogy bárkivel összeálljon, és akivel csak kedve szottyan, viszonya legyen? Az ilyenfajta lány azonnal hátat fordít neked, mihelyt egy pillanatra is elfordulsz.
– De Sue nem.
– De Sue is.
Ronnie elnézően mosolygott.
– Legalább addig várj, míg nem találkozol vele!
– Már találkoztam vele.
– Micsoda?
– Ott volt a vonaton, és be is mutatkozott.
– De mit keresett a vonaton?
– Londonból utazott vissza ide.
– Nem is tudtam, hogy felment Londonba.
– Na látod, erről van szó, és te még csak nem is tudtál róla.
Nem sok idő telt el azóta, hogy Ronnie Fish azon buzgólkodott, hogy mosolyt csaljon mamája arcára. Legutóbbi szavaival ez sikerült is ugyan, de kívánsága teljesülése mégsem hozta meg számára a várt örömet. Arcának rózsás pírja mélyebb tónust öltött. Szája körül valamiféle könnyedség áradt el. Meggondolta magát és többé már nem kívánta, hogy a jelenei továbbra is könnyed és kedélyes maradjon.
– Megengeded, hogy elmagyarázzam a dolgot? – kérdezte hűvösen. – Egy perccel ezelőtt még azt fejtegetted, hogy az ilyen lányok milyen hamar lelépnek és viszonyokba... és most azt állítod, hogy találkoztál Sue-val.
– Pontosan.
– Akkor te... számítottál erre.
– Pontosan.
Ronnie kelletlenül nevetett.
– Nyilván arra számítottál, hogy vásárolni, vagy valami ilyesmiért ruccant fel Londonba. Attól tartok, hogy most nem viselkedtél a legbölcsebben, mama.
– Arra számítottam, ha éppen tudni akarod, hogy együtt ebédel az ifjú Monty Bodkinnel a Berkeleybern és a vonaton is együtt találom őket,...
– Monty Bodkin!
– ...ahol még volt képük tettetni is, hogy először látják egymást.
– Együtt ebédelt Montyval?
– Együtt ebédelt Montyval, együtt nevetgélt Montyval és kéz a kézben sétált Montyval. Ő, az ég szerelmére, Ronnie, használd már egy kicsit az eszedet! Még most sem látod, hogy ez a lány is éppen olyan, mint a többi? Ha még most sem, akkor téged kezeltetni kellene. Az ifjú Bodkin ma érkezett ide, hogy a bácsikád titkára legyen. Két nappal ezelőtt volt valami állásféléje a Mamut Kiadónál. A vonaton tőle hallottam, hogy fölmondott. De vajon miért mondott föl? És miért jön ide? Bizonyára azért, mert a lány akarta így, és rá is beszélte. És amint rájön, hogy minden a tervek szerint halad, kihasználja az alkalmat, hogy fölruccanjon Londonba és megbeszéljen vele egy s mást; Ha semmi alattomos nem lett volna a dologban, akkor miért kellett volna tettetniük, hogy vadidegenek? Nem, ahogy épp az imént mondtad, én nem vagyok hajlandó körbe-körbe táncolni és tapsikolni egy ilyen sötét ügynek! – Lady Julia itt abbahagyta. Kinyílt ugyanis az ajtó és Lady Constance Keeble lépett be rajta.
Megállt az ajtóban és fürkésző tekintettel nézett előbb az egyikre, majd a másikra. Túl sok régi jó kis családi perpatvar veteránja volt ő már ahhoz, hogy rejtve maradhasson előtte, amiről a belépésekor eléje tárulkozó feszült jelenet árulkodott. Nővére, Julia a kezeit tördelte. Unokaöccse, Ronald vörös szemekkel, merev tekintettel bámult maga elé. Borzongás futott végig Lady Constance korpulens alkatán, amely ahhoz volt hasonlatos, mint amikor a hadimén nekilódul a kürt hangjára. Természetesen az sem volt kizárva, hogy valami magánjellegű párbaj folyt, de harci érzéke mindazonáltal azonnali beavatkozásra sarkallta.
Emellett azonban dolgozott benne egy másik ösztön is, amely még a harci ösztönénél is erősebb volt, s ez utóbbi arra késztette, hogy közvetlen rokonai öltözködésbeli fogyatékosságainak bírájaként lépjen föl. Clarence fivérével töltött évek során megtanulta, hogy ha – módfelett könnyelműen – akárcsak egy pillanatra is levette a szemét róla, fivére minden további nélkül képes volt flanelnadrágban és egy ósdi vadászzekében jönni le a vacsorára. Mindezek a tapasztalatok Blandings úrnőjében feltételes reflexek kialakulásához vezettek. így most, készen a küzdelemre, inkább” a kritikus-bírói, semmint a harcias-királynői oldalát helyezte előtérbe:
– Drága Ronaldom! Az a nyakkendő!
Ronald Fish tekintete a szóban forgó tárgyra tévedt és elidőzött rajta. Ha volt is valahol valami kivetnivaló öltözetén, akkor az legkevésbé a nyakkendője volt. Méreg futott végig ereiben, imbolyogni kezdett vele a világ, zöld szemű szörnyek hahotáztak csúfondárosan a fülébe, és felfújt nagynénik nyakkendőkről karattyolva vonultak el lelki szemei előtt. Olyan érzése volt, mint amilyen Otellónak lehetett, amint párnával a kezében éppen Desdemonát készül megfojtani, amikor valaki hirtelen megérinti a karját, és kifogást tesz ruhája szabását illetően.
– Nem tudod, hogy ma este díszvacsora lesz? Azonnal menj és vegyél fel egy fehér nyakkendőt!
A dolog igazságtalan volta Ronnie-t még nyomorúságos helyzetében is megsarkantyúzta. Képes nénikéje azt feltételezni róla, hogy a jó ízlés iránti legelemibb érzéknek is híjával van? Természetesen, ha még öltözködés előtt tudomást szerez a készülődő banzájról, minden erélyesebb felszólítás nélkül is magára öltötte volna az angol úriembernek a hivatalos alkalmakhoz illő kifogástalan ruházatát. De tekintve, hogy mindössze csupán két perce értesült róla...
– És egy frakkot is.
Ez már sok volt. Ha e nő szavainak egyáltalán van valami értelme, akkor ez ennyiben foglalható össze: Lady Constance feltételezte, hogy ő, Ronald Fish, képes lesz fehér nyakkendőhöz szmokingot ölteni. Eddig a pillanatig szándékában állt megszólalni. De ez most meghaladta beszédkészségét. Olyan pillantást vetett Lady Constance-re, ami nőt nem illik fiatalembereknek nagynénikre vetniük, és szó nélkül kioldalgott a szobából.
Lady Constance hosszasan hallgatta az erőteljesen becsapott ajtó visszhangját.
– Ronald kissé feldúltnak látszik – summázta megfigyelését.
– Családi vonás – tette hozzá Lady Julia.
– Mi volt a baj?
– Épp az imént fejtettem ki neki, hogy elment az esze.
– Teljesen egyetértek veled – bólintott Lady Constance.
– És most ugyanezt a megjegyzést alkalmaznám rád is – folytatta Lady Julia.
Lady Julia kapkodni kezdte a levegőt. Porcelánkék szemei zománcos tekintettel meredtek előre. Immár nem kevesebb, mint harmincöt éve annak, hogy Constance nővére arcába csapott, de most újra akkora kedvet érzett az effajta megnyilvánuláshoz, hogy az utóbbi önkéntelenül is visszahőkölt.
– Igazán, Julia!
– Mi volt a szándékod, Constance, hogy ezt a lányt ide hívod Blandingsbe?
– Semmi ilyesmit nem tettem.
– Nem is hívtad ide?
– Persze hogy nem.
– Talán valami bűvészkalapból ugrott elő?
Lady Constance olyan szippantásféle hangot adott, amely beillett volna egy horkantásnak is.
– Fondorlatos úton-módon furakodott be ide, és ez egy fokkal sem jobb. Emlékszel arra a Miss Schoonmaker nevű amerikai lányra, akivel Biarritzen találkoztál, és írtál is róla? Akkor arra céloztál, reméled, hogy még lesz valami közte és Ronald között.
– Komolyan nem értem, hogy hova akarsz kilyukadni ezzel a Myra Schoonmakerrel ?
– Azt próbálom neked elmagyarázni, hogy hogy kerül ez a Brown lány a kastélyba. Körülbelül tíz nappal ezelőtt Londonban jártam, és Ronaldot egy lánnyal találtam együtt a kocsijában. Így mutatta be nekem, mint Miss Schoomnakert. Nem állt módom-, bán utánajárni a dolognak. Eszembe sem jutott, hogy kétségbe vonjam. Feltételeztem, hogy ő tényleg Miss Schoonmaker, és mi sem természetesebb, mint hogy meghívjam a kastélyba. El is jött, és már teljes huszonnégy órája itt tartózkodott, amikor rájöttünk, hogy ő nem az, hanem Ronald kóristalány barátnője. Feltehetőleg: azért intézték így, hogy bejuthasson ide.
– És amikor kiderült, hogy szélhámos, te továbbra is marasztaltad, ugye? Most már értem.
Lady Constance ábrázata élénk vörös színt öltött.
– Kénytelen voltam megengedni neki, hogy maradjon.
– Miért?
– Mert... Ó, Clarence! – kiáltotta Lady Constance azzal az elkeseredéssel, amelyet a családfő hirtelen feltűnése oly gyakran váltott ki belőle. A kilencedik grófnak, valami hatodik érzékszervvel, sikerült egy kellően feszült pillanatban betoppannia.
– He? – érdeklődött őlordsága.
– Most menj innét!
– Igen – helyeselt Lord Emsworth csodálatos. – Amint oly gyakran megtörtént vele, most is enyhe révületben volt. A zongorához csoszogott, kinyújtotta egyik hosszú, vékony ujját, és távolról az egyik szoprán hangra ütött.
Az éles, csengő hang úgy hatott Constance nővérére, mintha tűt szúrtak volna a lábába.
– Clarence!
– He?
– Ne tedd ezt velem!
– Szent Isten! – mondta Lord Emsworth panaszos hangon.
Elfordult a zongorától és így Lady Constance-nek lehetősége nyílt fivérét tetőtől talpig hosszasan végigmérni. A látvány egy elkeseredett kiáltást eredményezett.
– Clarence!
– He?
– Mi... mi az ott az inged elején?
A kilencedik gróf végigpillantott magán.
– Ez egy gemkapocs. Egy olyan bigyó, amellyel papírokat szoktak összekapcsolni. Nincs meg a mandzsettagombom.
– Remélhetőleg nem csak egy gombod van!
– Nicsak, itt van még egy!
– Csak két gombod van?
– Nem, három – mondta Lord Emsworth némi büszkeséggel. – Három az ing elejére. Átkozottul kényelmetlen vackok. Mindig lejár a fejük. Lecsavarod őket, bedugod, aztán fölcsavarod.
– Na most azonnal fölmész a szobádba, és felteszel egy pót-gombot.
Lord Emsworth ritkán találta magát abban a helyzetben, hogy képes lett volna felülmaradni a vitában nővérével szemben. A tény, hogy ezúttal most közel állt a győzelemhez, jogos elégedettséggel töltötte el, s ez valami furcsa, nyugodt méltóságot kölcsönzött viselkedésének.
– Nem tudok – közölte őlordsága -, mert lenyeltem.
Lady Constance nem az a típusú nő volt, akinél hosszú ideig tart a kétségbeesés. Egy éles, de gyors lefutású agónia után már tudta, mi a teendő.
– Maradj itt! – adta ki a parancsot. – Mr. Bodkinnak biztosan több tucat mandzsettagombja is van. Ha el mersz mozdulni innen, míg vissza nem jövök... – és kisietett a szobából.
– Connie annyit akadékoskodik – állapította meg Lord Emsworth rendíthetetlen nyugalommal, és visszacsoszogott a zongorához.
– Clarence – szólította meg Lady Julia.
– He?
– Hagyd békén azt a zongorát. Szedd össze magad. Próbálj meg koncentrálni. És mesélj nekem erről a Miss Brownról.
– Miss kicsodáról?
– Miss Brownról.
– Sosem hallottam róla – jelentette ki határozottan Lord Emsworth, és leütött egy d hangot.
– Ne értetlenkedj, Clarence. Miss Brown.
– Ó, Miss Brown? Igen, igen. Természetesen. Hogyne. Miss Brown. Persze. Igen. Kedves lány. Aki Ronnie-hez megy feleségül.
– Igen? Na éppen ez a legkényesebb pont az egészben.
– Ó, hogyne, már minden sínen van. Én odaadom a fiúnak a pénzét, ő pedig belép abba a motorüzletbe és megházasodnak.
– Tudni akarom, hogy történt ez az egész. Hogy van az, hogy egy kóristalány...
– Teljesen igazad van – mondta szívélyesen Lord Emsworth. – ; Meg is mondtam Connie-nak, hogy téved, de nem hajlandó hinni nekem. Egy kóristalány nem ugyanaz, mint egy baletttáncosnő. Galahad biztosított efelől.
– Ha volnál oly kedves és engednéd, hogy befejezzem...
– Hogyne, persze. Hogyne. Hol is tartottál?
– Éppen azt kérdeztem, hogyan van az, hogy ebben a bolondokházában mindenki természetesnek és magától értetődőnek tartja, hogy Ronnie egy ilyen lányt vesz el. Úgy bánnak vele, mint egy előkelő vendéggel, közben pedig, a többiről nem is beszélve, álnév alatt jutott be ide.
– Fölöttébb furcsa – ismerte el Lord Emsworth. – Azt mondta, Schoolbrednek hívják, és mint később kiderült, hazudott. Egyáltalán nem is az volt a neve! Elég nagy baki...
– És amikor ez kiderült, akkor miért nem tetted ki innét?
– Miért, mert természetesen nem tehettük.
– Miért nem?
– Nos, teljesen világos, hogy nem tehettük. Galahad ellenezte volna.
– Galahad?
– Úgy van. Galahad.
Lady Julia szenvedélyes mozdulattal tárta szét karjait.
– Itt mindenki megőrült? – kiáltotta.
Lady Constance viharzott be a szobába.
– Clarence!
– Állandóan csak azt hajtogatod: „Clarence!” – mondta Lord Emsworth durcásan. – „Clarence... Clarence...” Aki csak hallja, mind azt hiszi, hogy egy pincsihez beszélsz. Na, most éppen mi a bajod?
– Ide figyelj, Clarence – kezdett rá Lady Constance tiszta, nyugodt hangon -, és pontosan kövesd, amit mondok. Mr. Bodkin az északi szobában van. Tudod, hol van az északi szoba? A földszinten, a folyosó végén, a lépcsőfeljárattól jobbra. Tudod, melyik a jobb kezed? Nagyon jó. Akkor most menj azonnal az északi szobába, és ott találod Mr. Bodkint. Neki van elég mandzsettagombja, és fel is tűzi neked.
– Akasszanak fel, ha hagyom, hogy a titkárom öltöztessen fel, mint egy dada!
– Ha azt gondolod, hogy rád bízom a mandzsettagombok feltűzését, amikor tizenhat vendéget várunk vacsorára, akkor nagyon...
– Jól van, jól van – nyugtatgatta Lord Emsworth. – Rendben, rendben, rendben. Sok hűhó semmiért.
Az ajtó becsukódott, és Lady Constance felocsúdott a hideg kómából, amelybe fivére szavai taszították.
– Constance!
– Nos?
– Épp mielőtt bejöttél, mondta Clarence, hogy ez a Brown lány azért, tartózkodhat nálunk, mert Galahadnek így tetszik.
– Így van.
– És itt mindenkinek igazodnia kell Galahad hóbortjaihoz, ugye? Nem hiszem – folytatta Lady Julia, miközben csak nagy erőfeszítések árán sikerült uralkodnia kusza érzésein hogy van negyvenmillió ember Angliában, aki többre becsülné Galahadet, mint én. Mondd – folytatta erőltetett udvariassággal ha nem vagyok túl indiszkrét, tulajdonképpen hogy kerül Galahad a játékba? Miért éppen Galahad? Akkor miért nem Beach? Vagy Voules? Vagy a takarító fiú? Hogy a csudába jön mindehhez Galahad?
Lady Constance természeténél fogva nem tartozott a türelmes asszonyok közé, de meg tudta érteni egy anya fájdalmait.
– Tudom, hogy érezhetsz most, Julia, de nem lehetsz jobban fölháborodva, mint én. Sajnos itt most Galahad diktál.
– Én ugyan nem tudok semmiféle olyan szituációt elképzelni, amelyben Galahad feljogosítva érezhetné magát, hogy utasíthasson engem. De mindenekelőtt azt szeretném tudni, hogy egyáltalán miért akar diktálni. Ki neki ez a lány, hogy ilyen nyilvánvalóan őrangyalává szegődött?
– Hogy megértsd, emlékezz vissza egy kicsit.
– Örülnék, ha nem vagdosnál mindenfélét a fejemhez.
– Arra talán emlékszel, hogy jó pár evvel ezelőtt Galahad belehabarodott egy Henderson nevű énekesnőbe?
– Hogy ne.. Na és?
– Nos, ez a Miss Brown az ő lánya.
Lady Julia egy pillanatra elhallgatott.
– Most már értem. És egyben Galahad lánya is?
– Azt nem hiszem. De ez mindenesetre megmagyarázza a lány iránti fokozottabb érdeklődését.
– Esetleg. Igen, kétségtelenül. Bár azt tételeztem volna föl legutoljára Galahadről, hogy érzései is vannak, de ha a régi szerelem évek óta itt kísértett, azt hiszem, el kell fogadnunk. Rendben. Kétségkívül megindító. De még mindig nem értem, miért kezeli mindenki Galahadet úgy, mintha a szava maga lenne a törvény? Azt mondtad, abban a helyzetben van, hogy diktálhat. De miért?
– Ide akartam kilyukadni. Az egész dolog, tudod, azon áll vagy bukik, hogy vajon Clarence megadja-e Ronaldnak a pénzét, vagy sem. Ha igen, akkor Ronald mindannyiunkkal szembeszegülhet. Enélkül azonban tehetetlen. Normális körülmények között, mindketten jól tudjuk, hogy meggyőzhetnénk és jobb belátásra bírhatnánk Clarence-t, és a pénzt sem lenne hajlandó odaadni.
– Gondolod?
– Igen. De Galahad is elég agyafúrt ahhoz, hogy ezt átlássa. így hát csinált egy jó üzletet. Azt talán tudod, hogy már jó ideje azokon a Visszaemlékezéseken kotlik, és most kijelentette, hogy amennyiben Ronald megkapja Clarence-től a pénzét, hajlandó a kéziratot visszatartani.
– Micsoda?!
– Visszatartja. Nem publikálja. Nem teszi közzé.
– Szóval ezt értetted azon, hogy ő diktál.
– Igen. Ez közönséges zsarolás, tiszta sor, de mégsem tehetünk semmit.
Lady Julia zavartan meredt maga elé. Szép hajkölteménye fölé lendítette kezeit, de az utolsó pillanatban úgy tűnt, inkább észbe kapott, semmint saját hajába, és leeresztette karjait.
– Én vagyok őrült? – kiáltott fel. – Vagy valaki más? Komolyan gondolod? Engedjem, hogy a fiam tönkretegye az életét, csak azért, mert ezzel Galahadet visszatartjuk memoárjai kiadatásától?
– De Julia, neked fogalmad sincs, hogy milyenek azok! Gondolj csak vissza, milyen életet élt Galahad fiatal korában! Úgy látszik, minden tekintélyes és befolyásos embert ismer Angliában, és ezekkel együtt követték el a legbotrányosabb csínyeket. Vegyünk csak egyetlenegy esetet, például Sir Gregory Parsloe-t. Én, természetesen, nem olvastam a dolgot, de tőle tudom, hogy Galahad könyvében van róla egy sztori, amikor ő még Londonban élt... valami garnélarákokról, vagy tudom is én, miről, de ami őt mégis nevetség tárgyává tette az egész megyében. A könyv hemzseg az ilyen és ehhez hasonló sztoriktól, és mindegyik olyanokról szól, akiket ma a társadalom oszlopainak tartanak. Ha ezt kiadják, akkor az angol arisztokrácia felének tönkremegy a jó hírneve.
Lady Julia elnevette magát.
– Attól tartok, nem osztom a brit arisztokrácia iránt táplált tiszteletedet, Connie. Abban egyetértek, hogy Galahad talán ismeri a nemesség kétharmadának gyanús rejtegetnivalóit, de nem tudom átérezni borzongásodat arra a gondolatra, hogy mindezt közzéteszik. Az égvilágon semmi kifogásom az ellen, hogy Galahad robbantani akar a sajtóban. Mindenesetre akármilyen hatással is van irodalmi tevékenysége a vezető osztályok lelki békéjére, én akkor sem vagyok hajlandó olyan áron lefizetni, hogy Ronnie holmi Miss Brownokkal kösse össze az életét.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy megakadályozod ezt a házasságot?
– De igen. Minden erőmmel.
– De Julia! Gondolj Galahad könyvére! Minden barátunk elidegenedik majd tőlünk! Szemünkre vetik majd, hogy miért nem léptünk közbe! Fogalmad sincs, hogy...
– Meggyőződésem, hogy amíg Galahadnek van bőr a képén, addig bármikor képes publikálni memoárjait, de akkor sem vagyok hajlandó bolondot csinálni a fiamból, és engedni, hogy olyan lépésre szánja el magát, amelyet aztán egy életen át nyög majd. De bocsáss meg, én most tennék egy rövidke sétát, hogy kiszellőztessem a fejem. Annyira fölhevültem, hogy bármely pillanatban képes vagyok öngyulladni, akár egy száraz fa.
Ezekkel a szavakkal Lady Julia Fish megindult a szárnyas ajtók irányába, Lady Constance pedig néhány pillanatra magára maradt zaklatott gondolataival, majd a kandallóhoz lepett és megrázta a csengőt.
Feltűnt Beach.
– Beach – adta ki a parancsot legyen szíves, és azonnal telefonáljon Sir Gregory Parsloe-nak Matchingham Haliba. Mondja meg neki, hogy sürgősen beszélni szeretnék vele. Életbevágóan fontos ügyről van sző. Mondja meg neki, legyen szíves és siessen, hogy még a vendégek érkezése előtt beszélhessünk. És amint megjött, vezesse a könyvtárba.
– Igen, asszonyom.
A komornyik hivatalos nyugalommal beszélt, de lelke mélyéig fel volt kavarva. Nem volt ugyan egy észkombájn, de tudta; mennyi kétszer kettő, és úgy tűnt számára, hogy valamilyen titokzatos módon, amely ugyan meghaladta intellektuális képességeit, de mindezek a riadalmak és kiruccanások kapcsolatban vannak régi barátjának, Ronaldnak szerelmi életével és az újdonsült – de általa igen nagyra tartott – barátnőjével, Sue Brownnal.
Mr. Ronaldot a mamájával hagyta. Ezután Lady Constance ment be. Röviddel azután kijött Mr. Ronald, és feldúlt ábrázattal rohant föl a lépcsőn. És most itt volt Lady Constance, aki egy Lady Juliával folytatott beszélgetés után csenget, és sürgős telefonüzeneteket küld. Ennek jelentenie kell valamit. Ha Beach történetesen Mr. Bodkin lett volna, akkor valószínűleg azt a megállapítást tette volna, hogy bonyolultak az összefüggések. Mellkasa, akár a hínáros tenger, enyhén hullámzott néhányat, aztán a távozás mezejére lépett, hogy gyors lábú engedelmességgel teljesítse úrnője parancsát.

A komornyik telefonüzenete Sir Gregory Parsloe-t a hálószobájában találta, amint egy kellemes cigarettának adva át magát, karosszékében pihent. Már befejezte toalettjét, és tapasztalt vacsorázó lévén tudta, hogy a fogadásokat közvetlenül megelőző téblábolások a házigazdák dohányzójában milyen kényszeredettek tudnak lenni. Éppen ezért még legalább húsz percig nem szándékozott elindulni Blandingsbe. Mint oly sok ékesebb korú, önmagával szemben engedékeny agglegény, ő is hajlamos volt arra, hogy kitérjen az élet zordabb oldala elől.
De a hír hallatára, hogy Lady Constance Keeble sürgősen beszélni akar vele, levágtatott a lépcsőn és kocsiba dobta magát, s mindez egy olyan testalkatú embernek, mint ő, csupán egy pillanat műve volt. Biztosan érezte, azok miatt az átkozott Visszaemlékezések miatt akarja ilyen sürgősen látni őt Lady Constance. Kellőképpen ideges és nyugtalan lévén, odaszólt a sofőrnek, hogy hajtson, mint az őrült.
Az elmúlt két hét folyamán Sir Gregory Parsloe-Parsloe, Matchingham Hall hetedik bárója az érzések egész skáláját járta be. A rettenet szakadékos mélységeibe zuhant, amikor értesült róla, hogy régi cimborájának, a Tiszteletreméltó Galahad Threepwood-nak feltett szándéka, hogy kiadatja élete történetét, majd a megkönnyebbülés mámorító magasságaiba ragadtatott, amikor megtudta, hogy letett előbbi tervéről. De ebből a szédítő érzésből most ki kellett józanodnia. Mi történhetett, tette fel a költői kérdést önmagának, ami a vén ágyútölteléket szándéka feladására késztette? És az iménti telefon alapján úgy tűnt, hogy új fent meggondolta magát. A társadalom deres fejű oszlopai közül, akik összerezzentek, sőt hangos jajkiáltásban törtek ki ama hír hallatára, hogy a Tiszteletreméltó Galahad felnyitni szándékozik az emlékezet zsilipkamráit, ő tette ezt legerőteljesebben. Társadalmi pozícióját tekintve ő volt a legsebezhetőbb. Neki ugyanis voltak politikai ambíciói, és már a határán volt, hogy a shropshire-i Bridgeford és Shiffley Parlamenti Kerületben pártja önkormányzati képviselőjeként induljon. És nála senki jobban nem tudta, hogy ha van valami, amire a szakszervezeti küldöttségek gyanakvó bizalmatlansággal tekintenek, akkor az az ember múltja.
Nem csoda hát, hogy Sir Gregory Parsloe a kíntól vonaglott a kocsijában, majd feldöngetett Beach nyomában a kastély lépcsőin a könyvtárba, belesüppedt egy fotelba és onnan meredt Lady Constance-re, miközben masszív ábrázatának minden vonása nyugtalanságtól vibrált. A jólétben töltött évek valamiféle III. György korabeli piperkőc megjelenését kölcsönözték Sir Gregorynak. Most egy olyan piperkőcre hasonlított, aki magánügyvédjével készül nagy horderejű megbeszélésre.
Lady Constance nem tett emberbaráti gesztust, hogy azonnal enyhítse a rossz hír keltette fájdalmakat. Ahhoz most túlságosan izgatott volt. Sir Gregory úgy kapta, mint egy vödör hideg vizet a nyakába, és úgy ült ott prüszkölve, mintha ténylegesen víz lett volna mindaz, ami ráborult.
– Mitévők legyünk? – siránkozott Lady Constance. – Annyira jól ismerem Juliát. Teljesen önmaga körül forog. Amíg nem kapja meg, amit akar, addig mások nem számítanak. Julia mindig is ilyen volt, és semmit sem változott. Meg fogja akadályozni ezt a házasságot. Nem tudom hogyan, de abban biztos vagyok, hogy megteszi. És ha már egyszer dugába dőlt a dolog, Galahadet semmi sem tartja vissza, hogy ki ne adassa azt a förtelmes könyvét. A kézirat holnap már a kiadónál lesz. Mit is kezdett el mondani?
Sir Gregory nem kezdett el semmit mondani. Csupán egy artikulálatlan hangot volt képes kipréselni magából, amely félúton volt a morgás és a nyögés közt.
– Nincs semmi ötlete? – szegezte neki a kézenfekvő kérdést Lady Constance.
Mielőtt a báró válaszolhatott volna, feltéve hogy egyáltalán akart válaszolni, valami hirtelen félbeszakította. Kinyílt a könyvtár ajtaja, és egy fej dugta be magát rajta. Kicsi volt és brillantinozott, keskeny homloka alattomos, nyugtalan szemekben folytatódott, hetyke orra alatt a bajusza, egy visszataszító bajuszka kunkorodott. Semmi különös, csupán az egyedüllét utáni vágytól vezérelve surrant Percy Frobisher Pilbeam a kastély könyvtárába. Néhány pillanattal korábban a szalonban volt, de ott nyomasztónak találta a légkört. Szolid vidéki urak kezdtek feleségestül szállingózni, és súlyosan nehezedett rá az idegenség tudata egy olyan, társaságban, ahol úgy tűnt, mindenki mindenkit ismer. Mindez azt eredményezte, hogy füle tövéig elpirult és az elefántkor általános érzete áradt szét tagjaiban. Kihasználta az alkalmat, hogy a napbarnított arcú ladynek – aki éppen megkérdezte, mi után kutat – egy pillanatra elterelődött a figyelme, s lesurrant a könyvtárba, hogy magában lehessen. És az első, aki itt. a szemébe ötlött, az Lady Constance Keeble volt. Tehát, ahogy az imént mondtuk, Percy Pilbeam orcáját határozatlan mosoly hagyta el, ő maga pedig visszahúzódott. Az előtűnése és eltűnése közötti tényleges idő alig volt több néhány másodpercnél, de ez bőven elegendő volt Lady Constance-nak, hogy megeresszen feléje egy híres Keeble-pillantást. Miután eleget tett eme házúrnői kötelességének, leeresztette felhúzott szemöldökét és kieresztette összehúzott ajkait, meglepetten tapasztalta, hogy Sir Gregory olyan tekintettel méreti a becsukódott ajtóra, mint akinek éppen valami lenyűgöző vízióban van része.
– Mi... mi… mi...
– Parancsol? – kérdezte Lady Constance döbbenten.
– Jóságos ég! Csak nem Pilbeam volt az?
Lady Constance riadtan nézett szomszédjára.
– Ismeri Mr. Pilbeamet: – olyan hangsúllyal kérdezte ezt, amely elárulta: ennél jóval többet, várt volna egy nemesi cím hetedik viselőjétől.
Sir Gregory, alkatának köszönhetően, nem tartozott azok közé, akik csak úgy könnyedén felugrálnak egy fotelból, de most oly mértékben sikerült túlszárnyalnia önmagát, hogy az már majdnem egy ugrással ért föl.
– Hogy ismerem-e? Azért van itt a kastélyban, mert ismerem! Én fogadtam fel, hogy lopja el azt a förtelmes irományt.
– Micsoda?
– Pontosan. Körülbelül egy héttel ezelőtt. Egyik reggel Emsworth és Galahad fölhívtak, hogy beszélni akarnak velem, és azt hányták a szememre, hogy én loptam el azt az átkozott malacot, és amikor egyértelműen kijelentettem, hogy semmi közöm az ügyhöz, Galahad begorombult és megfenyegetett, hogy külön megerőlteti memóriáját, és kivétel nélkül beleveszi könyvébe az összes szégyenletes dolgot, amelyek fiatalkoromban estek meg velem. Ezért másnap azonnal felrohantam Londonba, felkerestem ezt a Pilbeamet, aki egyébként régebben dolgozott már nekem egy bizonyos meglehetősen kényes ügyben, és akkor derült ki, hogy már Emsworth is felfogadta, mégpedig azért, hogy jöjjön ide és nyomozza ki a malaca eltűnését. Nos, akkor én azonnal felajánlottam neki még külön ötszáz fontot, hogy ha már egyszer úgyis a kastélyban van, egy füst alatt szerezze meg a kéziratot is.
– Szent ég!
– És akkor megtudtam, hogy megtalálták a malacot, és Galahad mégsem adja ki a könyvét, így én magától értetődőnek vettem, hogy a fickó visszament Londonba. De ha már egyszer itt van, az egész roppant egyszerű. Csak folytatnia kell, amit már amúgy is elkezdett. Amint megkaparintotta a kéziratot, átadja nekünk, mi pedig szépen megsemmisítjük. Akkor aztán már nem érdekes, hogy ez a házasság létrejön-e vagy sem.
Itt szünetet tartott. A lendület a megfontolásnak adott helyet.
– De mi van akkor, ha több példányban létezik?
– Nem létezik.
– Biztos ebben? És ha legépelte?
– Nem. Tudom, hogy nem. Igazában sohasem tett pontot arra a förmedvényre. Az íróasztala fiókjában tartja. Néha előveszi és valamit hozzáír.
– Akkor egyenesben vagyunk.
– Feltéve, ha Mr. Pilbeam meg tudja szerezni.
– Ó, az menni fog neki. Erre mérget vehet. Ez az ő területe, Nincs nála csalafintább fickó egész Londonban. Miért, néhány régi levelemet is megszerezte már, de ez most nem tartozik ide. Biztosíthatom felőle, hogy ha Pilbeamet fogadja fel kompromittáló iratok megszerzésére, akkor azokat napokon belül a birtokában tudhatja. Ennek ő a specialistája. Azt mondja, Threepwood az íróasztala fiókjában tartja a dolgot. Nos, Pilbeamnek gyerekjáték egy íróasztal. Azok aa... öö... azok a levelek, amelyeket az imént említettem... azok... teljesen ártatlanok, de egy-két bekezdésben rosszul fogalmaztam, és ha kiadták volna, minthogy a lány... mivel a levelek címzettje fenyegetőzött... Szóval, röviden, hogy megszerezhesse, Pilbeam kénytelen volt gázóra-leolvasónak adni ki magát. Csak így tudta feltörni a széfet. Most azonban, ha megbocsát, itt hagyom. Azonnal beszélnem kell vele. Haladék nélkül kézbe kell vennünk az ügyet. Milyen kár, hogy olyan gyorsan lelépett. Már mindent elintézhettünk volna.

Sir Gregory kisietett a szobából, mint valamelyik vadászkopója, ha szagot fog. Lady Constance mély lélegzetet vett, hátradőlt székében, és lecsukta a szemét. Mindazok után, ami az elmúlt húsz percben történt, úgy érezte, feltétlenül szüksége van egy szusszanásnyi pihenésre. Arcára, ahogy ott ült, nemcsak a megkönnyebbülés, hanem a riadalom vonásai is kiültek, mint általában azokéra, akik a Gondviselés kifürkészhetetlen útjait kutatják. A Gondviselés – most már értette – még az ilyen Pilbeam-féléket sem küldi cél nélkül a világba.

7

Sue a Blandings-kastély alant elterülő birtokait szemlélte, miközben a korláton áthajolva állát két kezében tartotta. Szemeire köd borult, szája a nyomott kedélytől egyetlen vékony piros vonallá szűkült. A gondterheltség hajszálvékony barázdái jelentek meg finom fehér homlokán.
A magas helyek iránti vonzalma, akár egy félénk kiscicáé, amelyet bizonytalan félelem fog el az alacsonyabb emeleteken, és mindig tovább, a magasabb felé megy, nos, Sue-t is valami hasonló delejes erő vonzotta. Elsétálván a vaskos kapubejárat előtt, ahol egy kavicsos csatorna választotta el a nyugati szárnyat a központi épülettől, Sue egy nyitott ajtót pillantott meg, amely titokzatos lépcsőkben folytatódott, és ahogy kiszélesedett, egyszerre csak a tetőteraszon találta magát, ahonnan egész Shropshire-re nyílott rálátás. De a földrajzi szintváltozás nem vonta maga után kedélye emelkedését is. Egy fülledt, borult délután negyedik órája volt, és sivár csend ereszkedett a világra, A hőhullám, amely már a második hete aszalta Angliát, most kérlelhetetlen sebességgel haladt a vihar felé. Shropshire az ólomszürke ég alatt baljós és borongós atmoszférát árasztott. A kerti növények fonnyadtan kókadoztak. A tó piszkosszürkére váltott, odalent a völgyben egyetlen sápatag ezüstcsík volt csupán. Még a parkot tarkító kedves fenyőbokrok bája is elpárolgott. Most minden sötétnek és fenyegetőnek tűnt, mintha a bokrokban szellemek kísértenének, és a kis, görbe hátú házakban boszorkányok tanyáznának.
– Húúú! – szólalt meg Sue a vidék iránti gyűlölettel a hangjában. Eddig a pillanatig, leszámítva néhány titkos szomorúsággal legelő tehenet, nem volt élőlény a széles láthatáron, amely enyhíthette volna a sötét és zord kilátásokat. Úgy tűnt, mintha az élet, amelynek erejét kiszívta az időjárás, holtan hevert volna a földön. De ahogy elégedetlenül, a fejét rázva beszélt, lent az úton egy ismerős alakra lett figyelmes. Az utóbbi fölnézett, észrevette őt, integetett neki és eltűnt a kapubejárat irányában. És most lábak dobogtak öblösen a kőlépcsőkön, s nem sokkal utána egy széles karimájú kalap alatt Monty Bodkin feje lépett a látómezőbe.
– Helló, Sue. Tök egyedül?
Monty, mint oly sok kortársa, úgy tűnt, ő sem tudja magát függetleníteni hazája időjárásától. Levette hát kalapját, meglegyezte vele magát és letette.
– A kutyafáját! Micsoda egy nap! – summázta meteorológiai megfigyeléseit. – Régóta vagy itt fönn?
– Körülbelül egy órája.
– Én meg bizalmas beszélgetést folytattam a dohányzóban azzal a Pilbeam nevű fickóval. Beugrottam, hogy feltöltsem a cigarettatárcámat, és beszélgetésbe elegyedtem vele. Mindent elmondott magáról. Érdekes egy pasas.
– Szerintem visszataszító egy alak.
– Szerintem is – hagyta helyben Monty. – De nem gondolod, hogy még egy ilyen fickó is megérdemel némi érdeklődést, ha történetesen egy magán-nyomozóirodát vezet? Tudtad, hogy magándetektív?
– Igen.
– Nahát, ha van egy szakma, amit szívesen űznék, akkor az a...
– Inkább undorodnod kellene egy ilyen szakmától, Monty. Ólálkodni és mások után szaglászni.
– De ne feledd: mindezt nagyítóval! – tette hozzá nyomatékkal Monty. – Ha nagyítóval csinálod, egész más, nem gondolod? Nem? Na, lehet, hogy neked van igazad. Mindenestre szerintem különleges képességek nélkül nem megy. Én akkor se lennék képes kinyomozni semmit, ha tálcán hoznák elém a bizonyítékot. Láttál már ilyen hülye időt? Komolyan, úgy érzem magam, mint egy serpenyőben. Persze itt is csak úgy van az ember, mint akárhol máshol, nincs igazam?
– Szerintem is.
Monty érzelmes tekintettel szemlélte az alant elterülő birtokot.
– Talán tizenöt éve is van annak, hogy jártam itt fönn. Kölyök koromban le sem lehetett ráncigálni innen. Ott szívtam első szivaromat, a mögött a fal mögött. Egy kicsit balra van innen az a hely. ahol beteg lettem tőle. Látod azt a kéményt ott?
Sue látta azt a kéményt.
– Egyszer meglestem, amint a jó öreg Gally egy bambuszbottal a kezében kergette Ronnie-t, és huszonhétszer futotta körbe a kéményt, mert rajzszegeket tett a szekéré, úgy értem Ronnie Gally-éra és nem Gally Ronnie-éra. Jut eszembe, hol is van Ronnie?
– Lady Julia megkérte-, hogy vigye el a kétülésessel Shrewsburybe vásárolni valamit.
Sue hangja színtelen volt, és Monty kérdőn nézett rá.
– Nos, miért ne?
– Ó, mit tudom én – mondta Sue. – Csak azt furcsállom, hogy ha három hónapig Biarritzon volt, aztán Párizsban, utána meg Londonban, akkor miért kellett addig várnia, míg Shrewsburybe mehet vásárolni.
Monty bölcsen bólintott.
– Értem, mit akarsz mondani. Valami cselről van szó, nem? Egy ravasz stratégiai fogás, hogy kivonják Ronnie-t a forgalomból. Egy csöppet sem csodálkoznék, ha neked lenne igazad.
Sue kitekintett a szürke világba.
– Nem kellett volna Lady Juliának ezzel vesződnie – mondta alig hallható hangon. – Ronnie, úgy tűnik, bármiféle segítség nélkül is nagyon könnyen félre tud állni az utániból.
– Ezt hogy érted?
– Neked nem tűnt fel semmi?
– Nos, elárulom neked – mentegetőzött Monty azon túl, hogy jó sokat egzecíroztattam az agyamat Lord Emsworth épelméjűségét illetően, és hogy szabad perceimben egyvégtében csak a drága jó Gertrude-ról ábrándozom, nem sok éleslátás szorult belém. Ronnie félre akar állni az utadból?
– Amióta csak visszajöttünk.
– Marhaság.
– Ez nem marhaság.
– Kislányos képzelődés.
– Egyáltalán nem erről van szó, Monty. Egyfolytában kerül engem. Mindent megtesz, csak hogy ne kelljen egyedül lennie velem. És ha véletlenül kettesben maradunk, egész másként viselkedik.
– Ezt meg hogy érted?
– Úgy, hogy udvarias. Szörnyen, undorítóan előzékeny. Tudod az a kimért, hivatalos stílus, mintha idegenek volnánk. Ismered azt a modorát, dinit olyannal szemben vesz fel, akit nem szeret.
Monty elgondolkozott.
– Ezt még közelebbről meg kell vizsgáim. Be kell vallanom, eredeti szándékom az volt, amikor megláttalak így áthajolva a korláton, hogy megijesztelek és minden bajomat a nyakadba zúdítom. De ha tényleg így van, ahogy mondod, akkor inkább neked van szükséged rá, hogy kiöntsd a lelked. Ahogy ez a hogy-is-hívják mondta erre a nehezen elhihető sztorira: „A te bajod nagyobb, mint az enyém.”
– Te is bajban vagy?
– Hogy bajban-e? – emelte fel kezét figyelmeztetően Monty. – Ide figyelj. Ne ingerelj. Elég egyetlen bátorító szó, és estig szóhoz sem jutsz mellettem.
– Hát csak rajta. Én tudok várni.
– Biztos vagy benne?
– Ha én mondom.
Monty hálásan felsóhajtott.
– Nos, ez nagy megkönnyebbülés számomra – ismerte be. – Sue, öreg csaj, egyre jobban érzem, hogy mekkora balhé közeleg. Sötéten fest a jövő. Valami oknál fogva, amire képtelen vagyok rájönni, úgy néz ki, hogy a mostani munkaadómmal nem csináltam valami nagy fogást.
– Ezt meg mi mondatja veled?
– Jelek, Sue, jelek. Bizonyos egyértelmű jelek erre mutatnak. A vén szivar pikkel rám. Állandóan csípős megjegyzéseket tesz. Fölnézek és látom, amint utálkozva bámul rám. El se hinnéd, hogy egy olyan ember, aki Hugo Carmodyt tizenegy hétig bírta titkárának alkalmazni, az most két röpke nap után már aggodalmas képet kezd vágni, pedig így van. Halvány segédlila dunsztom sincs, de a kilencedik gróf egyértelműen utálja a burámat. Ez tuti.
– De ez annyira nem illik Lord Emsworth-höz. Mindig azt hittem, hogy egy nyájas öreg csóka.
– Pontosan ilyennek ismertem én is kölyökkorom óta. Annak idején sokszor nyomott aprópénzt a kezembe, ha visszamentem az iskolába bőkezűen megajándékozott és nyájasan rám mosolygott. De ennek már vége. Most már soha többé. Most aggodalmaskodva néz rám, és mint egy kopó szaglászik utánam.
– Mit csinál?
– Szaglászik utánam. Nyomoz utánam, ahogy ezt ott a Yardnál hívják. Emlékszel arra a himnuszra, hogy: „Nézd, Midián falkái prédára éhesen ólálkodnak”? Na, hát ez az, amit ez a ínra mókus csinál. Valami homályos belső oknál fogva elkezdett figyelni engem, mintha titkos bűntényekkel gyanúsítana. Mondok egy példát. A minap lezarándokoltam a disznóólhoz, hogy egy kicsit gügyörésszek annak a dögnek abban a reményben, hogy így megalapozom köztünk – mármint az öreg és köztem – a szívélyes jó viszonyt, ahogy te is ajánlottad. Ahogy közelítek a jószág karámjához és véletlenül körülpillantok, hát nem ott leskelődik egy fa mögül gyanútól vörös képpel? Mi más ez, mint ólálkodás?
– Kétségkívül, ez az.
– Igen, nem más, mint ólálkodás. Mégpedig a szó legszorosabb értelmében! És, kérdem én, mi lesz ennek a vége? Erre most azt mondod, ó, ne aggódj, hiszen egy grófnak megvan minden joga hozzá, hogy a saját birtokán akkor és annyit leskelődjön fák mögül titkárokra, amennyit csak úri gusztusa megkíván. És most még messzebb megyek. Úgy tekintem ezeket, mint tüneteket, mégpedig veszélyes tüneteket. És állítom, hogy a gróf, aki képes ma fák mögül leskelődni, az holnap képes lesz útilaput, kötni a talpam alá. És Istenemre mondom, Sue, én nem engedhetem meg magamnak, hogy naponta kössenek útilaput a talpam alá. Ha nem tartok meg valamilyen állást legalább egy évig, akkor nekem lőttek, vagyis nem jön össze a dolog Gertrude-dal, és hogy kapok még egy állást, ha ezt is elbaltáztam? Nekem nem olyan könnyű ám elhelyezkedni! Megvannak a magam korlátai, és én tudom ezt.
– Szegény öreg Monty!
– „Szegény öreg Monty”, ebben minden gyönyörűen benne van – ismerte el a szerencsétlen fiatalember. – Végem van, ha ez a vén szivar kirúg. És ami az egészben a legrémesebb, gőzöm nincs, hogy mi a baja velem. Külön megerőltettem magam, hogy olyan szörnyen körültekintő, éber meg szolgálatkész legyek, mint általában a kifogástalan titkárok. Egyszerűen nem értem. Az égész dolog csupa rejtély.
Sue gondolkodott.
– Megmondom, hogy mit csinálj. Miért nem csíped el Ronnie-t, és nem kéred meg, hogy tapintatosan környékezze meg Lord Emsworth-öt?
Monty a fejét rázta.
– Ronnie-t nem. Nem. Ez nem lenne jó taktikai húzás. És itt. van a másik rejtély, Sue. Öreg Ronnie. Valaha az egyik legjobb gyermekkori pajtásom volt, de most meg rideg, tartózkodó és hűvös. Amikor szólok hozzá, azt mondja „Ó, igen?” meg „Valóban?”-, és elfordul, mintha direkt élvezné, hogy torkomra fagyaszthatja a szót.
– Tényleg?
– És „Ó, igen?”
– Már úgy értem, tényleg úgy látszik, hogy nem kedvel?
– Olyan gyanakvó, hogy csak na. És nem tudom... Te jó ég, Sue – kiáltott fel Monty egy ötlettől felvillanyozva nem gondolod, hogy esetleg mindent tud?
– Azt, hogy mi valaha jegyben jártunk? Honnan tudná?
– Nem, ez világos. Ezt nem tudhatja, ugye?
– Itt senki sem mondhatta el neki, mert itt nem is tudja senki. Kivéve Gallyt, aki egy szót se kottyantana el.
– Igaz. Csak úgy feltűnt a furcsa egybeesés, hogy mindkettőnkkel szemben olyan fölényes. Ha nem TUD MINDENRŐL, akkor miért kellene félreállnia az utadból?
Sue-ban hangot talált a felgyülemlett fájdalom. Nem állt. szándékában, hogy túlzottan megbízzon Montyban, olyan lány lévén, akit a zordon élet megtanított rá, hogy visszafojtsa fájdalmait. De mivel Ronnie elment Shrewsburybe, és a fülledt hőség fejfájást okozott neki, az ég pedig leginkább egy döglött hal hasához hasonlított, ennek következményeképp azt kívánta, bárcsak ő is osztozna az imént említett hal létállapotában. így tehát szabad folyást engedett szíve fájdalmának.
– Megmondom, hogy miért. Mert a mamája állandóan azt mondja neki... egyvégtében, amióta csak idejött... egyfolytában csak azzal nyaggatja, hogy milyen ostobaságot követ el, ha egy olyan lányt akar elvenni, mint én, amikor többtucatnyi előkelő lány szaladgál... Igen, mindig ezzel tömi a fejét. Úgy tudom, mintha csak a saját fülemmel hallottam volna. Pontosan tudom, hogy miket mond neki rólam. „Édes fiam, ez egy kóristalány!" Na és? Az vagyok. Elvégre nem bújhatok ki a bőrömből, nem? Ezzel az erővel senkit nem vehetne feleségül!
Monty csettintett egyet a nyelvével. Ezt már nem hagyhatta szó nélkül.
– Édes bogaram! Már holnap elvennélek, ha nem lennék mással eljegyezve. Azt hiszem, Ronnie átkozottul mázlista.
– Nagyon aranyos tőled, de tartok tőle, hogy Ronnie nem menne bele.
– Ó, micsoda marhaság!
– Bárcsak én is így tudnék gondolkodni!
– Tiszta őrület. Ronnie nem az a fajta fickó, aki csak úgy visszalép, ha egyszer valakinek ígéretet tett.
– Ó, ez világos. Ő állja a szavát. Mi úriemberek! Drága öreg Montym, ugye nem gondolod komolyan, hogy hozzámennék egy olyan emberhez, aki csak azért tart ki mellettem, mert túl illemtudó ahhoz, hogy felbontsa az eljegyzést? Ha van valaki, akit szívből megvetek ezen a világon, akkor az az a típusú lány, aki továbbra is ragaszkodik a fiújához, miközben tudja, hogy az csak udvariasságból nem meri kiadni az útját. Ha egyszer is biztos leszek benne, hogy Ronnie meg akar szabadulni tőlem – folytatta Sue elszánt szemekkel meredve a fenyegető égre abbahagyom az egészet egy pillanat alatt, és nem érdekel, hogy mennyire fog fájni.
Monty lába kényelmetlenül kapálni kezdte a követ.
– Véleményem szerint túl nagy ügyet csinálsz az egészből – mondta nem sok meggyőződéssel a hangjában. – Ami ebből leszűrhető, az szerintem csak annyi, hogy az öregfiúnak egy kis eperohama van. És kinek ne lenne ilyen hülye időtől?

Sue erre nem tudott mit mondani. A csipkés oromzathoz sétált, és letekintett. Amint Sue hátát nézte, valami az súgta Monty Bodkinnek, hogy a lány sír, vagy azonnal sírni fog, és nem tudta, mi lenne a legcélravezetőbb cselekvés. Gertrude Butterwick arca ott lebegett közte és az ég között, és nem engedte, hogy ama kézen-fekvő megoldáshoz folyamodjon, amire ilyen esetekben általában a fiatalemberek hajlamosak. Az ember, Certrude Butterwickkel a szívében nem teheti könnyedén a karját idegen csípőkre, miközben azt súgja a fülébe: „Ugyan, ugyan!” Ehelyett csak köhintett egyet, és így szólt: – Ö... szóval...
Sue nem fordult meg. Monty újra köhintett egyet. Aztán egy „Szóval... én... ööö... áh” kíséretében a lépcső felé somfordált.
A becsukódó ajtó kattanása úgy hatott Sue fülének, mintha egy pici csipkedarabbal itatta volna föl könnyeit, amelyet ő zsebkendőnek nevezett. A lány megkönnyebbülten állapította meg, hogy egykori vőlegénye a távozás mezejére lépett. Vannak pillanatok, amikor egy lánynak magában kell lennie, hogy egyedül, puszta kézzel vívja meg a harcot a keblében hemzsegő viperákkal.
Ezt ő most megküzdötte, mégpedig derekasan. Törékeny testében egy amazon lelke lakozott. Birkózott az ellenséggel, és már javában üldözte menekülő sorait, mígnem egy utolsó körülpillantás végképp meggyőzte arról, hogy ő győzött. Shropshire, amely addig csupán egyetlen ködgomolyag volt, most kezdett kitisztulni. Eltette zsebkendőjét, és összeszűkült szemekkel, dacosan tekintett a világba. Most már jobban érezte magát. Az elszántság, hogy mindenre pontot tesz abban az esetben, ha Ronnie is befejezettnek tekinti az ügyet, megacélozta akaraterejét. Mélyen befészkelte magát elméjébe. De a remény sugara kérlelhetetlenül utat tört. Azt magyarázta, hogy megérti Ronnie furcsa viselkedését. Szegény fiú gyötrődött, és ugyan ki ne szenvedne egy olyan asszony mellett, mint Lady Julia Fish, akinek erőteljes személyisége szünet nélkül nyomás alatt tartja. És ha egy férfi gyötrődik, akkor természetes, hogy belefeledkezik saját gondolataiba.
Tűnődését egy autó zaja szakította meg, amely a ház túlsó oldalán közeledett. Szíve vadul kezdett kalapálni, és a terasz túloldalára sietett.
Csalódottan fordult el. Nem Ronnie jött vissza Shrewsburyből. Egy alacsony, zömök ember volt az, aki az állomási taxival érkezett Blandingsbe. Alacsony, köpcös és szemmel láthatóan jelentéktelen figura volt. így vélte Sue – tudatlanságában. A zömök kis ember ha tudta volna, hogy onnan fölülről ilyen gyors, nemtörődöm módon intézték el, nemcsak egyszerűen megsértődött volna hanem még meg is rökönyödött volna. Mivel a Blandings kastély mai látogatója, annak ellenére, hogy minden pompa nélkül, egy szerény közlekedési eszközzel, a Market Blandings állomási taxijával érkezett, nem volt más, mint George Alexander Pyke, Tilbury első grófja, a Mamut Kiadótársaság alapítója és tulajdonosa, Tilbury Kiadó, Tilbury út, London.
Vannak buldogtermészetű emberek, akik nem egykönnyen vallják be, hogy veszítettek. Ha két vállra is terítik őket, keljfeljancsi módjára pattannak fel. Ehhez a maroknyi mokány csapathoz tartozott George Alexander, gróf Tilbury is. Meglehetősen nagy vagyont gyűjtött össze, főként azzal a módszerrel, hogy ha alulmaradt, egyszerűen nem vett tudomást vereségéről, és a tény, hogy most a Blandings-kastély kapuján csengetett, bizonyította, hogy az ősi küzdőszellem még nem hagyta el teljesen. Azért jött, hogy a Tiszteletreméltó Galahaddel személyesen tárgyaljon azokról a Visszaemlékezésekből, és feltett szándéka volt, hogy nem hagy magával packázni. Sok hozzá hasonló pozícióban lévő ember arra a hírre, hogy a Tiszteletreméltó Galahad megváltoztatta szándékát, és nem adatja ki könyvét, beletörődve a Sors játékába, bizony csak megadóan legyintett volna. Kénytelen-kelletlen elfogadták volna a helyzetet, és sajnálattal ismerték volna be, hogy nincs hatalmuk megváltoztatni a megváltoztathatatlan!, és beérték volna azzal, hogy siránkoznak pénzügyi veszteségükön, miközben kevésbé szalonképes jelzőkkel aposztrofálják bajuk okozóját. Lord Tilburyt azonban keményebb fából faragták. Ő is fájdalommal viselte a Sors csapását, amint ennek fentebb tanúi is voltunk, és ő is keményen aposztrofálta megrövidülése okozóját, de arra egy pillanatig sem gondolt, hogy feladja a küzdelmet.
Elfoglalt ember lévén, nem tudott azonnal elszabadulni hivatalából. A sürgős munka egészen a mai napig késleltette az expedíciót. De aznap délelőtt tizenegy tizenötkor vonatra szállt Market Blandings felé, s miután egy ebéd erejéig kényelmesen elhelyezkedett az Emsworth Címerben, kiadta a parancsot Robinsonnak, az állomási taxisnak, hogy hajtson a kastélyhoz.
Kedélyállapotát leginkább a hajlíthatatlan magabiztosság jellemezte. Annak lehetősége, hogy kudarccal is végződhet missziója, még távolról sem merült fel benne. A Tiszteletreméltó Galahadről csupán homályos emlékei voltak, mivel az utóbbi huszonöt évben nem találkozott vele, és a régi szép időkben sem voltak igazán szoros kapcsolatban. Mindezek ellenére egy kedves, könnyen kezelhető ember általános benyomása maradt meg benne róla. Egyáltalán nem az a típusú valaki, aki képes lesz ellenállnia teljes erőből mért támadásnak, amelyet a nyakába kap. Lord Tilbury szilárdan hitt a szó mágikus erejében.
Beach nyitott ajtót.
– Itthon van Mr. Threepwood? Mr. Galahad Threepwood?
– Igen, uram. Milyen nevet jelenthetek be?
– Lord Tilbury.
– Nagyszerű, uram. Erre parancsoljon. Azt hiszem, Mr. Galahad a kiskönyvtárban van.
A kiskönyvtár azonban üresnek bizonyult. A papírhalmok az íróasztalon, a számtalan tintafolt a szőnyegen és mindenütt, az irodalmi tevékenység fogható jelei voltak, ->de emberi lakónak mindazonáltal híjával volt.
– Mr. Galahad talán a parkban van. Ott szokott sétálni – közölte elnézően a komornyik olyan tónussal a hangjában, mint aki messzemenő toleranciával viseltet a lángelmék gyarlóságai iránt. – Ha lordságod szíves lenne helyet foglalni...
A komornyik eltűnt és kimérten kezdte szedni a lépcsőket, de Lord Tilbury nem foglalt helyet. Merev tekintettel fixálta szemeit valamire, ami az asztalon hevert. Lopva közelebb húzódott, miközben fél, szemét az ajtón tartotta.
Igen, feltevése helyesnek bizonyult. A Visszaemlékezések kézirata volt az, ami előtte hevert az asztalon! írója szemmel láthatóan az imént hagyta abba a szöveg csinosítását, mivel még nedves volt a tinta a bekezdésen, ahol, mint egy Flaubert a helyes szó után kutatva, áthúzta ceruzájával a „berúgott” szót, és a színesebb „felöntött a garatra” kifejezéssel cserélte föl..
Lord Tilbury szemei, amelyek amúgy sem ültek túl mélyen, most még jobban kidülledtek. Légzése felgyorsult.
Mindenkiben, aki pusztán a saját erejére utalva képes volt az élet tengerén ellenszélben vitorlázni, vagyis nagy vagyont kicsikarni az élettől, volt valami kalózvonás, valami a Karib-tengeri kalandor ősök véréből, a „most vagy soha” tettrekészségéből. Nos, fiatalkorában jó adag szorult Lord Tilburybe is eme bátor vállalkozó szellemből. És bár a növekvő jólét, és annak csökkenő szükségessége, hogy kiüsse a ringből a szakma riválisait, a fenti Képesség elsorvadásával fenyegettek, teljesen azért mégsem halt e[benne. Karnyújtásnyira állva a kézirattól, miközben a levegő is tiszta volt és a taxi is ott állt a bejáratnál, Lord Tilbury agya vadul dolgozott, és erősen kokettált a gondolattal, hogy megragadja a szóban forgó irományt és rekordsebességgel kivágtasson vele.
És talán a jó szerencse is közreműködött – hiszen a hirtelen fizikai igénybevétel káros lehetett volna egy olyan testalkatú embernek, mint ő de mielőtt összeszedhette volna bátorságát, fülei közeledő léptek zajára lettek figyelmesek. Hátralépett, mint egy macska a tejfölösbödöntől, és amikor a Tiszteletreméltó Galahad betoppant, Lord Tilbury már az ablakon át nézett, ki, és egy könnyed barkarolát dúdolt.
A Tiszteletreméltó Galahad egy pillanatra megállt az ajtóban, és fekete keretes monokliját a szemére illesztette. Az üveg mögül éles, kérdő tekintet meredt a vendégre. Amint szemügyre vette látogatóját, homloka összeráncolódott a szellemi erőfeszítéstől.
– Meg ne mondd – kérte. – Hadd találjam ki. Büszke vagyok emlékezőtehetségeidre. Jól meghíztál és meg is öregedtél, de olyasvalaki lehetsz, akit jól ismertem annak idején. Furcsa, de a régi bandából jut eszembe rólad valaki... Kicsi Smith?... Köpcös Whiting?... Nem, megvan, a kutyafáját! Szagos Pyke! – mondta őszinte megelégedéstől sugárzó arccal. – Nem rossz, ha hozzávesszük, hogy egy teljes negyedszázad is eltelt azóta, hogy utoljára láttalak. Pyke. Igén, az vagy, Valamikor Szagosnak hívtunk. Nos hát, hogy vagy, Szagos?
Lord Tilbury ábrázata barátságtalan színt, öltött. Nem voltak ínyére a korpulens alkatára és előrehaladt korára tett utalások, az pedig sohasem érint kellemesen egy korosodó embert, ha olyan néven szólítják, amelyet még ifjúkorában is sértőnek talált. Mindezt szavakba is öntötte.
– Nos, hát rendben van, Pyke – mondta egyetértően a Tiszteletreméltó Galahad. – Hogy s mint, Pyke? Te jó ég, hogy visszatérnek á régi idők! Amikor utoljára láttalak, az azon az estén lehetett, amikor a Romanóban Basham Dugó elkezdett szendvicseket hajigálni, és egy kicsit begőzölt, és az egyik dolog a másikat követte, mígnem két röpke perc alatt már a padlón feküdtél egy baromi nagy marhaszelettől kiterítve, és mindenki, aki csak ott volt, azonnal fogadni kezdett rád. Most már emlékszem az arcodra – mondta a Tiszteletreméltó Galahad kuncogva. – Fölöttébb szórakoztató.
A látogató még komorabb ábrázatot öltött. Arcáról eltűnt még ! a mosoly árnyéka is. Fájdalmasan ingatta a fejét.
– Szegény öreg Dugó! – sóhajtott a Tiszteletreméltó. – Soha sem tudta, hol kell megállni. Szegény fickó, ez volt a gyengéje.
Lord Tilbury nem azért utazott száztizennégy mérföldet, hogy a néhai Wilfred Basham ezredesről társalogjon, akit egyébként még a fönt említett epizód előtt sem kedvelt túlságosan. Meg is kísérelte, hogy fölvilágosítsa efelől vendéglátóját, de a Tiszteletreméltó Galahadet, ha egyszer reminiszkáló hangulatban volt, akkor nem egykönnyen lehetett onnan kimozdítani.
– Másnap a Pelikánban újra előhoztam neki az egész dolgot. Próbáltam jobb belátásra bírni. Marhahúsdarabokat hajigálni éttermekben, ez nem járja, mondtam. Nem angolos. A kenyér, az rendben, mondtam. Rámutattam, hogy minden baját az a rossz szokás okozza, hogy mindjárt egy negyed gallont rendel, míg mások csak egy pinttel kezdik. Ezt ő is belátta. – Tudom, tudom – mondta. – Én egy szerencsétlen hülye vagyok. Azt hiszem, olyan fickó vagyok, de ez maradjon magunk közt, Gally, akitől apám mindig is óvott. De mi, Basharnek mindig negyed gallonokkal indítottunk. Ez nálunk régi családi szokás. – Akkor az egyetlen járható út – mondtam -, hogy megesküszöl, hogy fölhagysz a régi jó családi szokással. – Erre azt mondta, hogy nem tud. Étkezéskor egy kicsit föltétlenül szükséges innia. így akkor ott kellett hagynom. Na és, egyik nap megint találkoztunk, mégpedig egy esküvői vacsorán az egyik hotelben.
– Én... – szólalt meg Lord Tilbury.
– Esküvői vacsora volt – folytatta rendületlenül a Tiszteletreméltó Galahad és egy érdekes egybeesés folytán egy másik lakodalom is volt ugyanabban a hotelben, és ráadásul a menyasszony szegről-végről rokona volt a miénknek. így aztán a két lakodalmas nép hamar összemelegedett, és mindenki boldog volt, és jól érezte magát, és hirtelen azt éreztem, hogy valaki rángatja a könyökömet, Odafordulok, és ki mást látok, mint a jó öreg Dugót, amint falfehéren bámul rám. – Na, Dugó? – kérdem meglepetten. Szegény öreg fiúnak csak egy tompa nyögés jött ki a torkán. – Gally, öreg harcos – mondta – segíts el innen, öreg cimbora, itt a vég. Taszigál a maligán. Tényleg csak egy csepp pezsgőt ittam, de állítom, hogy két menyasszonyt látok.
– Én... – szólalt meg Lord Tilbury.
– Képzelheted, szegény fickónak mekkora sokk volt ez. Sikerült megnyugtat nőm természetesen, és tudtam, hogy az egész gondviselésszerű volt. Éppen egy ilyen megrázkódtatás hiányzott neki. Félrevontam egy sarokba, és úgy a lelkére beszéltem, mint egy erkölcsprédikátor. És akkor ünnepélyesen megfogadta, hogy attól a naptól kezdve soha nem iszik egy kortyot sem. – Meg tudod tenni, Dugó? – kérdeztem. – Van hozzá erőd, akaraterőd? – Van, Gally – válaszolta elszántan. – Megtudom. Miért, a fenébe is – mondta tehetek mást? Nem élhetek egy életen át úgy, hogy mindenből kettőt látok. Képzeld el, két bukmékernek tartozol... Két bírósági kézbesítő... Két Szagos Pyke... – igen, öregem, abban a sötét pillanatában terád gondolt... Aztán lelépett, valami elszánt, makacs tekintettel az álla körül, amit jó volt látni.
– Én... – szólalt meg Lord Tilbury.
– És körülbelül két héttel azután összefutottam vele a Strandén, és vidáman fecsegett. – Minden rendben, Gally – mondta. – Minden oké, öregfiú. Sikerült. Megnyertem a csatát. – Ez csodálatos, Dugó – mondtam én. – Belevaló fickó vagy! Remek fiú! Kemény egy menet volt, mi? – Szemei fölcsillantak. – Először az. Valójában olyan kemény volt, hogy magam se hittem, hogy kibírom. Aztán felfedeztem egy tök alkoholmentes italt. Nem egy ínyenccsemege, de azért iható. Abszint, vagy mi a fene, és most, hogy ez megvan, azt se bánom, ha soha többé nem nyúlok borhoz, pálinkához vagy akármilyen részegítő italhoz.
– Nem érdekel a te Basham barátod – mondta Lord Tilbury.
A Tiszteletreméltó Galahad elkedvetlenedett.
– Bocsánat. Nem kellett volna ennyit locsognom. Mindig visszaesem a régi hibámba. Minden bizonnyal valami sokkal fontosabb megbízatással jöttél, én meg mesélgetéssel húzom a drága idődet. Teljesen igazad van, nyugodtan állíts le. Foglalj helyet, és mondd el, miért bukkantál elő ennyi év után, Szagoskám.
– Ne nevezz Szagosnak!
– Hogyne. Bocsánat. Elfelejtettem. Nos, rajta, Pyke.
– És Pyke-nak se nevezz! A nevein Tilbury.
A Tiszteletreméltó Galahad meghökkent. Monoklija lepottyant de visszabiggyesztette. Gondterhelt és rosszalló tekintet költözött arcára. Ünnepélyes komolysággal ingatta a fejét.
– Szóval, álnév alatt futsz. Nem jó. Néni szeretjük az ilyet.
– A kutyafáját!
– Nem éri meg. Őszintén, tényleg nem. Előbb-utóbb úgyis elkapnak, és akkor a keményebbik büntetést sózzák a nyakadba. Emlékszem, hogy Konok Vokest is óva intettem 99-ben, amikor Londonban ólálkodott, és Orlando Maltraversnek adta ki magát abban a hiú reményben, hogy félrevezetheti a bukmékereket. És neki, nem úgy mint neked, legalább volt annyi elemi érzéke, hogy álszakállat hordjon. Szagos, öreg fiú – mondta nyájasán a Tiszteletreméltó megéri ez? Ér ez valamit is azon kívül, hogy halasztgatja a kikerülhetetlen véget? Miért nem mész vissza, és nem nézel szembe férfi módjára a következményekkel? Vagy ha ehhez nem fűlik a fogad, legalább miért nem nézel be egy színházi kelléktárba, és nem veszel valami szőke bajuszt? Mi miatt szaglásznak utánad, Szagoskám?
Lord Tilbury azon kezdett tűnődni, hogy vajon a Visszaemlékezések egyetlen kötete, amely ugyan megrengeti egész Angliát, megéri-e azt az árat, amelyet most ezekben a percekben fizet érte.
– Ragaszkodom a nevemhez – sziszegte a fogai között. – , Ugyanis a legutóbbi Kitüntetési Lista alkalmával megkaptam a nemességet, és a Tilbury címet választottam.
Fény áradt szét a Tiszteletreméltó Galahad borús homlokán.
– Ó, te Lord Tilbury vagy?
– Az vagyok.
– És mondd, mi a fenéért csináltak belőled lordot, Szagos? – kérdezte őszinte csodálattal a Visszaemlékezések szerzője.
Lord Tilbury azt mondta magának, hogy most erősnek kell lennie.
– Történetesen nem foglalok el számottevő pozíciót a pletykalapok hasábjain. Egy konszernnek vagyok a tulajdonosa, melynek neve talán ismerősen cseng előtted: a Mamut Kiadótársaság.
– Mamut?
– Mamut.
– Várj egy kicsit – folytatta a Tiszteletreméltó hadd gondolkodjam. Miért, nem az a Mamut, amelynek á könyvemet adtam el?
– De az.
– Szagos... akarom mondani Pyke... azaz Tilbury – helyesbített rostéi kedve a Tiszteletreméltó Galahad roppantul sajnálom, és mindenért bocsánatot kérek. A kutyafáját, nagyon restellem. Nagyon tapintatlanul bántam veled, ugye? Most már értem, hogy miért jöttél ide. Azt akarod, hogy gondoljam át újra a dolgot, ugye? Nos, attól tartok, fölöslegesen utaztál ennyit, Szagos, öreg harcos. Nem adatom ki.
– De hiszen...
– Nem. Erről sajnos nem nyithatok vitát. Nem adatom ki és kész.
– De, jóságos ég!...
– Tudom, tudom. De mégsem. Megvannak rá az okaim.
– Okaid?
– Személyes és érzelmi okaim.
– De ez felháborító! Hallatlan! Megkötötted a szerződést! Elfogadtad a feltételeket, amelyeket mi...
– Ennek semmi köze a feltételekhez.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy nincs olyan állapotban a kézirat, hogy ne lehetne kiadni? Hiszen ott hever készen az asztalodon.
A Tiszteletreméltó Galahad olyan gyengéd mozdulattal vette fel a kéziratot, mint ahogy egy anya dédelgeti első szülöttjét. Szemügyre vette, felsőhajtott, újra szemügyre vette, és még egyet sóhajtott; Belésajdult a szíve. Minél többször elolvasta, annál jobban átérezte, mekkora veszteség érné az emberiséget, ha ezt a csinos kis írást csak az íróasztalfiók látná. Olyan átkozottul jó könyv kerekedett belőle. Kitartóan és keményen munkálkodott rajta, hogy maradandó emléket állítson London történelme egy korszakának, amely egy fikarcnyival sem volt méltatlanabb a maga Homéroszára vagy Gibbonjára, mint akármelyik más kor. És ő, a teringettét, elvégezte ezt a munkát! Tényleg jó, elsőrangú mű sikeredett belőle. És ezt a fergeteges könyvet senki sem fogja kinyitni!
– Egy ilyen könyv sohasem kész teljesen – mondta. – Életem végéig tudnék még mit hozzáírni. – Újra felsóhajtott. Aztán felderült. Arra gondolt, hogy mesterműve visszatartásának nem kisebb ára van, mint Dolly Henderson lányának boldogsága. Ha pedig Dolly Henderson lányának boldogságáról van szó, akkor semmilyen ár sem elég drága, akkor nincs miért sopánkodnia és sóhajtoznia. Mindamellett azt kívánta, bárcsak keményebb fából faragták volna Clarence fivérét, és képes lenne külső segítség nélkül is felvenni a harcot a család női tagjaival. Eltette a kéziratot íróasztala fiókjába.
– De mégiscsak be van fejezve. Már ami a kiadatását illeti.
– De hiszen...
– Nem, Szagos, ez sajnos végleges. Sajnálom. Csak nem képzeled, hogy nem látom a te szempontjaidat is. Tudom, hogy csúnyán bántam veled és teljes mértékben igazad van, hogy most se nem látsz, se nem hallasz, hiszen a te üzletedről...
– Nem arról van szó, hogy nem látok és nem hallok. Azzal áltattam magam, hogy – engedve a provokáció kényszerítő erejének – sikerül erről barátságos hangnemben tárgyalnunk. Én csupán azt mondom...
– Nem kell semmit mondanod, Szagos.
– Ne nevezz engem...
– Nem valószínű, hogy meg tudom értetni veled, miről is van sző tulajdonképpen. Ez túl hosszú lenne. De most legyen elég annyi, hogy bármit is mondasz, semmit nem változtat a dolgon. Nem adatom ki.
Kínos csend következett. Lord Tilbury tekintete, amely úgy meredt a kéziratot elnyelő fiókra, mint egy pincsi a cukorkára, most arra az emberre tévedt, aki közte és a könyv között állt. Reménytelen sóvárgással bámult a Tiszteletreméltó Galahadre, mintha ama marhahússzelet után epekedne, amely valaha olyan ellenállhatatlan fegyvernek bizonyult Basham Dugó kezében.
A láz elmúlt. A harcias tűz kialudt szemében. Merev mozdulattal emelkedett föl.
– Ha így áll a dolog, akkor további kellemes délutánt kívánok.
– Máris? Csak nem menni akarsz?
– De igen. Mi mást tehetnék?
A Tiszteletreméltó egy pillanatra elkedvetlenedett.
– Örülnék, ha nem így fognád fel a dolgot. Miért vagy ilyen morcos, Szagoskám? Ülj le. Csevegjünk egy kicsit. Maradj még itt, és gyere velünk harapni egyet.
Lord Tilbury ehelyett inkább csak nyelt egyet.
– Ebéd!
Ez az önmagában ártatlan sző Lord Tilbury ajkairól úgy hatott, mint egy Erzsébet kori szitok – annak idején Ben Johnson ereszthetett meg egy ilyet ittas állapotban Beaumont és Fletcher felé.
– Ebéd! A kutyafáját!

Vannak az életben pillanatok, amikor csak az erős fizikai megterhelés szolgálhat gyógyírra] a lélek sebeire. Mint az indiai bennszülöttek. akik a skorpiócsípés okozta égő fájdalmat sebes futással enyhítik, úgy sietett Lord Tilbury is a frissen szerzett sebbel, amelyet olyan valakitől kapott, akit a történtek után nem esett nehezére az emberi nem skorpiói közé sorolnia. Mindez most egyetlen vágyba sűrűsödött össze benne: egy kiadósat sétálni. Amint a széles bejárati lépcsőhöz ért, és megpillantotta az állomási taxit, arra a gondolatra, hogy bemásszon a penészszagú járgányba és visszadöngessen vele az Emsworth Címerbe, olyan érzés kerítette hatalmába, amely a hányingerrel volt határos. Pénzt kotort elő, odalökte a meglepett Robinsonnak, érthetetlenül motyogott valamit, és hirtelen sarkon fordulva elkullogott nyugati irányba. Robinson, miután egy ideig szolid, csendes shropshire-i szemekkel meredt utána, a hengerek közé csapott, és eltűnődve hazahajtott. Lord Tilbury gondolataiba mélyükén baktatott tovább. A fejében uralkodó kezdeti kaotikus-amorf állapot lassacskán tiszta formát öltött. Gondolatai visszatértek ahhoz a merész ötlethez, amely a kiskönyvtárban állva fogant meg benne. Egyetlen tárgy jelent meg a retináján – az íróasztal, amelybe a Tiszteletreméltó Galahad a kéziratát süllyesztette. Legszívesebben közvetlen támadást indított volna az íróasztal ellen. Mint általában a megtért kalózok, ő is nyitva tartott még egy kiskaput, amelyen át visszatérhet belé a régi Ádám. Megkaparintani a kéziratot, érvelt magában, ez csupán tulajdonjoga érvényesítését jelentené. Hiszen törvényesen őt illeti meg. A szerződést megkötöttek, mégpedig tanúk jelenlétében. Ráadásul az előleg is gazdát cserék már. Normál esetben a szerző és a kiadó között ez úgy történik, hogy az előbbi barna papírba csomagolja kéziratát, bélyeget ragaszt rá, és postázza a kiadó címére. De ha történetesen a fickó excentrikus, és inkább a fiókjában tartja ahelyett, hogy elküldené, abban az esetben, amolyan ha a hegy nem megy Mohamedhez, akkor Mohamed megy a hegyhez alapon, kénytelen maga a kiadó érte menni és magával vinni. Ilyenformán a dolog teljesen törvényes üzleti tranzakció marad. És milyen könnyen ki lehetne fosztani az íróasztalt, vélte, ha ő a házban tartózkodna! Amilyen gondatlan, nemtörődöm mozdulattal tette vissza a könyvet a Tiszteletreméltó, talán – játszott tovább a gondolattal Lord Tilbury – még be sem zárta a fiókot... Talán valaki, aki a házban tartózkodik... Keserű megbánás árnyékolta be Lord Tilbury elméjét, ahogy borongós hangulatban ballagott át Blandings fojtó hőségtől pihegő parkjain. Most már látta, hogy micsoda baklövést követett el, amikor olyan rátarti, sértő módon viselkedett a Tiszteletreméltóval. Bárcsak nyílt kártyákkal, és főleg mosolyogva játszott volna és elfogadta volna az ebédmeghívást, és utána is nyílt maradt volna, akkor egészen biztosan nem nyugodott volna le a nap anélkül, hogy meg ne kérték volna, hogy hozza át csomagjait az Emsworth Címerből, és maradjon a kastélyban. És akkor...
A fájdalmas szavak legfájdalmasabbika: a volna. Lord Tilbury háborgó lélekkel folytatta útját. És ahogy sétált, hirtelen egy illatra lett figyelmes, az egyetlen illatra e sártekén, amely képes volt elterelni figyelmét a lelkére nehezedő nyomástól.
Egy malac szagát érezte.
Azok számára, akik csak felszínesen ismerték őket, minden bizonnyal hihetetlennek tűnik, hogy George, báró Tilburyben és Clarence, Emsworth kilencedik grófjában lehet bármi közös vonás ízlés tekintetében. A két ember lelke, mondhatná valaki, fényévnyi távolságra van egymástól. Bár temperamentumában a két. ember erősen különbözött egymástól, egy tekintetben azonban nagyon is közel álltak: mindkettő szenvedélyes malactenyésztő volt. Kis vidéki telkén, odalenn Buckinghamshire-ben, ahová szokása szerint hétvégeken visszavonult kiheverni a hét fáradalmait, Lord Tilbury maga is malacokat tenyésztett. Nemcsak tenyésztette őket, hanem rajongásig szerette őket, büszke volt rájuk. És bármi, aminek valami köze volt a malacokhoz, mint például a röfögés vagy csámcsogás, vagy jelen esetben a penetráns sertésillat, az rögtön, belső húrokat pendített meg lelkében.
Így most, felriadva merengéséből, döbbenten fedezte föl, hogy céltalan kóborlása közben krumplihéj-hajításnyira került egy csinos kis disznóólhoz. És mi több, az ólnak olyan kiváló lakója volt, amilyennel még soha életében nem találkozott.
A délután, ahogy fentebb már említettük, borús volt. Egy ártalmas métely mint valami korai szürkület nehezedett a világra. De a csökkent látási viszonyok sem tudták soha teljes mértékben álcázni a Császárnőt. A napfény kétségkívül erőteljesebben emelte ki a nemes jószág görbületeit, de ebben a szürke párában is volt annyira hatásos jelenség, hogy Lord Tilburyt lasszó ként vonja magához. Az utóbbi előresietett és lélegzetét visszafojtva figyelte az állatot. Az első, ösztönös reakció, amelyet a látvány kiváltott belőle, a sárga irigység, a szörnyű, kínzó sóvárgás volt. Blandings Császárnőjének megpillantása mindig ilyen hatással volt állatbarát látogatóira. Sokan jöttek, megpillantották, elállt a lélegzetük, és boldogtalanul távoztak. Utána mind elégedetlen szívvel, zavartan botorkáltak tovább az élet rögös útján, nem tudván, hogy mi után epekednek, mint akiket álmukban csókolt homlokon valamelyik istennő. Eddig a pillanatig Lord Tilbury úgy tekintett a saját malacára, a Buckinghami Nagy Fiúra, mint fajtája tekintélyes példányára. Most fájdalmasan nyilallt belé az érzés, hogy már azzal is megsértené e nemes kocát, ha közben a saját kan disznaja körül kalandoznának gondolatai.
A Császárnő, miután egy futó, de udvarias pillantást vetett látogatójára, folytatta tevékenységét, amely Lord Tilbury érkezésekor lekötötte figyelmét. Orrát a kifutó alsó léceihez nyomta, és mélabúsan röfögött. És Lord Tilbury, amint letekintett, látta, hogy a nemes jószág délutáni menüjének egy darabja egy ínycsiklandó krumpli formájában kigurult a főépületből, és elszabadult pályájáról. Ez volt az, ami az ezüstérmest mindig aggodalommal töltötte el, és állandó függőségben tartotta. Mint minden valamirevaló malac, aki komolyan veszi karrierjét, Blandings Császárnője sem szeretett kihagyni semmit sem, amit meg lehetett enni és tömény szalonnává lehetett változtatni.
Lord Tilbury malacszerető szíve repesett. Elhagyta az irigység, a nemesebb érzéseknek adva át a helyet. Ami csak jó és emberi szorult belé, az most mind buzogva tört benne felszínre. Helyeslően csettintett egyet nyelvével. Testalkatának köszönhetően ugyan nehezére esett lehajolnia, de egy pillanatig sem habozott. Nem törődve a pillanatnyi fullasztó érzéssel, amely nála bárminemű meghajlással elmaradhatatlanul együtt járt, megszerezte a szóban forgó krumplidarabot. És már azon a ponton volt, hogy beleejtse a nemes jószág kilátott szájába, amikor durva közbeavatkozás történt.
Forróság öntötte el Lord Tilbury arcát. Egy nyers hang harsogta a fülébe:
Hééé!
Egy izmos kéz bilincsként szorította meg csuklóját. Egy másik a gallérját ragadta meg. És miután erőteljesen odébb rángatta, a Mamut Kiadó tulajdonosára egy magas, szikár, kezeslábas munkaruhát viselő ember vádló tekintete meredt.
A napnak ama szaka volt ez, amikor a Természet gyermekei többnyire visszavonulnak ebéd utáni sziesztájukra. De Jasper Pirbright nem engedett a test renyhe vágyainak. Kenyéradó gazdájától azt az utasítást kapta, hogy legyen résen, és ő ebéd óta szünet nélkül azon volt. Előbb-utóbb – mondta neki Lord Emsworth, annak a jövőbe látó embernek, a Tiszteletreméltó Galahadnek a véleményére támaszkodva – a Császárnő szentélye körül egy titokzatos idegen fog – a szó legszorosabb értelmében – ólálkodni. És most itt van, mérgezett krumplival felfegyverkezve, és ő, Jasper Pirbright fülön csípte! A Pirbrightok, akárcsak a Kanadai Lovasrendőrség, mindig elkapták emberüket.
– Hőőő! – szólott most Pirbright, ami Shropshire-ben tömören ennyit jelent, mint: Most te szépen velem jössz, és én bezárlak valahová addig, míg nem értesítem őlordságát a történtek felől.

Monty Bodkin, miután búcsút vett Sue-tól a teraszon, lassan, gondolataiba mélyedve sétált a kastély parkjain át napnyugati irányba, a Császárnő főhadiszállása felé. Ama nemes szándék vezérelte, hogy tiszteletét tegye a kocánál, és az ezüstérmessel ilyenformán kialakított kordiális viszony talán jótékony hatással, lesz a malac gazdájával időközben megromlott diplomáciai kapcsolatára is.
Nem sietett. Ahhoz túl forró volt a délután. Shropshire most leginkább egy hatalmas gőzfürdőhöz volt hasonlatos. Az ég úgy tűnt, mintha meleg priznicként borult volna a tájra. A pillangók is felhagytak a repülési gyakorlataikkal, és ahogy továbbvonszolta magát, csak az ifjabb és fürgébb nyíllak rendelkeztek akkora fölös energiákkal, hogy kimozduljanak búvóhelyükről. És ha a légköri viszonyok történetesen hidegek és csípősek is lettek volna, akkor is tétlenül ődöngött volna, mert elméje gondokkal volt terhes. Nem tetszett neki, ahogy a dolgok mostanság kinéztek.
Nem, morfondírozott Monty, sehogy sem tetszettek neki a dolgok. Sheridan ír egy helyütt az átkos kegyvesztettségről, és ha Monty valaha is olvasott volna Sheridant, akkor minden bizonnyal úgy érezte volna, hogy most megtalálta a tökéletes leírást Emsworth kilencedik grófjának arckifejezésére, amint őlordsága a könyvtár asztala fölött nézett rá, vagy ahogy a fák mögül leskelődött utána. Még a Lord Tilburyvel folytatott beszélgetés során sem érezte biztosabban, hogy most egy olyan emberrel van közös: fedél alatt, aki szolgálatainak hamari felfüggesztését forgatja ősz koponyájában. A kirúgás, érezte – mint annak idején Damoklész fölött a kard – ott lebeg az ő feje fölött is. Szinte már hallani vélte a levegőben suhogását. Kedvetlenül kullogva ért a kifutóhoz, ahol a Császárnő rezideált. Valami melegházféle hely volt éppen a kapun belül, itt egy pillanatra megállt, hogy felületén egy szál gyufával meggyújtsa cigarettáját, amire most olyannyira vágyott.
Igen, ahogy ott állt dohányozva, érezte, hogy ha birtokában lenne ama képességnek, amellyel némelyek az emberi arcról, illetve a szemekből, mint nyitott könyvből tudnak olvasni, akkor most megállapíthatná, hogy jelenlegi munkáltatója az útilaput készül felkötni a talpára. Úgy tűnt neki, mintha már hallaná is a lord ingerült hangját: Kifelé! Kifelé!
És akkor, minthogy a hang nem múlt. el, döbbent rá, hogy nem álmodott, tényleg élő emberi hang volt az, amit hallott, és éppen abból a házikóból tört elő, aminek ő történetesen nekidőlt, és ráadásul nem azt kiáltotta: Kifelé!, hanem: Eressz ki!
Ez vegyes érzelmeket váltott ki belőle: egyrészt meghökkent, másrészt fölkeltette kíváncsiságát a hang forrását illetően. Elméje egy pillanatig a fantom gondolatával játszadozott. Aztán úgy érvelt. magában – nagyon ésszerűen hogy egy szellem, akinek mindössze egy negyed mérföldet kell sétálnia, és rendelkezésére áll Anglia egyik legősibb kastélya, aligha vesztegetné azzal drága idejét, hogy inkább egy melegházat választ ténykedése színhelyéül.
Egy kis ablak volt a hely közelében, ahol állt. Felbátorodva dugta be rajta a fejét.
– Ön az? – tudakozódott. A kérdés teljes mértékben indokolt volt, ha hozzávesszük ama körülményt, hogy a helyiségben totális egyiptomi homály uralkodott. Mindamellett úgy hangzott, hogy a fogolyból a méltatlankodás hangjait váltotta ki. Egy kitörő A kutyafáját! kiáltás hatolt, keresztül a sötétségen, és Monty két-hüvelyknyit hőkölt hátra. A dolog hihetetlennek tűnt, de ha az ember némi hitelt ad a szenzuális percepciónak, akkor ez a láthatatlan ismerős nem lehetett más, mint...
– Mondom – kapkodott levegő után Monty nem Lord Tilbury az esetleg, netalántán véletlenül?
– Ott ki beszél?
– Itt Monty beszél. M. Bodkin. Montague Bodkin. Emlékszik még a jó öreg Montyra?
Nyilvánvaló volt, hogy Lord Tilbury emlékezett rá, mivel az előbbi az utóbbi számára jól ismert lendülettel pörgette a nyelvét.
– Akkor mire vársz? Eressz már ki, te szerencsétlen hígagyú! Minek vesztegeted a drága időt?
Monty az ajtón matatott.
– Rendben, na – kommentálta ténykedését. – Van itt valami fából készült bigyó, amit el kell fordítani. Rendben. Kész. Kifelé, aranyom. Hopplá!
Eme biztató szavak kíséretében eltávolította a reteszt, és Lord Tilbury hörögve előmászott.
– Tyű, a...! – kiáltott fel Monty némi könyörgéssel a hangjában, és néhány pillanatig zavarban volt, mint annak idején Goethe, amikor nem találta a helyes kifejezést.
Lord Tilbury megtalálta a megfelelő szavakat.
– Ez felháborító!
– Micsoda ez?
– Alaposan meg fogom büntetni a fickót!
– Milyen fickót?
– Azonnal beszélek ez ügyben Lord Ernsworth-szel!
– Milyen ügyben?
Lord Tilbury tömören, de annál szenvedélyesebben vázolta a közelmúlt eseményeit a disznóól és a melegház környékén.
Egyfolytában azt magyaráztam annak a süket alaknak, hogy ha kételyei vannak társadalmi helyzetemet illetően, a te bácsikád Sir Gregory Parsloe, aki ezen a környéken él, kezeskedne értem...
Monty, aki egyre nagyobb érdeklődéssel figyelt, és az elbeszélés minden pontját egy-egy értő bólintással nyugtázta, úgy érezte, ezen a ponton közbe kell szólnia.
– Teremtő atyám! – kiáltotta. – Azt mondja, hogy krumplival kínálta a disznót? És ez a fickó meg épp akkor kapta el? És akkor : azt mondta neki, hogy ön az én Gregory bácsikám barátja? És most panaszt akar tenni a vén viharkabátnál? Ne tegye! – hadarta Monty. – Ne tegye, ha kedves az élete! Közelébe se menjen a kastélynak, mert különben egykettőre rács mögött találja magát. Nincs tisztában a hely titkos történelmével! Bonyolultak az összefüggések. Az öreg Emsworth azt hiszi, hogy Gregory bácsi merényletet tervez a malaca ellen. Önt éppen akkor kapták el,, amikor azt a dögöt krumplival etette, és most be akarja jelenteni, hogy Gregory bácsi pajtása! A fenébe is, bírósági tárgyalás nélkül küldik az Ördög szigetére!
Lord Tilbury mereven bámult kiszabadítójára, miközben arra gondolt, hogy mennyire nem szenvedheti az előtte álló fiatalembert.
– Mit locsogsz itt összevissza?
– Nem locsogok. Teljesen ésszerű, amit mondok. Nézze a dolgot az ő szempontjukból. Ha ez a malac kiesik a ringből, akkor a bácsikám malacának nem lesz riválisa, és kenterben veri az ezüstérmest a Mezőgazdasági Kiállításon. Ezek után haragudhat-e erre a Pirbright nevű fickóra azért, mert egy kicsit görbén nézett egy pasasra, aki idesomfordált és gyanús krumplikkal látta el a jószágot, és azután még Gregory bácsira hivatkozott, mint közeli ismerősére? Talán azt gondolhatta, hogy a krumpliba valami ismeretlen ázsiai méreg volt befecskendezve.
– Még sohasem hallottam ekkora badarságot.
– Hát, ilyen az élet – összegezte Monty. – Mindenesetre egy kis birtokháborítással nem fogja megúszni a dolgot. Nincs valami törvény arra, hogy birtokháborítókra kapásból szabad lőni? Vagy csak a betörőkre? Nem, tévedek. Csak kóbor kutyákra, amint éppen a nyájat abajgatják. Na, visszatérve a dologra, ön most súlyos birtokháborítást követett el...
– Én semmi ilyesmit nem csináltam! Én csak látogatást tettein a kastélyban.
A beszélgetés itt olyan fordulatot vett, amilyen irányba Monty terelni szerette volna.
– Na, most érkeztünk arra pontra, amit régóta szeretnék tudni. Mit keres ön ezen a vidéken? Miért jött ide? Természetesen mindig örülök, ha láthatom – tette hozzá előzékenyen.
Lord Tilbury nem látszott túlságosan örülni a bóknak.
– Szabadna tudnom, hogy te mit keresel itt?
– Én?
– Ha, ahogy te mondod, Lord Emsworth olyan rossz viszonyban van Sir Gregory Parsloe-val, akkor, gondolom, talál némi kifogásolnivalót abban, hogy Parsloe unokaöccse az ő birtokain sétálgat.
– Ah, de tudja, én a titkára vagyok.
– Az, hogy te a nagybátyád titkára vagy, még nem...
– Nem a nagybátyámé. Az öreg Emsworth-é. Látja, a névmások az okai minden végzetes félreértésnek a világon. Elkezdesz beszélni, hogy ő meg övé, és vidáman szövegelsz, mígnem a végén rájössz, hogy mindent totál összekavartál. Ez is az élet, ha a helyes irányból nézzük. Nem, én nem a nagybátyám titkára vagyok. Neki nincs titkára. Soha nem is volt. Az öreg Emsworth-é. Sikerült megszereznem az állást huszonnégy óra leforgása alatt azután, hogy ön kivágott engem a Kis Lurkóktól. Hát igen – folytatta Monty némi hanyag eleganciával a hangjában -, nem sok időbe tellett, hogy megszerezzem ezt az új állást. Istenemre, tényleg így történt. Aki ügyes, az hamar megcsíp valami jó kis helyet.
– Te Lord Emsworth titkára vagy? – Úgy tűnt, hogy Lord Tilburynek némi erőfeszítésébe kerül, hogy feldolgozza ezt az információt. – Ott laksz a kastélyban is? Úgy értem, hogy ténylegesen a Blandings-kastélyban tartózkodói?
Monty agya most sebes munkába kezdett, s ennek eredményeképpen hamar belátta, hogy meggondolatlanság volt részéről az iménti hanyag elegancia. Egy jó szándékú baklövés. Célravezetőbb eljárás lenne a férfias őszinteség. Bízott benne, hogy amikor kihasználja a kedvező alkalmat, akkor – férfiak esetében – azt a lovat üli meg, amely biztos szerencsét hoz. Roppant fontos volt, hogy melegen tartson egy másik vasat is arra az esetre, ha Lord Emsworth mégis talpára találná kötni azokat az útilapukat. És aligha találhatott volna kedvezőbb alkalmat, hogy megkörnyékezze néhai munkáltatóját, mint itt és most, amikor épphogy csak kiszabadította egy bűzös bódéból.
Ennek megfelelően azt válaszolta, hogy most az egyszer valóban ez a helyzet.
– De – folytatta őszintén – csak erre az egy alkalomra. Szívesen megsúgom önnek, hogy valamiféle átrendeződésnek nézek elébe. Úgy néz ki, hogy minden valószínűség szerint munkakönyvileg hamarosan megint szabadlábon leszek... Ténylegesen még nem mondtak semmit, de minden jel arra mutat. Szóval mindenesetre, ha egyszer úgy gondolja, hogy tiszta lappal indíthatunk – ha hajlandó fátylat borítani a múltra -, ha röviden, meggondolná magát, és nagyvonalúan legyintene arra a kis egyenetlenségre, ami köztünk volt, és visszavenne a laphoz, akkor én, a magam részéről garantálom, hogy azonnal visszatérek önhöz. Sőt, mindenre készen, majdnem azonnal is tudnék jelentkezni a munkára.
Végighallgatva ezt az ékesszóló kérelmet, a legtöbb emberen bizonyos fokú türelmetlenség vett volna erőt. Mindazonáltal Lord Tilbury úgy hallgatta, mint valami elragadóan édes, csilingelő dallamot. Mint annak idején Napóleonnak, neki is voltak boldog percei, de ennél boldogabbra nem tudott emlékezni – hogy az előtte álló fiatalember személyében egy olyan emberre talált, aki egyszerre a Blandings-kastélyban is lakik, és ugyanakkor szívességet is kér tőle. Ennél ideálisabb kombináció nem is létezhetett volna.
– Szóval vissza akarsz jönni a kiadóhoz?
– Mindenképpen.
– Akkor visszajössz.
– Te jó szagú rezeda!
– El van intézve.
– Hú, az árgyélusát! Ez aztán a jó fogás!
Lord Tilbury elgondolkodva ráncolta homlokát. Most, hogy elérkezett a pillanat, amikor szavakba kellene öntenie az elméjében megfogant törvényellenes machinációt, nem egykönnyen találta meg a helyes bevezetést.
– Micsoda?? El van intézve? – kiáltott Monty. – Ha tényleg rendben. akkor én minden idegszálammal azon leszek, hogy semmi ilyen kétértelmű, léha szöveg ne szüremkedjen be a Kis Lurkók hasábjaira. Efelől ne legyenek kétségei! A legutóbbi kellemetlen epizód óta új emberré lettem, és most már testestül-lelkestül azonosultam a Kis Lurkók pedagógiai célkitűzéseivel. Visszateheti kezemet a kormánykerékre a legcsekélyebb aggály nélkül!
– Ennek most semmi köze a Kis Lurkókhoz – mondta szárazon Lord Tilbury, és újra szünetet tartott.
– Van valami, amire szeretnélek megkérni.
– Részemről a szerencse. Nevezze meg. Mehet éne a fele királyságom is.
– Én... azaz... nos, dióhéjban a következő a helyzet. Lord Emsworth fivére, Galahad Threepwood írt egy könyvet, melynek címe: Visszaemlékezések.
– Tudok róla. Lefogadom, hogy tökjó írás. Úgy viszik majd, mint a cukrot. Az a fajta könyv, amelyre régóta nagy az igény. Szerezze meg, azt javaslom.
– Hát – jutott szóhoz Lord Tilbury megkönnyebbülten, hogy a beszélgetés ilyen hamar kilyukadt a lényegi kérdéshez pontosan ez az, amire szeretnélek megkérni...
– Nos, akkor elmondom a procedúrát – ajánlkozott készségesen Monty. – Aláírat egy szerződést, aztán csekk-könyvvel a hóna alatt lerohanja az öreg Gallyt.
– A szerződés már meg van kötve. Mr. Threepwood nemrég írta alá, amivel egyben át is adta a Mamutnak a kiadatáshoz szükséges összes jogokat. Most azonban meggondolta magát, és nem akarja átadni a kéziratot.
– Te jó ég! De miért?
– Azt én is szeretném tudni.
– De ezzel egy zsák pénzt is veszít a vén majom, nem?
– Kétségtelenül. Legutóbbi döntése, hogy mégsem adatja ki, engem is csinos kis summától szabadít meg. Ilyenformán, mivel a szerződés már meg van kötve, és jogosan engem illet a kézirat, én... öö... nos, hogy rövid legyek, szándékomban, áll, hogy a kézirat birtokába jussak.
– Csak nem akarja elcsenni?
– De, nyersen fogalmazva, ez az, amit akarok...
– Eddig tiszta, de hogy a kenyába akarja véghezvinni?
– Ah, szükségem lenne valakinek a közreműködésére, aki ténylegesen a házban tartózkodik...
Bizarr ötlet jutott Monty eszébe.
– Csak nem azt akarja mondani, hogy rám gondolt, hogy én lopjam el?
– De, pontosan erről lenne szó.
– Hű, uramatyám!
Őszinte csodálkozással bámult maga elé.
– Mi sem egyszerűbb ennél – folytatta Lord Tilbury sokat sejtetően a kézirat egy kis szoba íróasztalában van, amely, sejtésem szerint, egy könyvtárhoz csatlakozik. A fiók, amelybe süllyesztették, ha nem tévedek, nincs is bezárva, de ha be is lenne, könnyen ki lehet nyitni. Ha jól tudom, mindenáron vissza akarsz kerülni az alkalmazásomba, nem? Ilyenformán... nos, gondold meg, drága fiam.
Monty zavartan matatott kabátja hajtókáján. Ez az újdonság erejével hatott rá. A díszmeghívó, hogy a Bűn Hőse legyen, és hogy tulajdon fülével hallotta, amint Lord Tilbury drága fiának nevezi, nos, mindettől forogni kezdett vele a világ.
Lord Tilbury, bölcs ítélőképességgel megáldott férfiú lévén, tudatában volt annak, hogy némely elméknek több időre van szükségük az új eszmék magukévá tételéhez. Elégedetten várt, hogy társa kellőképpen megbarátkozzon a gondolattal.
– Biztosíthatlak róla, hogy amint a kézirattal a hónod alatt beállítasz hozzám, azonnal visszahelyezlek régi állásodba a kiadónál.
Monty tekintete alig különbözött a falu bolondjáétól, akit az imént talált el az istennyila. Bizonyos, lelkesedésnek nevezhető csillogás költözött a szemébe.
– Megteszi?
– Meg.
– Egy teljes évre?
– Egy évre kell?
Feltétlenül egy egész évnek kell lennie, kifejezett garanciával. Talán emlékszik rá, amikor azokról az összefüggésekről beszéltem.
Az aggodalom, hogy az előtte álló fiatalembert munkatársává avassa és a lehető leggyorsabban munkába is állítsa, Lord Tilburyt némi habozással töltötte el. A legtöbb munkaadó valószínűleg ugyanezt érezte volna az ő helyében. Egy év hosszú idő, ha az embernek Monty Bodkinnal kell együtt dolgoznia, de Lord Tilbury azzal a tudattal vigasztalta magát, hogy ha egyszer a birtokában lesz a kézirat, egy héten belül úgyis megszabadul majd valahogy tőle.
– Egy évig? – mondta kétkedőn.
– Vagy tizenkét hónapig – segítette ki Monty.
Lord Tilbury sóhajtott. A dolgot nyilvánvalóan nyélbe kell ütni.
– Jól van.
– Felvesz egy teljes évre?
– Ha eleget teszel ennek a feltételnek.
– Hajlandó aláírni egy levelet – egy szerződést – egy dokumentumot, ha megszerkesztem?
– Hajlandó vagyok.
– Akkor áll az alku. Itt a kezem.
Lord Tilbury inkább eltekintett volna eme szimbolikus gesztustól.
– És most, légy szíves, intézd el a dolgot olyan gyorsan, ahogy csak tudod – tette hozzá hidegen. – Semmi kedvem bizonytalan ideig egy vidéki fogadóban rostokolni.
– Ó, hogyne. Azonnal rábukok a csülökre. Melyik is az a vidéki fogadó? Ugyanis tudnom kell a címét.
– Az Emsworth Címer.
– Azt jól ismerem. Próbálja ki a sörüket egy kis ginnel keverve. Jói befűti a kemencét. Na, akkor rendben. Ott húzza ki azt a kis időt, amíg meg nem jelenek azzal az irománnyal a hónom alatt.
– Hát akkor viszlát – egyelőre.
– Agyő, meg minden, amíg újra össze nem futunk – búcsúzott Monty szívélyesen.
Szemével követte Lord Tilburyt, amíg el nem tűnt, aztán rózsás álmodozásba merülve folytatta sétáját. Minden, gondolta, tökéletes rendben van. Elméjében most már nyoma sem volt azoknak az aggodalmaknak és félelmeknek, amelyek azonnal felütötték benne fejüket, amint az ötlet előpattant megbízója koponyájából. Most merésznek és elszántnak érezte magát. Elhatározta, hogy megszerzi a kéziratot, akár egy hentesbárd segítségével is. A vibráló párás hőségben, amelyben a pázsit főtt, lelki szemei előtt ott lebegett Gertrude Butterwick bájos alakja, amint gyengéden bátorítja és biztatja őt, hogy vállalkozásában feltétlenül számíthat a támogatására és helyeslésére. Álmodozásában már azt képzelte, hogy egy égerbokrok közt eltévedt kis magányos szellő susogásában is az ő ezüstös hangja suttogja: Rajta, tedd meg!

A költők a hangulat emberei. Nemritkán a csap legkisebb játéka is elég ahhoz, hogy megakassza az ihlet szabad áradását. így volt ez a Tiszteletreméltó Galahaddel is. A legutóbbi kellemetlen jelenet, amely ifjúsága ismerősével, az egykori Szagos Pyke-kal történt, ugyan rövid ideig tartott, de olyan kedvezőtlen lelki állapotban hagyta, hogy képtelen volt bármilyen irodalmi tevékenységre. Jóindulatú ember lévén bántotta, hogy megsértett akár egyet is a világ Szagos Pyke-jai közül. Szagost elküldeni tüskével a szívében természetesen nem ugyanaz volt, mint mondjuk a drága öreg Basham Dugót vagy a jó öreg Freddie Pottsot visszautasítani, de ahhoz éppen elég volt, hogy fölzaklasson egy embert, aki mindig mindenkinek kedvére akart lenni, és gyűlök nemet mondani még az Úr legkisebb teremtményeinek is. Lord Tilbury távozása után a Tiszteletreméltó Galahad továbbra is a fiókjában hagyta életműve kéziratát. Nem érezvén kedvet és erőt a további csinosítgatáshoz, megkönnyebbülten sóhajtott fel, levett a polcról egy detektívregényt, és elhagyta a szobát.
Miután egy pillanatra megállt a hallban és csengetett Beach-nek, hogy a szódás whiskyt a gyepre hozza, elindult kedvenc pihenőhelye, a nagy cédrus árnyéka felé.
– Á, Beach – szólította meg a komornyikot, amint az megjelent tálcával a kezében jégkockáktól csilingelő pohárral ne haragudjon, hogy megint zavarom, de nem ugrana be a kiskönyvtárba az olvasószemüvegemért? Bent felejtettem. Ott lesz az asztalomon.
– Hogyne, Mr. Galahad – felelte a komornyik nyájasan. – Még valamit esetleg?
– Nem látta Miss Brownt valahol?
– Miss Brown a teraszon levegőzött röviddel ebéd után, de azóta nem volt szerencsém látni.
– Rendben. Akkor csak az olvasószemüvegemet.
Nekilátva a feladatnak, hogy kisimítsa összegyűrődött idegeit, a Tiszteletreméltó Galahad a hosszú pohár tartalmának csaknem egyharmadát felhajtotta már, amikor arra lett figyelmes, hogy közeledik a komornyik.
– Mi az ördögöt cipel, Beach? – érdeklődött, mivel a másik túlságosan meg volt pakolva ahhoz képest, hogy csak egy pár teknőckeretes szemüvegért küldték el. – Csak nem a kéziratom az?
– De igen, Mr. Galahad.
– Vigye vissza – mondta a szerző megbocsátható ingerültséggel. – Most nem kell. Istenem, épp azért jöttem ki ide, hogy most egy kicsit elfelejtsem.
Zavartan abbahagyta. Furcsa, meredt kifejezés ült ki a komornyik arcára, és kidudorodó felöltője enyhén remegni kezdett. A Tiszteletreméltó Galahad növekvő érdeklődéssel és kíváncsisággal figyelte a jelenséget.
– Mi az ördögnek mozgatja a hasát előttem, Beach?
– Nem érzem jól magam, Mr. Galahad.
– Akkor miért hord flanelmellényt ebben a kánikulában?
– Úgy értem lelkileg, uram.
– Mi miatt?
– Mr. Galahad, a könyve biztonsága miatt. – A komornyik halkabbra fogta. – Tájékoztathatom önt, uram, afelől, hogy mi történt néhány pillanattal ezelőtt, amikor elindultam az ön szemüvegéért a kiskönyvtárba?
– Mi?
– Amikor be akartam lépni, mozgást hallottam odabentről.
– Tényleg? – A Tiszteletreméltó Galahad csettintett egyet a nyelvével. – Az ég szerelmére, örülnék, ha mások nem járkálnának be abba a szobába. Nagyon jól tudják, hogy az a magán-dolgozószobám.
– Pontosan, uram. Senkinek semmi keresnivalója ott, amíg ön a kastélyban tartózkodik. Ez világos mindenki előtt. És éppen emiatt fogtam én is azonnal gyanút.
– He? Gyanút? Ezt meg hogy érti?
– Hogy egy bizonyos személy azon mesterkedik, hogy, – finoman szólva – eltulajdonítsa az ön kéziratát, uram.
– Micsoda?!
– Úgy van, Mr. Galahad. És jól sejtettem. Egy pillanatig mozdulatlanul hallgatóztam – folytatta a komornyik jelentőségteljesen aztán minden figyelmeztetés nélkül hirtelen benyitottam. Uram, Mr. Pilbeam állt ott, és a nyitott fiókban turkált.
– Pilbeam?
– Igen, Mr. Galahad.
– Jóságos ég!
– Igen, Mr. Galahad.
– És ön erre mit mondott?
– Semmit, Mr. Galahad. Csak néztem.
– És ő mit mondott?
– Semmit, Mr. Galahad. Csak mosolygott.
– Mosolygott?
– Bárgyún és bűntudatosan.
– És aztán?
– Még mindig szó nélkül odaléptem az íróasztalhoz, magamhoz vettem az anyagot és elindultam kifelé. Az ajtóban megálltam egy pillanatra, hátrafordultam, és egy szigorú, hideg pillantással végigmértem az illetőt, aztán eltávoztam.
– Ragyogó, Beach!
– Köszönöm, Mr. Galahad.
– Biztos benne, hogy a kéziratomat akarta megkaparintani?
– Már ténylegesen a kezében szorongatta a lapokat.
– Nem lehetséges, hogy csak valami jegyzetpapírt vagy valami effélét keresett?
Egy olyan lelkialkatú ember, mint Beach, képtelen lenne úgy nézni, mint Sherlock Holmes, miközben doktor Watson ostoba elméleteit hallgatja, és arra sem lenne képes valaki az ő pozíciójában, hogy egy társadalmilag magasabb rangú személlyel úgy társalogjon, ahogy azt Holmes tette volna. Egy „Ugyan, mit képzel?” talán megremegtette volna ajkait, de többre nem futotta volna tőle. Ehelyett csak ennyit mondott:
– Nem, uram.
– És a mozgatórugója? Milyen lehetséges motiváció késztethette ezt a furcsa kis senkiházit, hogy ellopja a könyvemet?
Bizonyos zavartság látszott hatalmába keríteni a komornyikot. Habozott.
– Vehetem a bátorságot, Mr. Galahad?
– Ne beszéljen ostobaságot, Beach! Bátorságot? Életemben nem hallottam ilyen badarságot. Hát nem ismeri ük egymást negyvenéves kölyökkorunk óta?
– Köszönöm, Mr. Galahad. Akkor, ha nyíltan beszélhetek, szeretnem dióhéjban összefoglalni azokat a különös körülményeket, amelyek, véleményem szerint, összefüggésben állnak ezzel a könyvvel. Először is, ha szabad így mondanom, tudatában vagyok annak, hogy a könyv végtelenül fontos tényező Mr. Ronald és Miss Brown kapcsolatában, ugye?
A Visszaemlékezések szerzője egy kisebbfajta ugrásra ragadtatta magát. Mindig is olyan embernek ismerte a komornyikot, aki a szemeit nyitva, a füleit pedig hegyezve tartja, és előbb utóbb tudomást szerez a házban történő legtöbb dologról, de eddig sejtelme sem volt róla, hogy ez a titkosszolgálat ilyen hatékonyan működik.
– Hogy őladysége ellenállását, ami a Mr. Ronald és Miss Brown közti irigyre irányult, kiküszöbölje, ön kifejezte ama szándékát, miszerint hajlandó visszatartani a Visszaemlékezések kézi rátái a kiadótól, hiszen őladysége mélységesen ellenzi a kiadatást abból a tényből kifolyólag, hogy véleménye szerint a könyv tanalma számos barátja szemében sértőnek bizonyul majd – nevezetesen Sir Gregory Parsloe-nak. Helyesen látom a tényállást, Mr. Galahad?
– A legteljesebb mértékben.
– Ön azért hajlott erre az engedményre, mert fölmérte, hogy ha ezzel nem fékezi őladysége cselekedeteit, akkor esetleg sikerül őladységének őlordságát abba az irányba terelni, hogy álljon el a készülő házasság helyeslésétől, ugye?
– „Esetleg” így helyes. Nem kell ilyen félénken fogalmaznia, Beach. Mostani kis csevegésünket hét pecsét őrzi, efelől biztosíthatom. Nyugodtan levehetjük álarcunkat, és néven nevezhetjük a gyereket. Ha jól veszem ki a szavaiból, ön úgy érti, hogy Clarence bátyám lágy, mint a viasz, és ha nem köpne a levesbe az én könyvem, akkor semmi sem tartaná vissza Constance nővéremet attól, hogy addig rágja Clarence fülét, amíg az készséggel ellenezne egy tucat házasságot is pusztán a békesség és nyugalom kedvéért.
– Pontosan, Mr. Galahad. Én nem mertem volna a dolgot pontosan ezekkel a szavakkal kifejezni, de hogy most ezt ön már megtette, felbátorítva érzem magam, hogy rámutassak, a tények ilyetén állása mellett, ahogy ezt ön az imént vázolta, őladysége számára módfelett kedvező lenne, ha ezt a kéziratot ellopnák és megsemmisítenék.
A Tiszteletreméltó Galahad felvillanyozva pattant föl.
– Beach, most telibe talált! Az a fickó, Pilbeam, Connie-nak dolgozik!
– A bizonyítékok, úgy tűnik, tényleg ebbe az irányba mutatnak, Mr. Galahad.
– Esetleg Parsloe is be van avatva...
– Efelől meg vagyok győződve, Mr. Galahad. Ha szabad megjegyeznem, a legutóbbi parti alkalmával őladysége meglehetős zaklatottsággal utasított, hogy telefonon hívjam át a kastélyba Sir Gregoryt egy sürgős megbeszélésre. Őladysége és Sir Gregory bizalmas beszélgetésre bezárkóztak egy kis időre a könyvtárba, és ezt követően Sir Gregory fölemelkedett, szemmel láthatóan meglehetősen izgatott állapotban, és néhány pillanattal később láttam, amint Mr. Pilbeammel folytat nagyon komoly tárgyalást a hall egyik félreeső sarkában.
– Akkor adta meg neki a taktikai utasításokat!
– Pontosan, Mr. Galahad. Akkor főzték ki a haditerveket. Akkor ott elsiklott a figyelmem e körülmény jelentősége fölött, de most meg vagyok róla győződve, hogy ez történt.
A Tiszteletreméltó Galahad fölkelt.
– Beach – jegyezte meg megindultan mondtam már, és most megint mondom: maga aranyat ér. Maga megmentette a helyzetet. Megmentette két fiatal boldogságát, érti, Beach?
– Nagyon kedves öntől, hogy ezt mondja.
– Ezt mondom, mert semmi értelme áltatni magunkat. Ha az a kézirat nem lenne a játékban, annak a kettőnek egy fikarcnyi esélye sem lenne, hogy egybekeljenek. Ismerem Clarence-t. Kapitális egy fickó – nálam senki jobban nem szereti a világon, de egyszerűen alkatilag képtelen rá, hogy megállja a helyét, ha egyszer a nők kinyitják a szájukat. Beach, azonnal lépéseket kell tennünk, hogy biztonságban legyen a kézirat.
– Éppen javasolni akartam, Mr. Galahad, hogy a jövőben talán tanácsos lenne, ha zárva tartaná a fiókot, amelyben a könyvet őrzi.
A Tiszteletreméltó a fejét rázta.
– Ez nem célravezető. Csak nem gondolja, hogy egy olyan elszánt nő, mint Constance nővérem, aki ráadásul olyan bűnrészes felbujtót tud a háta mögött, mint ez az undorító kis ravasz detektív, meg fog hátrálni egy zári fiók előtt? Nem, valami jobbat kell kieszelnünk. Megvan. Vegye magához, Beach, és őrizze valami biztos helyen. Például a kamrájában.
– De Mr. Galahad!
– Mi a baj?
– Tegyük fel, hogy őladysége tudomást szerez róla, hogy az írás az én birtokomban van, és utasít, hogy adjam át neki! Fölöttébb kényes szituáció adódna ebből számomra, ha egy ilyen kérést egyszerűen megtagadnék.
– Honnan az ördögből jönne rá, hogy magánál van? Miért, be szokott ugrani a kamrájába egy kis csevelyre?
– Természetesen nem, Mr. Galahad – ismerte el a komornyik, miközben megborzongott a szörnyű vízióra, amelyet e szavak keltettek benne.
– És éjszaka a párnája alatt tarthatná. Vagy fönnáll a veszélye, hogy Lady Constance bejön, és betakarja komornyikját az ágyikóban?
Ezúttal olyan érzések támadtak a komornyikban, hogy csak egy néma vállrándításra tellett belőle.
– Ez az egyetlen megoldás – mondta a Tiszteletreméltó elszántan. – Nem óhajtok erről vitát, nyitni. Veszi a kéziratot, és elrejti valami biztos helyen. Legyen férfi, Beach!
– Rendben, Mr. Galahad.
– Tegye meg most.
– Rendben, Mr. Galahad.
– És természeten senkinek egy szót sem.
– Rendben, Mr. Galahad.
Beach lassan átsétált a gyepen. Fejét lehajtotta, szíve gondokkal volt terhes. Ez volt az a pillanat, amikor egy oroszlánszívű komornyiknak hősies ábrázátot kellett volna öltenie, mint egy katonának, akit azzal bíztak meg, hogy az ellenség sorain keresztül vigyen hadüzenetet. De Beach nem úgy festett. Viselkedése általában sokkal inkább hasonlított ama szerencsétlen fiatalemberekéhez, akik az állomás várótermében négy harminckor oktalanul készségesen megfogják egy pillanatra egy idegen nő gyermekét, és amikor legközelebb az órájukra néznek, már negyed hetet mutat, és a kedves mama még fel sem tűnt a láthatáron.

Szürkület ereszkedett le a vészjósló napra. Sue-nak, amint kihajolt a mellvéd fölött, az alatta elterülő tájkép még csak növelte amúgy is baljós érzéseit. A napnak az a szaka közelgett, amikor útra kelnek a vámpírok, és semmi értelmes okot nem talált rá, hogy miért ne ejtenék útba egy röpke látogatás erejéig a kastély tetőteraszát is... Arra a következtetésre jutott, hogy már igencsak régóta tartózkodik itt. Hátborzongató neszek nevetgéltek kárörvendően végig a világon, és a távolban egy bagoly zendített rá. ominózus esti koncertjére. Meleg hálószobája után vágyott, ahol világosság van, és olvashatna valamit addig, amíg fel nem öltözik a vacsorához.
Sötét volt a kőlépcsőkön, amelyek kellemetlenül döngtek léptei alatt. Mindamellett, bár nem zárta ki, hogy bármely pillanatban egy jeges kéz nyúl ki a semmiből és végigsimítja az arcát, elszánta magát a leereszkedésre. A megkönnyebbülés, ahogy tapogatózó ujjai megérintették az ajtó megnyugtató szilárdságát, kérészéletűnek bizonyult. Egy pillanattal később a csapdába zárt emberi lény kiszolgáltatott páni félelmének adott utat: az ajtó zárva volt! Visszasietett a tetőre, ahol még legalább volt valami kis világosság, hogy ott dolgozza föl a csapás okozta traumát.
Most már emlékezett. Vagy egy félórával azelőtt egy inas jött föl, és vonta le a zászlót, amely napközben Blandings fölött lebegett. Az inas nem vette észre őt, neki pedig eszébe sem jutott, hogy felfedje hollétét. De most azt kívánta, bárcsak megtette volna, mert az inas a teraszt üresnek vélte, és azzal fejezte be esti rituáléját, hogy bezárta maga után az ajtót. Valami nekisuhant Sue arcának. Történetesen ez nem egy vámpír keze volt, hanem csak egy denevér, de a denevérek is eléggé riasztóak tudnak lenni egy baljós nap szürkületi homályában. Élesen felsikoltott, és így cselekedvén rádöbbent, hogy akaratlanul is ahhoz az eljáráshoz folyamodott, amely a leghatékonyabb teraszon rekedt lányok számára.
A mellvédhez sietett, és „sziázni” kezdett, először csak fojtott hangon, mert semmi sem hangzik idétlenebbül, mint egy „szia”, amelyet címzett nélkül küldenek az üres sötétségbe. Aztán fölbátorodott és hangosabbra váltott. Most, belemelegedve erőfeszítésébe, figyelemre méltó hangerőt sikerült produkálnia. Annyira figyelemre méltót, hogy Ronnie Fish, aki gondolataiba merülve dohányzott a kertben, hangokra lett figyelmes az éjszakában, és néhány pillanatnyi fülelés után úgy vette ki, hogy a hang fonása valahol a kastély tetején keresendő. Elindult az ösvény felé, amely a falakat szegélyezte.
– Ki az?
– Ó, Ronnie, te vagy az?
Két napja és két éjszakája sötét kétségek és maró aggodalmak rágták Ronald Fish életerejét. A méreg nem szűnt meg hatni ereiben. Két napja és két éjszakája Sue és Monty körül rajzoltak gondolatai. Minden alkalom, ha Sue-ra gondolt, lelki tortúra volt számára. És vonakodó elméje minden alkalommal visszatért a Monty Bodkin feletti elmélkedésre, és ez maga volt a hígítatlan, tömény gyötrelem. De erre a hangra szíve önkéntelenül ugrott egyet. Lehet, hogy Sue Monty Bodkinra csoportosította át. érzelmeit, de a hangja még mindig a legédesebb muzsikaként csengett a fülének.
– Ronnie, nem tudok lejönni.
– A tetőn vagy?
– Igen, de bezárták az ajtót.
– Hozok egy kulcsot.
Végre-valahára meghallotta a zár kattanását, és feltűnt vőlegénye a lépcső bejáratában. Senki sem lehetett volna udvariasabb.
– Bosszantó tud lenni az ilyesmi.
– Igen.
– Régóta vagy itt fenn?
– Egész délután.
– Jó időben kellemes.
– Szerintem is.
– Bár most elég meleg van.
– Igen.
Itt szünet következett. A fojtó levegő őket sem kímélte. A kertben a bagoly még nem ért végére esti műsorának.
– Mikor értél vissza?
– Kábé fél órája.
– Nem is hallottalak.
– Nem elölről jöttem be. Egyenesen a kocsiszín felől. A mamát a parókián hagytam.
– Igen?
– Beszélni akart a lelkésszel.
– Értem.
– Te még nem találkoztál vele, ugye?
– Még nem.
– Fosberrynek hívják.
– Valóban?
Újra csend következett. Ronnie szemei sebesen végigpásztázták a tetőt. Egy lépést tett hátra, lehajolt, és felvett valamit. Egy szalmakalap volt. Dünnyögött valamit a bajusza alatt.
– Monty volt veled itt fönn?
– Igen.
Ronnie megint dünnyögött valamit.
– Kedves fickó – mondta. – Ne menjünk le?

8

Ha az ember a Blandings-kastély főkapuját elhagyva jobbra fordul, és követi az út vonalát körülbelül két mérföldön át, akkor hamarosan Market Blandingsbe érkezik. Ott fekszik szunyókálva évszázadok óta, félre a főútvonaltól, mint egy drágakő Shropshire zöld szívében. Anglia-szerte nem találni bajosabb helyet. A művészeknek, akik idejönnek, hogy megörökítsék vásznukon ősi, szürke kőházait, és a horgászoknak, akik a lomha folyócskában keszegeznek, találkahelyül szolgál. Az ötlet, hogy a helyet a szem számára esetleg még kellemesebbé lehetne tenni, olyan témák közé tartozott, amelyen csak nevethet az ember – ahogy meg is tették már, ki tudja hány éjszakán át, egy pipa és számos ón söröskupa társaságában az Emsworth Címerben.
És mégis, a föntebb vázolt eseményeket követő délután megtörtént a csoda: az ősrégi főutca álmatag báját egy keménykalapos ember feltűnése fokozta, aki egy ó világi dohány üzletből lépett elő. Beach volt az, a komornyik. Hatalmas testének kondícióban tartása végett gyalog jött át a kastélyból cigarettát vásárolni. Most megállt a járdán, hogy erőt gyűjtsön az előtte álló hosszú visszaúthoz. Ez az atlétikai teljesítmény most nem tűnt számára olyan csábítónak, mint ahogy a szobájában háromnegyed órával azelőtt. A két mérföldes kutyagolás próbára tette állóképességét. S ezenfelül az időjárás sem csábított a maratoni távra. Ha a tegnapi időt nyomottnak mondhattuk, akkor a mait igazi kánikulának nevezhetnénk. Haragos felhők tornyosultak a rézvörös égen. A leglanyhább szellő sem zizegtette a fák leveleit. Az útburkolat szinte szemmel láthatóan ontotta magából a hőhullámokat, és úgy érzett, hogy mindenütt fullasztó melankólia árad szét. Ha ebből még ma este nem lesz égiháború, mégpedig a kiadósabb fajtából, akkor – gondolta Beach ő megeszi a keménykalapját. Le is vette a fejéről – bár még nem az elfogyasztás szándékával zsebkendőt húzott elő, megtörölte homlokát, visszahelyezte kalapját tar koponyájára, eltette a zsebkendőjét és egy artikulálatlan hangba sűrítette véleményét. A test fegyelmezése dicséretes dolog, de megvannak a határai. Beachet kínzó, sör utáni sóvárgás fogta el. Az ember még keresve sem találhatna szerencsésebb helyet, amikor ilyen vágyak ostromolják.
Az eszmény, amire az angol vidéki városok honatyái leginkább törekszenek, az az, hogy minden egyes lakos számára megengedhető fogadóról gondoskodjanak. És Market Blandings atyáiról senki nem mondhatja, hogy e tekintetben csak valami lagymatag, tessék-lássék módon teljesítették volna honatyai kötelességüket. A helyről, ahol Beach állt, nem kevesebb, mint hat ilyen létesítményre nyílott közvetlen rálátás. A tény, hogy ezúttal az Emsworth Címerre esett választása, semmiképpen sem jelenti azt, hogy bármi kifogása lett volna a Búzakéve, A Kocsis Pihenője, az Ék és Pöröly, a Most vagy Soha vagy A Víg Krikettező ellen. Csupán arról volt szó, hogy ez esett hozzá a legközelebb.
Mindenesetre nem volt rossz választás. A jó tanács, amelyet bármely kezdő fiatalembernek adhatunk, aki egy forró délután érkezik Market Blandingsbe, nem lehet más, mint hogy menjen az Emsworth Címerbe. Jól főznek, és a városkában fellelhető összes vendégfogadó közül ennek van a legtágasabb és legárnyasabb sörkertje. Zöld és hívogató, elszórtan berendezve rusztikus asztalokkal, meghitt filagóriákkal, és ráadásul leér egészen a folyóig, úgyhogy a szerencsés ivóvendégnek, akit már amúgy is hatalmába kerített a sör utáni kellemes sóvárgás, most újabb és elemibb szomjúsága támad attól, hogy figyelheti a családi társaságokat, amint evezős csónakjaikban küszködnek a folyón felfelé. Egyik-másik fülledt napon, amikor a családfő egyedül bajlódik a vízi alkalmatosság evezőivel, miközben a csónak súlyosan lemerül bőven a Plimsoll-vonal alá a feleség, a feleség nővére, a meny, négy gyerek, egy kutya és egy piknikkosár terhétől, ez néha olyan ügybuzgalmat eredményez az Emsworth Címer alatt, hogy még a tapasztalt csaposnők is megtántorodtak az erőfeszítés súlyától.
Ez egyike volt azoknak a filagóriáknak, ahová most Beach ón söröskorsóval a kezében letelepedett. Általában itt foglalt helyet, amikor a körülmények az Emsworth Címer meglátogatására késztették. Bizonyos pozícióval rendelkező ember lévén, szívesebben üdítette fel magát visszavonultságban. Ez nem hatott úgy, mintha ő csak amolyan hebehurgya lakáj lenne, aki csak úgy beugrik és befurakodik a fiukkal együtt a hátsó terembe. A szóban forgó filagória a kerthelyiség túlsó végén volt, amelyet sövény rejtett el a kíváncsiskodó szemek elől.
Beach ennek megfelelően arrafelé vette útját. Senki sem volt a filagóriában, de mégsem lépett be, mert irtózott a fülbemászóktól, és gyanította, hogy tanyázik belőlük egy szakajtónyi az eresz alatt. Ehelyett inkább odahúzott egy fonott széket a filagória mögött lévő asztalhoz és belesüppedt, időnként húzott egyet söréből, és gondolkodott. És minél többet gondolkodott, annál kevésbé tetszett neki, amiről gondolkodott.
Rendszerint, ha a család tagjai kimutatták iránta való bizalmukat azzal, hogy bármilyen apró-cseprő ügyben hozzá fordultak segítségért, Beach büszke és elégedett volt. Ez volt az ő mottója: szolgálat. De nem tagadhatta: a családban megvolt arra a hajlam, hogy néhanapján egy kicsit túllőjenek a célon.
Ennek klasszikus esete volt, amikor Mr. Ronald, miután ellopta a Császárnőt, és egy rég nem használt erdei lakban rejtette el a nyugati erdőben, rávette Beachet, hogy működjék közre a nemes jószág táplálásában. Jelenlegi megbízatása veszélytelenebbnek tűnt ugyan az előbbinél, de mindamellett sehogy sem tudott szabadulni a nyomasztó érzéstől, hogy amikor a Tiszteletreméltó Galahad a Visszaemlékezések kéziratának őrévé léptette őt elő, akkor túllépte annak határait, amire egy komornyik megkérhető.
Az ezeken való töprengés ernyesztő hatással volt éberségére. Növekvő aggodalommal tűnődött ezen már csaknem öt perce, amikor a deszkán csoszogó léptek zaja végképp meggyőzte, hogy kedvenc oázisa többé már nem egyedül az övé. Valaki, vagy inkább valakik jöttek a filagóriába.
– Itt nyugodtan beszélgethetünk – mondta egy hang, és egy szék nyekergett, amint egy súlyos test ereszkedett bele.
És valóban erről volt szó. Lord Tilbury volt az, aki az imént helyet foglalt, és övé volt az egyik legsúlyosabb test a Fleet Streeten.
Amikor néhány pillanattal azelőtt az Emsworh Címer halijában töprengett, majd megpillantotta Monty Bodkint a bejárati ajtóban, Lord Tilbury első gondolata az volt, hogy valami nyugalmas helyet kellene keresni, ahol zavartalanul társaloghatnak. Azonnal észrevette, hogy a fiatalembernek sok mondanivalója lesz, és nem kívánta mindezt egy fél tucat kíváncsi shropshire-i legény közvetlen hallótávolságán belül megtudni.
– Nos – szólalt meg, kényelembe helyezve magát mi a harci helyzet?
Beach számára, aki már régóta kényelmesen ült székében, és most olyan érdeklődéssel figyelt a szomszédságában kezdődő beszélgetésre, mint ahogy egy unott drámakritikus várja a függöny felemelkedését, úgy tűnt, hogy az a hang ismerős valahonnan. Az volt az érzése, hogy már hallotta valahol, csak azt nem tudta, hol és mikor. Ellenben annak a hangnak a gazdáját , aki most beszélt, könnyűszerrel azonosítani tudta. Monty Bodkin vokális megnyilatkozása, amikor az lelke mélyéig fel volt kavarva, egészen egyéni és sajátos színt öltött, különös keveréke volt egy juh bégetésének és egy prérikutya vonításának.
Monty lelke, mint az imént már említettük, eme percekben mélységesen fel volt dúlva. Reggeli óta ez a fiatalember, Sir Gregory Parsloe-hoz hasonlóan, az érzések egész skáláját járta be. Ha reményeit és kétségeit grafikusan ábrázolnánk, akkor egy szabályos lázgörbét kapnánk. Reggel még a kávé és a füstölt lazac mellett örömében madarat lehetett volna fogatni vele. úgy tűnt számára, hogy a Szerencse, a jó öreg Szerencse jóvoltából már karnyújtásnyira volt az aranyalmától, úgy látszott, csak annyit kell tennie az „egy egész évre szóló állás” érdekében – amellyel aztán elnyeri Gertrude Butterwick kacsóit -, hogy beoson a kiskönyvtárba, és kiemeli a fiókból a kéziratot, amelyet Lord Tilbury állítása szerint odahelyeztek. Ennek megfelelően teljesen rózsaszínben látva a világot, beosont, ahogy tervezte – és akkorát koppant, mint amikor annak idején Lucifer zúgott le a mennyből a pokolba. Az átkozott könyv már nem volt ott! A Szerencse, röviden szólva, a bolondját járatta vele. És most itt van ez a vén szamár, és azt szegezi neki: „Nos, mi a harci helyzet?”
Lord Tilbury, amint föntebb megjegyeztük, soha sem kedvelte kifejezetten Monty Bodkint, de a jelenlegi rendkívüli hangulatában azon kapta magát, hogy most megdönt minden eddigi rekordot a fiatalember iránti ellenszenvében.
– Miről akarsz beszélni velem? – kérdezte ingerlékeny tömörséggel.
– Mit gondol, miről akarok beszélni önnel? – válaszolta Monty éles hangon. – Mi másról, mint arról az átkozott kéziratról, amelyre megkéri, hogy lopjam el! – fakadt ki keserűen, mire Beach hevesen összerezzent, akár egy megszigonyozott bálna, majd megmerevedett székében, pöszméteszemei kidülledtek, és a sör – ahogy mondani szokták ajkaira fagyott.
Lord Tilbury sem maradt mozdulatlan. Egyetlen összeesküvő sem szereti, ha cinkosaik olyan hangerővel értesítik őket a legfrissebb fejleményekről, mintha csak igáslovaknak adnák meg a menetirányt.
– Pszt!
– Eh, senki se hallja.
– Akkor is, kérlek, ne kiabálj! Hol van a kézirat? Megszerezted?
– Természetesen nem tudtam megszerezni.
Lord Tilbury érezte: baljós előérzete beigazolódott. Most már látta, mekkora ostobaságot követett el, amikor egy ilyen kényes ügyet egy üres fejű piperkőcre bízott. A társadalom valamennyi osztálya közt a piperkőcök a legnagyobb balfácánok, ha valamit el kell intézni. Ha a történelem lapjait ától cettig végigböngészed, egyetlen példát sem fogsz találni rá, hogy egy piperkőcnek sikerült volna valamit is kielégítően elintéznie, kivéve az evést, az alvást és néhány új tánclépés begyakorlását.
– Egy kicsit nehéz... – üvöltötte Monty.
– Pszt!
– Egy kicsit nehéz – kezdte újra Monty, összeesküvőkhöz illő hangerőre fogva vissza magát – reményeket táplálni, hogy aztán a porba sújtsuk őket, ez a nagy büdös harci helyzet. Azt hitte, azzal el van minden intézve, hogy megmondta, hogy a dolog a fiókban van?
– Miért, nem volt ott? – kérdezte döbbenten Lord Tilbury.
– Nyoma sincs.
– Biztos nem nézted meg alaposan.
– De megnéztem!
– Pszt!
– Természetesen alaposan megnéztem. Mindent fölforgattam. Mindent átfésültem.
– Márpedig én láttáin, hogy Threepwood odatette.
– Mondod te.
– Egy: tudtommal még nem ittuk meg a pertut. Kettő: állítom, hogy a saját két szememmel láttam, amint a jobb felső fiókba tette vissza a kéziratot.
– Nos, akkor bizonyára kivette onnan. Ott nem volt, az tuti.
– Akkor valahol máshol van.
– Ezen magam sem csodálkoznék. De hol?
– Azt könnyen kitalálhattad volna.
– Ó, igen?
– Ne mondd azt, hogy „Ó, igen?”
– Jó, és mit szabad egyáltalán mondanom? Először, amikor csak kinyitottam a számat, állandóan azt nyivákolta, hogy „Pszt!" Aztán nem engedte, hogy azt mondjam: „Mondod te." Most meg rám förmed, hogy még egy „Ö, igen”-t se mondjak. Azt hiszem, azt szeretné leginkább – folytatta Monty, és világos volt hallgatója előtt, hogy társa mélyen fel van dúlva ha szürke klepetust öltenék, és kezemben egy ásóval beállnék a trappista barátok közé földet túrni.
E heves kitörés meglehetősen zavaros társalgást eredményezett. Lord Tilbury azt mondta, nem tűri, hogy taknyos piperkőcök ilyen hangnemben beszéljenek vele, mire Monty a maga részéről afelől érdeklődött, hogy Lord Tilbury kit sorol a jelen társaság tagjai közül a taknyos piperkőcök közé. Akkor a kérdezett fél kontárnak nevezte Montyt, erre Monty azt mondta, hogy a fenébe is, ki más biztatta föl a lopásra, ha nem Lord Tilbury, mire ő azt mondta, hogy nem tolvajnak, hanem csak kontárnak nevezte. Ekkor Monty megkérdezte, hogy érti azt, hogy kontár, erre Lord Tilbury elmagyarázta, hogy a „kontár” kifejezéssel nem állt szándékában Montyt egy szánalmas, imbecillis, kétbalkezes, tehetségtelen és beszámíthatatlan alaknak tartani. Mellesleg hozzátette, hogy egy hátulgombolós kisiskolás is megtalálta volna a kéziratot, mire Monty egy rövid, de hatásos exkurzusban kifejezte, hogy kész az Egyesült Királyság bármelyik vérebének egy shilling célprémiumot kitűzni, ha jobban dolgoznak, mint ő. Itt megszakadt a társalgás, épp olyan hirtelen, mint ahogyan elkezdődött. Gyermekhangok kezdtek csacsogni a közelben, és nyilvánvaló volt, hogy valamelyik piknikező csapat közeledik a folyó felől.
– A kutyafáját! – fejezte be a vitát Lord Tilbury valahogy olyan hangulatban, ahogy Cray Elégiájában a búsan gubbasztó bagoly.
Megszólalt az egyik gyermekhang.
– Papi, itt van valaki.
Egy másik követte.
– Mami, itt van valaki.
A mélyebb férfihang is hallatta magát.
– Emily, itt tényleg van valaki.
Erre a felnőtt női hang:
– Ó, drágám, Micsoda szégyen! Itt van valaki.
Az összeesküvők eme diszkrét célzásból sejthették, hogy őket is hallhatták mások. Ekkor mozgó testek zaja jutott Beach fülébe. És most abból a tényből, hogy a filagória úgy festett, mintha egy elefántcsorda rohanta volna le, arra következtetett, hogy a birtokbavétel tervszerűen történt. Még néhány percig ülve maradt, aztán a fogadóba sietett és engedélyt kért a tulajdonostól, hogy telefonálhasson Robinsonnak. Beach elszánt volt. Amióta rábízták a kézirat őrzését, nem volt egy nyugodt perce még a kamrájában sem. Az állomási taxi fölér majd egy kisebbfajta zsebmetszéssel, mert Robinson – mint általában a monopolisták – körömszakadtáig alkudozik áldozataival, de ha még Monty előtt sikerül a kastélyba jutnia, akkor megérte a félkoronást.
– Robinson taxija kint várja, Mr. Beach – jelentette a tulajdonos, szórakozva a véletlen egybeesésen. – Egy másik úr is hívatta, körülbelül két perccel ezelőtt. Szintén a kastélyba igyekszik. Talán még ön is befér. Még elkaphatja, ha siet.
Beach nem sietett. Még ha fizikuma meg is engedett volna egy kis sprintelést, társadalmi pozíciója azonban hevesen tiltakozott ellene. De egy lendületes gyaloglást azért megengedhetett, és ennek köszönhetően éppen akkor hagyta el a bejárati ajtót, amikor Monty búcsút vett egy alacsony, zömök embertől, akiben ő azt a Lord Tilburyt vélte fölismerni, aki az előző nap járt a kastélyban, és Mr. Galahaddel óhajtott beszélni. Szóval ez a fickó volt az, aki az ifjú Mr. Bodkint biztatta fel a „kontármunkára”!
Eme felfedezés annyira megrázta a komornyikot, hogy egy pillanatig szóhoz sem jutott. Hogy a bárók, mint Sir Gregory Parsloe, bérenceket fogadnak fontos dokumentumok ellopására, ez is elég megrázkódtatás volt számára. Hogy a főnemesség odáig alacsonyodon, hogy ugyanilyen hitvány életet él, ez már alapjaiban rengeti meg a világot. Aztán azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy ez a Lord Tilbury, ha emlékezete nem csal, kétségkívül valami friss kreálmány lehet. Az ember nem várhat valami túl magas erkölcsi színvonalat a bárdolatlan tömegtől, akik befurakodnak az uralkodó születésnapján, adományozott kitüntetések listájára.
Újra meg tudott szólalni.
– Á, Mr. Bodkin. Bocsásson meg, uram!
Monty megfordult.
– Nos, halló, Beach!
– Engedelmével, uram, szabad lenne megkérdeznem, hogy megosztaná-e velem taxiját?
– Persze. Bőven van benne hely mindkettőnknek. De mit keres errefelé, Beach? Csillapítja egy kicsit az erdőtüzet, mi? Egy kis szivacsolás a söntésben, ajjaj!
– Lesétáltam a kastélyból cigarettát venni a trafikban, uram – válaszolta Beach méltósággal. – És minthogy a délutáni hőség kegyetlennek bizonyult...
– Értem, értem – bólogatott. Monty megértően. – Na, akkor ugorjon be, vén kan majom.
Bármely más pillanatban Beach megsértődött volna egy ilyen megszólításon, és ki is mutatta volna. Már azon volt, hogy egy hideg pillantással kihúzza magát, amikor véletlenül megpillantotta Lord Tilburyt, aki a fogadó falának árnyékában keresett menedéket.
Miután feleségül vette a New York-i, Long Island City-beli Donaldson kutyaeledel lányát, és ezt követően az Újvilágba költözött a Tiszteletreméltó Freddie Threepwood, Lord Emsworth kisebbik fia, aki még legénykorában csinos kis könyvtárat szedett össze olyan művekből, amelyek egész Shropshire legjobb rémtörténet-gyűjteményének számítottak, akkor mindezt Beachre hagyományozta, aki szabad óráiban kellőképpen beleásta magát a kortárs bűnügyirodalom tanulmányozásába.
Lord Tilbury, amint ott merengett karba tett kézzel, Beachet A casterbridge-i horror ferde szemöldökű férfijára emlékeztette. Erőteljesen megborzongott, és bemászott a taxiba.
Két, gondoktól meggyötört ember között, akik közül az egyik nem sokkal azelőtt döbbent rá, hogy a másikban bűnözői hajlamok rejlenek, és most ugyanabban az autóban ülnek egy banánérlelő nap délutánján, nem indul meg a társalgás tavaszi hegyi patak módjára. Monty elméjét fortélyok és tervek kovácsolása kötötte le, míg Beach, amikor néhány pillanatra alábbhagyott benne a rettenet, hogy egy desperado társaságában csücsül, azon morfondírozott, hogy Monty miért nevezte őt „vén kan majomnak”. Ennek megfelelően hamarosan csönd ereszkedett le az utasokra, és el is tartott mindaddig, míg a kocsi be nem fordult a kastély főbejáratához. Itt kiszállt Monty, és a taxi a hátsó bejárathoz vitte Beachet. Ahogy kiszállt és átnyújtotta Robinsonnak a viteldíjat, a komornyik agyán önkéntelen elismerés villant át az ördögien agyafúrt bűnözői elme iránt, aki miután fölajánlotta Beachnek a fuvart, most elsőnek szállt ki, és hagyta, hogy ő fizessen.
Azonnal kamrájába sietett. A józan ész ugyan azt súgta, hogy a kéziratnak a fiókjában kell lennie, ahová tette, de mindaddig vadul vert a szíve, amíg nem a saját szemeivel győződött meg róla. Kivette, és egy darabig nem tudta, mitévő legyen. Fülledt volt a levegő a szobában, és a szabadba vágyott, oda, ahol kedvenc széke állt a babérfa árnyékában, a hátsó ajtó mögött. De úgy érezte, nem tudja átadni magát a gondtalan pihenésnek, miközben drága terhe messze van tőle.
Mindig nyílik egy kiskapu. Néhány pillanattal később az a mentő ötlete támadt, hogy elejét veheti minden aggodalmának azzal, ha egyszerűen magával viszi a kéziratot. így is tett. Aztán hátradőlt támlás kerti székében, rágyújtott ama cigaretták egyikére, melyeknek beszerzése ezúttal oly sok vesződségébe került, és átadta magát a töprengésnek.
Holdvilágképe nyúzott és komor volt. A jelen szituáció, ébredt rá, túlságosan bonyolult kezd lenni ahhoz, hogy kellemesen érezze magát. A komornyikok nézetei, akikre fontos iratokat bíznak, és rájönnek, hogy vannak olyanok a helyszínen, akik szeretnék ellopni azokat, mindig világosak és határozottak. Durván fogalmazva, egy komornyik ilyen helyzetben csak bizonyos mennyiségű tettre kész bátorsággal tudja felvenni a harcot egy potenciális tolvajbandával. Ha esetleg egyáltalán nincs is ínyére a dolog, még mindig összeszoríthatja a fogait és kibírja. Ha azonban egy másik banda is megjelenik, akkor az ügy minden valószínűség szerint meghaladja erejét.
Beach kutatásai a könyvtárban – amelyet a Tiszteletreméltó Freddie Threepwoodtól örökölt – végtelenül finom érzéket fejlesztettek ki benne a bandák tárgykörében. A bűnügyi könyvek legtöbbjében a bandák prominens szerepet játszottak, és ennek eredményeképpen Beach már félt tőlük és utálta őket. És itt, a Blandings-kastélyban egyszerre két banda – a Parsloe és a Tilbury – is dolgozik sötétben tapogatózva, és bármely pillanatban képesek rosszindulatú érdeklődésük céltáblájává tenni őt. Ez egy kicsit elgondolkoztatta a komornyikot.
Hogy elterelje figyelmét, elkezdte olvasni a kéziratot. Kíváncsi természet lévén, mindig vágyott rá, hogy saját szemeivel is bepillantást nyerjen a híres műbe, és íme, itt volt a kitűnő alkalom. Találomra kinyitotta a könyvet, és a hatodik fejezet közepén találta magát, amely ezt az alcímet viselte: A kilencvenes évek night-klubjai. Egy mulatságos anekdotát kezdett olvasni Bangor püspökéről, oxfordi éveiből, és minden igyekezete ellenére halkan kuncogni kezdett, mint amikor egy hatalmas teáskanna forrni kezd.
Az a pillanat volt ez, amikor Percy Pilbeam, aki a kocsiszín udvarán szívta cigarettáját, őgyelegve közeledett a sarok felől.

A kocsiszín udvara Percy Pilbeam kedvenc tartózkodási helye volt, amióta csak betette a lábát a kastélyba. Szenvedélyes motoros lévén, szívesen beszélgetett Voulesszal, a sofőrrel szelepekről, dugattyúkról és miegyebekről. Legfőképpen pedig azért kedvelte a helyet, mert ez kívül esett házigazdája nővéreinek és unokatestvéreinek mozgási körletén. Az ember ott nem találkozott Lady Constance Keeble-lel, sem Lady Julia Fishsel, sem Lady Julia Fish fiával, Ronalddal, és ennyi már bőven elég volt Percy Pilbeamnek, hogy bárhol a Paradicsomban érezze magát. Azért is vonzotta az udvar, mert ott jól lehetett gondolkozni.
Az elmúlt két nap ugyanis rengeteget kellett gondolkodnia. Egy önérzetes magándetektív sohasem vallja be szívesen maga előtt, hogy zavarban van, márpedig kizárólag ez az érzés töltötte el a kiskönyvtárban tett második látogatása óta, amikor is meggyőződött róla, hogy a kézirat, amelynek megszerzésével megbízták, j már nem volt a fiókban.
Miként Monty, ő is tanácstalan volt.
Könnyű dolga van – gondolta keserűen magában – annak a Keeble nőnek, amikor csak úgy bejelenti a maga türelmetlen, lekezelő modorában, hogy valahol csak kell lennie a könyvnek, és – amin egyébként ő maga, Pilbeam is csodálkozott – egyszerűen nem találta meg. Az egészben az volt a zavaró, hogy bárhol lehetett. Kétségtelen, ha magától a Yardtól kapott volna felhatalmazást, vagy egy egész sereg afrikai varázsló állna rendelkezésére és tengernyi ideje lenne, akkor nyomára bukkanna. De mindez nem volt. Lady Constance-szel szemben világosan körülírható ellenszenvet táplált találkozásuk első pillanata óta. Éppen őladysége fölényes modorán töprengett, amikor befordult a sarkon. És éppen rájött a megoldásra, amelyet az ilyen helyzetekben mindig megtalált, nevezetesen, hogy a ladynek kijárna egy jó adag alapos fejmosás, amikor hirtelen egy hatalmas, messze hangzó és kitörő hahotázás rázta föl álmodozásából. Ahogy fölnézett, tőle néhány, lábra egy nyugágy fölött kiemelkedő tojásdad fejet fedezett föl, amely Beachhez, a komornyikhoz tartozott.
Emlékezzünk, Beachet finom kuncogás közben hagytuk magára. Ez néhány percig meg is felelt hangulatának. De egy olyan természetű könyv forgatása közben, mint amilyen a Tiszteletreméltó Galahad Visszaemlékezései, az olvasó előbb-utóbb elérkezik ; valamilyen tetőpontra, a szerző zsenijének valamelyik páratlan megnyilvánulásához, amely a halk kuncogásnál lelkesebb viszonzást kíván. Amit most Beach olvasott, az egy anekdota volt Sir Gregory Parsloe-Parsloe-ról és a garnélarákokról.
– Haaa... Ho-ho-ho... Húúú! – tört ki Beach.
Pilbeam lenyűgözve állt meg. Nem rendelkezett széles körű tapasztalatokkal a komornyikokat illetően, és arra sem emlékezett, hogy valaha is hallott már komornyikot nevetni, főleg nem ilyen szokatlan frekvenciával, fittyet hányva a méltóság megkívánta illemnek, és szemmel láthatóan megfeledkezve magas vérnyomásáról és felöltőgombjainak stabilitásáról. Amint túljutott az első bénító sokkon, legyőzhetetlen kíváncsiság kerítette hatalmába. Álmélkodva húzódott közelebb. Lábujjhegyen a szék mögé osont és izgatottan várta, hogy mi váltotta ki az iménti, párját ritkító hahotát.
A következő pillanatban azon kapta magát, hogy a Tiszteletreméltó Galahad Visszaemlékezésem mered.
Azonnal ráismert. Ama kísérlet óta, amelyet ugyanez a komornyik hiúsított meg, a kézirat alakja és a látvány mélyen bevésődött memóriájába. És ha a kusza kézírás nem is lett volna ismerős számára, a két sor, amelyet elolvasott, mielőtt egy önkéntelen kiáltásban tört ki, elárulta volna, hogy mi volt az, ami a szemei előtt vibrált.
– Huhh! – szakadt ki Pilbeamből, aki képtelen volt türtőztetni magát.
Beach görcsösen összerezzent, megfordult, és amikor felnézett, a mindenre elszánt Parsloe-banda főmacherének képe meredt rá hathüvelyknyi lőtávolságból.
– Huhh! – viszonozta Beach a kiáltást, és a karosszék együttérzően beléreccsent, majd az erőfeszítés terhe alatt továbbította a talajba a hangot.
A szituáció még a legkedvezőbb körülmények között is zavarba ejtő lett volna, de a sajátos tényállás ezt most katasztrofálissá növelte. Pilbeamet, aki még sohasem látott nyugágyban hánykolódó komornyikot, a megrázkódtatás elnémította, miközben Beach veszélyesen dobogó szívvel, ugyancsak némán – ült. A rémülettől megmerevedett. Ama puszta tény, hogy az ellenségnek sikerült a nyomára akadnia, már önmagában is olyan ravasz fortélynak tűnt előtte, amely meghaladta az emberi értelmet.
Fölemelte a kéziratot, és szorosan a véknyához szorítva – bár Beach esetében csak bizonyos megszorításokkal lehetetett szó erről a testtájról – lassan hátrálni kezdett a ház felé. Folytatva a visszavonulási hadműveletet, háttal egy sarokkőbe botlott, és végtelen megkönnyebbüléssel állapította meg, hogy már csak egy lépés választja el a hátsó bejárattól. Végül még egy hosszú pillantással, amelytől még egy érzékenyebb kígyó is megsértődött volna, beviharzott az épületbe, magára hagyván Pilbeamet, aki úgy állt ott, mintha álmodna.
Szinte ugyanabban a pillanatban, amikor Beach elérte kamrájának kikötőjét, Monty Bodkint, aki gondolataiba mélyülve sétálgatott a teraszon, hirtelen heveny lelkiismeret-furdalás és szégyenérzet kerítette hatalmába amiatt, hogy otthagyta Beachet a taxival.
Igazuk van azoknak, akik szerint Monty Bodkinba jó adag egészséges büszkeség szorult. Az ő helyében a legtöbb fiatalember vagy egy nemtörődöm kézlegyintéssel tette volna magát túl a dolgon, vagy ama még kevésbé nemes gondolattal vigasztalta volna magát, hogy a jó szerencse lekacsintott rá a mennyből egy félkoronás formájában, vagy megjegyezte volna magának, hogy majd valami bizonytalan időpontban odalöki a fickónak a dohányt. Mert az adósságok dolgában a mai fiatalemberek a leplezetlen arcátlanság Szküllája és a halogatás Kharübdisze között ügyeskednek.
De Monty egy laza erkölcsi! korban is tartotta magát elveihez. Ezzel a mai tartozásával csorbát szenvedett a Bodkinok becsülete, amelyet azonnal ki kellett köszörülni. így esett meg, hogy Beachet, aki még zihált a Parsloe-bandával való iménti összecsapástól, és kábult lelkiállapotában nem hallotta az ajtónyikorgást, most hirtelen a hatodik érzékszerve ráébresztette, hogy a bal füle közvetlen szomszédságában van valaki és felfedezte, hogy nem más, mint a Tilbury-banda jobbkeze hatolt be várába.
Az a pillanat volt ez, amely egy titkosszolgálat-regény hősének harci szellemét is próbára tette volna. Beach most már úgy érezte magát, mint a nyúl, amelynek nyomában nem egy kopó, hanem kopók egész falkája lohol. Eddig ernyedten ült szobájában. Most azonban rakétaként lőtte ki magát karosszékéből, majd fölkapta a maga begyakorlott módján a kéziratot, és hullámzó melléhez szorítva állva maradt.
Monty, akiből Pilbeamhez hasonlóan élénk reakciót váltott ki a teljesen új felfedezés, hogy a komornyik tulajdonában látja a becses tárgyat, tért előbb magához.
– Na, mi a fenyő! – szólalt meg. – Már azt hittem, megijedt vagy mi.
Beach még mindig zihált.
– Azért jöttem, hogy megadjam azt a taxipénzt.
Beach, bár ódzkodott tőle, hogy akár az egyik kezét is levegye a kéziratról, nem volt felfegyverkezve a félkoronásokkal szemben. Egyik tenyerét óvatosan kinyújtva elfogadta a pénzt, zsebébe csúsztatta és visszatette kezét az iromány védelmére, mindezt egyetlen mozdulattal.
– Bizonyára felriasztottam. Bocs. Dudálnom kellett volna előtte.
Csend következett.
– Látom, magánál van Mr. Galahad könyve – vetette oda Monty kissé erőltetett hanyagsággal.
Beach számára ez több volt, mint kissé erőltetett. Hadmozdulatainak célja a nyitott ajtó volt, és most. egy bátortalan, csoszogó lépést tett ez irányban.
– Képzelem, milyen marha jó lehet. Szóval, arról van sző, hogy baromira kíváncsi vagyok az irományra.
Beach mostanra már elérte az ajtót, és annak tudata, hogy szabad az út mögötte a biztonság felé, némiképp visszaadta önbizalmát. Elmúlt a csapdába zártság érzése, és átadta helyét a jogos, zord haragnak. Kapkodva szedte a levegőt, miközben Montyra nézett. Tekintete üveges lett, amely leginkább két hideg, kocsonyás gombócra emlékeztetett.
– Nem tudná kölcsönadni, mi?
– Nem, uram.
– Nem?
– Nem, uram.
– Nem is akarja?
– Nem, uram.
Szünet következett. Monty köhögött. Beach lelkileg összerezzent, és úgy érezte, még soha életében nem hallott ilyen aljas és romlott ajánlatot. Meglepődött Monty viselkedésén. Mindig kedves, jóravaló fiatalembernek tartotta. Csak arra gondolhatott, hogy rossz társaságban forog, amióta rendszeres vendég lett itt a kastélyban.
– Busásan megfizetném, ha elolvashatnám azt a dolgot, Beach.
– Valóban, uram?
– Konkrétan tíz fontot..
– Valóban, uram?
– Vagy inkább húszat.
– Valóban, uram?
– És amikor én húszat mondok – magyarázta Monty -, akkor természetesen úgy értem, huszonötöt.
Félő, hogy a mai kifinomult világ veszített valamit a stílusérzékéből, abból, amelyet annyira csodáit az idősebb nemzedékben, amelyben az Erény még teljes pompájában virágzott és megvetette az arany csábítását. De talán e dicső generáció legharcedzettebb és legcinikusabb tagjai is elbizonytalanodtak volna annak hallatán, ami most Beachre rákacsintott. A komornyik most leginkább ama szimbolikus szoborcsoport egyik tagjára emlékeztetett, amelynek ez lehetne a címe: A megvesztegethetetlen honpolgár, aki visszautasítja a díjat a nagy üzleti érdekeltségtől az új interurbán vasúthálózattal kötendő szerződéssel kapcsolatban. Vagy valami ilyesmi. Szemei megkeményedtek, felöltője remegett, és amikor megszólalt, hivatalosan rideg volt.
– Uram, sajnálattal kell közölnöm, hogy nem vagyok abban a helyzetben, hogy engedjek az ön kívánságának.
És egy utolsó pillantással, amely kaliberét tekintve nem maradt. el a Percy Pilbeamre mérttől, komornyiki méltósággal átsétált a házvezetőnő szobájába, magára hagyva a gondolataiba merült Montyt.

Nem ritka, hogy ha egy Monty Bodkin szellemi képességeivel megáldott ember gondolkozni próbál, nem történik semmi. A gép forog egy ideig, aztán vége: megáll. De ezúttal nem így történt. A szerelem nagy hajtóerő, és most úgy tűnt, mintha Gertrude Butterwick kecses lábacskájával rátaposott volna Monty agyának gázpedáljára, rekordsebességre pörgetve fel annak motorját. A körülbelül kétpercnyi megfeszített koncentráció meghozta gyümölcsét, mialatt többször úgy érezte, hogy az agyát is eldobja, de aztán hirtelen felszínre tört kavargó elméjéből egy ötlet, mint egy dugó az Öreg Hűséges gejzírből. Nyilvánvaló azok után, hogy Beach ilyen érthetetlen módon bekeményített, a saját erejére támaszkodva nem tud továbblépni. A dolgot hozzáértő kezekre kell bíznia. És a fickó, akihez fordulnia kell, nem kétséges, hogy a Pilbeam nevű madár lesz. Pilbeam – érvelt magában – magándetektív. A végrehajtandó üggyel tehát a legjobb helyen zörget, hiszen egy magándetektívnek valószínűleg a legmindennapibb dolgai közé tartozik egy kézirat megkaparintása. Olvasmányaiból emlékezett, hogy mindig valaminek a megkaparintására fogadták fel okét, olyanokra, mint kompromittáló levelek, haditengerészeti tervek, maharadzsák rubingyűjteményei, meg miegymás. Azonnal keresésére indult, és meg is találta a dohányzóban, amint egy karosszékben hátradőlve pihent. Monty megelégedéssel nyugtázta, hogy ujjait összetette. Ez mindenesetre jó előjel.
– Pilbeam, azt akarom kérdezni, hogy kapható-e e pillanatban egy kis titkos akcióra?
– Tessék?
– Ha igen, akkor lenne egy alkalmi munka az ön számára.
– Alkalmi munka?
Miként Monty, úgy Pilbeam is erősen törte a fejét, és a szellemi erőfeszítés meg a hőség megtette hatását kedélyállapotára.
– Ön detektív, ugye? – tudakozódott Monty aggodalmasan. – Ugye, nem csak ugratott a múltkor?
– Természetesen nem, tényleg nyomozó vagyok. Azt hiszem, van is itt nálam egy névkártya.
Monty megvizsgálta a szurtos kártyadarabkát, és minden aggodalma elpárolgott. Árgus Nyomozóiroda. Ezzel még nem megyek sokra. Garantált titoktartás és diszkréció. Na, ez már jobb. A cím táviratilag kódolva van – Pilgus, Piccy, London. Tökéletes.
– Remek – mondta. – Nos, akkor visszatérve a dologra, van egy üzleti ajánlatom az ön számára.
– Ha jól értem, ön szeretné igénybe venni szakmai szolgáltatásaimat, ugye?
– Ha ön hajlandó egy kis munkára e pillanatban, akkor igen. De természetesen, ha azért van itt, hogy jól megérdemelt pihenését élvezze...
– Egyáltalán nem. Hatáskörömön belül örömmel állok bármiben rendelkezésére. Ha esetleg közölné a tényállást...
Monty egy kicsit bizonytalankodott az eljárást illetően. Ugyanis még soha életében nem alkalmazott magánnyomozót.
– Akarja tudni a nevemet?
– Nem Bodkinnak hívják? – kérdezte Pilbeam meglepetten.
– De, igen. Persze. Hogyne. Kétségkívül. Csak a sztorikban, amelyeket olvastam, a fickó, aki egy detektívhez fordul, mindig hosszú szövegeléssel kezdi, hogy mi a neve, hol lakik és ki hagyta rá a pénzét, meg ilyesmik. Egy csomó időt spórolnánk meg, ha ezeket kihagynánk.
– Mindaz, amit kérek, csupán a tényállás.
Monty megint elbizonytalanodott.
– Ez olyan hülyén hangzik – mondta félénken.
– Tessék?
– Szóval, bizarr, ha így jobban hangzik. Senki sem mondaná, hogy nem az. Igen, ez a szó ugrik most a nyelvemre. Tulajdonképpen Gally Threepwood könyvéről van szó.
Pilbeam egy kicsit felemelkedett ültő helyéből.
– Igen?
– Pontosan. Azt tudja, hogy írt egy könyvet?
– Hogyne.
– Nos – vihogott Monty – azt hiszem, most hülyének fog tartani, de én szeretném megszerezni azt a könyvet.
Pilbeam egy pillanatra elhallgatott. Sejtelme sem volt arról,, hogy egy rivális is működik a pályán, és nem volt elragadtatva a hírtől.
– Nem tart hülyének?
– Egyáltalán nem – nyugtatta meg Pilbeam magához térve. – Bizonyára nyomós okai vannak rá.
Csak most jutott eszébe, hogy ami eddig meghökkentő újság volt, az valójában nagy öröm előhírnöke. Azt feltételezte – tévesen hogy Montyt, akinek bizonyára rengeteg barátja van magasabb körökben, valaki fölkérte, hogy használja ki Pilbeam itt tartózkodását a kézirat megsemmisítésére. Anglia – tudta – Sir Gregory Parsloe-n kívül csak úgy hemzseg az olyanoktól, akik szívesen látnák megsemmisítve azokat a Visszaemlékezéseket.
A tényállás most már kezdett tetszeni Pilbeamnek. Most már csak meg kell szereznie azt a kéziratot, és akkor abban a kellemes helyzetben lesz, hogy egyszerre két piacon is eladhatja. A verseny a kereskedelmi élet mozgatórugója. Amit egy csetepatékat kedvelő ember szeret – ha valami értékes tárgy birtokába jut az pontosan a jelen szituáció: az emberek mindkét csoportja meg akarja szerezni a tárgyat, de egymással szögesen ellentétes szándékokkal.
– Igen, természetesen nyomós okaim vannak rá – hagyta rá Monty. – De ez most hosszú lenne. Nem hagyhatnánk annyiban, hogy bonyolultak az összefüggések?
– Ahogy tetszik – mondta Pilbeam engedékenyen.
– Szóval arról van szó, hogy egy bizonyos pacák – akit most nem neveznék meg – megkért engem a kézirat megszerzésére olyan okokból kifolyólag, amelyeket nem szükséges részleteznem, és na... most itt vagyunk.
– Helyes – mondta Pilbeam elégedetten, hogy az ügy pontosan olyan fordulatot vett, ahogy várta.
Monty most már nagyobb önbizalommal folytatta.
– Nos, hát akkor lényegében erről van szó. Most térjünk a jelenlegi tényállásra. Épp most jöttem rá, hogy a fickó, aki megkaparintotta a dolgot, az...
– Beach – vágta rá Pilbeam.
Monty meglepődött.
– Tudta?
– Természetesen.
– De hogy a fenébe?
– Nos, hát... – mondta Pilbeam a módszeres ember hanyag eleganciájával.
Monty most már biztos volt, hogy jó helyen kopogtatott. Ez az ember olyan nyugtalanítóan rejtélyes volt, amennyire egy vérbeli nyomozónak lennie kell. „Beach” – mondta. Ebben minden benne volt. Talán még az ember elméjében is tud olvasni. Igen, ebben rejlik ereje, folytatta magában Monty, ahogy magához tért álmélkodásából.
– Itt van a kutya elásva. Beach megkaparintotta, és most ragaszkodik hozzá, mint egy pióca. Még egy ujjal sem enged hozzáérnem. Ilyenformán a probléma szerintem... Körvonalazhatom a problémát, ahogy én látom?
Pilbeam egy udvarias intéssel megengedte, hogy körvonalazza.
– Szóval a probléma, ahogy én látom – kezdte újra Monty – abban rejlik, hogy hogy a fenébe lehetne megszerezni a dolgot az ipsétől.
– Pontosan.
– Ez a dolog lényege, nemde?
– Pontosan.
– Van valami ötlete a tárgyra vonatkozóan?
– Ó, hogyne.
– Vagyis?
– Nos, hát... – mondta Pilbeam kissé kényszeredetten.
Monty csupa bocsánatkérés volt.
– Értem, értem – hadarta Monty. – Természetesen nem akarja idő előtt az orromra kötni műhelytitkait. Nem kellett volna ilyet kérdeznem. Indiszkrét voltam, bocs. De ugye az ön kezére bízhatom az ügyet – asszem ez rá a jó kifejezés.
– Úgy van.
– Ha esetleg kölcsönadná önnek a könyvet olvasásra?
– Mindenesetre, meg fogom találni a módját, hogy a birtokomba kerüljön a könyv.
Monty álmélkodó szemeket meresztett. Héjaszerű tekintete, egy kissé túlbrillantinozott haja nem járult hozzá, hogy külső megjelenésre Percy Pilbeam egy nyomozó benyomását keltse. De ami az elmét illeti, kétségkívül megfelelt a vele szemben támasztott elvárásoknak.
– Le merem fogadni, hogy meg tudja csinálni – szólt Monty. – Egy olyan szakmát, mint az öné, nem lehet úgy űzni, hogy ne tudna egy-két fogást az ember. Gondolom, szerzett már meg néhány dolgot.
– Alkalmilag bíztak már meg értékes iratok meg miegymás kézre kerítésével – tette hozzá Pilbeam szerényen.
– Na, akkor most érezze magát ténylegesen is megbízva – fejezte be Monty.

9

Komornyiki kamrájának biztonságában ülve Beach az ablakon át bámult az alkonyodó égre. Mellkasa, mint egy felkorbácsolt tenger, még mindig föl-le hullámzott. Túl meleg van – fújtatott a komornyik -, túl meleg. Túlságosan forró lett a talaj. Egész elméjét egyetlen makacs vágy szállta meg: túladni a papírokon, melyeknek őrzése oly kockázatossá vált. A hajsza túlságosan megerőltető lett egy rendszerető ember számára, aki a nyugodt életet kedvelte.
E világon majdnem minden dolognak két arca van. Kiesni egy karosszékből, például, fizikailag fájdalmas tapasztalat. Mindamellett nyilvánvaló hátrányaival szemben azonnal le kell szögeznünk a tényt, hogy a gondolkodásra élénkítő hatással van. Elősegíti az agyműködést. Ama körülményhez, miszerint az imént zöttyent le terjedelmes fenéksúlyára, hozzá kell vennünk azt a sebességet, amellyel belehasított Beach elméjébe egy mindent megoldani látszó ötlet. Megtalálta a kiutat. Át fogja adni a kéziratot Mr. Ronaldnak. Nála lesz a könyv ésszerű őrzőhelye. Mr. Ronald az a személy, aki leginkább érdekelt a kézirat biztonságában. Ezenkívül pedig még fiatal is volt. És minél többet tűnődött az egész kellemetlen ügyön, annál szilárdabbá vált benne a meggyőződés, hogy a Parloe-banda és a Tilbury-banda megbuktatása egy fiatalember feladata. Természetesen nem mellőzheti a Tiszteletreméltó Galahad beleegyezését, mielőtt egy lépést is tenne. Ha az ember, miután megkapta tőle az instrukciókat, ne adj’ Isten, az ő háta mögött a saját feje után merészelne cselekedni, akkor Mr. Galahad éppoly veszélyes tud lenni, mint bármelyik banda. Az éveken át tartó érintkezés London legkeményebb polgáraival szókincsében olyan fesztelen szabadosságot eredményezett, amellyel nem volt könnyű szembeszállni. Beachnek nem állt szándékában, hogy kihívja maga ellen ennek a Pelikán Klubban edzett nyelvnek a villámait. Amint eléggé magához tért ahhoz, hogy mozogni tudjon, a Tiszteletreméltó Galahad keresésére indult; meg is találta a kiskönyvtárban.
– Beszélhetek önnel, Mr. Galahad?
– Elő vele, Beach.
A komornyik tisztán és világosan előadta a történteket. Fölidézte az Emsworth Címer-beli jelenetet, az azt követő behatolást kamrájába a Bodkin nevezetű úr személyében, és a felajánlott megvesztegetést. A Tiszteletreméltó Galahad monoklija mögött izzó tekintettel hallgatta az elbeszélést.
– A kis hüllő! – fakadt ki. – Monty Bodkin. A fickó, akit gyakorlatilag a keblemen melengettem. Hiszen emlékszem, még etoni diák korában egyszer félrevontam és ajánlottam neki, hogy a Fütyülő Rufus helyett mindent a Cesarewitch-re tegyen föl.
– Valóban, uram?
– És utána közölte is velem, hogy nagyon hálás a jó tanácsomért, mert besöpörte mind a tizenegy shillinget, ráadásul egy zacskó banánt, két eperfagylaltot és egy háromszög alakú Jóreménység-fok bélyeget száztizenhatért egy iskolatársától, akivel fogadást kötött – mondta a Tiszteletreméltó Galahad olyan ábrázattal, mint amilyen annak idején Lear királyé lehetett.
– Van még hála e sártekén, Beach?
Undorának egy széles és szenvedélyes mozdulattal adott nyomatékot, amelyet a komornyik is követett, csak – az osztálykülönbségek iránti finom érzékkel – kevésbé szélesen és nem annyira szenvedélyesen. E néhány gyógytornagyakorlat, úgy látszott, megtette hatását, mert a beszélgetés már nyugodtabb hangnemben folytatódott.
– Várhattam volna – mondta a Tiszteletreméltó hogy egy Szagos Pyke-féle fickó... hogy is hívja most magát a fickó, Beach?
– Lord Tilburynek, Mr. Galahad.
– Várhattam volna, hogy egy Lord Tilbury-féle fickó nem adja fel a harcot az első pofon után. Úgy nem lehet nagy vagyont összeszedni, ha az ember megtörik a pofonok alatt.
– Így igaz, Mr. Galahad.
– Azt hiszem, hogy a mi Szagosunk már régebben is sántikált ehhez hasonló ügyekben. Ismeri az eljárást. Miután visszautasítottam, valószínűleg az volt az első dolga, hogy kémeket és ügynököket fogadjon fel. Nos, nem tudom, mi mást lehet tenni, mint hogy megerősítjük az őrséget, ahogy Clarence teszi a malacánál.
Beach köhintett.
– Arra gondoltam, Mr. Galahad, hogy mi lenne, ha Mr. Ronaldra bíznám a dokumentumot...
– Gondolja, hogy ott biztosabb helye lenne?
– Meglehetősen biztosabb, uram. Most, hogy Mr. Pilbeamnek tudomására jutott, hogy nálam van a kézirat, én pillanatnyilag nagyon aggódom amiatt, hogy ne adj’ Isten, őladysége egyenesen azzal a kívánsággal áll elő, hogy adjam át neki.
– Beach, maga fél Lady Constance-tól?
– Félek, uram.
A Tiszteletreméltó Galahad gondolataiba mélyedt.
– Nos, értem, mit akar ezzel mondani. Kényelmetlen helyzetek adódhatnak a maga számára. Nem adhatja olyan könnyen ki az útját.
– Nem, uram.
– Akkor hát rendben. Bízza a dolgot Mr. Ronaldra.
– Hálásan köszönöm, Mr. Galahad – mondta Beach végtelenül megkönnyebbülve, és az ablak felé terelte addig társára függesztett tekintetét.
– Úgy látszik, végül mégiscsak kitör a vihar, uram.
– Igen.
A Tiszteletreméltó Galahad is követte Beach tekintetét. Nyilvánvaló volt, hogy a Természet a maga rettenetes fenségében mindjárt megindul. A völgy túloldalán egy villám fénye cikázott át szaggatottan az égen. Majd kisvártatva dörrenés hallatszott, és esőcseppek fröccsentek szét az ablakon.
– Az a bolond ott meg fog ázni – állapította meg.
Beach követte társa mutatóujját. Az alant elterülő látképbe egy sebesen sétáló alak úszott be.

A Percy Pilbeammel folytatott beszélgetés után Monty olyan felvillanyozott lelkiállapotba került, amely intenzív testmozgást kívánt. Amíg Lord Tilbury egy korábbi alkalommal azért folyamodott a sétálás gyógyító hatásához, mert lelke súlyos gondokkal volt terhes, addig néhai alkalmazottja azért, mert lelke túlságosan is könnyű volt. Nem tudta, hogy hogyan és mikor, de azt érezte, hogy Pilbeam megtalálja a módját.
Így most fürgén szedte a lábait a parkon át, fittyet hányva a bizonytalan időjárásnak.
– Mr. Bodkin lesz az, uram.
– Szóval ő az, a kis hüllő. Bőrig ázik.
– Igen, uram.
Csendes elégedettség áradt a komornyik hangjából. Még az is lehetséges, tűnődött, hogy esetleg eltalálja egy villám. Ha így történt volna, Beachnek nem lett volna kifogása ellene. Ami őt illeti, a Természet a maga rettenetes fönségében átléphette volna önnön határait. Csak annyit kívánt, hogy a tomboló elemek Pilbeamet se kíméljék. A bandák tagjaira meglehetősen ószövetségi szellemben tekintett, és bízott benne, hogy az Úr ítélőszéke előtt a keményebbik ítélet vár rájuk.

Ronnie a hálószobájában volt. Amikor fáj a szív, kevés olyan jó menedékhely van, mint egy vidéki ház hálószobája. Ott az ember kedvére dohányozhat és zavartalanul gondolkodhat. Beach néhány pillanattal később nyomára akadva készségesnek találta arra az egyezségre, ami végett jött. Minden nehézség nélkül elfogadta a kézirat őrzését. A komornyiknak úgy tűnt, hogy Mr. Ronald mérsékelt érdeklődést mutat az ügy iránt. Fásultság – találta meg a helyes kifejezést Ronnie lelkiállapotára, de aztán az időjárást okolta érte. Azzal az érzéssel lépett a távozás mezejére, mint aki a palackba zárt szellemtől szabadult meg, Ronnie pedig beejtvén az irományt egy fiókba, visszaült helyére, és újra Sue körül kezdtek zsongani gondolatai.
Sue!
Nem arról volt szó, hogy hibáztatja Sue-t. Ha Monty Bodkint szereti – nos, ezen nem lehet változtatni. Nem hányhatja az ember egy. lány szemére, hogy inkább az egyik fickóhoz húz a szíve, mint a másikhoz.
Mindaz a hülyeség, amit mamája terjeszt róla, hogy Sue egy tipikus kóristalány, aki pillangóként röpdös egyik virágról a másikra, természetesen csak rosszindulatú hírverés. Sue nem ilyen. Épp olyan egyenes, mint akárki más. Csupán arról van szó, hogy Monty, ez az átkozott nyurgaponty levette a lábáról, és most nem tud tőle szabadulni.
A regények tele vannak ilyen és ehhez hasonló sztorikkal. A lány eljegyzi magát egy pasassal, akiről pillanatnyilag azt gondolja, hogy még az orvos is neki ajánlja, aztán egy másik pasasba botlik, és egy szempillantás alatt rájön, hogy ez az igazi. Semmi kétség, Sue legutóbbi londoni kiruccanásán teljesen véletlenül futott össze Montyval a Piccadillyn vagy hol, és a dolog derült égből villámcsapásként hatott rá. Ez volt az, amivel – természetesen – mindig is számolt. Meg is mondta neki. Teljesen logikus, érvelt magában, hogy egy olyan fantasztikus lány, mint Sue – aki gyakorlatilag egyedülálló, ha lehet így mondani – előbb-utóbb szinte elkerülhetetlenül összefut valakivel, aki kiüt a nyeregből egy szerencsétlen rózsaszín képű tök alsót, aki azonkívül, hogy Cambridge-ben; pehelysúlyú ökölvívásban elvitte a pálmát, semmi mást nem tud felmutatni létjogosultsága érdekében.
Igen, mindent összevetve, erről van szó – konkludált Ronnie. Fölkelt és az ablakhoz ment. Egy ideje a tudatalattijában homályosan sejtette, hogy valami furcsa dolog készül odakint. Azon kapta magát, hogy egy megváltozott világra tekint ki. A vihar most már teljes erővel tombolt. Az eső patakokban folyt alá az üvegen. Az ég dörgölt, a villámok csapkodtak. Egy süvöltő, üvöltő, dübörgő, lepusztult világ! Egy világ, amely – úgy tűnt – tökéletesen illik viharos érzelmeihez.
Sue!
Tegnap a tetőn. Az ott talált kalap, és a felfedezés, hogy Montyval egész délután együtt voltak odafönn. Azzal hitegette magát, hogy a lány valószínűleg semmit nem furcsállott az ő, Ronnie viselkedésében – nem, mesterien bevált a régi, jó álarc bár volt egy pillanat, mielőtt még sikerült volna uralkodnia magán, amikor megértette azokat az olvasmányaiból ismert fickókat, akik ámokfutókká váltak és ölni is képesek lettek volna, csak hogy szabad utat kapjanak.
Igen, a józan ész talán azt sugallja: tökéletesen természetes Sue számára, hogy Monty Bodkinba szerelmes, de mindazonáltal eme tény még kevésnek bizonyult ahhoz, hogy meg is kedvelje a fiatalembert. A vihar, úgy látszott, egy kicsit enyhült. A mennydörgés elvonult. A csapkodó villámok sokat vesztettek már erejükből. Még az eső is arra mutatott hajlandóságot, hogy abbahagyja. Ami az imént még Niagara volt, az most alig volt több mint egy kis csepergés. És hirtelen, nedvesen és erőtlenül bár, megcsillant egy vékony napsugár a terasz vizes kövezetén. Tovább erősödött. Kék áradt szét az égen. A völgy fölött szivárvány jelent meg. Ronnie kinyitotta az ablakot, és egy hűvös, édes illatú léghullám öntötte el a szobát. Szimatolva kihajolt. Váratlanul rádöbbent, hogy a két napja tartó súlyos lehangoltsága elpárolgott. A vihar véghezvitte szokásos csodáját. Úgy érezte magát, mint aki lázból gyógyult ki. Mintha az egész világ búskomorságból lábalt volna ki hirtelen. Mágikus varázs vett erőt mindenen. Madarak énekeltek lent a bokrokban, és hajszál híja volt, hogy Ronnie maga is dalra nem fakadt.
Az ördögbe is, gondolta, mekkora ostoba hűhót csapott a semmiért. Most látta: a rossz időjárás váltotta ki belőle azt a szokatlan érzést Sue és Monty irányában. Természetesen semmi sem volt köztük. Azt az ebédet könnyű megmagyarázni. Épp ilyen könnyű együttlétüket is a tetőn. Mindent könnyű megmagyarázni ebben a lehetséges világok legjobbikában.
És alig jutott erre a végkövetkeztetésre, amikor lent, a kocsifeljárón egy vánszorgó alakra lett figyelmes. Monty Bodkin volt az, hazafelé tartott kóborlásából. Emberbaráti szeretettől túlcsorduló szívvel hajolt kijjebb az ablakon.
– Helló – mondta.
Monty fölnézett.
– Helló.
– Te átáztál.
– Igen.
– A kutyafáját, te tényleg átáztál! – kiáltotta Ronnie. Fájt neki, hogy ebben a szép új világban létezik még olyan emberi lény, aki ilyen nyomorúságos állapotban kénytelen élni.
– Át kellene öltöznöd.
– Igen.
– Valami szárazba.
Monty bólintott, s közben úgy ontotta maga körül a vizet, akár egy közkút. Kisimított egy tincset a szeméből, és továbbcaplatott.
Körülbelül két perccel később – még mindig az együttérzéstől lángolva – Ronnie-nak eszébe jutott, hogy van egy üveg kitűnő gyógykenete a mosdó fölötti polcon.

Amikor valaki nemrég lábalt ki a feneketlen búskomorságból, soha nem lehet tudni, milyen messze fog elmenni az ellenkező irányba. Normál lelkiállapotában Ronnie, amint újra magára maradt, minden bizonnyal elhessegette volna gondolataiból Monty nedves állapotát. De most az egész világmindenséget átölelő jóakaratában úgy érezte, nem tett eleget azzal a néhány együtt érző szóval. Valami kézzelfoghatóbb, hatékonyabb módon akart közreműködni egy csúnya meghűlés elhárításában, amelyet ez a fiatalember teljes bemerítkezése eredményeképpen oly könnyen megkaphat, és ahogy már mondtuk, eszébe jutott, hogy van egy üveg gyógykenete.
A Riggs-féle Aranybalzsam volt ez, a nagyobbik (hét shilling hat penny) fajtából, és nem csupán a reklámokból ismerte, amelyek roppant őszintén nyilatkoztak róla, hanem személyes tapasztalatból, hogy azonnali tüzes forróságot ad az egész szervezetnek, elhárítva a hurutot, a hidegrázást, reumát, isiászt, az ízületek merevségét és a lumbágót, és mindezeken túl gyönyörűséges érzetet is kelt a fogyasztóban, felélénkítve és helyrehozva az izomszöveteket. Ha valaha is szüksége volt valakinek a tüzes forróságra és felélénkülésre, akkor az most Monty volt. Megragadva az üveget elsietett, hogy teljesítse jótékonysági misszióját. A szobájában találta Montyt, amint derékig meztelenül állt, és egy durva törülközővel lendületesen dörzsölte felsőtestét.
– Nem tudom, ismered-e ezt a szert. Kipróbálhatnád. Tüzes forróságot ad.
Monty, akit a törülköző hatalmas vállkendőként bugyolált be, érdeklődve vizsgálgatta a palackot. Próbaképpen meglötyögtette: Eme megfontolás nem maradt hatás nélkül.
– Baromi rendes tőled.
– Szóra sem érdemes.
– Biztos vagy benne, hogy nem lovaknak való?
– Lovaknak?
– Némely gyógyír azoknak való. Jól bedörzsölöd, aztán megnézed az üveg másik oldalát, és látod: „Csak lovaknak”, vagy valami ehhez hasonló, és aztán egy fél órán keresztül pokoli kínokat állsz ki, úgy érzed, mintha vitriolba mártottak volna.
– Ó, nem. Ez a szer embernek való. Magam is használom.
– Akkor ide vele! – kiáltott fel Monty megkönnyebbülten. Tenyerébe öntött egy keveset a folyadékból, és kifeszítette felsőtestét. És ahogy így tett, Ronnie Pisil egy rövid, éles kiáltást hallatott.
Monty meglepődve nézett föl. Jótevője élénk karmazsinvörösre változott, és jellegzetes módon meredt rá.
– He? – érdeklődött zavartan.
Ronnie nem válaszolt azonnal. Úgy tűnt, hogy valami kemény, érdes tárgy lenyelésével foglalja le figyelmét. – Ott a melleden – mondta elnyújtott, furcsán színtelen hangon.
– He?
Eton és Cambridge segítségére sietett. Látszólag nyugodtan megint nyelt egyet, lefricskázott egy pillét inge bal ujjáról, és megköszörülte torkát.
– Van valami a melleden.
Szünetet tartott.
– Mintha „Sue” lenne.
Újra csendet tartott.
– „Sue” – mondta hanyagul körülötte egy szívvel.
A kemény, érdes tárgy most Monty torkára látszott átvándorolni. Rövid csend következett, mialatt sikerült megszabadulnia tőle.
Önmagát hibáztatta. Furcsa – gondolta fájdalmasan amikor egy dolgot éveken át naponta látsz, egy idő után már fel sem tűnik azon a minek-is-hívjákon... a retinán. Ez a szívbe rajzolt „Sue”, ez a rózsaszín és ultramarin hódolat egy rég letűnt szerelem iránt, amelyet a romantikus hév egy túlcsordulásában íratott bőrébe jegyességük elején, már másfél éve volt úgy ott, hogy nem is vett róla tudomást. Azt is elfelejtette, hogy egyáltalán létezik.
Az a pillanat volt ez, amikor csak gyors gondolkodás segít.
– Nem „Sue”, hanem „S. U. E.”: Sarah Ursula Ebbsmith.
– Micsoda?!
– Sarah Ursula Ebbsmith – ismételte Monty rendíthetetlenül. – Egy lány, akivel valaha jegyben jártam. Már meghalt. Tüdővészben. Nagyon szomorú. Ne is beszéljünk róla.
Hosszú, kínos csend következett. Ronnie megindult az ajtó felé. Érzelmei túlságosan felkavarodtak ahhoz, hogy szólni tudjon, de néhány szóra azért futotta.
– Hát akkor agyő!

Az ajtó becsukódott mögötte.
Sue a könyvtár ablakmélyedésében lévő széles ülőhelyről vegyes érzelmekkel figyelte a vihart. Mint látványosságot élvezte, mivel szerette a mennydörgéseket. Az egyetlen mozzanat, amely elrontotta szórakozását, az a tudat volt, hogy Monty kint tartózkodott. Látta a teraszon át, amint éppen a vihar kitörésekor kifelé tartott. Szegény balek, gondolta, bőrig fog ázni. Ennek megfelelően, miután elállt a zivatar és kiderült az ég, első dolga volt, hogy kimenjen a teraszra, és mint annak idején Anna nővér, a horizontot kémlelte az eltűnt férfi után kutatva. Ilyenformán szemtanúja lehetett Monty visszatérésének, és fültanúja a Ronnie-val folytatott rövid meteorológiai eszmecseréjének.
– Helló.
– Helló.
– Te átáztál.
– Igen.
– A kutyafáját, te tényleg átáztál. Át kellene öltöznöd.
– Igen.
– Valami szárazba.
Dialógusnak kétségkívül nem a legmagasabb röptű. Átolvasva bárki belátja: hiányzik belőle valami. De egy zseniális drámaíró legsikerültebb próbálkozásai sem tudták volna Sue-t jobban megindítani. Ahogy figyelt, úgy tűnt neki, hatalmas kő gördül le szívéről. A hangnem, ahogy Ronnie beszélt, meghatotta és felvillanyozta Sue-t. Az a kedves, megfontolt hang. Az a vidám szívélyesség. Két nap óta, mintha valami duzzogó cseregyerek foglalta volna el a helyét, és most, ha hihetünk a hangjából áradó őszinte csengésnek, visszatért a jó öreg Ronnie.
A lány a balkonon állt, és itta az illatos levegőt. Bámulatos volt, hogy a vihar milyen gyógyító hatást képes elérni. Shropshire, amely tegnap még oly lehangoló látványt nyújtott, most földi Paradicsommá változott. A tó csillogott. A folyó ezüstösen ragyogott. A bokrok visszanyerték barátságos énjüket. Nyulak ugrándoztak szerte a gyepen régi önfeledt gondtalanságukkal, és ameddig a szem ellátott, elégedett tehenek legelésztek.
Egy dallamot dudorászva elhagyta a szobát. Végső soron Montyt szerette volna felkutatni és hogyléte felől érdeklődni, de mindenekelőtt Ronnie-t vágyta látni.
Ahogy leért a lépcső aljára, biliárdgolyók koccanására lett figyelmes, Talán Gally játszik egy magányos százast, de ő talán meg tudja mondani, hogy hol van Ronnie. Hangja, mialatt Montyval beszélgetett, úgy tűnt, hogy az egyik folyosóablakból jött. Kinyitotta az ajtót, és Ronnie, aki az asztal fölé terpeszkedett, felnézett.
Az a tetovált jel eldöntötte a dolgokat Ronnie számára. Egy pillanat alatt elsöpörte minden vidám optimizmusát, amely a vihar elvonultával költözött belé. Ólomnehéz szívvel botorkált le a lépcsőn. A biliárdterem nyitott ajtaja csábítóan hívogatta, hogy gondolatait ott terelje el átmenetileg. Be is ment, és zordon karambolozásba kezdett. Még ha valakinek ólomnehéz is a szíve, akkor sem árt, ha egy kicsit felfrissíti a mandinerből lövést. Valóban, a legértelmesebb dolog, amit tehet az ember, amikor a szeretett lány másvalakit szeret, és az élete a következő ötven-egynéhány évre meglehetősen reménytelennek ígérkezik, hogy a régi ambícióihoz forduljon vigaszért. Ronnie egyik kitűzött célja volt, hogy egy szép napon nem pusztán a vakszerencsére támaszkodva lő egy harmincast.
– Helló – üdvözölte Sue-t kimérten, miközben felegyenesedett és pihenésképpen a dákóra támaszkodott. Eton és Cambridge a keze ügyében voltak, hogy átsegítsék a rá váró megpróbáltatáson. Sue semmit sem érzékelt a kitörni készülő viharból. Számára ez az ember még mindig valamiféle mai Cheeryble testvér volt, akit oly vidáman csevegni látott az ablakon át.
– Ó, Ronnie – szólította meg halálos vétek ilyen gyönyörű időben idebent maradni. Egyszerűen csodálatos odakint.
– Ó, valóban? – szólalt meg Eton.
– Szebb nem is lehetne.
– Ó, valóban? – szólalt meg Cambridge.
Valami átdöfni látszott Sue szívét. Szemei kitágultak. Bénító balsejtelem kezdett benne formát ölteni. Lehetséges, hogy a jókedvű adakozó szellem, amely a közvetlen múltban bővizű forrásként áradt Monty Bodkinra, az ő, Sue betoppanásával most hirtelen elapadt?
De azért nem adta fel.
– Menjünk egyet kocsikázni.
– Kösz, de nem hiszem, hogy megyek.
– Akkor csónakázzunk egyet a tavon.
– Kösz, de inkább ne.
– Vagy teniszezzünk. Talán már elég száraz a pálya.
– Most nem gondolnám.
– Hát akkor gyere sétálni egyet.
– Ó, az ég szerelmére – fakadt ki Ronnie nem hagynál végre magamra?!
Farkasszemet néztek egymással. Ronnie szemei izzottak a szomorúságtól. De Sue számára nem tűntek ilyennek. Ő csupán az idegenkedést, a rosszkedvű, morózus és félrevonuló idegenkedést olvasta ki egy olyan ember szeméből, aki kötődik egy lányhoz, aki iránt pillanatnyilag nem táplál gyengéd érzelmeket, és ezért az idegeire megy már a puszta társalgás is. Sue egy nagyot sóhajtott és az ablakhoz sétált.
– Bocs – szólalt meg Ronnie nyersen ezt nem kellett volna mondanom.
– Nem haragszom – mondta Sue. – Az ilyen dolgokat jobb kertelés nélkül kimondani. – Ujjával kis köröket kezdett rajzolgatni az ablaküvegre. Kínos csend nehezedett a szobára.
– Azt hiszem, most abba kéne hagynunk, nem gondolod? – javasolta Sue.
– Ahogy mondod – helyeselt Ronnie mai beszélgetésük folyamán először.
A lány megindult az ajtó felé. Ronnie sietve megelőzte, és kinyitotta az ajtót. Az utolsó pillanatig udvarias maradt.

Ezalatt Monty Bodkin fent a hálószobájában, miközben a Riggs-féle Aranybalzsammal kenegette magát, hirtelen harsány jókedvre fakadt.
„Tiddley-iddle...” danolászta olyan önfeledt-vidáman, hogy lent a bokrokban bármelyik rigó leckéket vehetett volna tőle.
Váratlanul remek ötlete támadt.
A gyógyír csodás hatásának tudta be. Ahogy ott állt és élvezte az azonnali tüzes forróságot, mintha nemcsak az izomszöveteket hozta volna helyre és frissítette volna föl, hanem koponyája tartalmát is. Ez az üveg kenet – ötlött hirtelen eszébe ez nem csupán három-négy uncia bűzös kigőzölgés, ennek szimbolikus jelentése van. Ha Ronnie vette a fáradságot, hogy gyógykeneteket szállítson neki, ez azt jelenti, hogy minden rendben van köztük, hogy vége annak az érthetetlen hidegháborúnak; hogy a drága, öreg cimbora – egy szó, mint száz: újra a drága, öreg cimbora. És ha valaki drága, öreg cimbora, akkor abból ésszerűen következik, hogy különös örömét leli benne, ha tehet valamit barátja boldogulása érdekében. Ez a valami most ez lehetne: Ronnie környékezze meg Beachet, és befolyása révén vegye rá a nyakas komornyikot, hogy köhögje ki azt az irományt.
Nem arról van szó, hogy megingott Pilbeambe vetett bizalma. Semmi kétség, Pilbeam ha kap egy kis időt és beveti ravasz tudományát, simán megszerzi a könyvet. De mi értelme nagy kerülővel jutni el oda, ahová egy rövidebb út is vezet, és egy egyszerűbb megoldással is gond nélkül működik a balhé? Ezenkívül ott volt még a fickónak járó díj, ami nem elhanyagolható körülmény. Ezek a pasasok valószínűleg megkérik a magukét, és a pénzkeresés legjobb módja a spórolás.
Egy szobáról szobára menő kutatás eredményeképpen Monty eljutott oda, ahol az utolsó Fish, dákóval a kezében, még mindig karambolozott. Azzal a felhőtlen bizalommal közelített feléje, amellyel egy gyermek lép a gazdag és vajszívű bácsikája színe elé. Monty ugyanis nem volt jó gondolatolvasó. Nem vette észre, hogy legutóbbi találkozásuk óta némi változás állt be drága, öreg cimborája lelkiállapotában. Kétségtelen, egy pillanatig kínos volt az a tetoválásjelenet, de – gondolta – hál’ Istennek, gyorsan kapcsolt, és kielégítően eloszlatva minden lehetséges gyanút, egész ügyesen sikerült túljutni a kényes szituáción.
– Te, Ronnie, öreg cimbora – vezette föl a témát tudnál szakítani rám egy percet drága idődből?
Ronnie óvatosan lefektette a dákot. Annál is inkább, mert bár elfogadta a tényt, hogy Sue inkább Montyt választja, mint őt, mégis határozott vágyat érzett, hogy a dákó vastagabbik végét fegyvernek használja a belépő fiatalemberrel szemben. Fehéren izzó kések forogtak Ronnie szívében: nem tehetett róla, erőteljes utálatot érzett az iránt az ember iránt, akinek szörnyű gyötrelmeit köszönhette.
– Nos?
Montynak úgy tűnt, hogy barátja félreérhetetlenül egy kissé hűvös most, nem a régi szép gyógykenetes idők jókedvtől túláradó cimborája, de – egy pillanatnyi lelkifurdalást leszámítva – töretlenül folytatta.
– Mondd, öreg harcos, hogy vagy te Beachcsel?
– Beachcsel? Ezt meg hogy érted?
– Nos, úgy értem, elég feudálisán gondolkozik-e a téged érintő dolgokban? Hajlandó-e néhanapján kivételt tenni, csak hogy lekötelezze az ifiurat?
Ronnie fagyosan meredt Montyra. El volt rá készülve, hogy jól nevelt és udvarias lesz az iránt az ember iránt, aki tönkretette az életét, de átkozott legyen, ha egész este ezt az üres locsogást fogja hallgatni.
– Mi ez a sok kertelés? – szegezte neki keserűen a kérdést. – Térj a lényegre.
– Áh, azonnal rátérek.
– Hát akkor gyerünk.
– Mindjárt, mindjárt. Na, akkor a következő a lényeg, vagyis inkább a bökkenő. Beach birtokában van valaminek, amire nekem baromira szükségem van, de nem hajlandó kiköhögni. És arra gondoltam, hogy esetleg ha te odamennék hozzá és egy kicsit előadnád neki a fiatal földbirtokost – gyakorolva befolyásodat, akarom mondani inkább úgy általában fölényesen viselkednél akkor talán... mi is az a szó... l-lel kezdődik... lojálisabb lenne.
Ronnie fenyegetően nézett.
– Föl nem foghatom, mi a fenéről locsogsz.
– Nos, dióhéjban arról van szó, hogy Beach birtokába került az öreg Gally könyve, és én nem tudom rávenni, hogy nekem adja.
– Miért akarod megszerezni?
Monty úgy döntött, miként a melegháznál Lord Tilburyvel folytatott beszélgetésekor, úgy most is az egyetlen célravezető taktikát: a férfias őszinteséget veti be.
– Tudsz mindent arról a könyvről?
– Igen.
– Úgy értem, azt is, hogy Gally nem hajlandó kiadatni?
– Igen.
– És azt is, hogy már megkötötte a szerződést a Mamut Kiadó-vállalattal?
– Na, erről nem tudok.
– Nahát, ez a harci helyzet. És ez a visszalépése szegény öreg Tilbury papát, a cég főnökét totál kiakasztotta. Ez tök természetes, hiszen az öreg Tilbury már megszerezte a folyamatos közlési jogokat és a kiadói jogokat, amerikai jogokat, meg minden más jogokat, beleértve a skandinávokat is, és tudod, hogy mekkora dohány fekszik az olyan irodalmi vállalkozásokban, amelyek napfényre hozzák az élet sötétebb oldalait. Azt kell mondanom, hogy most a határán van, hogy így vagy úgy, de megszabaduljon húszezer ruppótól, ha Gally továbbra is makacskodik. Na és, hogy rövid legyek, az öreg, ez a Tilbury annyira izgul, hogy megszerezze a kéziratot, hogy egyértelműen kilátásba helyezte, hogy abban az esetben, ha megkaparintom Gally könyvét, azonnal visszavesz a céghez, ahonnan – ezt talán már tudod – nemrég vágott ki.
– Azt hittem, úgy mondtál fel.
Monty szomorúan mosolygott.
– Ez a pletyka terjed a klubokban, de tulajdonképpen kirúgtak. Akadt egy kis technikai gubanc, ez, azt hiszem, most nem érdekes, nem is megyek bele. Elég az hozzá, hogy egy kicsit összekülönböztünk a Woggly bácsi szól a kicsinyeihez című rovat kapcsán, és ezzel fel is függesztette szolgálataimat. Na, ennyi a forgatókönyv. Tiszta sor. Ha sikerül megszereznem azt az iratot és átadnom a nagyfőnöknek, akkor újra munkába állhatok a Tilbury Kiadónál.
– Miért fontos neked az az állás?
– Feltétlenül szükséges. Állásban kell lennem.
– Azt hittem, elég jól érzed itt magad.
– Á, igen, de engem innen bármelyik pillanatban kirúghatnak.
– Kellemetlen.
– Az nem kifejezés – mondta Mr. Bodkin egyetértően. – De minden jóra fordul, ha rá tudod venni Beachet, hogy adja ki a kéziratot, és akkor én megkötöm a hosszú lejáratú szerződést Lord Tilbury-vel, és akkor összeáll a szitu ahhoz, hogy elvegyem a lányt, akit szeretek.
Erős megrázkódtatás érte Ronnie-t. Ez már – gondolta – túl durva. Szép dolog valakitől elragadni a barátnőjét, aztán azzal jönni hozzá, hogy még működjön is közre a házasságkötésüknél! Több tapintatot várt Montytól.
– El fogod venni, he? – kérdezte, egy kis szünet után, mialatt visszanyerte az uralmat érzelmei fölött.
– Hogyne. Már teljesen sínen van a dolog.
– Hogy hívják? – kérdezte Ronnie keserű gúnnyal. – Sarah Ursula Ebbsmith?
– He? Ó, á... – vágta rá Monty gyorsan. Egy pillanatra elfelejtette ezt a nevet. – Nem, nem a szegény, drága Sarah. Ó, nem, nem, nem, nem. Ő már nem él. Tuberkulózis. Nagyon szomorú.
– Nemrég még tüdőbajról beszéltél.
– Nem, tuberkulózis.
– Értem.
– Ez egy másik lány. Gertrude Butterwicknek hívják.

A félreértések a legritkább esetben szerencsések. Először is, nagy hiba volt, hogy Monty tétovázott egy pillanatnyi tiszteletteljes csend erejéig, mielőtt kiejtette a szentséges nevet, másodszor pedig, hogy álmainak lánya olyan nevet viselt, amely – ismerjük el – nem hangzik valami túl meggyőzően. Bizonyos kedélyállapotokban egy ember, akinek elméje előítéletektől terhes, hajlamos rá, hogy egy ilyen névnek még a létezését is megkérdőjelezze. Ronnie számára, észrevéve Monty másodpercnyi bizonytalanságát, úgy tűnt, hogy ez a név csupán a pillanat sürgető hatásának köszönheti létezését, még akkor is, ha nincs bátorsága bevallani, hogy ő Sue vőlegénye – akinek Ronnie még mindig tartotta és hogy a közreműködését kéri egy olyan akcióban, amelyben Sue-t elragadják tőle.
– Gertrude Butterwick, he?
– Pontosan.
– Szereted?
– Drága haverom, hogy szeretem-e?
– És gondolom, ő is majd megőrül érted, mi?
– Ó, fülig belém van zúgva.
Ronnie hirtelen apátiába süllyedt. Mit számít ez, kérdezte magában. Egyáltalán számít itt valami is?
Minden embert megkísérti néhanapján a nagylelkűség. Ez a kísértés most ellenállhatatlanul hatalmába kerítette Ronnie Fisht. Társa szavai csak megerősítették ama gyanújában, hogy így. vagy úgy, de Monty legutolsó találkozásuk óta minden pénzét elveszíthette. Máskülönben miért olyan égetően fontos neki egy állás a Tilbury Kiadónál? Hacsak nem kapja meg azt az állást a kiadónál, nem tudja feleségül venni Sue-t. És ha ő, Ronnie most nem segítene neki, talán soha nem kapja meg. Sidney Carton szelleme szállta meg Ronnie-t – azzal a különbséggel, hogy míg Sidney, ha jól emlékszünk, nagyon jószívűen tette, amit tett, addig Ronnie meglehetősen keserűen és bizalmatlanul.
Monty elragadta tőle Sue-t. És Sue átpártolt Montyhoz a legkisebb lelkifurdalás nélkül. Akkor hát rendben. Minden fenemód rendben van. Majd kifejezésre juttatja, hogy már nem érdekli az egész. Majd meglátják, hogy milyen fából faragták a Fisheket!
– Ide hallgass – szólalt meg Ronnie -, Beach miatt nem kell aggódnod. Nincs nála a kézirat.
– De igen; láttam, amint olvasta.
– Nekem adta – mondta Ronnie, miközben felkapta a dákot és krétázni kezdte a végét. – Megtalálod a. szobámban egy fiókban. Vidd azt az átkozott vackot, ha annyira akarod.
Monty tátogott. Annak idején, a mannazápor kellős közepén sem tölthetett volna el egyetlen pusztában vándorló izraelitát ennél nagyobb csodálattal vegyes jóérzéssel az Úr.
– Drága, öreg barátom! – kezdett rá Monty az áradozásra.
Ronnie nem szólt semmit. A karambolt gyakorolta.

10

A zivatar elmúltával a Tiszteletreméltó Galahad Threepwood meglehetősen tétlen állapotba került. Nem tudta pontosan, hova akar menni vagy tulajdonképpen mit is akar tenni. Kedvenc pázsitja túlságosan nedves még ahhoz, hogy sétálni lehessen rajta, kedvenc nyugágya túlságosan vizes még, hogy ülni lehessen benne. Az egész, ajtókon túli világ – bár a nap már fényesen ragyogott – túlontúl nedves és víztől csöpögős volt ahhoz, hogy vonzerőt gyakoroljon egy olyan emberre, aki atavisztikus ellenszenvvel viseltetett mindenféle nedvesség iránt.
Miután Beach magára hagyta, egy ideig a kiskönyvtárban maradt. Majd ezt megunva, céltalanul járkálni kezdett a házban és annyi órát húzott fel, amennyit csak látott. Mindig is nagy órafelhúzó volt. Kószálása során történetesen a haliba vetődött, és most abban a reményben ücsörgött az egyik ülőhelyen, hogy – ha kellő ideig itt tartózkodik – csak bekukkant valaki, akivel csevegve agyonütheti az időt vacsoráig. A délután eme szakát mindig roppant nyomasztónak találta.
Egészen mostanáig nem volt szerencséje. Monty Bodkin jött le, de azok után, hogy Beach rávilágított a helyes tényállásra, semmi mást nem óhajtott tenni a fiatalemberrel, mint barátságtalan szemeket mereszteni rá. Kísérletet sem tett a társalgásra, bár éppen eszébe jutott egy harmincéves limerick, amelyet szeretett volna megosztani valakivel, de most inkább szótlanul figyelte Montyt, amint belép a biliárdterembe, ahol a nyíló ajtó pillanatnyi rálátást engedett a karambolozó Ronnie-ra. Ebben a percben Monty újra feltűnt, és a lépcső felé vette útját, s mint az imént, úgy most is zord szemek kísérték.
– A kis varangy! – dünnyögte mogorván a Visszaemlékezések szerzője. Megdöbbentette Monty, és csalódott is benne. Azt kívánta, bár annak idején ne adott volna tippet neki a Cesarewitchre.
Nem sokkal ezután Pilbeam jelent meg enyhén vigyorogva, és belépett a dohányzóba. Most új fent nem kínálkozott semmi teendő a Tiszteletreméltó számára. Nem érzett vágyat arra, hogy limerickeket mondjon Pilbeamnek. Attól a ténytől eltekintve, hogy a fickó összeesküdött Constance nővérével kézirata ellopására, nem kedvelte a nyomozót. A hajviseletet illetően szigorúbb iskolázottságban részesülvén, nem kedvelte ezeket a modern fiatalembereket, akik ragacsos taréjból nőtt gombaszerű képződményekkel közlekednek.
A dolog kezdett úgy festeni, hogy a társaságot illetően két lehetőség maradt nyitva előtte. Clarence, aki ugyan értékelt volna egy limericket – ha egyszer már sikerült rávenni, hogy összpontosítsa szellemi energiáit valószínűleg lent volt az ólnál és a malacát hizlalta a gazda tekintetével. Sue pedig, akinek társaságát most leginkább kívánta, úgy látszott, eltűnt a föld színéről. Amennyire megítélhette, nem maradt más alternatíva, mint hogy ő is belépjen a biliárdterembe és csatlakozzék Ronnie-hoz, vagy fölmenjen a lépcsőn a nappaliba, és néhány szót váltson Constance nővérével, aki ez idő tájt, több mint valószínű, ötórai teáját fogyasztotta. Már éppen azon volt, hogy ezt a második változatot valósítsa meg, mert inkább a Pilbeam-kérdést akarta nyíltan megtárgyalni nővérével, amikor bejött Sue a kertből.
Azonnal elejtette a nővérével való társalgás ötletét. Ezt meg tudja tenni máskor is, szabadidejében, s ezenkívül a nővérével vívandó közelharcnál most valami kellemesebbre vágyott. Sue ragyogó személyisége éppen az a frissítő volt, amelyre a nap eme alkonyi órájában annyira szomjazott. Képtelen lett volna elmondani neki a limericket, ez nem való volt fiatal hölgyek fülének, de mindenesetre azért tudott volna vele egyről s másról beszélgetni.
Félhomály volt már a hallban, de így is meglepődve tapasztalta, hogy a lány nem úgy néz ki, mint máskor szokott. Mintha a járásából eltűnt volna a ruganyosság, az a fesztelen könnyedség, amelyet mindig annyira csodált. De lehet, hogy csak képzelődött. Mindig hajlamos volt rá, hogy komoran tekintsen a dolgokra, amikor az árnyak már kezdik beborítani a világot, de még túl korán volt az esti koktélhoz.
– Nos, hölgyem?
– Helló, Gally.
– Mivel foglalkoztál ma délután?
– A teraszon sétálgattam.
– Nem lett vizes a lábad?
– Nem hiszem. De talán mégis jobb lenne fölmennem cipőt váltani.
A Tiszteletreméltó Galahad e kettő közül egyiket sem tartotta igazán jó ötletnek. Maga mellé vonta a lányt az ülésre.
– Szórakoztass egy kicsit – mondta unatkozom.
– Szegény Gally. Ne haragudj.
– Ez a napnak az az órája, amely próbára teszi az embert. Lelkiismeret-vizsgálatra készteti az embert. Én pedig nem akarom most a lelkemet vizsgálgatni. Azt hiszem, az most leginkább egy elkopott öreg csizmához hasonlít. Szóval, ahogy mondom, szórakoztass egy kicsit, gyermekem. Énekelj valamit nekem. Táncolj előttem. Kérdezz tőlem találós kérdéseket.
– Attól tartok...
A Tiszteletreméltó Galahad áthatóan tekintett rá monokliján keresztül. Úgy volt, ahogy gyanította. Ez a lány nem volt kicsattanó jókedvében.
– Valami baj van?
– Ó, semmi.
– Biztos?
– Biztos.
– Cigarettát?
– Nem, kösz.
– Bekapcsoljam a rádiót?
– Ne, nem kell.
– Van valami baj?
– Nem, igazán nincs.
A Tiszteletreméltó Galahad összeráncolta szemöldökét. Eszébe ötlött egy lehetséges magyarázat.
– Talán a hőségtől van.
– Meleg volt, ugye? Most már jobb.
– Még a hatása alatt vagy.
– Egy kicsit igen.
– A viharok gyakran felkavarják az embert. Félsz a villámlástól?
– Á, dehogy.
– Sok lány fél. Ismertem egyet, aki, valahányszor villámlott, a legközelebbi ember nyakába ugrott, és összevissza csókolta meg ölelgette, amíg a vihar el nem múlt. Teljesen idegbeteg reakció, de látnod kellett volna, hogy sereglettek a pasasok, ha már egy kicsit is felhősödni kezdett. Gladys volt a neve. Gladys Twistleton, Gyönyörű lány volt, nagy, álmodozó szemekkel. Egy Harringay nevű fickóhoz ment feleségül a Bluesból. Mesélték, hogy emlékezetes látvány volt, ahogy a fickó házasságuk elején az ég első mordulására nagy lendülettel rángatta félre a függönyöket a nappaliban.
A Tiszteletreméltó Galahad kivirult. Mint minden megrögzött mesélő, föléledt, ha röpdösni kezdtek az anekdoták.
– Ha már a villámlásoknál tartunk – folytatta nem tudom, meséltem-e már Dagadt Benger történetét a viharral.
– Azt hiszem, még nem.
– Ez akkor történt, amikor egyszer Basham Dugó és én meg még néhány barátunk lementünk egy kicsit horgászni egy vidéki házba, Somersetbe. Dagadt – ezt még hozzá kell tennem – egyike volt azoknak a fickóknak, akik állandóan nagyokat lódítanak. Aranyos ember, de javíthatatlan háryjános. Volt neki egy unokahúga, akivel állandóan hencegett. Hogy az unokahúga ezt is meg azt is simán meg tudná csinálni. Valami titkárnőféle volt – akkoriban még csak egy-kettő futkározott belőlük és Dagadt fenemód büszke volt rá. És egyik nap, amikor egy vihar miatt kénytelenek voltunk bent maradni és anekdotázva körbe ültünk, Dagadt azt találta mondani, hogy ez az unokahúga tud a leggyorsabban gépelni az egész Egyesült Királyságban.
Sue előrehajolt, állát két kezében tartva.
– Nos, ilyeneket mondtunk, hogy „Ó, igen?” meg „Óriási!” és így tovább – a fickó ugyanis a házigazdánk volt -, és itt, minden bizonnyal, abba is maradt volna a sztori, ha Dagadt, aki semmit sem tudott kihagyni, nem tette volna még hozzá, hogy a lány gépírónői talentumai figyelemre méltó hatással voltak zongorajátékára is. Nem arról volt szó, hogy javított volna rajta – az mindig is tökéletes volt -, hanem alaposan felgyorsította. Valójában – folytattá Dagadt – ez most hihetetlenül hangzik, de ma már negyven-nyolc másodperc alatt el tudja játszani Chopin Gyászindulóját! – Természetesen ez egy kicsit már sok volt nekünk. – Nem negyvenhét másodperc alatt? – kérdezte valaki. – Negyvennyolc másodperc alatt – ragaszkodott hozzá szilárdan Dagadt. Állítása szerint gyakran megmérte stopperral. És akkor Basham Dugó, aki világéletében szókimondó fickó volt, a régi barátság alapján vette a bátorságot, és kertelés nélkül kijelentette, hogy Dagadt a legnagyobb hazudozó az országban, Bulldogképű Fricit, a Pelikán Klub akkori bajnokát is beleértve. – Nem túl biztonságos veled vihar idején egy fedél alatt tanyázni – mondta Dugó. – Miért nem biztonságos velem vihar idején egy fedél alatt tanyázni? – kérdezte Dagadt. – Mert a Mindenható bármelyik pillanatban villámmal sújthatja a házat, ahol tartózkodsz. Hát ezért veszélyes. – Ide hallgass – vette át a szót meglehetősen felajzva -, ha az unokahúgom, Myrtle nem játssza el negyvennyolc másodperc alatt Chopin Gyászindulóját, akkor ebben a minutumban vágjon bele az istennyila ebbe a kéglibe. – És amit én azóta is véletlen egybeesésnek tartok, belevágott. Hatalmas fény villant, majd egy szörnyű robaj hallatszott, és a következő pillanatban azt láttam, hogy Dagadt az asztal alól mászik elő. Emlékszem, inkább bosszúsnak, mint ijedtnek látszott. Szemrehányó tekintetet vetett a plafonra, aztán ingerülten felkiáltott: Nem lehet mindent ilyen átkozottul szó szerint érteni! – A Tiszteletreméltó szünetet tartott.
– Igen? – kérdezte Sue.
Egy ilyen megjegyzést a legtöbb anekdotázó egy kissé bénítónak talált volna. Ez alól a Tiszteletreméltó Galahad sem volt kivétel.
– Hogy érted, hogy igen? – kérdezte némileg azzal az ingerültséggel, amellyel annak idején Dagadt vonta kérdőre a Mindenhatót.
– Ó, bocsánat – mondta Sue gyorsan mentegetőzve. – Attól tartok... Miről is beszéltél, Gally?
A Tiszteletreméltó erőteljesen megragadta a lány állát, és fölfelé tartva, vádlón nézett a lány szemébe.
– Na most már elég legyen abból a badarságból, hogy nincs semmi baj. Mi nyomja a szívedet?
– Ó, Gally! – kiáltotta Sue.
– Egek! – kiáltotta a Tiszteletreméltó Galahad azzal dermesztő rémülettel, amely eltölt egy férfit, amikor egy síró lány állát tartja a kezében.

Egy zord, kemény tekintetű Galahad Threepwood volt az, aki körülbelül tíz perccel később belépett a biliárdterembe. Haja úgy tűnt, mintha égnek állna, és fekete keretes monoklija mintha lángot lövellne.
– Ah, itt vagy! – konstatálta udvariatlanul kurtán, miközben becsukta az ajtót.
Ronnie sápatagon nézett fel. Monty Bodkin távozása óta egy sarokban gubbasztott, a semmit bámulva.
– Helló – mondta.
Annak ellenére, hogy saját társasága minden volt, csak nem kellemes, nem ujjongott nagybátyja jövetelének. Áltálában kedvelte a Tiszteletreméltót, de pillanatnyilag nem óhajtotta a társaságát. Egy gyötrődő lélek magányra vágyik. Azt hitte, a másik azért jön, hogy egy barátságos sznúkerjátszmát javasoljon, de a puszta gondolattól is rosszul érezte magát, hogy bárkivel barátságosan játsszon.
– Már megyek is – mondta, hogy már csírájában elfojtsa a belépő minden lehetséges kommunikációs szándékát.
A Tiszteletreméltó Galahad felfúvódott, mint egy kis pulykakakas. Monoklija most egy tökéletes fényszóró benyomását keltette.
– Már mész is, a kutyafáját! – hörögte. – Leülsz és ide figyelsz. Menni akarsz, még ilyet! Akkor mehetsz, ha én már befejeztem a magamét, előbb nem!
Ronnie elejtette a barátságos sznúker-teóriát. Egyszerűen nem fedte a tényeket. Rosszkedvébe most még zavarodottság is vegyült. Sok évvel ezelőtt látta alapjában jó természetű rokonát ilyen hangulatban. A kémény körüli kergetőzések és nádpálcák régi, vad napjait idézte nagybátyja mostani lelkiállapota. Jelenlegi életvitelében azonban semmi olyat nem talált, amely elégséges magyarázatul szolgálhatott volna ekkora fölháborodásra.
– Na, akkor – folytatta a nagybácsi – miről is van szó?
– Épp ez az, amit kérdezni akartam – vette át a szót az unokaöcs miről is van szó?
– Ne játszd a tudatlant.
– Tényleg nem tudom.
– Nem vezet jóra ez a stílus – A Tiszteletreméltó Galahad a hüvelykujjával dobolt az ajtó lapján. – Épp az imént szedtem ki az ifjú Sue-ból, odaát.
Vékony jéghártya látszott leereszkedni Ronald Fish szemeire.
– Ó, valóban? – nyugtázta udvariasan.
– Az a lány sír.
-Ó, valóban? – vette tudomásul Ronnie még mindig udvariasan, de azok a fehéren izzó tőrök újra működni kezdtek szíve tájékán. Elméje két egymással küzdő félre oszlott. Az egyik szenvedélyesen bizonygatta, hogy milyen szörnyű Sue-t könnyek között látni, a másik szemöldökét felhúzva mérte ütéseit, és csúfondáros megvetéssel állapította meg, hogy ott süllyedjen el, ha érti, mi a fene miatt tud éppen Sue sírni.
– Sír, érted. Kisírja szerencsétlen a szemeit.
– Ó, valóban?
A nagybácsi, csakúgy mint unokaöccse, maga is etoni öregdiák volt, és annak idején gyakran volt alkalma bevetni az Eton-stratégiát felebarátai megsemmisítésére. Jártak még deres fejű bukmékerek és hajlott korú hamiskártyások London utcáin, akik néha még mindig éreztek egy pillanatnyi nyilalló fájdalmat, egy régi sebből maradt, heget, amikor csak eszükbe jutott, ahogy az ifjú Galahad meredt rájuk, ahogy ezt most Ronnie is tette, és ahogy azt az unokaöcs szájából most elhangzó „Ö, valóban? ”-t annak idején Gally tette fel. De e közös neveltetési háttér most nem sokat segített, hogy túltegye magát unokaöccse viselkedésén. Az egész etoni modor, miként egy lőfegyver, lényegében azon állt vagy bukott, hogy az ember a cső melyik végén helyezkedett el...
Öklét tompa ütést mérve helyezte a biliárdasztalra.
– Szóval nem is érdekel, he? Nem is törődsz vele? Akkor hadd mondjam el – és öklével újra komiszul bánt az ártatlan biliárdasztallal hogy engem igenis érdekel. Ennek a lánynak az anyja volt az egyetlen nő, akit valaha is szerettem, és nem tűröm, hogy a lánya. boldogsága tönkremenjen egy hígagyú, eperpudingképű tök alsó miatt, aki a süket tökfejébe veszi, hogy a bolondját járatja Dolly Henderson lányával, megértetted?!
E szerteágazó sértegetésből oly sokféle irányba, lehetett megsértődni, hogy Ronnie kénytelen volt sorra venni őket.
– Arról nem tehetek, hogy a képem téged mire emlékeztet – szögezte le, kiválasztva az egyiket a csokorból.
– Még pirosabbnak kéne lennie. Skarlátvörösre kellene szégyellned magad.
– És ha már a tök alsónál tartunk – folytatta az unokaöcs szilárd talajt érezve lába alatt hadd hívjam fel a becses figyelmedet, hogy én legalább egy hüvelykkel magasabb vagyok nálad.
– Marhaság! – fortyant föl a nagybácsi, mint akinek elevenébe vágtak.
– Pedig magasabb vagyok.
– Dehogy vagy az.
– Mérd csak meg magad a falnál – ragaszkodott hozzá Ronnie.
– Eszem ágában sincs. De mi az ördögnek van ehhez valami köze? – követelte a Tiszteletreméltó hirtelen ráébredve, hogy a vita fő témája kezd elsikkadni. – Miattam akár zsiráf is lehetsz. A lényeg az, ahová ki akarok lyukadni, hogy te összetöröd ennek a lánynak a szívét, én pedig nem vagyok hajlandó tűrni ezt. Azt mondja, vége az eljegyzéseteknek.
– Így van.
A nagybácsi újabb ökölcsapást mért a zöld posztóra.
– Vigyázz, szétvered azt a szerencsétlen asztalt – hívta fel a nagybácsi figyelmét az unokaöcs. Ekkor a Tiszteletreméltó Galahadnek eszébe ötlött egy történet, amikor Bikás Muspratt, némi segítséggel ugyan, de végül is sikeresen átszakított egy biliárdasztalt kilencvennyolcban, s lám mekkora mesélőkedv dolgozik egy igazi anekdotázóban: kis híja, hogy most bele nem kezdett a történetbe! De sikerült úrrá lennie hajlamai fölött.
– Pokolba az asztallal! – kiáltotta. – Nem azért jöttem, hogy asztalokról tereferéljek veled. Többek közt azért jöttem, hogy közöljem veled – ha tudni akarod -, hogy mit gondol rólad egy nyugodt, előítéletektől mentes megfigyelő: te egy infernális fiatal sznob vagy... és egy kopó...
– Mi?!
– És egy féreg – folytatta a jellemzést a nagybácsi, most már maga is olyan rózsaszín ábrázattal, mint amilyen bármelyik rózsaszínképű unokaöcs. – Azt hiszed, nem tudom, mi történt? Ha éppen tudni óhajtod, Sue maga mondta nekem. Hosszasan mesélte nemrég odakint a hallban. Olyan egy émelyítő, gerinctelen, tesze-tosza fráter vagy, hogy anyád a fejedbe verhette, hogy az a szegény gyerek nem méltó hozzád.
– Mi?!
– Mintha Dolly Henderson lánya nem lenne méltó a legkiválóbb emberhez az egész Egyesült Királyságban – nem is szólva, hogy egy...
Újra személyes vizekre tévedvén, a Tiszteletreméltó hirtelen el hallgatott. Ezúttal Ronnie volt az, aki tompa ütéssel sújtotta a biliárdasztalt.
– Ne beszélj ilyen lehetetlen badarságokat! – mennydörögte az unokaöcs. – Csak nem képzeled, hogy én bontottam fel az eljegyzést?! Sue maga bontotta fel.
– Persze, mert látta, hogy meg akarsz szabadulni tőle, és egy ragyogó lányban, mint amilyen ő, van annyi önérzet, hogy nem akaszkodik rá valakire, aki nyilvánvalóan mindenáron meg akar szabadulni tőle.
– Ez érdekes! Mindenáron megszabadulni tőle! Én... én... A kutya meg a mája!
– Csak nem állítod, hogy még mindig szereted?
– Hogy érted azt, hogy még mindig? És azon mit értesz, hogy szeretem? Uramatyám!
A Tiszteletreméltó Galahad meghökkent.
– Akkor mi a fene miatt jársz két napja úgy, mint egy leszázalékolt teknősbéka? És közben úgy bánsz vele, mintha...
Modora megenyhült. Kezdett már világosan látni. Nem tudta atyailag vállon veregetni unokaöccsét, mivel egy szabványméretű biliárdasztal két ellenkező oldalán álltak, de szavaiból mégis a gyengéd vállveregetés hangja érződött.
– Mindent értek már! Valami más miatt voltál zaklatott. Erről van szó, nem igaz? Vagy a hőség volt az oka? Mindenesetre valamilyen oknál fogva megengedted magadnak, hogy kissé furcsán viselkedj. Drága fiam, ha majd te is annyi évet tudsz a hátad mögött, mint most én, akkor bölcsebb leszel annál, semmint hogy ilyet megkockáztass. Soha ne viselkedj furcsán egy nővel. Nem vetted már észre, hogy még a legkedvezőbb körülmények között sincs gyakorlatilag kizárva, hogy egy érzékeny idegrendszerű lány tol ne bontsa az eljegyzést? Ma teszem azt, nem tetszik neki az új kalapja... vagy felfut a harisnyája... vagy ha történetesen késve jön le a reggelire, és azt találja, hogy már megették előle a rántották Ez olyan, mint amikor az inasok jelzéseket adnak. Volt egy inasom, még a kilencvenes években – Spatchett volt a neve aki minden alkalommal jelezte, ha a 16, amelyre fogadott, nem az első három között futott be. Egy alkalommal egészen egyszerűen akkor is küldött értesítést, amikor a felesége nővérének gyereke született. Soha sem figyeltem oda erre. Tudtam, hogy ebben a formában fejezte ki érzéseit. Amikor te vagy én cigarettára gyújtok, akkor Spatchett értesítést küld. A nőkkel ugyanígy van. Semmi kétség, Sue látta, amint töprengesz, és erről arra következtetett, hogy vége a szerelemnek. Nos, mindenesetre ez nagy megkönnyebbülésemre szolgált, drága fiam. Már megyek is, és mindent elmagyarázok neki.
– Egy fél pillanat, Gally bácsi.
– He?
Az ajtó felé félúton megállva a nagybácsi arra lett figyelmes, hogy különös kifejezés ül ki unokaöccse arcára. Arckifejezése kissé ahhoz a kezdő fakíréhoz hasonlított, aki elhelyezkedvén első szöges deszkáján, kezdi megbánni, hogy nem valamilyen könnyebb vallás mellett voksolt.
– Attól tartok, a dolog nem ilyen egyszerű – mondta Ronnie.
A Tiszteletreméltó visszahúzta monoklija csíptetőjét, amely az elmúlt percek izgalmai során lepottyant rendeltetési helyéről. Visszahelyezte szemére, és kutató tekintettel meredt ifjú rokonára.
– Ezt hogy érted?
– Tévedsz. Sue nem szeret engem.
– Badarság.
– Ez nem badarság. Monty Bodkinba szerelmes.
– Mi?!
– Már minden el van rendezve, hogy megházasodjanak.
– Még soha nem hallottam ekkora...
– Pedig teljesen igaz – mondta Ronnie ajkait harapdálva. – fin nem hibáztatom Sue-t. Senki sem tehet róla. Az élet már csak ilyen. Meg van bolondulva érte. Amikor házon kívül voltam, ő fölment Londonba, hogy találkozzék Montyval, csupán azért, mert nem bírta ki nélküle. Rávette Montyt, hogy pályázza meg Hugo volt titkári állását Clarence bácsinál csak azért, mert mindenáron maga mellett akarta tudni. Sue tegnap egész délután vele volt fenn a tetőn. És... – Itt meg kellett állnia, hogy uralkodni tudjon érzelmein.
– És a mellére tetováltatta a nevét egy piros szív közepébe.
– Ezt nem mondod komolyan...
– Saját szememmel láttam.
– Hű, a nemjóját! Az ilyesmi éget, mint a bűn. Nem is hallottam, hogy valaki tol tétova Itat ja barátnője nevét azóta, hogy kilencvenkilencben Jack Bellamy-Johnstone...
Ronnie fékezően fölemelte a kezét.
– Most ne, Gally, ha lehet.
– Fölöttébb szórakoztató történet – mondta a Tiszteletreméltó elmélázva.
– Talán később, jó?
– Na igen, talán igazad van – ismerte el a nagybácsi. – Azt hiszem, most nem vagy olyan kedvedben, hogy anekdotákat hallgass. Na, röviden annyi a sztori, hogy szegény öreg Jack beleszeretett egy Esmeralda Parkinson Willoughby nevű lányba, és a lány teljes nevét föltetováltatta a kulcscsontjára, és még alig hegedtek be sebek, amikorra már szépen összevesztek, és már másik lánnyal jegyezte el magát, akit May Toddnak hívtak, de legalább addig várt volna... Na mindegy, ahogy mondtad, ez most mellékes. Ronnie, drága fiam, ezt nem tudom ép ésszel fölfogni. Mindig úgy tekintettem rád, hogy egy jó átlagos tökfilkó vagy, de azt soha, de soha nem képzeltem volna, hogy képes vagy bedőlni egy ekkora badarságnak.
– Badarság?!
– Teljes badarság. Sikerült a bot rosszabbik végét megfognod. Föltételezed, hogy Sue azért ment föl Londonba...?
– Ez nem puszta föltételezés. Anyám látta őket együtt ebédelni a Berkeley-ben!
– Az lehet. Javíthatatlan minden lében kanál. Már megbocsáss, fiam. Elfelejtettem, hogy neked az anyád. De nekem nővérem volt már akkor, amikor te még meg sem születtél, illetve még csak egy pajzán gondolat voltál a fasorban, de remélem, hogy az ember még nevezheti minden lében kanálnak a saját nővérét. Mit mondott neked?
– Azt mondta...
– No is folytasd. Rá se hederíts. Sejtem. Minden bizonnyal teletömte a fejed mindenféle badarsággal. Na most elmondom neked az igazságot. Annak a Sue lánynak semmi, de semmi köze. Monty Bodkin idejöveteléhez. Az első, akitől értesült, hogy Monty Clarence titkára lett, az én voltam, ráadásul majd hanyatt esett a hír hallatán. Még most is előttem az arca, ahogy tátogott, mint egy kiskacsa a gyümölcsösdobozon, ugyanis kapott egyszer egyet, amikor még majdnem gyerekként jegyben járt egy fickóval.
– Mi?!
– Hogyne. Évekkel ezelőtt. Mielőtt még téged ismert volna. Talán csak egy-két hétig tartott, ha jól tudom, és alig várta, hogy vége legyen. De az tény volt, hogy jegyben jártak, és most idejött, és ha nem figyelmeztették volna előre, hogy tartsa titokban a dolgot, akkor valószínűleg óvatlanul elkottyantott volna valami émelyítő és indiszkrét megjegyzést a régi szép időkről, amitől te azonnal bepöccentél volna, mert amilyen átkozottul féltékeny félkegyelmű vagy, még képes lettél volna valami nagy vihart kavarni egy ilyen semmiségből. Megkérdezte tőlem, hogy mitévő legyen. Megmondtam neki az egyetlen lehetséges megoldást. Azt tanácsoltam neki, rohanjon fel Londonba, mielőtt még te hazaérsz, csípje el Montyt és kösse a lelkére, hogy tartsa a száját. így is tett. így történt, hogy aznap Londonban járt, és ezért volt az, hogy együtt ebédeltek. Ennyi. Az egész dolog, látod, elejétől kezdve a végéig a legnemesebb felebaráti szeretet szellemében történt, azzal a szándékkal, hogy ne kavarjuk fel érzékeny lelkedet. Remélhetőleg tanulsz ebből, és a jövőben nem engedsz szabad folyást féltékenységi ingerenciáidnak, amiről mindig is azt tartottam, és azt is fogom tartani, hogy a világon az egyik legrohadtabb...
Ronnie módfelett megrökönyödve bámult maga elé.
– Ez igaz?
– Természetesen igaz. Ha még most sem látod be, hogy Sue-nak millió lány közt alig akad párja – színarany -, és hogy te milyen gyalázatos módon viselkedtél vele...
– De fent volt vele a tetőn.
Ez az infantilizmus már bosszantotta a Tiszteletreméltót. Csak egy hangot volt képes kipréselni a torkán, amelyet leginkább a Lord Tilburyből fel-feltörő „kutyafájá”-hoz lehetne hasonlítani.
– Miért ne lehetne vele fönn a tetőn? Csak szerelmesek lehetnek fönn a tetőn? Én is voltam egyszer már veled fönn a tetőn, de ha ebből azt hiszed, hogy szerelmes vagyok beléd, akkor te egy párját ritkító barom vagy. Különben Monty Bodkin maga is jegyben jár. Egy Gertrude Butterwick nevű lánnyal – tette hozzá a nagybácsi elmélázva. – Valaha rengeteg Butterwicket ismertem. Kíváncsi vagyok, rokona-e szegről-végről az öreg Legs Butterwicknek, aki annak idején piros pöttyöket pingált a képére, hogy a szobájába belépő hitelezők azt higgyék, himlője van.
Ronnie Fish viszolyogva nyögött egyet.
– Ó, az áldóját, mekkora marhát csináltam magamból!
– Azt.
– Mekkora tuskó vagyok!
– Az vagy.
– Jó nagyot kéne rúgni belém.
– Jó nagyot.
– Mind amiatt a...
– Tartsd vissza – sürgette a nagybácsi. – Ne rám pazarold! Mondd el Sue-nak. Megyek és idehozom.
Kirohant a szobából és egy pillanat múlva visszatért, maga mögött vonszolva a lányt.
– Na – mondta tekintélyt parancsokban most mutasd meg, mit tudsz! Kötözd meg magad és feküdj le a lábai elé, és kérd meg, hogy rúgjon a képedbe. Nyomorult hasadon csússz előtte a földön. Hemperegj előtte és ugass. És amíg ezt csinálod, addig én fölugrom a nappaliba, és váltok néhány keresetlen szót anyáddal és Constance nővéremmel.
Zord és elszánt kifejezés jelent meg a nagybácsi arcán.
– Egy kicsit megzavarom teázgatásukat!
A nappaliban, amikor belépett – miután még a régi, fiatalos tempójával hármasával szedte a lépcsőket, amelyet oly rossz szemmel néztek köszvényes kortársai -, csak Julia nővérét találta. Karosszékében ülve dohányzott, és egy képes hetilapot olvasott. A teázásnak, amelyet a Tiszteletreméltó egy kicsit meg akart zavarni, már csak a romjai hevertek az asztalon, Beach és egy inas éppen a romeltakarítással foglalatoskodott.
Lady Julia elégedetten nézett a világba, és elégedett is volt. Ronnie növekvő komorsága az elmúlt néhány napban nem kerülte el figyelmét. Olyan lelkiállapotban volt, amikor mindenki felé jóindulatú és szívélyes volt, még ahhoz is, akit mindig is a család szégyenfoltjának tartott. Kedves biccentéssel köszöntötte fivérét.
– Már elkéstél, ha teázni jöttél – szólalt meg a nővér.
– Teázni! – horkantotta a fivér, és füstölögve állt, amíg az ajtó be nem csukódott mögötte.
– Na hát, Julia – vezette föl a témát a Tiszteletreméltó beszélni akarok veled.
Lady Julia felvonta formás szemöldökét.
– De kedves Galahad! Ez egy kissé fenyegető és mit ne mondjak, vészjósló! Valami baj van?
– Tudod, miről van szó. Hol van Connie?
– Azt hiszem, telefonál.
– Nos, az elejéhez elég vagy te is.
– De Galahad!
– Tedd le azt az újságot.
– Ó, hogyne.
A Tiszteletreméltó Galahad a kandallószőnyeghez lépett, és megállt háttal az üres tűzhelynek. A faji ösztön tekintélyt parancsolóbb fellépést kölcsönzött neki ebben a helyzetben. Fenyegetően ráncolta szemöldökét.
– Julia, te beteggé teszel engem.
– Valóban? Ugyan miért?
– Mi az ördögöt akarsz azzal elérni, hogy Sue Brown ellen megmételyezed Ronnie lelkét?
– De Galahad!
– Talán tagadod, hogy amióta csak itt vagy, ezzel foglalkozol?
– Talán egyszer-kétszer felhívtam a fiam figyelmét, hogy nem túlságosan bölcs dolog egy olyan lány kezeire pályázni, akinek nyilvánvaló kapcsolata van egy másik férfival. Ha ez manipuláció, akkor nyugodtan nevezd annak. Szerintem inkább egy plauzibilis teória, nem?
– Gondolod, hogy van köztük valami?
– Nyilvánvaló..
– Ha most lemész a biliárdterembe, akkor, azt hiszem, egy kicsit módosítod a véleményedet.
Egy leheletnyit megcsappant Lady Julia önbizalma.
– Ezt meg hogy érted?
– Megindító, amit ott láthatsz – mondta a fivér kenetesen. – Igen, megindító. Majdnem elsírtam magam a meghatottságtól. Még életemben nem láttam ilyen szép párt. Minden kétség és félreértés, ami eddig megmételyezte kapcsolatukat, tisztázódott.
– Micsoda?!
– Egymás karjaiba zárva sírnak egymás vállán... le kéne menned és látnod kéne őket, Julia. Még nem késő. Szemmel láthatóan nonstop műsornak ígérkezik. Különben is, ez csak az egyik dolog volt, amiért följöttem. Semmi fáradságot nem sajnáltál az elmúlt néhány napban, hogy tönkre tedd ennek a lánynak a boldogságát, de most hivatalos értesítést kaptál, hogy akciód nem járt sikerrel. Ők ketten jól érzik magukat. Édes kettesben – ez a helyes kifejezés.
A Tiszteletreméltó Galahad széttárta frakkjának szárnyait a láthatatlan tűz felé, majd visszavette.
– A másik, amit mondani akarok, az az, hogy most már elég volt ebből az ostoba viselkedésből. Ha ellenzed is fiad házasságát ezzel a Brown lánnyal, ne emlegesd folyton neki. Csak idegeskedik miatta, és rossz kedve van tőle, ettől pedig Sue lesz ideges, és tönkreteszi a boldogságát, amitől én leszek ideges és tönkreteszi a napomat. Megértetted?
– Attól tartok, fel kell készülnöd rá, hogy most rossz napjaid lesznek, Galahad.
– Remélem, ezzel nem azt akarod mondani, hogy még ezek után is kellemetlenkedni fogsz?
– Csúnyán fogalmazol. Amit kérdezni akarsz, ha jól veszem ki a szavaidból, az az, hogy vajon továbbra is szándékomban áll-e ellátni gyermekemet anyai jó tanácsokkal. Természetesen szándékomban áll. Egy fiú legjobb barátja az édesanyja, nem így gondolod te is néha? És amilyen ügyefogyott az én fiam – látszólagos féleszűsége miatt még ugyan nem fogadta meg soha a jó tanácsaimat, de ha fiatalabb korodban egyszer is szakítottál volna rá egy percet, hogy életműved mellett – amely nem állt másból, mint hogy kétes hírű éjszakai mulatókból hajigáltak ki – néha-néha benéztél volna az Adelphi Színházba, akkor most emlékeznél erre a gondolatra: „Eljön még az idő!”
A Tiszteletreméltó Galahad olyan szemeket meresztett erre a hajlíthatatlan asszonyra, hogy az már a csodálattal volt határos.
– Úgy látszik, végem van.
– Csak nem?
– Julia, te mindig kemény dió voltál.
– Köszönöm.
– Mindig. Már kicsi korodban is. Annak idején érdeklődéssel figyeltem, hogyan loptad be magad szép lassan az akkori nevelőnőnk szívébe. Szinte le tudtam olvasni az arcáról a gondolatait, szegény ördög. Először, amikor Connie-val találkozott, szinte hallhattad, amint maga elé motyogja: „Szervusz! Veszélyes egy fajta ez.” Aztán jöttél te, tágra nyílt, ártatlan kék szemekkel és szöszke fürtökkel, és akkor ő nagy megkönnyebbüléssel tárta ki a karjait előtted, miközben ezt gondolta magában: „Na végre, hál’ Istennek, itt jön a jó kislány!” Sejtelme sem volt, hogy egész Shropshire legkeményebb szívű, legszörnyűbb természetű és a legártalmasabb kis emberbőrbe bujt csörgőkígyóját szorongatja a keblén.
Lady Julia őszintén örülni látszott eme dicshimnusz hallatán. Csilingelő hangján felkacagott.
– Gally, te őrült vagy.
Az őrültnek nevezett fivér megigazította monokliját.
– Szóval, akkor... a csatabárd még nincs elásva, he?
– Még nincs, drágám.
– De mit tudsz felhozni Sue ellen?
– Csak annyit, hogy nem kedvelem túlságosan a kóristalányokat meny minőségben.
– De az ég szerelmére, Julia, nem látod, hogy Sue nem az a fajta lány, akire gondolsz, amikor „kóristalányokról” abban a förtelmesen megvető stílusban beszélsz?
– Ne várd el tőlem, hogy osztályozzam és kategorizáljam őket. Nekem mind egykutya.
– Vannak pillanatok, Julia – morfondírozott hangosan a Tiszteletreméltó amikor ellenállhatatlan vágyat érzek magamban, hogy megfojtsalak egy kávéskanál vízben.
– Azt hiszem, egy hordó madeira jobban passzolna hozzád!
– Az ifjú Sue-hoz való hozzáállásod enyhén szólva felbőszít. Nem veszed észre, ez egy kedves lány... egy aranyos lány... és egy lady, ha eljön az ideje.
– Mondd, Gally – csak úgy érdeklődöm tőled van ez a lány?
A Tiszteletreméltó Galahad tollazata felborzolódott.
– Nem. Az apja az ír Gárdánál szolgált, és Goiteileighnek hívták. Akkor házasodtak össze, amikor engem Dél-Afrikába küldtek felejteni.
Megállt egy pillanatra, gondolatai a múltban kalandoztak.
– Egy fickó említette, csak úgy mellékesen, amikor egyszer Johannesburgben betértem egy italra egy bárba – mondta messze távolba tekintő szemekkel. – Emlékszem, az a csaj, aki a Tivoliban szokott fellépni, Dolly Henderson, most ment férjhez – mondta a fickó. – Teljesen váratlanul történt.
Lady Julia fölvette az újságját.
– Nos, ha nincs több érdembeli közlendőd...
A Tiszteletreméltó visszatért a jelenbe.
– Ah, de van még.
– Akkor gyerünk, ki vele.
– Mondani akarok valamit, ami, azt hiszem, nagyon érdekes lesz számodra...
– Na végre, ez új.
A fivér egy pillanatnyi szünetet tartott. Nővére kihasználta a lehetőséget, hogy közbevessen egy kérdést.
– Van valami valószínűsége annak, hogy ha Ronnie házassága ezzel a lánnyal nem jön létre, akkor te kiadatod azokat a Visszaemlékezéseidet.
– Igen.
Lady Julia újra hallatott egy csilingelő kacagást.
– Drágám, én ezt már mind hallottam Constance-tól napokkal ezelőtt. És nyugodtan mondhatom, egy cseppet sem ijedtem meg. úgy tűnik, Connie-t roppantul felkavarta, de ami engem illet, nekem semmi kifogásom ellene. Miattam aztán kiadathatsz egy tucat Visszaemlékezést is! Jó látni, hogy végre keresel is egy kis pénzt, nem csak szórod, és látni, ahogy majd vonaglik tőle a főnemesség...
– Julia, egy pillanat.
A fivér feszülten nézett nővérére. Lady Julia kissé unott érdeklődéssel viszonozta fivére tekintetét.
– Nos?
– Te a néhai Sir Miles Fish vezérőrnagynak, a Gárda tagjának és a Brit Birodalmi Rend parancsnokának özvegye vagy.
– Sohasem tagadtam.
– Beszélgessünk most égy kicsit – indítványozta a Tiszteletre-méltó nyájasan – a néhai Sir Miles Fish vezérőrnagyról.
Rémült a re kifejezés költözött lassan Lady Julia kék szemeibe. Óvatosan fölemelkedett a székből, amelyben eddig pihent. Szörnyű gyanú fészkelte be magát elméjébe.
– Amikor Miles Fish feleségül vett téged – kezdte a fivér akkor egy tisztességes, sőt – mondhatni – nehézkesen tisztességes ezredes hírében állt. Emlékszem, amikor először találkoztál vele, azt mondtad róla, hogy hal vér ű egy pasas. És hidd el, Julia, én is mertem a drága öreg Fishy Fisht, még fiatal altiszt korából, amikor te még itt, Blandingsben mételyezted a nevelőnők életét, akkor ő minden volt, csak nem halvérű... Kitörő elevenségét egész London a nyelvére vette.
Lady Julia a döbbenettől lebénultan meredt fivérére. Egész világképe, ha mondhatjuk így, forradalmi változáson ment át. Eleddig a hírhedt Visszaemlékezések iránti viszonyát leginkább a lagymatag, távolságtartó és akadémikus közöny jellemezte. A gondolat, hogy a döbbenet futótűzként fog elharapózni ismerősei körében, gyakran elszórakoztatta Lady Juliát. De akkoriban természetesnek vette, hogy fivére tapintatos szűkszavúságot tanúsít önnön vérei iránt.
– Galahad! Csak nem,..?
A krónikás ujja nővérére mutatott, mint a végzet mutatóujja.
– Ki biciklizett végig a Piccadillyn égszínkék alsóneműben 97 augusztusában?
– Galahad!
– Ki nézett veszett kutyának egy szenesvödröt, és próbálta agyonlőni egy piszkavassal 1902 újév napján?
– Galahad!!
– Ki...
Itt abbahagyta. Ugyanis Lady Constance lépett be a szobába.
– Á, Connie – mondta a Tiszteletreméltó nyájasan. – Éppen Juliával csevegünk. Kérd meg, hogy meséljen el mindent. Nekem most mennem kell, hogy megnézzem, hogyan haladnak a fiatalok.
Az ajtóban megállt egy pillanatra.
– A kiegészítő anyag – fűzte még hozzá, és monokliját Lady Juliára fókuszálta – a harmadik, a tizenegyedik, a tizenhatodik, a tizenhetedik és a huszonegyedik, de főleg a huszonegyedik fejezetben található. – Egy utolsó monoklivillantás után fesztelen léptekkel elhagyta a szobát, és megindult lefelé a lépcsőn.

A „megindító” jelzővel aposztrofált jelenet még teljes gőzzel tartott a biliárdteremben. Azt kívánta, bárcsak lenne nála egy fényképezőgép, hogy dokumentálhassa Julia nővérének a tényeket.
– Helyes, fiam – biztatta az unokaöcsöt a nagybácsi. – Nagyszerű!
Ronnie kihámozta magát Sue karjaiból, és simítgatni kezdte nyakkendőjét. Nem vette észre, hogy kinyílt az ajtó.
– Á, helló, Gally bácsi – konstatálta a tényeket. – Te itt?
Sue a Tiszteletreméltó Galahadhez futott és megcsókolta.
– Nem szabadna – mondta a Tiszteletreméltó elégedetten, de elővigyázatosan a végén még én leszek féltékenységének újabb áldozata!
– Nem kell folyton az orrom alá dörgölni... – mondta Ronnie méltósággal.
– Persze, nem is fogom. Csupán megjegyeztem, hogy az összes tökfilkó közül, akivel valaha is találkoztam...
– Ő nem tökfilkó! – kiáltotta Sue.
– Aranyom – ragaszkodott álláspontjához a Tiszteletreméltó Galahad én tökfilkók közt nőttem fel. Zsenge éveimet tökfilkók között töltöttem. Olyan klubok tagjai voltam, amelyek kizárólag tökfilkókból álltak. Ezek után remélem, megbocsátasz, ha azonnal felismerek egy tökfilkót. De ezen már nem veszünk össze. Amiről most beszélni akarok veletek, az a kéziratom.
Egy artikulálatlan kiáltás hagyta el Ronnie ajkait.
– Tökfilkó vagy nem tökfilkó – folytatta rendületlenül a Tiszteletreméltó de az élete árán is őriznie kell a könyvemet. Azok után, hogy két nőszemély is ólálkodik a környéken, akik odáig süllyedtek, hogy bármely pillanatban képesek belévágni kampós csőrüket a művembe...
– Gally bácsi!
– Ronnie, drágám – kiáltotta Sue -, mi az?
Kérdése nem volt indokolatlan, A fiatalember ijesztően meredt maga elé. Az amúgy makulátlan frizurája most összekócolódott, amerre izgatott keze végigszántotta. Úgy tűnt, hogy még felöltője is remeg.
– ... anyád és Lady Constance azok – folytatta a Tiszteletreméltó, akit sohasem volt könnyű félbeszakítani. – És még van valami, amin meg fogtok lepődni: az ifjú Monty Bodkin is szaglászik utána. Fájdalom, de kiderült Mr. Bodkinról, hogy a legveszélyesebb kígyó a fűben! Annak a cégnek a főnöke bízta meg kéziratom megszerzésével, amelyik a könyvemet is ki akarja adni. Lord Tilbury. Évekkel ezelőtt Szagos Pyke néven ismertem a fickót. De hogy miért csináltak a Szagosból lordot...
– Gally bácsi!
Kissé morcosan ugyan, de engedett a Tiszteletreméltó, hogy eltereljék végre ékesszólása hömpölygő folyamát.
– Na, mi az?
Dermesztő csend, a teljes kétségbeesés csendje borult Ronnie Fishre.
– Monty Bodkin járt itt az imént. Kellett neki a kéziratod. Elárultam neki, hogy hol van. És már el is ment, hogy megszerezze.

11

E világon semmi öröm sem igazán tökéletes. Surgit – ahogy a régi rómaiak mondták – aliquid amari. Monty Bodkin, miután kivette a kéziratot Ronnie íróasztalfiókjából és egy kárörvendő pillantást vetett rá, a szobájába vitte, ahol egy újabb kárörvendő pillantás kíséretében biztonságos helyre tette. Eksztatikus öröme egy kicsit alábbhagyott arra a gondolatra, hogy Percy Pilbeammel egy kellemetlen tárgyalásnak néz elébe. Fiatalember lévén irtózott a kínos jelenetektől, és ez a mostani nagyon úgy tűnt, hogy kínosság tekintetében megdönti a sokéves átlagot. Pilbeamnek, ismerte el Monty, minden oka megvan rá, hogy olyan érzékeny legyen, akár egy akut fogínytályog.
Nézzünk nyíltan szembe a tényekkel, akarta mondani. Egy magándetektívnek is van önérzete. Nem veszi, jó néven, ha hülyét csinálnak belőle. Ha megbízod valamivel, aztán lelépsz és magad intézed el, akkor elkerülhetetlenül bizonyos fokú sértődöttség lép föl nála. Tegyük fel például, hogy Sherlock Holmes vazelint izzad, csak hogy megszerezze a haditengerészeti terveket, vagy akármit, és jön valaki a haditengerészettől, és csak úgy mellékesen odaveti: „Á, emlékszel azokra a tervekre, öreg? Nos, ne is törődj velük. Elmentünk és megkaparintottuk őket.”
Kétségkívül meglehetősen rosszul esett volna szegény öreg kópénak. És hasonló helyzetben – képzelte el Monty – Percy Pilbeamnek is meglehetősen rosszul fog esni.
Mindamellett, túl kell esni a dolgon.
Az Árgus (Pilgus, Piccy, London) tulajdonosát a dohányzóban találta, amint éppen a bajuszát pödörgette. Monty enyhe reszketéssel közelített a tettek mezejéhez.
– Á, itt van Mr. Pilbeam. Jut eszembe...
A magánnyomozó föltekintett. Csak növelte Monty bűntudatát amikor észrevette, hogy Pilbeam szemmel láthatóan szörnyű kéményen koncentrál. Tekintete egy erősen gondolkodó emberre vallott.
– Á, Bodkin, éppen önt kerestem. Gondolkodom...
Monty gyengéd szíve vérzett a fickóért, de úgy gondolta, az lesz a legfájdalommentesebb, ha minden előzetes nélkül adja be neki a keserű pirulát.
– Tudom, szegény öreg kopó, tudom. Látom a szemében. Nos, sajnos van egy kis rossz hírem a számára. Azért is jöttem, hogy közöljem önnel: nem kell már túráztatnia az agyát. Abbahagyhatja a tervszövögetést. Nyugodtan visszakapcsolhat üresbe. Leveszem a válláról a terhet.
– He?
– Sajnálom, de ez a nagy helyzet. Tudja, valahogyan kézre kerítettem magam azt a könyvet.
– Micsoda?!
– Nem csoda.
Hosszú csend következett.
– Nos, ez nagyszerű – állapította meg Pilbeam. – Remélem, jól elrejtette.
– Ó, hogyne. Kiástam az ágy alá a szobámban. Közvetlenül a fal mellé.
– Ott jó helyen van.
A nyomozó hozzáállása nagy megkönnyebbülésére volt Montynak. El volt rá készülve, hogy szemrehányások egész özönét kell majd elviselnie, és vádaskodások alatt kell majd összerezzennie. Rendkívüli tapintatra vallott, hogy a fickó így kezelte az ügyet. Itt süllyedjen el, gondolta, ha valaha is találkozott már valakivel, aki ekkora sértés után ilyen rendkívülien tapintatos tud lenni.
– Mit szándékozik tenni vele? – érdeklődött Pilbeam.
– Elviszem az Emsworth Címerbe egy Tilbury nevű fickónak.
– Csak nem Lord Tilburyhez?
– De igen – felelte Monty meglepetten. – Ismeri talán?
– Mielőtt az Árgust megnyitottam, a Borsos Históriák szerkesztője voltam.
– Csak nem? Képzelje, mielőtt kirúgtak, én meg a Kis Lurkók segédszerkesztője voltam. Úgy látszik, ez nagyon közel hoz bennünket egymáshoz, mi?
– De mit akar csinálni vele Lord Tilbury?
– Nézze, szerződése volt a könyvre Gallyvel és miután Gally meggondolta magát és visszavonta a szerzői jogokat, Lord Tilbury rájött, hogy átkozottul nagy dohánytól esik el. Ezek után természetes, hogy kell neki az iromány.
– Értem. Bizonyára szép jutalom üti a markát érte.
– Ó, nem. Nem pénzért csinálom. Az van bőven. Ami nekem kell, az egy állas. Megígérte, hogy visszavesz a Kis Lurkókhoz, ha megszerzem neki a dolgot.
– Akkor cin elmegy innen, ugye?
Monty szórakozottan felkuncogott.
– Holt ziher, hogy lelépek a fedélzetről. Különben is, bármikor elcsaphatnak. Már tegnap is simán kivághattak volna – folytatta Monty egy újabb kuncogás kíséretében Lord Emsworth véletlenül arra sétált, amikor éppen annak a melegháznak az ajtaján matattam.
– Az mi volt?
– Fölöttébb szórakoztató. Tegnap délután az öreg Tilburyt valami fészerbe zárva találtam. Világos volt a szitu: fülön csípték, amint, az öreg malacával enyeleg, krumplit meg ilyesmit haj igái be neki – mármint a malacnak és azt hitték, hogy meg akarja mérgezni a dögöt. Ezért aztán bezárták abba a házba, én meg arra jártam és kiengedtem. El tudja képzelni, milyen gyorsan kivágtak volna, ha rájön Lord Emsworth, hogy én voltam, aki szélesre tárta a kapukat?
– Az biztos! – nevetett Pilbeam őszintén.
– Egy percen belül kivágna. Furcsa ez a malacok iránti rokonszenve – állapította meg Monty elmélázva. – Néhány évvel ezelőtt még a töktermesztésért bolondult. Azt hiszem, ha a tényeket tekintjük, az a típusú fickó, aki nem tud úgy meglenni, hogy éppen ne bolonduljon valamiért. Tegnap tök, ma malacok. Holnap nyíllak. Jövőre ilyenkor tyúkok vagy rododendronok.
– Valószínű – hagyta helyben Pilbeam. – És mikor szándékozik átnyújtani Lord Tilburynek ezt a kéziratot?
– Azonnal.
– Én nem tenném – mondta Pilbeam, és megrázta detektív fejét. – Nem, nem tanácsolnám önnek, hogy ezt tegye. Érdemes lenne megvárnia, míg mindenki felöltözködik a vacsorára, legyük fel, hogy véletlenül összefut Threepwooddal.
– Na látja, erre nem is gondoltam.
– Vagy Lady Constance-szal.
– Lady Constance?
– Véletlenül tudomásomra jutott, hogy ő is pályázik a kéziratra. Ő meg akarja semmisíteni.
– Hűha! Ön mindenre rájön, ugye?
– Hát, ha az ember nyitva tartja a szemét.
– Gondolom, önnek úgy is kell tartania, hiszen nyomozó. Na, azt hiszem, nyakig ülök a slamasztikában, mi? Ahogy mondja, jobban tenném, ha meg se moccannék, amíg felöltöznek a vacsorára. Örülök, hogy: ezt a tippet adta. Hálám örökké üldözni fogja.
– Szóra sem érdemes – legyintett Pilbeam, és fölemelkedett.
– Már megy is? – kérdezte Monty.
– Igen. Most jutott eszembe, hogy van valami, amiről beszélnem kell Lord Emsworth-szel. Nem tudja, hol van?
– Sajnos nem. A kilencedik gróf nem sok bizalmat táplál személyem iránt.
– Azt hiszem, a legbiztosabb, ha a disznóólnál keresem.
– Már messziről megismeri a kalapjáról – vágta rá Monty automatikusan. – Igen, azt hiszem, ez a legjobb módszer. Valami konkrét ügyben akar vele beszélni, ugye?
– Csak valami apróság, aminek kiderítésére megkért.
– Szakmai minőségben, ugye? Pilgus, Piccy, London?
– Úgy van.
– Ön Lord Emsworth alkalmazásában van?
– Igen, Azért vagyok itt.
– Most már értem.
Ez nagy követ gördített le a szívéről. Ha Pilbeam csinos összeget kap a vén uzsorástól, ez új megvilágításba állítja a helyzetet. Ebben az esetben természetesen Pilbeam nem venné annyira rossz néven, ha elesik a Bodkin-féle honoráriumtól.
Mindamellett még mindig úgy érezte, hogy a fickó roppant tapintatosan viselkedett.

Lord Emsworth, bár ténylegesen még nem érte el a disznóólát, de már sikerült egészen jól megközelítenie. Egy zivatar kevés volt v ahhoz, hogy letérítse a Császárnő lakosztálya felé vezető útról. Valami homályos előérzet, miszerint esetleg egy kicsit vizes lehet, arra ösztönözte, hogy a melegházban keressen menedéket a legvadabb felhőszakadás idején. Most azonban már újra a szabad ég alatt járt s kelt. Pilbeam érkezésekor a kifutó léckerítésénél állt, és elmélyült tárgyalást folytatott Pirbrighttal. Melegen üdvözölte a nyomozót.
– Éppen önnel akartam beszélni, kedves Pilbeam. Pirbright és én azt fontolgatjuk, hogy a Császárnőt egy új ólba kellene áthelyezni. Én az áthelyezés mellett vagyok, Pirbright viszont ellene. Természetesen mindenkinek megvannak a maga érvei. Teljesen tisztában vagyok az ön érveivel, kedves Pirbright. Pirbright azzal érvel – magyarázta őlordsága hogy a Császárnő ehhez az ólhoz szokott hozzá, és ha áthelyezzük egy új, ismeretlen helyre, akkor félő, hogy ez túlságosan fölkavarná és teljesen tönkretenné az étvágyát.
– Teljesen – hagyta helyben Pilbeam mélységes érdektelenséggel.
– Másrészt – folytatta Lord Emsworth a gondolatmenetet mint tudjuk, itt leselkedik rá az a baljóslatú ármány, amely egészségét fenyegeti. Megpróbálták már... hogy is mondjam... ártalmatlanná tenni. És ez könnyen megismétlődhet. Véleményem szerint ez túlságosan elhagyatott és félreeső hely ahhoz, hogy biztonságos legyen. Szent Isten – mondta Lord Emsworth mélyen felindulva egy ilyen helyen, mint ez itt, negyed mérföldre mindentől, Parsloe-nak annyiba sem telik beosonni és. gazságot követni el rajta, mint rágyújtani egy szivarra. Ahová én gondoltam, hogy áthelyezzük, onnan Pirbright hallótávolságon belül lenne. Ez közel van a házához. A legkisebb gyanús jelre kiugorhatna az ágyból, és azonnal a helyszínen lehetne.
Minden kétséget kizáróan ez, volt az az ötlet, amely a malacgondozóból olyan nyomatékos „Nöööm” felkiáltást váltott ki. Azok közé tartozott, akik szeretik megszakítások nélkül végig aludni az éjszakát. Most tehát megrázta fejét, és meglehetősen sivár tekintet tükröződött barázdált arcán.
– Nos, ez a nagy helyzet, kedves Pilbeam. Ön mit tanácsol?
A nyomozónak úgy tűnt, hogy minél hamarább kinyilvánítja álláspontját, annál gyorsabban ér véget ez a meddő vita. Ő a maga részéről teljesen közömbös volt az egész malacáttelepítés-kérdésben. Bár hivatalosan azért tartózkodott a kastélyban, hogy nyomozóként vegye ki részét a Császárnő őrzésében, de mégsem sikerült szíve mélyéig azonosulnia e nemes feladattal. Egyszerűen semmi vonzalmat nem érzett az állatvilág eme tagja iránt.
– Én átköltöztetném.
– Komolyan így gondolja?
– Egészen komolyan.
A győzelem enyhe sugara csillant meg Lord Emsworth csíptetőjén.
– Itt a szakértői vélemény, Pirbright. Mr. Pilbeam ért hozzá. Ha Mr. Pilbeam azt mondja, igen, költöztessük át, akkor természetesen át kell költöztetnünk, legye meg, amilyen gyorsan csak tudja.
– Eeegen, uram – válaszolta a malacgondozó levertem.
– És most, Lord Emsworth – kezdte Pilbeam beszélhetek önnel?
– Természetesen, drága barátom, természetesen. De előtte valami nagyon fontosat kell mondanom önnek. Kíváncsi vagyok, mi róla a véleménye. Hadd mondjam előbb én, aztán elmondhatja, hogy mi az, amiről ön akart beszélgetni velem. Nem fogja elfelejteni, hogy miről akart beszélgetni?
– Ó, dehogy.
– Mert én gyakran elfelejtem. Akarok valamit valakinek mondani, és hirtelen közbejön valami, és amikor találkozom vele, azt veszem észre, hogy már nem tudom, mit is akartam mondani. Constance nővérem gyakran elég indulatos velem emiatt. Emlékszem, egyszer rostához hasonlította az elmémet. Azt hittem, ez nagyon hízelgő, de úgy értette, hogy olyan lyukas, mint egy rosta, ahogy a rostákról én is tudom. Ez akkor volt, amikor...
Pilbeam nem régóta élvezte a kilencedik gróf ismeretségét, de ez is bőven elég volt ahhoz, hogy belássa: ha rövid úton nem állítják le, őlordsága képes bárkit bármeddig szóval tartani.
– Mi volt az, amiről beszélni óhajtott velem, Lord Emsworth? – szakította félbe a detektív.
– He? Á, igaz, pontosan, kedves barátom. Ön most arra a roppant fontos tényre kíváncsi, amit mondani akartam önnek. Nos, kedves Pilbeam, arra kérem önt, hogy most egy kicsit pörgesse vissza az időt a fejében, úgy egészen – tegnapig. Pontosabban tegnap estig. Kíváncsi vagyok, emlékszik-e rá, hogy említettem önnek azt a hihetetlenül rejtélyes esetet, amikor az az ember megszökött a melegházból.
– Hogyne.
– A tényállás...
– Ismerem.
– A tényállás...
– Emlékszem.
– A tényállás – folytatta Lord Emsworth rendületlenül – a következő. Instrukcióimnak megfelelően, Pirbright tegnap egész délután résen volt az ól mellett, és mi másra lett figyelmes, ha nem egy elvadult külsejű alakra, aki már azon volt, hogy egy darab krumplival megmérgezze a Császárnőt! Pirbright észrevétlenül odaosont és tetten érte a gazfickót, és bezárta oda a melegházba azzal a szándékkal, hogy miután engem értesít a történtek felől, visszajön érte és kiszedi belőle az igazságot. Hozzá kell még tennem, hogy miután elhelyezte a fickót a melegházban, egy erős lécdarabbal gondosan elreteszelte a bejáratot.
– Pontosan. Én...
– Ki van zárva, hogy magától szabadult volna ki – a fickóról be szélek, nem Pirbrightról és képzelheti, mennyire meglepődött, amikor – most Pirbrightról beszélek, nem a fickóról – visszatérve látta, éppen ez történt. A melegház ajtaja tárva-nyitva állt, és ő – most megint a fickóról beszélek – meg sehol. Nyomtalanul felszívódott, kedves Pilbeam barátom. És most jön az a roppant érdekes dolog, amiről tulajdonképpen beszélni akartam önnel. Éppen azelőtt, hogy idejött, bezárattam magam Pirbrighttal a házba, és el is reteszeltettem vele a bejáratot, és képtelen voltam – teljességgel képtelen voltam, kedves barátom – belülről kiszabadulni. Próbálkoztam újra meg újra, de hiába, egyszerűen nem ment. Na most ön szerint ez mit jelent? – tette fel a végső kérdést Lord Emsworth, és a csíptetője fölött várakozóan nézett a nyomozóra.
– Valakinek ki kellett engednie.
– Pontosan. Kétségkívül. Vitathatatlanul. És hogy ki volt, azt természetesen sohasem tudjuk meg.
– Rájöttem, hogy ki a tettes.
Lord Emsworth megtántorodott. Homályosan mindig is sejtette, hogy a nyomozók az átlagembernél több olyan képességgel vannak megáldva, amellyel átlátják a rejtélyeket, de ez volt az első alkalom, amikor működés közben látott egy ilyen kiváló elmét.
– Rájött, hogy ki a tettes? – kérdezte levegő után kapkodva.
– Rájöttem.
– Hallja, Pirbright, Mr. Pilbeam rájött, hogy ki a tettes!
– Hmm, uram.
– Máris?! Pirbright, nem bámulatos?
– Eeegen, uram.
– Álmomban sem hittem volna, hogy ilyen gyorsan ki lehet deríteni! Pirbright, maga hitte volna?
– Neeem, uram.
– Nahát, nahát! – áradozott őlordsága. – Ennél rendkívülibbet... Á, volt valami, amit kérdezni akartam öntől... Ki volt az?
– Bodkin.
– Bodkin?
– Az ön titkára, az ifjú Bodkin – mondta Pilbeam szárazon.
– Tudtam! – kiáltotta Lord Emsworth az ég felé lendítve öklét, és hangja, mint mindig, ha megrázkódtatás érte, hirtelen cérnaszerűen magas lett. – Tudtam! Végig gyanús volt nekem a fickó. Meg voltam győződve róla, hogy Parsloe csatlósa! Elbocsátom! – kiáltotta, és hangmagassága a felső A közelében járt. – A hónap végén megy.
– Jobb lenne azonnal megszabadulni tőle.
– Természetesen az lenne a legjobb, kedves barátom. Teljesen igaza van. Azonnal kipenderítjük. Hol is van most? Beszélnem kell vele. Már megyek is.
– Talán jobb lenne, ha inkább úgy hívatná ide magához. Ez méltányosabb. Ne ön keresse meg. Ő jöjjön ide magához.
– Értem, mire céloz.
– Várjon csak itt, én majd megmondom neki, hogy lordságod beszélni akar vele.
– Drága barátom, nem kívánhatom, hogy minden bajomat a nyakába vegye.
– Szó sincs róla. Részemről a megtiszteltetés – mondta Pilbeam.

A sikeres emberek egyik megkülönböztető jellemvonása az a higgadtság, amellyel a legkényesebb helyzetekben is képesek megőrizni lelkűk nyugalmát. Azontúl, hogy egy szivattyú és egy síp keverékéhez hasonló hangot eresztett ki magából, plusz egy éles „Adj erőt, uram!” fohász hagyta el ajkát, a Tiszteletreméltó Galahad nem mutatott semmiféle érzelmi kitörést Ronald Fish idegborzoló bejelentésére. Mindamellett úgy meredt az unokaöccsére, mintha az egy fizetésképtelen bukméker lett volna.
– Megőrültél? – érdeklődött a Tiszteletreméltó.
Ez ama kérdésék közé tartozott, amelyekre Ronnie csak némi nehézség árán tudott válaszolni. Még önmaga előtt is – ahogy most elmesélte – Monty iránti nagylelkű gesztusa alig hangzott többnek, mint egy beszámíthatatlan idióta szánalmas próbálkozásának. Valóban; minden, amit felhozhatott a nagylelkű gesztus mellett, az nem volt más, mint amit oly sok meggondolatlan cselekedet után szoktak elsütni: abban a pillanatban az látszott a legjobb ötletnek. Amúgy rózsaszín ábrázata most egyetlen skarlát vörös hólyag benyomását keltette, és amíg mondókája végére nem ért, számtalanszor volt kénytelen erőt meríteni nyakkendője simítgatásából. És még ama tény sem tudott igazi vigasztalást nyújtani számára, hogy Sue női együttérzéssel karolt belé, és meg is csókolta. Kavargó érzéseire pontosan úgy hatott ez a csók, mint ahogy a mamák csókolják meg ütődött gyermeküket.
– Remélem, érted, hogyan értem – tette hozzá akadozva. – Azt hittem, Sue befejezte velem, ennélfogva semmi értelme sem volt, hogy ragaszkodjam á könyvhöz, Montynak meg kellett, így hát... na, hát ennyi.
– Nem okolhatod az én szegény angyalkámat – kelt Sue Ronnie védelmére.
– De igenis okolhatom – mondta a Tiszteletreméltó, miközben a kandallóhoz lépett és megnyomta a csengőt. – Meglepődnél, ha elmondanám, hogy mennyire a te szegény angyalkád az oka minden bajnak! Ha lenne időm, kifejteném. De most egy percnyi vesztegetni való időnk sincs. El kell kapnunk Bodkint, mégpedig azonnal, és ki kell préselnünk belőle a dolgot. Vége. Most már nem teketóriázunk tovább. Nem vagyok ugyan már mai csirke, de arra azért még kapható vagyok, hogy egy kicsit ráüljek a fickó fejére, mialatt te, Ronnie, szétrúgod néhány bordáját. Azonnal elintézzük a fickót. Á, Beach.
Kinyílt az ajtó.
– Csengetett, Mr. Galahad?
– Beach, Mr. Bodkinnal akarok beszélni. Mégpedig azonnal.
– Mr. Bodkin már elment, uram.
– Elment! – kiáltotta a Tiszteletreméltó.
– Elment! – üvöltötte Ronnie.
– Elment! – sikoltotta Sue.
– Lehetséges, hogy még itt van a hálószobájában, és a holmijait pakolgatja – mondta a komornyik de az imént közölte velem, hogy azonnal távozni szándékozik a kastélyból. Egy kis összezördülés történt, uram, Mr. Bodkin és őlordsága között. Nem tudok pontos információval szolgálni a végeredményt illetően, de...
Félbeszakította egy üvöltés, amelynek leginkább egy prédájára vetődő tigris lehetett volna a forrása. A nyitóit ajtón át egy magas, hajlékony alakot vett észre, amint a halion megy keresztül. Galahad egy szempillantás alatt kint termett, és eléje ugrott.
– Te itt?! Te enyveskezű!
– Á, helló.
– Ne köszöngess nekem, hanem add ide a kéziratomat, mégpedig azonnal, te sima képű, birkapofájú pokolfajzat. Ha nálad van, add ide. Ha pedig a kofferodban, akkor nyisd ki. És Ronnie meg én addig nem megyünk el innen, amíg ki nem adod.
Végtelen szomorúság tükröződött Monty arcáról. Úgy nézett, mint egy hímnemű Mona Lisa.
– Nincs nálam a vacak kéziratod.
– Ne hazudj nekem, te taknyos.
– Nem hazudok. Pilbeamnél van.
– Pilbeam!
Monty hangja remegett az erős felindultságtól.
– Én, ostoba fajankó, elárultam ennek az undorító, szemét kis hólyagnak, hogy hová rejtettem a kéziratot, és ő meg elment és beköpött Lord Emsworth-nek, hogy én engedtem ki az öreg Tilburyt a melegházból, ezek után Lord Emsworth értem küldött és kirúgott. Amíg távol voltam a kirúgás miatt, addig ő fölosont és elcsórta a dolgot.
– Hol van? Hol van ez a Pilbeam?
– Á, azt én magam is szeretném tudni. Na, hát akkor minden jót, én most elmentem az Emsworth Címerbe.
Komoran kisétált a főbejárati ajtón, és lement a lépcsőn. A Tiszteletreméltó Galahad egy köhintést hallott maga mögött.
– Lenne még valami teendő, uram?
A Tiszteletreméltó mély levegőt vett.
– Nem, köszönöm, Beach. Azt hiszem, egy darabig így is akad elég teendőnk.

12

Abban a pillanatban, amikor Monty Bodkin és a Tiszteletreméltó Galahad Threepwood – két elme, de mégis egy gondolat – Percy Pilbeam hollétén töprengett, és arra vágytak, bárcsak válthatnának vele néhány keresetlen szót, az utóbbi, a kézirattal a hóna alatt, lopva kisurrant a kastély hátsó kijáratán. Nem kívánt a főbejáratokkal közelebbi ismeretségbe kerülni. Közvetlenül előtte mászott elő Monty ágya alól, magával cipelve drága kincsét, letörölte a port a kezéről, és a személyzeti lépcsőház felé vette útját. Zegzugos folyosókon át vezetett útja, mígnem egy tágas, visszhangos, kövezett átjáróhoz ért, ahonnan már csak egy lépés volt a hátsó kijárat. Senki emberfiába, még egy szobalányba sem botlott.
Testtartása, ahogy a konyhakertet szegélyező ösvényen sietett; önelégült, kenetes mosolya elálló bajusza alatt; fitos orrának hetyke állása és még ondolált hajának brillantinozott hulláma is azt az embert tükrözte, aki önmagának gratulál a jól végzett munkáért.
Fantázia, elmélkedett Pilbeam, erre van szükség az életben. Fantázia és tehetség, hogy megragadd a kínálkozó alkalmat.
Még hosszú séta állt előtte. Hogy elkerüljön minden találkozást az érdekelt felekkel, az volt. a szándéka, hogy nagy ívben kerüli meg a kastélyt Lord Emsworth birtokán, és a Market Blandingsbe vezető utat Matchingam Hall közelében keresztezi. Ott már minden valószínűség szerint akad valaki, aki elviszi az Emsworth Címerbe. És akkor, miután tárgyalt már Lord Tilburyvel és sikerült vele kielégítő pénzügyi megállapodásra jutnia, úgy tervezte, hogy a következő vonattal visszamegy Londonba. Egész haditervét részletesen kidolgozta.
Az egyetlen dolog, amit Kihagyott a számításból, az időjárásban beállt hirtelen változás volt. Amikor elhagyta a kastélyt, a nap még fényesen ragyogott, de mostanra már sötét felhők gyülekeztek fenyegetően az égen. Nyilvánvalóan egy kisebb zápor sietett – lekésve a nagy eseményről hogy még egy magánszámmal bemutassa, mit tud. Egy sokat sejtető morgás hallatszott a dombok felől, és a következő pillanatban egy kövér esőcsepp loccsant szét a homlokán. Mielőtt elérte volna a konyhakert sarkát, már tekintélyes özönvíz zúdult a világra.
Pilbeam, csakúgy mint a Tiszteletreméltó Galahad, utált megázni. Menedék után nézett, és egy vörös téglából és fából épült zömök házikóra lett figyelmes, amely magányosan állt egy kis bekerített legelő közepén. Városi élethez szokott ember lévén, fogalma sem volt, hogy mi a rendeltetése egy ilyen háznak, de erős zsindelyteteje száraz interieurrel kecsegtetett, ezért odasietett, és éppen időben ért alá, mert egy pillanattal később a világ egy kiadós tusfürdőhöz vált hasonlatossá. Behúzódott a házikó egy távolabbi zugába, és helyet foglalt egy nagy halom szalmán. :
Ilyen helyzetben a legjobb módszer az. idő agyonütésére a gondolkozás. Pilbeam is ehhez a módszerhez folyamodott most. És. ahogy így cselekedett, hamarosan alapos revízió alá vette legutóbbi haditervét, miszerint a kéziratot egyenesen Lord Tilbury markába nyomja. Fogantatása pillanatában ez a terv látszott egyedül keresztülvihetőnek. Sokkalta szívesebben maradt volna meg eredeti elképzelése mellett, hogy árverést tart, amelyen Lord Tilbury és Lady Constance licitál a kéziratért, de eleddig egy fatális akadály látszott útját állni terve keresztülvitelének, nevezetesen ama prózai körülmény) hogy az árverésig nem talált biztos helyet a drága műtárgy tárolásához.
Egy vidéki házba látogató, akinek – a sző legszorosabb értelemében – van valami rejtegetnivalója – szükségszerűen kissé korlátozottnak érzi magát. Többé-kevésbé kényszerűségből húzódott vissza hálószobájába. És egy hálószoba, amint az Monty Bodkin esetében is bebizonyosodott, nem szolgál a legtökéletesebb rejtekhelyül lopott kéziratok számára. Pilbeamre már ismeretségük kezdetén mély benyomást tett Lady Constance erős egyénisége. Ha létezik ez a típus: a tettek asszonya, akkor, gondolta, Lady Constance minden bizonnyal előkelő helyet foglal el köztük. Ha őladysége tudomására jutna, hogy a kézirat pillanatnyilag az ő, Pilbeam birtokát képezi, és ebből – szigorú logika mentén haladva – arra a következtetésre jutna, hogy a keresett tárgy rejtekhelye azonos az Árgus Nyomozóiroda főnökének hálószobájával, akkor a ladyt nagyon hamar a tettek mezején talál na, a kéziratot pedig félórán belül a lady kezei között.
De mi lenne, ha olyan helyen rejtené el, mint itt ez? így már egészen másként fest a dolog. Körülhordta tekintetét a homályos belsőn, és érezte, hogy jó nyomon van. Az épület elhagyatottnak látszott. Úgy tűnt, semmire sem használják. Feltehetőleg soha senki nem jár ide. És ha valaki véletlenül ide is vetődne, gyerekjáték elrejteni a kéziratot... mondjuk a szalma alá.
Fölemelkedett, és benyomta a papírokat a szalmába. Kutató szemekkel vizsgálta a szalmát. Az éppoly ártatlanul nézett vissza rá. mint bármely szalma, amellyel eddig valaha is találkozott.
Fénynyaláb játszadozott az ajtó nyílásában. A rövidke zápornak hamar vége szakadt. Percy Pilbeam nagy megelégedéssel bújt elő, és indult vissza a kastélyba.
– A hallban Beachbe botlott.
– Őladysége beszélni óhajt önnel, uram – tolmácsolta a komornyik úrnője kívánságát utálattal vegyes félelemmel a tekintetében. A közelmúltban lejátszódott véleménycsere Monty Bodkin és a Tiszteletreméltó Galahad között csak megerősítették a komornyikot ama gyanújában, miszerint minden emberi féreg között, akik valaha is befurakodtak eme tekintélyes lakba, ez a kis magándetektív viszi el a pálmát. Mivel tudta, mit jelentett Mr. Ronaldnak és jövendőbelijének a Visszaemlékezések kézirata, Beach, ha fiatalabb, karcsúbb és főleg jobb kondícióban lett volna és nem komornyiki minőségben állna, akkor minden teketória nélkül elkapta volna Percy Pilbeam nyakát és csomót kötött volna belőle.
Jelen fizikuma és körülményei mellett azonban csupán az üzenetet adhatta át, amellyel megbízták. Ami az ellenséges gesztust illeti, be kellett érnie egy. jelentőségteljes ajakbiggyesztéssel.
Percy Pilbeam ellenben nagyon is elégedett volt, hogy csak komornyiki ajakbiggyesztésektől kell tartania. Jelen esetben egyébként nem vette észre, hogy a másik ajka tényleg lebiggyed. Látta ugyan az arcrándulást, de ezt egyszerű orrfacsarásnak tulajdonította.
– Lady Constance?
– Igen, uram. Őladysége a társalgóban várja.
A Rigg-féle Aranybalzsam kenet fogyasztója valószínűleg úgy írta volna le a magándetektívben jelenleg végbemenő változást, hogy a bien étre gyönyörűséges érzete kezd alábbhagyni Pilbeamben. Csak állt ott, és gondolataiba mélyülten nyugtalanul pödörgette bajuszát.
Most, hogy ténylegesen eljött a nagy pillanat, amikor Lady Constance színe elé kell járulnia és tudtára kell adnia, hogy sajnos keresztül szándékozik húzni terveit, hogy fegyvert fog rá, miközben szép summától szabadítja meg, nos, erre a gondolatra kellemetlen remegést érzett térdei tájékán.
– Hmm! – nyugtázta a ház úrnőjének óhaját Pilbeam.
Aztán hirtelen rádöbbent, hogy a Természet, a maga végtelen bölcsességében különleges gyógyszerrel látta el a Lady Constance Keeble-félékkel szemben.
– Na, megmondom, mit csináljon – mondta a nyomozó egy hirtelen ötlettől felvillanyozva. – Hozzon egy nagy üveg pezsgőt, aztán megnézzük, mi a harci helyzet.
Beach visszavonult, hogy végrehajtsa a megbízatást. Lelkiállapota, ahogy elhagyta a szobát, levert volt. Dióhéjban úgy foglalhatnánk össze érzéseit, hogy mélységesen átérezte a komornyiki létállapot tragikumát: a komornyiknak nem áll módjában bármire is rákérdezni, okok és indokok felől kutakodni, különbséget tenni méltányos és méltatlan között, ehelyett csak – sicut cadaver – menni, és nagy üveg pezsgőket szállítani ondolált hajú viperáknak, akiket sokkal szívesebben látott volna el ugyanilyen mennyiségű ciános koktéllal.
A kötelesség és a személyes hajlandóság közti örök konfliktust Beach a maga módján oldotta meg: lelkiismeretes ember lévén, fényes sikerrel teljesítette küldetését – az előbbit részesítvén előnyben.

Julia nővérének beszámolója a Tiszteletreméltó Galahaddel folytatott beszélgetéséről, amely az utóbbi távozása után azonnal tudomására jutott, csak jobban megerősítette abban az amúgy is sziklaszilárd meggyőződésében, hogy tenni kell máj valamit e helyett a tutyimutyi piszmogás helyett.
Ama tény, hogy már három napija Percy Pilbeam kezeire bízták a kézirat elkerítésének kényes feladatát, és eleddig minden jel szerint semmilyen eredményt nem tudott felmutatni, úgy tűnt Lady Constance-nek, hogy a piszmogás legsúlyosabb esetével, ha nem egyenesen tesze-tosza tehetetlenkedéssel áll szemben. Föl nem foghatta, hogy Sir Gregory Parsloe miért dédelget olyan vérmes reményeket a fiatalember nyomozói talentumai iránt. Ahogy az eddigiekből megítélhette, azok egyáltalán nem léteztek, ezt ki is fejtette Julia nővéréltek, aki minden fenntartás nélkül egyetértett vele.
Ennélfogva nem éppen a személyes rajongók lelkes tábora volt az, ahová Pilbeam negyed órával később elindult. Ha az ellenszer egy kicsit is lassabban fejtette volna ki jótékony hatását, akkor valószínűleg a csontja velejéig hatott volna az arisztokratikus nemtetszés jeges hulláma, amelyet azonnal telibe kapott, amint betette lábát a társalgóba. De most Lady Constance megpillantása, aki dölyfösen meredt rá egy magas támlájú székből, akár egy Kleopátra, aki éppen egy. etióp rabszolgával készül leszámolni, csupán csak mulattatta. Azt azért beismerte, hogy a lady egy kicsit furcsán néz rá. Egy angströmnyit szédült is, de ez eltörpült rendkívüli jó kedélye mellett. Ha e pillanatban Lady Constance kedvet érzett volna egy kis duettre, mohón kapott volna az alkalmon.
– Beach aszongya, hogy látni akar – jegyezte meg kissé elharapva a kijáró tiszteletteljes címet.
– Üljön le, Mr. Pilbeam.
A detektív örömest engedelmeskedett. Bár kedélyét tekintve a legjobb formában volt, de ami a futóműveket illette, nem tagadhatta, hogy ott, alul, némi üzemzavar lépett föl.
– Nahát akkor, Mr. Pilbeam, arról a könyvről van szó.
– Úgy van – mosolygott nyájasan a nyomozó. Éppen ez az a téma, gondolta, amelyre most a leginkább vágyott: egy kis meghitt csevegés művelt hölgyekkel a kurrens szépirodalomról. Már éppen azon volt, hogy szavakba is önti, amikor szeme, a falat pásztázva, megakadt a negyedik grófnő portréján – Emília Jane, 1747-1815 – és annyira humorosnak találta a női előd tekintetét, hogy egy harsány hahota kíséretében dőlt vissza székébe.
– Mr. Pilbeam!
Mielőtt a magándetektív kifejthette volna; hogy derültségét az a véletlen egybeesés okozta, miszerint a negyedik grófnő pontosan úgy nézett ki, mint Buster Keaton, Lady Constance folytatta mondanivalóját. Erőteljesen és jól beszélt.
– Föl nem foghatom, Mr. Pilbeam, hogy egész idő alatt mivel foglakozott. Nagyon jól tudja, hogy milyen életbevágóan fontos, hogy a fivérem könyvét kézre kerítsük. Az egész ügyet világosan kifejtettük önnek, Sir Gregory Parsloe és jómagam. És most úgy tűnik, hogy semmi, de semmi nem történt az ön részéről az ügy érdekében. Sir Gregory azt mondta nekem, hogy ön vállalkozó szellemű. De ezek után úgy tűnik, hogy annyi vállalkozó szellem szorult önbe, mint egy...
Itt megállt egy pillanatra, hogy az állatvilág valamelyik köztudottan kevésbé vállalkozó szellemű tagját nevezze meg, amikor Lady Julia, aki eddig egyetértően hallgatott, segítségére sietett:
– ...meztelen csiga – mondta.
A zaklatottság, amelyet Lady Julia Fish fivére, Galahad jelenlétében érzett, mostanra már jelentősen alábbhagyott. Újra a hűvös, szardonikus önmaga volt. Újra Pilbeamet figyelte érdeklődéstől csillogó szemekkel, mint aki diagnosztizálni próbálja a furcsaságot, amelyet a nyomozó viselkedésében tapasztal.
– Pontosan – fogadta örömmel Lady Constance a kisegítést. – Annyi vállalkozó kedv szorult önbe, mint egy meztelen csigába.
– Még annyi se – helyesbített Lady Julia.
– Igen, még annyi se – szajkózta Lady Constance.
– Sokkal kevesebb – folytatta Lady Julia. – Láttam már egészen talpraesett meztelen csigákat.
Pilbeam nyájassága egy kicsit megcsappant. Homlokát ráncolta. Bár elméje nem a legtisztább állapotban volt, de annyit azért érzékelt, hogy most egy sértő megjegyzést eresztettek meg felé.
A Pilbeamek mindig is olyan nemzetség voltak, akik ki tudtak állni magukért. Bánj velük méltányosan, ha ehhez van kedved, és ők is méltányosan bánnak veled. De csak egyszer is próbáld meg túlfeszíteni a húrt, akkor szörnyűek tudnak lenni. Pilbeam volt az – Ernest William Mon Ahri, Kitchener út, Kelet-Dulwich -, aki beperelte közvetlen szomszédját, George Dobsont, Szilfa út, mert csigákat hajigáit a kerítésen át kertje végébe. Egy másik Pilbeam – Claude – nem volt hajlandó letenni a kalapját és az esernyőjét a Sydenham Hall-i Hornibrook Terrneszettörténeti Múzeumban. Percy Frobisher-Pilbeam nem volt méltatlan utóda az elszánt elődöknek.
– Meztelen csigának nevezett: – kérdezte zordan.
– Egyáltalán nem szó szerinti értelemben – mentegetőzött Lady Julia.
– Ah – mondta Pilbeam, és visszatért nyájas kedve. – Az már más...
Lady Constance újra kezdte a nyomozási kihallgatást.
– Önnek három teljes napja volt, hogy csináljon valamit, de még arra sem jött rá, hogy hol van az a kézirat.
Pilbeam hamiskásan mosolygott.
– Igen? Nem jöttem rá?
– Miért, talán rájött?
– Rá.
– Akkor, az ég szerelmére, Mr. Pilbeam, miért nem közölné esetleg velünk is?! És miért nem csinál vele valamit? Végül is hol van? Legutóbb még azt mondta, hogy nincs a fivérein fiókjában. Talán Galahad átadta valakinek?
– Beashnek adta.
– Beash? – Lady Constance értetlenül nézett. – Beash?
– A sorok közt olvasva – mondta Lady Julia -, azt hiszem, Beachről van szó.
Lady Constance olyan kiáltást hallatott, amely a decibelt illetve megközelített egy közepes hatótávolságú csatakiáltást. Nagyobb eredménnyel járt, mint amire számított. Teljes önbizalmat érzett, hogy érvényesítse úrnői akaratát a személyzet fölött.
– Beach? – szemei felcsillantak. – Azonnal beszélnem kell Beachcsel.
Pilbeam kedvesen kuncogott.
– Miattam egész nyugodtan beszélhet vele – mondta de azzal semmire se megy. Semmi, de semmire se.
Lady Julia pontot tett a diagnózisra.
– Ha szabad egy személyes kérdést, Mr. Pilbeam, nincs ön egy kissé intoxikalt állapotban?
– Eltalálta – ismerte el Pilbeam derűsen.
– Mindjárt képzeltem.
Lady Constance-t nem annyira a nyomozó fizikai állapota, mint inkább beszédének titokzatos homályossága zavarta.
– Ezt hogy érti?
– Egy kicsit tökrészeg vagyok – magyarázta Pilbeam. – Épp most hajtottam föl egy üveg pezsgői, és ráadásul éhgyomorra.
– Constance, téged érdekelnek Mr. Pilbeam bél ügyei?
– Nem kifejezetten.
– Mert engem se – mondta Lady Julia. – Hagyjuk most az ön gyomrát, Mr. Pilbeam, és térjünk a lényegre. Miért nem mennénk semmire, ha beszélnénk Bea eh esel?
– Mert nincs nála.
– Úgy tűnik, ön azt mondta, nála van.
– Csak volt. Már nincs. Odaadta Ronnie-nak.
– Úgy érti, a fiamnak?
– Úgy van. Nekem mindig csak Ronnie marad.
– Milyen kedves öntől.
– Egyszer ki akarta tekerni a nyakamat – jegyezte meg Pilbeam kiadva minden Ronnie-ra vonatkozó információját.
– És természetesen, ez egyfajta, kapcsot jelent kettejük között, ugye? – kérdezte Lady Julia együttérzően. – Szóval, most a fiamnál van a kézirat?
– Nem, nincs nála.
– De az imént mondta, hogy nála van.
– Azt mondtam, hogy nála volt, így is volt, de már nincs nála. Átadta Monty Bodkinnak.
– Ő, az a lehetetlen alak! – kiáltotta Lady Constance.
Pilbeam körülnézett, de senkit sem látott. Talán csak valami auditív tévedés áldozata, gondolta.
– Miért vesztegetjük a drága időnket valakire, aki ilyen állapotban van? Nem látod, hogy csak összevissza locsog?
– Egy pillanat, Connie. Lehet, hogy tévedek, de szerintem hamarosan kitisztul valami ebből a ködgomolyból. Úgy látszik, mindenki átadta valakinek Galahad halhatatlan művét. Egy kis türelmes nyomozás és kiderül, hogy Monty Bodkin kinek adta át.
Pilbeam csilingelő hangon felkacagott.
– „Átadta”, ez jó! Tényleg tökjó. Főleg ha hozzávesszük, hogy hason csúszva kellett bemásznom az ágy alá, hogy megkaparinthassam.
– Micsoda?
– Csúnyán be is vertem a fejemet abba a rohadt deszkába.
– Mr. Pilbeam, csak nem azt akarja mondani, hogy egész idő alatt, míg itt beszélgetünk, az ön birtokában van a fivérem kézirata?
– Connie, nem mondtam, hogy előjön még valami?
– Igen, Connie – mondta Pilbeam nálam van.
– Akkor, az ég szerelmére, miért nem ezzel kezdte? Hol van?
– Ah, ez az én titkom – emelte fel játékosan egyik ujját a nyomozó.
– Mr. Pilbeam – mondta Lady Constance beleadva hangjába minden rendelkezésére álló kleopátrai gőgöt ragaszkodom hozzá, hogy megtudjam, mit tett vele! Legyen szíves és hagyja abba ezt az értelmetlen butáskodást.
Nem is viselkedhetett volna ügyetlenebbül. A detektív ábrázata, amely eddig huncut, sőt egy kissé alkoholmámoros és elvarázsolt benyomást keltett, most hirtelen megváltozott, és a sértett büszkeségnek, neheztelésnek, elszánt haragnak és a makacs dacnak adta át helyét. Apró gombszemei megkeményedtek és annak az Albert Edward Pilbeamnek a harci szelleme lövellt belőlük, aki egyszer nem volt hajlandó kifizetni egy bírságot, és hét napot töltött a brixtoni börtönben, mert nem sikerült kereket oldania egy kormos kéményen keresztül.
– Ó! Igen? Hát így vagyunk? Hadd mondjak neked valamit, Connie. Nem szeretem ám ezt a hangnemet. Ragaszkodom a barátságos beszédmodorhoz. Csak annyit hadd mondjak, hogy elrejtettem a kéziratot jó messzire innen, ahol soha nem találjátok meg. És addig ott lesz, amíg el nem viszem Tilburynek...
– Miről beszél ez? – érdeklődött Lady Constance kétségbeesetten. Tilbury számára egy kis városkát jelentett valahol Essexben. Halványan emlékezett rá, hogy Erzsébet királynő egyszer egy szemlét vagy mit tartott ott.
De Lady Julia, aki speciális ismeretekkel rendelkezett a Tilburyket. illetően, azonnal elkomorult.
– Várj – mondta. – Kezd egy kicsit kényessé válni a dolog. Mr. Pilbeam, én nem vinném el Lord Tilburyhez a könyvet. Komolyan nem. Biztos vagyok benne, ha értelmesen megtárgyaljuk a dolgot, sikerül kötnünk valamilyen megállapodást.
Pilbeam, aki már fölemelkedett székéből és most bizonytalanul botorkált az ajtó irányába, intett egyet és megragadta az egyik asztal sarkát, hogy visszanyerje egyensúlyát.
– Már túl késő – jegyezte meg. – Erről már lekéstetek. Meg vagyok sértve. Nem szeretem Connie modorát. Egyébként azt terveztem, hogy árverésre bocsátom az érdekelt felek közt, de már túl késő, túlságosan, túlontúl késő... mert meg vagyok sértve. Nem bocsátkozom további vitába. Tilbury kapja meg és kész. Már várja is az Emsworth Címerben. Na, viszlát – fejezte be Pilbeam és elhagyta a szobát.
Lady Constance nővéréhez fordult felvilágosításért.
– De még most sem értem, Julia. Mit mondott? Ki ez a Lord Tilbury?
– Csupán csak annak a nagy kiadó konszernnek a tulajdonosa, akivel Gally szerződést kötött, angyalom.
– Úgy érted – kiáltotta Lady Constance döbbenten -, hogy ha a kézirat a kezei közé kerül, akkor kiadja?
– Főbbé-kevésbé ez várható.
– Nem engedem meg neki! Egyszerűen megtiltom!
– Az sajnos nem megy. A szerződés szerint őt illeti meg.
– Úgy érted, hogy már semmit sem tehetünk ellene?
– Minden, amit javasolhatok az az, hogy telefonálsz Sir Gregory Parsloe-nak, hogy jöjjön át. Mondd meg neki, hogy jöjjön át vacsorára. Ő talán tud hatni erre a kis ördögre. Bár kétlem. Elég rossz kedvében hagyott itt bennünket. De Sir Gregorynak talán sikerül jobb belátásra bírnia. Connie – mondta Lady Julia elmerengve bárcsak néha ne játszanád annyira a nagyságos asszonyt. Beismerem, nem mindennapi élmény működés közben látni téged – az ember szinte hallja a harci kürtöket, és lelki szemeivel látja a talpig vasba öltözött ősök dübörgő seregét de tagadhatatlan, hogy ezzel sokakat feldühítesz.
Lent az Emsworth Címerben egy inas értesítette Lord Tilburyt, hogy telefonja van. Borongás gondolatok közt sétált a készülékhez. Az a piperkőc Bodkin lesz az, akire ő botorul számított, de kiderült, hogy tört nádszálra támaszkodott,.. Úgy tervezte, hogy volt alkalmazottjával egy kissé nyers hangot üt majd meg.
Azóta, hogy Montyval az Emsworth Címerben tárgyalt, Lord Tilbury gondolatai szünet nélkül egy olyan ismerős körül forogtak, akire rábízhatja egy ilyen felettébb kényes feladat teljesítését. Annak idején, amikor P. Frobisher Pilbeam még mint a Borsos Históriák szerkesztője dolgozott a Mamut Kiadó stábjánál, Lord Tilbury, bár történetesen soha nem bízta meg semminek az ellopásával, de nem kételkedett benne, hogy – ha kellőképen honorálják – Pilbeam megfelelt volna a feladatnak. És most, hogy mint magánnyomozó rukkolt elő. valószínűleg még készségesebben vállalkozna ilyesmikre. Lord Tilbury aznap egész délután azt latolgatta, vajon nem az lenne-e a legcélravezetőbb megoldás, ha késlekedés nélkül fölhívná Pilbeamet, és megkérné rá, hogy jöjjön a fogadóba, amilyen gyorsan csak tud.
Csak egy gondolat aggasztotta: szinte lehetetlen lesz bejuttatni Pilbeamet a kastélyba. Nem szabadíthatsz úgy magánnyomozókat vidéki házakra, mint ahogy egy vadászgörényt eresztesz el a nyúlodúban. Ez a körülmény volt az, ami miatt e rózsás elképzelése kivirágzása után azonnal fonnyadni is kezdett. És a tény, amely terve föladására késztette, még csak tetézte amúgy is zordon kedvét, amikor fölvette a telefont.
– Igen? – szólt kurtán a kagylóba. – Nos?
Egy mókás kedvű hang a vonal túlsó végéről majdnem átrepesztette a dobhártyáját.
– Halló, ott Tilbury? Maga az? Itt Pilbeam.
Lord Tilbury szemei, úgy látszottak, hogy ki akarnak ugrani helyükből, akár egy éti csigáé. Ez volt a legmeglepőbb véletlenszerű egybeesés, amellyel valaha is találkozott. Nem is puszta véletlen, gondolta borzongva, hanem szinte csoda.
– Tilbury, a Blandings-kastélyból beszélek.
– Micsoda!?
A kagyló remegett a Mamut Kiadó tulajdonosának jobbjában. Ezt nevezik azonnali imameghallgatásnak? Vagy – vegyük a rosszabbik eshetőséget – valami hallucináció áldozatává vált?
– Tilbury, a Blandings-kastélyból beszélek – ismételte a virgonc hang. – Tilbury, ugye nem bánja, hogy csak így, per Tilbury szólítom? – tette hozzá aggályosán. – Egy kicsit becsiccsantottam.
– Pilbeam! – kiáltotta Lord Tilbury, és a remegés már a hangjára is átterjedt. – Jól értettem, azt mondta, hogy a Blandings-kastélyból beszél?
– Egészen jól értette!
Valaki, aki képes létrehozni egy Mamut Kiadó kaliberű társaságot, nem olyan ember, aki drága idejét lényegtelen részletekkel fecsérli. Mások esetleg hosszú perceket pazaroltak volna el azzal, hogy megkérdezik: hogy kerüli oda, de nem Lord Tilbury. Ezt rá ér majd később is megtudni.
– Pilbeam! Azt hiszem, ez gondviselésszerű! Legyen szíves, és jöjjön át hozzám, amilyen gyorsan csak tud. Van valami, amihez a segítségére lenne szükségem. Roppant sürgős!
– Megbízatás?
– Igen , égy megbízatás féle.
– És – érdeklődött a játékos hang, ezúttal némi fémes csengéssel -, ez financiálisai! kifejezve, mennyit jelent számomra?
Lord Tilbury agyában hevesen cikáztak a gondolatok.
– Száz fontot.
Heves mozdulattal kapta el fejét a vonal túlsó végéről érkező fülsüketítő lármától. Nyilvánvalóan egy harsány röhögés volt az. Amikor két másodperccel később valamivel finomabban megismétlődött, felismerte: tényleg az volt, aminek sejtette.
– Kétszáz, Pilbeam.
– Tilbury, ide figyeljen. Tudom, mit akar rám bízni, ő, igen, tudom. Hogy valamilyen könyvvel valamit csináljak...
– Igen, igen.
– Tilbury, akkor most hadd mondjam el, hogy egy másik helyről ötszázat ígértek nekem, és játszva fölverhetem ezerig. De, tekintve, hogy önről van sző, nem ragaszkodom többhöz, mint ezer. Gondolkodjon, Tilbury. Egy ezresről van szó.
Lord Tilbury ezt tette. Gondolkodott. Kevesen voltak az Egyesült Királyságban, akik nálánál erősebb szédülést éreztek volna arra a gondolatra, hogy megszabadulnak ezer fonttól, de most arra összpontosított, hogy többszörösen nyeri majd vissza a révnél, amit most elveszít a vámon. Ezer vacak rongy, mi az, amikor ilyen ragyogó lehetőség kínálkozik? Kis csali a harcsához...
– Nos, rendben.
– Áll az alku?
– Részemről igen.
– Rendben! – kiáltotta a hang a régi vidám tónussal. – Legyen házon belül ma este vacsora után. Hozom a száj rét.
– Micsoda?!
– Nem érti? Hozom azt a maga tudja micsodát ma este vacsora után. És most a river, segíts kimondani, Tilbury, vén kan majom. Au revoir, Tilbury. Elég érdekesen érzem magam, assz’em horpasztok egy jó nagyot. Hál’ Istennek, holnap hazahúzok, mint a túzok, Tilbury. Csip-csip!
A vonal végén kattanás hallatszott. Pilbeam letette.

Ujjak matattak Pilbeam hálószobájának ajtaján. Egy ököl vágódott neki a deszkának. A magánnyomozó homlokát ráncolva ült fel az ágyában. Már azon a ponton volt, hogy szundít egyet.
– Ki az?
– Nyisd ki ezt az ajtót, és azonnal megtudod.
– Csak nem a jó öreg Gally?
– Pokolba a pimaszságoddal!
– Mit óhajtasz?
– Egy kicsit elcsevegni veled, fiatalember.
– Húzz el, öreg Gally. Semmi kedvem csevegni veled. Aludni akarok, öreg Gally. Mommeg nekik, nem leszek lenn a vacsorán. Furcsán érzem magam.
– Még furcsábban fogod, ha bejutok.
– Ah, de nem tudsz – mutatott rá Pilbeam az elengedhetetlen föltételre. Halkan nevetett önnön szellemességén és ügyességén, amellyel elhárította a betolakodót, majd visszazuhant a párnákra és behunyta a szemét. A kilincs még egyet zörrent. Az ajtó belé reccsent, amint egy nagy súly feküdt neki. Aztán csend lett, amelyet csak a horkolás ritmusa tört meg. Percy Pilbeam álomba merült.

13

Sötétség borult a Blandings kastélyra, lágy és gyengéd sötétség, amely bársonyfüggönyként takarja be a világot egy nyári nap végén. Álomba merültek a fehér és karmazsinvörös szirmok. A baglyok az árnyak ölén megkezdték sejtelmes éjszakai koncertjüket. A bokrok neszeztek, amint az éj kis élőlényei titokzatos útjaikat járták, A nedves föld szaga a fák és a futónövények illatával keveredett. Denevérek rótták köreiket a csillagfényes égen és pillangók cikáztak keresztül az aranyos fénycsóván, amely az ebédlő egyik ablakából vetődött a kertre. Ama óra volt ez, amikor az emberek a baráti asztal körül megfeledkeznek napi "gondjaikról.

De a gondok, amelyek most Anglia e főúri házának lakóira nehezedtek, nem hagyták magukat egykönnyen, némi étel s ital által elűzetni. Jött a leves és ment a leves. Jött a hal és ment a hal. Jött az előétel és még javában tartott is, de hiába: az asztal fölé súlyos ködtakaróként nehezedett a kedvetlen komorság árnya. A szótlan vacsorázok mindegyikének, kivétel nélkül, megvolt a maga gondja, amely mint szú a fát, rágta a szívüket. Lord Emsworth, akit ugyan a legritkább esetben látogatott meg az át kos rossz kedély, most úgy találta, teljesen tönkreteszi étkezését a puszta tény, hogy Sir Gregory Parsloe-Parsloe-val kell megosztani asztalát.
Ami magát Sir Gregoryt illette, a hír, amelyet Lady Constance Keeble őladységétől kapott telefonon egy órával azelőtt, bőségesen elegendő volt ahhoz, hogy akár egy tucat vacsoráját is tönkretegye. Lehetséges, amiként arról egykori pajtása, a Tiszteletreméltó Galahad Threepwood oly világosan beszámol halhatatlan művének negyedik, hetedik, tizenegyedik, tizennyolcadik és huszonnegyedik fejezetében, hogy kissé könnyelműen töltötte ifjúságát, de most ötvenes éveinek vége felé már szerfelett komolyan vette az életet. Nagyon komoly ambíciókat táplált afelől, hogy megpályázza a shropshire-i Bridgeford és Shifley parlamenti szekciójának képviselői státusát: és ha Pilbeam beváltja ígéretét, miszerint azt az infernális irományt eljuttatja Lord Tilburynek, akkor esélyei körülbelül a nullával lesznek egyenlők. Ismerte a helyi bizottságokat. Csak egyszer is szerezzenek tudomást arról az ominózus garnélaráksztoriról (Palaemon serratus), és úgy ejtik Matchingham Hall hetedik báróját, mint kőműves a forró téglát.
Ma este azért jött át, hogy vitába szálljon Pilbeammel, hogy érveivel meggyőzze Pilbeamet, hogy Pilbeam jóérzéséhez folyamodjon – ha létezik egyáltalán ilyesmi. És, a ménkű üssön belé, nem volt semmiféle Pilbeam, akivel vitába szállhatna, akit meggyőzhetne és akinek jóérzéséhez folyamodhatna.
Hol lehet az az átkozott fickó?
Ugyanez a kérdés kínozta Lady Constance-t is. Hol van Pilbeam? Esetleg egyenesen Lord Tilburyhez ment, miután a dohányzóból olyan cikcakkos léptekkel távozott?
Lord Emsworth volt az, aki szavakba is öntötte a mindenkit mardosó kérdést. Néhány pillanatig olyan tanácstalanul bámult végig elgörbült csiptetője fölött az asztalon, mint egy házimacska, amely kölykeinek hiányos létszámlistáját próbálja átfutni.
– Beach!
– Uram? – állt elő a gondterhelt komornyik színtelen hangon. Beach máját is keselyűk mardosták.
– Beach, nem látom Mr. Pilbeamet. Nem tudja véletlenül, hol van Mr. Pilbeam? Úgy tűnik, nincs itt.
– Mr. Pilbeam a hálószobájában tartózkodik, uram. Értesítette az inast – aki meleg vizet vitt fel hozzá hogy fejfájása következtében, uram, nem óhajt csatlakozni a vacsoravendégekhez.
A Tiszteletreméltó Galahad megerősítette a komornyiki jelentést.
– Én is kopogtattam az ajtaján, alighogy elhangzott a vacsorára hívó gong, és azt mondta, aludni akar.
– Be sem mentél?
– Nem.
– Be kellett volna menned, Galahad. Hátha rosszul érzi magát szegény fickó.
– Nem annyira, mint akkor erezné magát, ha sikerült volna bejutnom!
– Gondolod, hogy attól még rosszabb lett volna a fejfájása?
– Sokkal rosszabb – mondta a Tiszteletreméltó Galahad, miközben egy darab sózott lazacot vett ki a tálból és szúrós pillantást vetett rá monokliján keresztül.
A hír, hogy Pilbeam a betegágyat nyomja, az asztaltársaság három tagjára úgy hatott, mint az iménti zápor a szomjas földre. Lady Constance megelevenedni látszott, mint az esőtől felfrissült virág. Lady Julia hasonlóan reagált az örömhírre. Sir Gregory Parsloe követte szövetségeseit a csendes örömmámorban, sőt felül is múlta őket azáltal, hogy egy mélyből jövő kiadós sóhajtása az egyik gyertyaláng vesztét okozta. Három szempár pillantott össze. Mindegyik ugyanarról az örömről küldött üzenetet a másiknak. Ha Pilbeam nem tette meg azt a visszavonhatatlan lépést, mondták némán azok a szemek, akkor még minden jóra fordulhat.
– Szent Isten – mondta Lord Emsworth aggódva remélem nincs nagyon rosszul. Ezektől a szörnyű zivataroktól bárkinek könnyen megfájdulhat a feje. Nekem is fájt egy kicsit a fejem vacsora előtt. Föl is ugróm hozzá, mihelyt itt végeztünk. Istenem, nem szeretném, hogy Pilbeam éppen most legyen dögrováson mondta őlordsága olyan jelentőségteljes pillantást vetve Sir Gregoryre, hogy az utóbbi, aki éppen ajkához emelte borospoharát, megtorpant, mint egy ló az akadály előtt, és felét kilöttyentette a mellényére.
– Miért különösen most? – kérdezte gyanútlanul Lady Julia.
– Mindegy, ne is törődj vele – válaszolta őlordsága sötéten.
– Csak megkérdeztem – folytatta Lady Julia -, mert személyes meggyőződésem, hogy bármely más idő éppúgy megfelel Pilbeamnek a fejfájáshoz, mint a mostani. Nem is beszélve a kullancscsípésről, a takony kórról, a negyednapos váltólázról, a rekedtségről és a pestisről.
Egy halk, sziszegő hang érkezett a tálalópult homályából, mint amikor gáz szökik ki a csőből. Beach volt az, aki együttérzését fejezte ki, már amennyire a komornyiki etikett ezt megengedte.
Lord Emsworth azonban bosszankodott.
– Örülnék, ha nem mondanál ilyeneket, Julia.
– A pillanat ösztönző hatása alatt nem jutott eszembe semmi rosszabb.
– Nem kedveled Pilbeamet?
– Drága Clarence-em, szállj le a földre. Mr. Pilbeamet senki sem kedveli. Vannak emberek, akik ugyan nem mérgezik meg Pilbeam poharát, de ez minden, amitől vele kapcsolatban visszariadnak.
– Nem értek veled egyet – mondta nyájasan Lord Emsworth. – Szerintem Pilbeam egy főnyeremény, egy igazi főnyeremény. Sőt, megkockáztatom, hogy a leghasznosabb ember most a házban. Ugyanis történtek bizonyos kísérletek – mondta őlordsága, és újra egy átható pillantást lövellt Sir Gregory felé – bizonyos csoport, részéről, akiket most nem nevezek meg, hogy ártsanak a malacomnak. Pilbeam az elhárítás főembere. Hála bölcs tanácsának, mostanra már áttelepítettük a Császárnőt egy olyan helyre, ahol az a bizonyos csoport, amelyre az imént utaltam, nem egykönnyen bukkan rá. Engedtessék meg, de én igen nagyra tartom Mr. Pilbeamet. Nagy kedvem lenne küldeni neki egy fél üveg pezsgőt.
– Vizet hordani a tengerbe.
– He?
– Á, semmi. Csak futó tréfa volt.
– A pezsgő jó a fejfájásra – érvelt Lord Emsworth. – Ettől teljesen meg fog gyógyulni.
– Mr. Pilbeamről és a fejfájásáról kell nekünk egész vacsora alatt beszélgetnünk? – tette fel a kérdést Lady Constance fejedelmi hangnemben. – Torkig vagyok már Mr. Pilbeammel. És a malacodról sem akarok többé hallani, Clarence. Az ég szerelmére, beszélgessünk már valami értelmes témáról.
E nagyszerű javaslat elérte a hatást, amely ilyen esetekben szinte törvényszerűen be szokott következni: tökéletesen elvágta a társalgás fonalát. A vacsora további része néma csöndben zajlott le. Csupán egyszer merészeltek egy megjegyzést tenni a rebellisek. Ahogy Beach és segédei leszedték a gyümölcssalátás tányérokat és a desszerthez valókkal cserélték ki, Lady Julia felemelte poharát:
– A kiterült tetemre odafenn – legalábbis remélem.
Mindazonáltal Percy Pilbeam nem volt halott. Pontosan abban a pillanatban, amikor Lady Julia elmondta pohárköszöntőiét, mintha egy utasításnak tett volna eleget, fölült ágyában és kábán körülnézett. Ama ténynek köszönhetően, hogy teljes sötétség uralkodott a szobában, nem kis erőfeszítésébe került, hogy azonnal megtalálja holmijait, s körülbelül egy fél percig ül tő helyében azon tűnődött, hogy tulajdonképpen hói is van. Emlékezete újra működni kezdett, és ezzel egyidejűleg a halántéki tájék egy nyitó-záró érzete rádöbbentette: mekkora kár volt, hogy aludni ment. Még ha elkapta volna azt a pestist, amelyre Lady Julia oly érzékletesen utalt, akkor sem érezte volna magát sokkal rosszabbul.
Vannak fejek, amelyek biztosan állják a sarat a túlzott pezsgőengedékenységgel szemben. Ilyenkor a Tiszteletreméltó Galahad feje ötlik először az ember eszébe. Pilbeamé, mindamellett, nem tartozott eme privilegizált kaszt tagjai közé. Egy ideig csak ült és az agónia minden újabb hullámára összerázkódott, aztán fölelhelődött, fölkapcsolta a lámpát, odabotorkált a mosdóhoz, ahol hosszan kortyolgatni kezdett a vizeskancsóból. Ezt be végezvén, teletöltötte a mosdótálat és nekifogott, hogy elsősegélynyújtásban részesítse önmagát.
Most – egy kicsit már jobb közérzettel – visszatért az ágyához és újra helyet foglalt. Ahogy megkísérelte emlékezetébe idézni az eseményeket, amelyek a jelen tragédiához vezettek, úgy találta, hogy az csak vázlatosan sikerül neki. Egy tény körvonalazódott ki élesen emlékezetében: Lady Constance Keeble megsértette. A keserű bosszú tüze lángolt fel Percy Pilbeam bensőjében, és nem telt belé sok idő, amikorra megérett benne a döntés, hogy bármi áron is, de elégtételt vesz őladységén az elszenvedett sérelemért. Az árverés... törölve a napirendből. Amint fizikailag elég erősnek érzi magát ahhoz, hogy mozogni is tudjon, azonnal elviszi a kéziratot Lord Tilburynek az Emsworth Címerbe.
Tűnődése közben idáig jutott, amikor a házat bombatalálat érte. Vagy legalábbis valami azzal egyenértékű detonáció – már ami az idegrendszert illeti ugyanis az ajtón kopogtattak.
– Bejöhetek, drága barátom?
Pilbeam felismerte a hang forrását. Mégsem lehet nyers azzal szemben, aki Blandingsben az egyedüli jóakarója. Újra erőt vett magán és kinyitotta az ajtót.
– Á, látom már fönt van. Már egy kicsit jobban, he? Mindannyian hiányoltuk a vacsoránál – mondta Lord Emsworth, és elkezdett szöszmötölni a szobában, ahogy mindig szöszmötölt a szobákban, amelyeket megtisztelt jelenlétével. Találgattuk, hogy mi történt magával. Nővérein, Julia, ha emlékezetem nem csal, annak eshetőségét latolgatta, hogy esetleg pestisben szenved. De hogy mi ültette el benne ezt a feltevést, arról fogalmam sincs. Természetesen, teljesen abszurd ötlet. Manapság senki sem kap pestist. Nem is hallottam még, hogy valaki is elkapta volna. Valójában – folytatta Lord Emsworth a gondolatmenetét egy őszinteségi roham kíséretében, miközben a kandallóba ejtett egy fésűt, melynek gerincén ujjával egyensúlyozott -, azt hiszem, nem is tudom, mi a pestis.
Percy Pilbeamet olyan érzés kerítette hatalmába, mintha máris a pokolban lenne, vagy legalábbis elkapta volna a szóban forgó betegséget. A fésű zörgése, amelytől újra megfájdult a feje, és vendéglátója egyoldalú társalgása, amely fejfájása rosszabbodásával fenyegetett, erős szorongást váltott ki belőle.
– Semmi kétség – folytatta Lord Emsworth, miközben a szappantartót egy kicsit balra tolta, a vizes kancsőt egy kicsit jobbra, a széket egy kicsit közelebb az ajtóhoz, és egy másik széket egy kicsit közelebb az ablakhoz hogy a zivatar okozta a fejfájását. Arra gondoltam, drága barátom, hogy jót tenne egy kis friss levegő. Az mindig jó fejfájás ellen. Épp most akarom megnézni a Császárnőt, és az jutott eszembe, hogy ha nem bánja, velem jöhetne. Csodálatos este van. Gyönyörűen süt a hold és zseblámpa is van nálam.
Lord Emsworth itt most abbahagyta a tükörkocogtatást egy cipőgombolóval, és előhalászta zsebéből a kérdéses lámpát, majd a vakító fénycsóvát hirtelen társa gyulladt szemeire irányította.
Ez a cselekedet megérlelte Pilbeamben a döntést: továbbra is bezárva maradni egy fedél alatt, ezzel az emberrel súlyos megpróbáltatást jelentene egészségére nézve. Azt válaszolta, hogy kész örömest csatlakozni őlordságához, hogy megtekintse a nemes sertést.
Kint a kavicsos följárón már kezdte tűrhetően érezni magát. Ahogy már Lord Emsworth is rámutatott, gyönyörű éjszaka volt. Pilbeam ugyan velejéig, városlakó volt, városi ízléssel, de még ő is értékelte Blandings birtokainak édes nyugalmát, fölöttük a jóságosán mosolygó holddal. Mire körülbelül százyardnyit tettek meg, olyannyira rendbe jött, hogy egy észrevételt is megkockáztatott.
– Nem az ellenkező irányban kellene mennünk?
– Mi az, kedves barátom? – kapta el fejét őlordsága a lámpától, amelyet ki-be kapcsolgatott, mint egy kisgyerek vadonatúj játékát. – Mit mondott?
– Nem a teraszon keresztül kell az ólhoz menni?
– Ah, ön bizonyára elfelejtette, kedves barátom, hogy – éppen az ön bölcs tanácsára – még vacsora előtt áttelepítettük a Császárnőt egy új ólba. Emlékszik, hogy azt tanácsolta nekünk, vigyük el a régi ólból?
– Hogyne. Természetesen. Igen, emlékszem.
– Pirbrightnak nem tetszett. Azonnal értettem azokból a furcsa hangokból, amelyek a torka mélyéről törtek elő. Azzal érvelt, hogy a Császárnő esetleg nem érzi majd jól magát egy új helyen. De a lehető legnagyobb körültekintéssel jártam el, és nyugodtan mondhatom, hogy kényelmesen elhelyezkedett az új otthonában, és nem adta jelét semmiféle nyugtalanságnak. A megtestesült életöröm volt, ahogy nekilátott vacsorájához.
– Helyes – mondta Pilbeam szórakozottan.
– He?
– Csak azt mondtam, helyes.
– Ja, hogy helyes. Igen. Pontosan, Nagyon helyes. Roppantul örülök neki. Ahogy már Pirbrightnak is rámutattam, a régi óljában hagyni, ez akkora kockázatot jelentene, amelyet nem vállalhatunk. Van tudomása róla, kedves barátom, hogy Constance nővérem ténylegesen meghívta hozzánk vacsorára azt a Parsloe nevű alakot? Igen, egy asztalnál ült velünk ma este! Semmi kétség, meghívatta magát Connie-val hozzánk, azt gondolván, hogy az est folyamán szerét ejtheti és kisurranhat, hogy galádságot kövessen el a szegény állaton. Szép kis meglepetés lesz, amikor üresnek találja a régi ólat! Azt sem tudja majd, hogy mit gondoljon. Teljesen meg fog rökönyödni.
Lord Emsworth itt megállt egy pillanatra és felkuncogott. Pilbeamnek, aki bár nem mulatott annyira, sikerült a maga részéről kibocsátani valamit, ami egy kis jóakarattal elment egy víg kedélyű visszhangnak.
– Ez az új ól – folytatta Lord Emsworth, miközben nem kevesebbszer, mint hatszor kapcsolta ki-be a zseblámpáját minden tekintetben megfelelőbb hely. Valójában még a tavasszal építtettem kizárólag a Császárnőnek, de Pirbright önfejűsége miatt sohasem tudtam beköltöztetni. Nem tudom, mennyire ismeri ezeket a shropshire-i fickókat, Pilbeam, de legalább olyan önfejűek tudnak lenni, mint a skótok. Van egy skót főkertészem, Angus McAllister, aki roppant önfejű. Akár egy csökönyös szamár. Egyszer majd elmesélem, hogyan tűztünk össze a mályvarózsák kérdésében. De Pirbright is épp olyan nyakas tud lenni, ha egyszer valamit a fejébe vesz. Vitatkoztam vele. Azt mondtam, „Pirbright, ez egy új ól, belevittem a legújabb technika minden vívmányát. Teljesen modern, és ami a legfontosabb: a konyhakert tőszomszédságában van..."
Itt váratlanul abbahagyta. Egy belülről jövő hang pendítette meg mélyen érző szíve húrjait.
– Fáj még a feje, kedves barátom?
A bugyborékoló hangot, amely Percy Pilbeamből előtört, nem a fejfájás okozta.
– A konyha kert tőszomszédságában? – kérdezte levegő után kapkodva.
– Úgy van. És éppen ez az, amitől a lehető legkedvezőbb a fekvése, mert így közel van Pirbright házához. Biztosan látta már a helyet, ha sétálgatott a konyhakert kórul. Vörös téglagerendás és cseréptetős épület... Tulajdonképpen – mondta Lord Emsworth a szó legszorosabb értelmében rávilágítva a tényekre – már meg is érkeztünk. És – folytatta megelégedettséggel a hangjában – ott táplálkozik mennyei nyugalommal a Császárnő. Mondtam Pirbrightnak, hogy nincs igaza.
A Császárnő lehet, hogy mennyei nyugalommal fogyasztott, de Percy Pilbeam meglehetősen messze volt még eme ideális létállapottól. Áthajolt az ól léckerítésén, és lelke mélyéből felnyögött, mint annak idején a zsoltáros.
Blandings Császárnője a zseblámpa fényénél egyedülállóan vonzó, sőt lebilincselő látványt nyújtott. Nemes fejét mélyen lehajtotta és falánk, csámcsogó hangok kíséretében túrta magát kései menüjébe. Kis kurta farka szünet nélkül fickándozott, és minduntalan valamiféle érzéki borzongás futott végig Zeppelin-szerű alkatán. De Percy Pilbeam nem volt abban a lelkiállapotban, hogy csodálattal adózzék a Szépség iránt. Teljesen lefoglalta energiáit az erőfeszítés, hogy feldolgozza a szemei elé táruló váratlan katasztrófát.
Csak magát okolhatta – ettől azonban még keserűbb lett az egész. Ma nem olyan mellékesen vetette volna oda döntő szavazatát, amellyel ennek a szörnyű disznónak az áthelyezése mellett voksolt, akkor most nem kellene szembesülnie egy olyan problémával, amely minden pillanatban egyre megoldhatatlanabbnak látszik.
Pilbeam ugyanis félt a malacoktól. Olvasmányaiból úgy rémlett neki, hogy ha valaki belép egy olyan malac óljába, amely történetesen nem ismeri az illetőt, akkor az előbbi tigrisként veti magát az utóbbira és csontig lerágja róla a húst. Bár mohón áhítozott Lord Tilbury aranyaira, de valami azt súgta neki, mindegy, milyen fényesen ragyognak azok az aranyak, nincs az a kézirat, aminek kedvéért érdemes lenne betenni a lábát az ólba, amelyet egy ilyen Cerberus őriz. A tékozló fiú baráti alapon érintkezhetett ezekkel az állatokkal, de úgy érezte, ebben az egyben ő képtelen utánozni a megtérőt.
Hogy meddig állt volna ott a kudarc bürökpoharát kortyolgatva, senki meg nem mondaná. Ma egyedül lett volna, édes kettesben a Császárnővel, valószínűleg jó ideig. De alig adta át magát az önmarcangoló tépelődésnek, amikor közvetlenül mellette egy kiáltás riasztotta fel.
– Szent Isten!
Pilbeamnek úgy tűnt egy pillanatra, hogy lábai elhagyják a földet. Megragadta a kerítést és minden tagjában reszketett.
– Mi a fene történik? – kérdezte sokkal nyersebben, mint ahogy egy vendégnek házigazdájával szemben illene.
Az övével majdnem egyenlő intenzitású izgatottság remegtette meg a. zseblámpát Lord Emsworth jobbjában.
– Szent Isten, mit eszik ez a malac? Pirbright! Pirbright! Látja, mit eszik ez az állat, Pilbeam, drága barátom? Pirbright! Pirbright! Lehetséges, hogy az papír?
Lord Emsworth egy hirtelen mozdulattal dugta át fejét a léckerítésen, majd lihegve emelkedett fel újra. A lámpa fénye heliográf módjára villogott valamire, amit a kezében tartott.
Súlyos léptek dobogása hallatszott az éjszakában.
– Pirbright!
– Eeegn, uram?
– Pirbright, maga adott papírt a Császárnőnek?
– Neem, uram.
– Márpedig papír az, amit eszik. Jó nagy szeletek.
– Téélleg, uram? – kérdezte a malacgondozó tamáskodva.
– Biztos vagyok benne. Nézze! Szent Isten! – kiáltotta őlordsága, és végre sikerült szilárdan tartania a lámpát. – Itt süllyedjek el, ha nem Galahad könyve ez!

14

Körülbelül ugyanabban a pillanatban, amikor Lord Emsworth kopogtatott Percy Pilbeam ajtaján, hogy egészsége felől érdeklődjék és szívélyesen meghívja egy kis frissítő éjszakai sétára, Lady Constance Keeble, Lady Julia Fish és szomszédjuk és egyben vendégük, Sir Gregory Parsloe-Parsloe a társalgóban gyűltek össze, hogy megvitassák a történteket és megpróbáljanak kialakítani valamiféle konszenzust az időközben előállt szituációt illetően.
Együttlétük hangneme már kezdettől fogva leginkább a vihar előtti csendre emlékeztetett. Annak köszönhetően, hogy hirtelen rendelték be a kastélyba és a telefonon csak dióhéjban sikerült értesülnie a történtekről, Sir Gregory ismeretei arra a puszta tényre szorítkoztak, hogy Pilbeam megszerezte a kéziratot, és szándékában áll azt Lord Tilbury felé továbbítani. Amikor egy forró kávé mellett értesült Lady Juliától, hogy a dolgok tragikus fordulatát Constance-nek a nyomozóval szembeni nyers modorának köszönheti, Sir Gregory mély levegőt vett és esett intett egyet nyelvével, miközben szemrehányó tekintettel meredt Lady Constance-re. Minden, átlagos értelemmel megáldott elme könnyen kitalálhatta, hogy mi fog következni ezután. Nincs az az oroszlánszívű nő, aki képes ezután is nyugodtan ülni, miközben egy férfi nyelvével csettintget rá. Másrészt semmilyen házigazda nem engedheti meg magának, hogy vendégével szemben nyíltan durva legyen. Hogy feszültségét levezesse, Lady Constance veszekedni kezdett Lady Juliával. És amint az utóbbi, aki mindig is elemében volt, ha egy jó kis családi perpatvar volt kilátásban, azonnal ráharapott, és Sir Gregory, mielőtt még tudta volna, hányadán is áll, rádöbbent, hogy szelet vetett és most aratja is a vihart.
Azért említettük meg a fönti eseményeket, hogy némi fény derüljön, mi okozta a késedelmet a főhadiszállásban, hogy megtegye a nyilvánvaló lépést a Percy Pilbeammel való kapcsolat fölvételére. Több mint egy teljes negyedóra telt el, amíg Sir Gregory-nek egy prózai kérdéssel sikerült lecsendesíteni a tomboló vihart:
– De hát, a kutya fáját, nem beszélhetnénk magával a fickóval, esetleg?
Szavai mágikus hatással voltak hallgatóságára. A haragos szenvedélyek lecsillapodtak. Megszólalt a komornyikot hívó csengő. Beachet azzal a megbízatással küldték Pilbeamhez, hogy kérje meg, legyen olyan kedves és tisztelje meg jelenlétével egy pillanatra a társalgóban összegyűlteket. Missziója végén a komornyik azzal a lesújtó hírrel tért vissza, hogy a várva várt nem tartózkodik a szobájában.
Általános aggodalom lett úrrá a társalgón.
– Nincs ott? – kiáltotta Lady Constance.
– Nincs ott? – kiáltotta Lady Julia.
– De hiszen ott kell lennie – tiltakozott a tények ellen Sir Gregory. – A fickó azzal ment a szobájába, hogy fáj a feje és alszik egyet. Minden amellett szól, hogy ott kell lennie – érvelt tovább a hetedik báró, szigorú logika mentén haladva.
Beach, valószínűleg nem kopogtatott elég erősen – rukkolt elő egy lehetséges magyarázattal Lady Constance.
– Menjen föl és kopogjon újra – vezette le a gyakorlati teendőket az elméletből Lady Julia.
– Vágjon rá arra az átkozott ajtóra egy jó nagyot – javasolta a kivitelezést Sir Gregory.
A komornyik tisztelettudóan, de nem egyetértően látott neki az akció megismétléséhez.
– Nem kapván választ kopogtatásomra, vettem a bátorságot és benyitottam. A szoba üres volt.
– Üres?
– Üres!
– Úgy érti – kérdezte Sir Gregory, aki mindig is szerette tisztázni a tényeket hogy nem volt senki a szobában?
Beach bólintott.
– A hálószoba lakó híján volt – hagyta jóvá a komornyik.
– Talán a dohányzóban van – indítványozta Lady Constance.
– Vagy a biliárdteremben – vélte Lady Julia.
– Vagy talán fürdik – kiáltotta Sir Gregory lelkesülten. – Ha fáj a feje az embernek, a legokosabb egy kiadós fürdőt venni.
– Benéztem a dohányzóba és a biliárdterembe is, hölgyem. A Mr. Pilbeam szintjén lévő fürdőszoba ajtaja nyitva volt, vagyis senki sem volt bent. Hajlamos vagyok azt gondolni, hogy az úr sétálni ment.
A szörnyű szavak feszült csendet eredményeztek. Csupán arról volt szó, hogy mindhármuk túlságosan is pontosan el tudta képzelni, hová vezethetett Percy Pilbeam útja, ha sétálni ment.
– Köszönöm, Beach – mondta Lady Constance színtelen hangon.
A komornyik bólintott és visszavonult. A csend folytatódott. Sir Gregory súlyos léptekkel az ablakhoz ment és kinézett az éjszakába. Lelki szemeivel szinte látni vélte, amint egy kéz zsarátnokkal a csillagos égre írja a garnélarákok történetét.
Lady Constance megborzongva felsóhajtott:
– Nem marad egyetlen barátunk se!
Lady Julia cigarettára gyújtott.
– Szegény, öreg Miles! Vége a jó hírének!
Sir Gregory elfordult az ablaktól.
– Attól tartok, azok a kerületi bizottsági fickók az öreg Billingnek fogják most adni a kinevezést – mondta, és III. György korabeli piperkőc ábrázata megvonaglott a sértett gyűlölettől. Mi a fenének volt ennyire sürgős a fickónak? Miért nem hagyta, hogy legalább beszéljek vele? Direkt magammal hoztam a csekkfüzetemet is. Tudja, hogy tőlem ötszázat kapott volna. És le merem fogadni, ettől a Tilburytől soha a büdös életben nem kap ennyit. Hallottam már egyet s mást arról az alakról. Alantas fickó. Sóher egy pasas. Pilbeamnek mázlija lesz, ha pár százat ki tud csikarni belőle.
– Nagy kár, hogy annyira felbosszantottad, Connie – mondta Lady Julia kedvesen. – Nem hiszem, hogy már sokat törődik a pénzzel. Most már csak undok akar lenni velünk.
– Szerintem inkább az a nagy kár – vágott vissza Lady Constance az elsöprő Keeble-modorban hogy Sir Gregory egyáltalán megemlítette a dolgot egy ilyen alaknak, mint Pilbeam. Tudhatta volna, hogy nem lehet megbízni benne.
– Pontosan – helyeselt Lady Julia nagy butaság volt.
Ez a váratlan szövetség zavarba hozta Sir Gregoryt. A hetedik, báró prüszkölni kezdett.
– Nos, volt már üzleti ügyem a fickóval régebben is egy bizonyos... magánjellegű ügyben, és akkor úgy találtam, hogy éber és vállalkozó szellemű. Ezért gondoltam mindjárt őrá, és ezért alkalmaztam. Eszembe se jutott, hogy esetleg be fog csapni.
– Még azután se, hogy látta azt a bajuszt? – kérdezte Lady Julia. – Na, azért még nincs minden veszve, Connie. Még mindig rábeszélhetjük Clarence-et, hogy eszébe ne jusson olyan butaságot csinálni, hogy odaadja Ronnie-nak a pénzét.
– Ez igaz – derült fel egy kicsit Lady Constance.
Ahogy beszélt, egyszer csak kinyílt az ajtó, és belépett Percy Pilbeam.
Ahogy olyan szépen mondja a költő: „mindenkinek van valakije e sártekén, aki szereti őt”. És ilyenformán, feltehetőleg, valahol a nagyvilágon léteztek arcok, amelyek földerültek még akkor is, ha egy Percy Pilbeam lépett be. De soha, még saját édesanyukájától sem – ha volt egyáltalán anyja -, sem valamelyik melegszívű nagynénjétől – ha volt egyáltalán nagynénje – sem kapott volna olyan forró üdvözlést, mint amilyet most Lady Constance Keeble-től, Lady Julia Fish tői és Sir Gregory Parsloe-Parsloe-tól, a shropshire-i Matchingham Hall bárójától kapott. Valószínűleg a szent életű Mikulás sem úszta volna meg egy kisebb féltékenységi kísértés nélkül.
– Mr. Pilbeam!
– Mr. Pilbeam!
– Kerüljön beljebb, Mr. Pilbeam!
– Foglaljon helyet, Mr. Pilbeam!
– Pilbeam, drága barátom, itt egy szék.
– Hogy van a kedves fejfájása, Mr. Pilbeam?
– Jobban érzi már magát, Mr. Pilbeam?
– Pilbeam, öreg harcos, van nálam egy szivar, azt hiszem, értékeli.
A nyomozó növekvő tanácstalansággal kapkodta fejét az egyik arcról a másikra. Foglalkozása ellenére képtelen volt rájönni, hogy mi váltotta ki ezt az elsöprő érzelemkitörést. Úgy lépett be a szobába, hogy egy kemény tíz percnek néz elébe, és meg is keményítette már az arcát, hiszen az üzlet az üzlet, és most, hogy az a röfögő szörnyeteg a Tiszteletreméltó Galahad Visszaemlékezéseinek egész kéziratát undorító gyomrába gyűrte, itt áll előtte az az egyetlen társaság, amelytől valamiféle pénzügyi támogatást remélhet.
– Kösz – mondta és elfogadta a széket.
– Kösz – mondta és elfogadta a szivart.
– Kösz – mondta válaszul a hogyléte felőli érdeklődésre. – Nem, már egész tűrhetően érzem magam.
– Az jó – mondta Sir Gregory szívélyesen.
– Ragyogó – mondta Lady Constance.
– Óriási – mondta Lady Julia.
Amint véget ért ez a hálaének, az a fajta csend állt be, amely minden társaságra rá szokott telepedni, amikor a dolgok érdemi, azaz pénzügyi oldala következik. Pilbeam szemei élénken cikáztak arcról arcra. Érezte, hogy valami mesteri blöfföt kell produkálnia, és ehhez gyűjtötte most az erőt.
– Amiatt a... dolog miatt jöttem – vázolta fel tömören úti célját.
– Pontosan, pontosan, pontosan – melegedett bele Sir Gregory. – Gondolkodott rajta és...
– Azt hiszem, a múltkor egy kicsit meggondolatlanul viselkedtem önnel szemben – mondta megnyerően Lady Constance. – Meglehetősen zaklatott lelkiállapotban voltam. Az időjárás volt az oka, azt hiszem.
– Jól értettem, azt mondta, hogy magánál van a csekk-könyve, Sir Gregory? – kérdezte Lady Julia.
– Hogyne, hogyne. Itt van.
Fény csillant meg Pilbeam szemében, ahogy mindig is megcsillant, ha csekk-könyveket látott.
– Nos, megcsináltam – mondta kissé erőltetetten könnyed hangsúllyal.
– Megcsinálta? – kiáltotta rémülten Lady Constance. A szavak egész más jelentést hordoztak számára, mint azt szerzője szándékozta. – Csak nem azt akarja mondani, hogy elvitte...?
– Azt akarták, hogy megsemmisítsem, nem? Nos, megsemmisítettem.
– Micsoda?
– Megsemmisítettem. Összetéptem. Azaz, tulajdonképpen elégettem. így hát... – mondta Pilbeam és rövidre vágta mondókáját, s a közben támadt űrt egy, a csekk-könyvre vetett jelentőségteljes pillantással töltötte ki. Erezte, hogy az üzleti tárgyalás most jutott arra a pontra, amelyet Monty Bodkin „a lényeggel” aposztrofált volna.
A bizottság három tagja szemmel láthatólag ugyanezt érezte. Újabb csend következett – ezúttal egy kínos, zavartsággal és bizalmatlansággal terhes csend. Jól nevelt emberék mindig zavarban vannak, amikor közölniük kell egy felebarátukkal, hogy egy árva kukkot sem hisznek el abból, amit mond. Ráadásul bármi ilyen jellegű közlés eme jól neveltek részéről minden bizonnyal mélyen sértené felebarátjuk érzékenységét, ami viszont beláthatatlan következményekkel járhat – ahogy ennek már tanúi is voltak. Másrészt, fizessenek ki vaskos összegeket egy embernek, akinek ilyen bajusza van, pusztán arra a véletlen eshetőségre alapozva, hogy ez egyszer igazat mond? A bizottság a dilemma borotvaélén táncolt.
– Hörrhahhuuh! – szólalt meg Sir Gregory, többé-kevésbé mindannyiuk véleményét foglalva össze.
Percy Pilbeam addig ismeretlen nyájasságot tanúsított eme kényes szituációban.
– Természetesen nem várhatom el, hogy higgyenek szavaimnak. Magától értetődő, hogy valami kézzel fogható bizonyosságot is óhajtanak. Nos, itt van egy darabka, amit megőriztem, hogy megmutassam önöknek. A többi már egy kupac hamu – mondta, és előhúzott szivarzsebéből egy gyűrött papírfecnit és átnyújtotta Sir Gregorynak. Az utóbbi egy darabig csak vészjóslóan pislogott rá, mert egy különös véletlen folytán a fragmentum éppen garnélarákok történetével foglalkozott, majd átnyújtotta Lady Constance-nek. A feszültség alábbhagyott.
– Nem egészen ebben egyeztünk meg – mondta fagyosan Lady Constance. – Mi, természetesen, arra számítottunk, hogy ön elhozza nekünk a kéziratot és majd mi, saját kezűleg semmisítjük meg. De, végül is...
– Ugyanott vagyunk – vágta rá Pilbeam.
– Igen, azt hiszem, nincs semmi különbség.
Tekintetek röpködtek ide-oda. Sir Gregory segítséget remélve pillantott Lady Constance-re. Lady Constance némán tanácskozott Lady Juliával. Lady Julia azonnal bólintott. Sir Gregory, miután vette a jelzést, és újra Lady Constance-re nézett és tőle is megerősítést kapott, az íróasztalhoz lépett, és rövid papírmunkához látott. Ez ösztönzőleg hatott a fecsegő kedvre. Olyan atmoszféra áradt szél a teremben, mint amikor egy fontos, pozitív eredménnyel járó bizottsági ülés végére érnek.
– Biztos vagyok benne, hogy nagyon sokat köszönhetünk magának, Mr. Pilbeam – mondta Lady Constance.
– De árulja már el, mi változtatta meg ilyen hirtelen a szándékát?
– Parancsol?
– Nos, amikor vacsora előtt otthagyott bennünket, akkor még eléggé határozottan kijelentette, hogy nem...
– Ó, Clarence! – kiáltotta Lady Constance azzal az elkeseredéssel, amelyet a családfő megjelenése oly gyakran váltott ki belőle. Mintha külön érzéke lett volna őlordságának hozzá, hogy mindig ilyenkor toppanjon be és szöszmötöljön. De Lord Emsworth most – talán életében először – nem volt szöszmötölős kedvében. A viharos lendület, ahogy beszáguldott, még Lady Constance-t is meggyőzhette volna erről. Viselkedése és hanglejtése most már semmi kétséget nem hagyott efelől Egészen egyszerűen történnie kellett valaminek, ami kizökkentette nyugalmas álmodozásából.
– Ki vitte el megint a könyvemet?
– Milyen könyvet?
– A könyvtárban az asztalon tartok egy telefonszámos könyvecskét, és valaki elvitte.
A kandallóhoz ugrott és megrázta a csengőt.
– A nyakadat töröd ki, ha ilyen lendülettel balettozott ezen a parkettán – jegyezte meg Lady Julia bágyadtan.
Lord Emsworth visszatért a szoba epicentrumába. Olyan szemeket meresztett, hogy még Lady Constance is roppant rátartinak érezte. Úgy tűnt számára, hogy fivére most messze fölülmúlja önmagát.
– Hagyj most magunkra, Clarence, fontos dolgokról tárgyalunk!
– Én is fontos dolgokról akarok tárgyalni! Egyszer s mindenkorra kijelentem: ragaszkodom hozzá, hogy tiszteletben tartsák személyes dolgaimat! Nem tűröm, hogy ellopkodják őket! Eltűnt a kis telefonszámos könyvein! Azt hiszem, nálad lesz, Connie. Biztos elvitted, hogy megnézz benne valamit és visszatenni már elfelejtetted. Huhh!
– Nincs nálam a vacak telefonszámos könyved – mondta Lady Constance nyűgösen. – Miért kell?
– Föl akarom hívni azt a fickót.
– Milyen fickót?
– Azt a hogy-is-hívjákot. Az állatorvost. Élet-halál kérdése. És elfelejtettem a számát.
– Miért kell neked most az állatorvos? – kérdezte Lady Julia. – Beteg vagy?
Lord Emsworth kérdőn nézett nővérére.
– Hogy miért kell nekem az állatorvos? Még kérded, amikor a Császárnő azt a papírt eszi?
– Milyen papírt? – kérdezte Lady Julia. – Erre kíváncsi lennék. Biztos valami konzervatív napilapot. Talán a Morning Postot?
– Miről beszélsz, Clarence? – érdeklődött Lady Constance.
– Hogy miről? A Császárnő, kérlek szépen, Galahad könyvét fogyasztja! Nem mondta nektek Pilbeam?
– Micsoda?
– Nem csoda. Most jártam az ólnál és láttam, hogy már az utolsó fejezeteket gyűri magába. Valószínűleg megmérgezi magát vele! Á, Beach!
– Uram?
– Beach, mi az állatorvos telefonszáma? Tudja, miről beszélek. Mi a telefonszáma annak a hogy-is-hívjáknak?
– Matehingham 2-21, uram.
– Akkor gyorsan hívassa ide és ültesse le a könyvtárban! Mondja meg neki, hogy a malacom megette Galahad fivérem Visszaemlékezéseinek teljes kéziratát – adta ki a parancsot Lord Emsworth, és kiszáguldott az ajtón. Mivel útjában volt a komornyik, fürgén jobbra ugrott. Beach szintén jobbra ugrott. Erre Lord Emsworth bal felé tűzött. Beach is így tett. A kandallópárkány fölötti képről a hatodik gróf helyeslően nézett le erre ritmikus sportgimnasztikái mutatványra. Annak idején ő is kedvelte a menüettet.
– Beach! – kiáltotta Lord Emsworth szenvedélyesen.
– Uram?
– Ember, maradjon már nyugton. Mi maga, futóbab?
– Lordságod elnézését kérem. Rosszul számítottam ki az irányt, amerre lordságod haladni szándékozott.
Eme időveszteség egy ilyen válságos pillanatban Lord Emsworth-öt még maradék ítélőképességétől és önuralmától is meg fosztotta. A társalgó fényesre csiszolt parkettjén csak egy hivatásos akrobata tudta volna katasztrófa nélkül végrehajtani a szókéi lést, amelyet őlordsága kísérelt meg. Csúnyán elcsúszott, és a porcelánvitrin előtt landolt, bal bokáját dörzsölgetve.
– Megmondtam, hogy el fogsz vágódni – mondta Lady Julia azzal az elégedettséggel, amelyet Kasszandra érezhetett, amikor egyik jóslatát beteljesülni látta. – Megsérültél?
– Azt hiszem, kificamodott a bokám. Beach, segítsen a könyvtárba.
– Rendben, uram.
– Ronnie-nak van valami kenete, legalábbis azt hiszem.
– Nem kell semmiféle kenet – vicsorogta a sebesült, miközben a komornyikra támaszkodva kibicegett a szobából. – Doktort akarok. Beach, amint sikerült állatorvost szerezni, szerezzen egy doktort is.
– Rendben, uram.
Az ajtó becsukódott. És ahogy megtörtént, Lady Constance összeszorított ajkakkal és elszánt tűzzel a szemében Sir Gregory-hoz lépett, kivette a levegő után kapkodó ember kezéből a csekket és kettétépte.
Fájdalmas kiáltás hangzott a teremben. Percy Pilbeam ajkairól származott.
– Viszlát!
Lady Constance megeresztett feléje egyet a Keeble-tekintétekből.
– Mr. Pilbeam, ugye nem várja el, hogy fizessünk a semmiért? Megbízatása arra szólt, hogy a kéziratot nekem és Sir Gregorynak adja át. Ön sajnos nem így cselekedett. Ennélfogva a megállapodás semmis és érvénytelen.
– Connie, úgy beszéltél, akár egy férfi – állapította meg elismerően Lady Julia.
A nyomozó tanácstalanul bámult.
– De hiszen meg van semmisítve a dolog.
– De nem ön által.
– Természetesen nem – lendült bele Sir Gregory, aki egy vitát úgy is képes volt követni, ha nem ő vitte a prímet. – Ön semmit sem tett az ügy érdekében. Az a malac ette meg az egészet.
– A Gondviselés műve – szólt közbe Lady Julia.
– Pontosan – helyeselte Sir Gregory. – Ez a legjobb kifejezés rá. Maga a Gondviselés művelte. Ennélfogva egy penny kötelezettségünk sincs önnel szemben.
– De...
– Nagyon sajnálom, Mr. Pilbeam. – vágott a szavába Lady Constance királynői hangnemben. – Semmi értelme sincs erről tovább vitáznunk.
– Annál is inkább – vette át a szót Lady Julia -, mert most egy roppant sürgős ügyet kell megtárgyalnunk Clarence-szel, ugye Connie?
– Mát hogyne. Majdnem meg is feledkeztem róla.
– Én azonban nem – mondta Lady Julia. – Ugye megbocsát, Sir Gregory, ha most magára hagyjuk?
Sir Gregory Parsloe úgy nézett a világba, mint az a III. György korabeli piperkőc, aki épp most nyert kártyán egy vagyont.
– Hogyne. Természetesen, Lady Julia. Tulajdonképpen... azt hiszem, én már haza is mehetek.
– Idehívatom a kocsiját.
– Ne fáradjon. Nem kell kocsi. Inkább sétálok. A megkönnyebbülés, hogy az a szörnyű iromány többé már nem fenyeget... hú! Azt hiszem jól fog esni egy tíz mérföldes kis gyaloglás.
Tekintete az asztalon heverő gyűrött papírdarabkára esett. Fölvette, kettétépte és zsebre tette a végterméket. Aztán annak az embernek az elégedett közérzetével hagyta el fürge léptekkel a társalgót, mint akinek életéből egyszer s mindenkorra eltűnt a garnélarákok története.
Percy Pilbeam továbbra is ottmaradt, ahol eddig ült és úgy nézett ki, mint egy sivatagos táj.

15

Mialatt ezek az események zajlottak a kastélyban, Market Blandingsben, az Emsworth Címer ebédlőjében egy fiatalember rombuszhalat fogyasztott. Egy kései vacsora második fogása volt ez, amelyet a vendég egy nagy darab, sápadt és szeplős pincér szemrehányó tekintetének közvetlen kereszttüzében volt kénytelen elkölteni, mert az utóbbi már legalább egy fél órája szerette volna letudni aznapi kötelességeit.
Az első, amit bárki belépő azonnal észrevett volna a hideg sült, a sör, a vegyes savanyúság, a káposzta, a szósz, a főtt krumpli és egy nagyon régi sajt ózonszerű illatkeverékében, amelyek Anglia-szerte annyira jellemzőek az éttermekre, az az, hogy a fiatalember mindezt szokatlanul komor ábrázattal tette. Olyan ember benyomását keltette, aki, miután tüzetesen szemügyre vette az életet, rádöbbent annak ürességére. És valóban ez volt a tényállás. Monty Bodkin – mert hiszen ő volt ez az élő roncs – mélyponton volt. Szerencsére, egy vidéki fogadóban kapható rombuszhal minősége olyan, hogy az ember nemigen veszi észre, mikor válik romhalmazzá a szájban, ugyanis Monty rombuszhala ehhez az állapothoz közeledett. Nem fűzött vérmes reményeket a Lord Tilburyvel folytatandó Emsworth Címer-beli munkatárgyaláshoz, melynek során kizárólag egyet kért volt munkaadójától: hogy cselekedjék sportszerűen és úriember módjára. A forgatókönyvnek ugyan egyetlen pontja sem biztatta, mégis az ész minden rideg prognózisa ellenére táplált valami halvány reményt vállalkozása sikerét illetően, és ezt a reményt a Mamut tulajdonosa, érkezése után öt percen belül romba döntötte.
Amikor Monty arra kérte Lord Tilburyt, hogy tegye nézeteit megfontolás tárgyává azon az alapon, miszerint nem az ő hibája volt, hogy nem tudta személyesen átnyújtani a kéziratot, az utóbbi néma és hajlít hatatlan maradt. Amikor továbbment és rámutatott, hogy Pilbeam sem lett volna képes megszerezni a cuccot, a Mamut alapítója és tulajdonosa egy éles és reszelős sóhajtásban fejezte ki véleményét. És amikor egy kicsit később Monty egykori munkaadóját hazudozó, hájas varacskos disznónak nevezte, Lord Tilbury úgy vetett véget az eszmecserének, hogy hátul összetett kézzel, szó nélkül kisétált a szobából.
Nem csoda hát, hogy Monty magába roskadva vacsorázott, s szívére a gondok súlya nehezedett. Csend uralkodott az étkezőben, melyet csak a pincér lélegzete szakított meg, akinek nem vált volna kárára, ha minél előbb felkeresett volna egy jó mandulaspecialistát.
Bár természeténél fogva javíthatatlan optimista volt, most azonban maga előtt sem tagadhatta, hogy sötéten fest a jövő. Hacsak a Butterwick Mandelbaum és Price vezető részvényese nem gondolja meg magát – esélye: egy a százhoz – vagy hacsak Gertrude Butterwick nem hagy fel szilárd kispolgári elveivel és nem húzza keresztül édesapukája dédelgetett terveit – ennek három a nyolcvannyolchoz az esélye az oly sokat megálmodott házasélet örömeiben soha nem lesz része. Egy fiatalember számára fölöttébb kellemetlen érzés ilyen gondolatokkal szembesülni, még a világ legízletesebb rombuszhala is romhalmazzá válna tőle az ember szájában, hát még ez a csontoknak, szemgolyóknak és fekete viharkabátnak enyhén szólva visszataszító egyvelege, amelyet az Emsworth Címer főszakácsa produkált.
Sült ürüszelet követte a halat és ez is ugyanúgy járt, ahogy a burgonyaköret is, és a kelbimbó is osztozott az előbbiek sorsában. A tápiókapuding nagy része egy konyhai baleset következtében már idő előtt romhalmazzá vált. Monty egy futó pillantást vetett rá, aztán egy byroni mozdulattal lerántotta szalvétáját, engedett a pincér kelletlen javaslatának és leeresztett egy pofa portóit és egy darab Stilton sajtot, majd levánszorgott a lépcsőn a kert irányába.
Miközben a nedves gyepen rótta köreit, azon kapta magát, hogy gondolatai a bosszú körül forognak. Általában kedves, jó természetű ember volt, de azok után, ahogy Percy Pilbeam és Lord Tilbury bántak vele, úgy tűnt, nincs más választása, mint egyszerűen retorzióhoz folyamodni. De még tovább keserítette a felismerés, hogy tíz perc gondolkodás után semmi épkézláb ötlet sem jutott eszébe a kivitelezést illetően. Minden, amit ez ügyben tehetett, ismerte be fájdalmasan, hogy tehetetlenül szemléli, amint ez a két gonosz nyilvánvalóan virágzik, mint a bizonyos víz mellé ültetett fa. A jelen helyzetben csupán egy dolog maradt, amely gyógyírként hat a lélek sebeire: bemenni és egy hosszú szerelmes levelet írni Certrude Butterwicknek, amelyben megpróbálja rávenni, hogy ne hallgasson senkire és semmire, csak önnön édes szívére, azaz jöjjön és pattanjanak meg az anyakönyvvezetőhöz vagy a kovácshoz, vagy akárhová. ilyen terveket szőve sétált az írószoba felé abban a reményben, hogy ott majd zavartalanul a feladatnak szentelheti magát.
Az Emsworth Címer írószobája, mint a legtöbb vidéki angol hotelé is, egy kicsi, áporodott levegőjű, szomorkás hangulatú, rosszul megvilágított helyiség volt, amelyre igencsak ráfért volna egy kis újratapétázás. De nem szerény méretei vagy zártsága, nem rossz látási viszonyai és nem is falainak kopottsága törte le belépésekor Montyt. Sötét kedvét annak a ténynek köszönhette, hogy nem más, mint Lord Tilbury terebélyes alkata foglalta el az egyik rozoga széket.
Lord Tilbury éppen egy kitűnő szivart szívott, és egészen eddig a pillanatig a boldog békesség érzése töltötte el. Monty Bodkinnal folytatott ebéd előtti beszélgetése hatalmas követ gördített le szívéről. Amíg Monty nem tájékoztatta a történtekről, kétségek közt gyötrődött, hogy vajon a hang, amellyel a telefonon beszélt, Pilbeam igazi hangja volt-e, vagy csupán az alkoholé, amellyel a detektív oly nyilvánvalóan telítve volt. Röviden: tényleg megszerezte a kéziratot? Vagy kijelentése nem volt több, mint egy alkoholos befolyásoltság alatt álló nyomozó habratyolása, aki leginkább Lord Emsworth pincéjében folytatott nyomozásokat? Monty jelentése meggyőzte, hogy az előbbi és egyben a kellemesebb verzió felel meg a tényeknek, s ennek eredményeképpen Lord Tilbury most olyan lelkiállapotban várt Pilbeam érkezésére, amelyhez semmi sem illett jobban, mint egy kitűnő szivar.
A fiatalember behatolása, akiről azt remélte, hogy utoljára látta, felborzolta nyugodt kedélyét.
– Nincs több mondanivalóm – jegyezte meg ingerülten. – Már kifejtettem véleményemet, és nem óhajtok róla további vitát nyitni.
Monty hidegen felhúzta szemöldökét.
– Akkor kvittek vagyunk, ugyanis én sem óhajtok önnel beszélni, jóember – mondta büszkén. – Csak azért jöttem, hogy levelet írjak.
– Akkor menj és írd meg máshol. Látogatót várok.
Eredetileg az volt Monty szándéka, hogy tudomást sem vesz a fickóról, még egy pillantásra sem méltatja, miközben véghez viszi, amit eltervezett. De amikor az asztalhoz ért és rádöbbent, hogy nincs benne levélpapír, se toll, de még egy árva boríték sem, és a tintatartóban csak egy hüvelyknyi furcsa, mézszerű lerakódás, megváltoztatta szándékát.
Egy pillanatig játszott a gondolattal, hogy felvesz egyet a magazinok közül, amelyek az asztalon hevertek, leül a másik karosszékbe és tönkreteszi a vén lókötő estéjét, de minthogy a magazinok a Hotel Nyilvántartás és az Alkohol Kimérésre Jogosult Vendéglők Közlönye voltak, elejtette az ötletet. Egy nyugodt, de megvető pillantás és egy jelentőségteljes szippantás kíséretében elhagyta a szobát, és visszament a kertbe. Alig sétált le a folyóhoz, szívott el két cigarettát, hajított el egy darab fát egy arra járó vízipatkányra, sétált vissza és dobott el egy újabb fadarabot a zörgő bokorba, amikor hirtelen bevillant neki, hogy mit is jelent Lord Tilbury utolsó megjegyzése.
Ha a vén hóhányó látogatót vár, az csak Pilbeam lehet. És ha Pilbeam az Emsworth. Címerbe jön, hogy Lord Tilburyvel találkozzék, akkor éppolyan nyilvánvaló, hogy magával hozza a kéziratot is.
Nos, mi következik ebből? Nem más, érvelt magában, mint hogy a két szélhámos nyilvánvalóan az írószobában fog tárgyalni – köztük a kézirattal. Ilyenformán ragyogó alkalom kínálkozik bárki számára, akibe szorult egy fikarcnyi vállalkozó szellem is, hogy berontson és egy kicsit nyersen viselkedjék...
Elsöprő önbizalom töltötte el Montyt. Úgy érezte, képes akár tíz Tilburyvel és legalább egy tucat Pilbeammel is elbánni. Nincs is más teendője, mint kivárni az alkalmas pillanatot, aztán berontani és megcsípni a cuccot. És ha már egyszer megszerezte – húzta el Monty saját orra előtt a mézesmadzagot vajon Lord Tilbury nem fog egy kicsit másként állni a dolgokhoz? Nem fog hangnemet váltani? Vajon nem lesz hajlandó az egész ügyet egy kicsit más nézőpontból kiindulva újra napirendre venni? A válasz egyértelműen – pozitív.
De előszóra terepet kell felderíteni. Emlékezett rá, hogy az írószoba ablaka alul néhány hüvelyknyire nyitva volt. Végtelenül óvatosan, lábujjhegyen ment át a füvön. És ahogy elérte a céltárgyát, egy hang szólalt meg belülről:
– Elrejtette? De biztos benne, hogy jó helyen van?
Monty, lélegzetét visszatartva dőlt a falnak. Úgy érezte magát, mint akinek házilag fabrikált rádióján váratlanul bejön San Francisco.

Az a Pilbeam, aki egy, Voulestól kölcsönkért motorkerékpáron érkezett az Emsworth Címerbe és most a fogadó írószobájában Lord Tilburyvel szemben ült, nagyon különbözött a vacsora előtt oly virgoncán telefonáló Pilbeamtől. A telefonáló Pilbeam az az ember volt, aki szabad folyást engedett kitörő jókedvének, mert úgy érezte, hogy a siker csúcsán van. Az írószoba Pilbeamje viszont feszült és nyugtalan ember volt, olyan, aki egy lapra tett föl mindent.
A nappaliban lejátszódott kínos jelenet után legalább tíz percébe került a nyomozónak, hogy rájöjjön, bár minden veszve látszott, még mindig maradt egy lehetőség, hogy megmentse napját a teljes kudarctól. Ha elég ügyes lenne ahhoz, hogy látatlanba adja el Lord Tilburynek a kéziratot és anélkül, hogy meg kelljen említenie, hogy már tulajdonképpen nem is létezik – csak erősen átalakult formában Blandings Császárnőjének gyomrában -, akkor minden rendben volna.
Nincs kizárva, hogy némi hűvösség lesz érezhető a másik részéről, ha ezek után majd találkoznak, mivel tudta, Lord Tilbury azok közé tartozik, akik nagyon könnyen megneheztelnek, ha rájönnek, hogy a semmiért fizettek ki ezer fontot, de ő, Pilbeam, foglalkozásából eredően hozzá volt már szokva a hűvös tekintetekhez és el tudta viselni őket.
Így tehát most itt volt, hogy bedobja utolsó kártyáját.
– Elrejtette? -"kérdezte Lord Tilbury, miután a detektív elöljáróban röviden megmagyarázta, hogy miért nem személyesen nyújtja át a kéziratot. – De biztos benne, hogy jó helyen van?
– Ó, hogyne.
– De miért nem hozta magával?
– Túl kockázatos lett volna. Ön nem ismeri azt a házat. Lady Constance vadászik rá, Gally Threepwood vadászik rá, Ronnie Fish és... na, ahogy ma délután Monty Bőd kínnak is mondtam, aki meg akarja kaparintani azt a kéziratot, hogy olyan, mint egy detektívsztoriban a fickó, akit a Titkos Kilencek Barlangjába zártak.
Egy indignált szisszenés hagyta el Monty sértett ajkait. Érezte, ez már egy kicsit több a soknál. Méltán büszke volt, amikor felvágott azokkal a Titkos Kilencekkel. Ennek az alattomos nyomozónak nem volt elég, hogy megfújja tőle a kéziratot, de még elmés megjegyzéseit is plagizálja! Ez bőven elég volt ahhoz, hogy fel bosszantson egy fickót, és Monty bosszankodott is.
– Értem – mondta Lord Tilbury. – Értem, mit akar mondani. De ha egyszer a szobában rejtette el...
– Nem ott.
– Hát akkor hol?
Elérkezett a kényes pillanat, és Pilbeam összeszedte magát, hogy megbirkózzon vele.
– Á – mondta. – Azt hiszem, talán, mielőtt elárulom önnek, rendeznünk kellene a dolog anyagi oldalát, nem? Ha esetleg kéznél lenne a csekk-könyve?
– Na de kedves Pilbeam, remélem nem várja el tőlem, hogy fizessek, mielőtt...
– Dehogynem – mondta a nyomozó, és visszatartotta a lélegzetét. Ezzel bedobta utolsó lapját és a gépezet forogni kezdett.
Úgy tűnt Monty számára, hogy Lord Tilbury is visszatartja lélegzetét, mivel hosszú szünet következett. Amikor megszólalt, hangja némi sértettségről árulkodott.
– Nos, kedves Pilbeam! Azt hiszem, megbízhat bennem.
– Ne bízz senkiben, ez a Pilbeamek családi mottója – dobta vissza a labdát a nyomozó olyan hangnemben, amely már kezdett hasonlítani a telefonáló Pilbeam modorához.
– De hogyan legyek biztos benne…?
– Önnek bíznia kell bennem – mondta Pilbeam sziporkázva. – Természetesen – folytatta -, ha nincs ínyére ilyen módon rendezni a dolgokat, nos, abban az esetben, azt hiszem az ügy – részemről – bukottnak tekinthető. Nincs sértődés egyik részről sem. Szépen visszasétálok a kastélyba, és újratárgyalom az egész ügyet Sir Gregory Parsloe-val meg Lady Constance-szal. Nekik legalább annyira fontos az a kézirat, mint önnek, bár némileg mások az indítékaik. Meg akarják semmisíteni, ugyanis. Parsloe eredetileg ötszázat ajánlott érte, de minden nehézség nélkül felemelhetem ezerre...
– Ötszáz font nagy összeg – jegyezte meg Lord Tilbury, mintha a fogát húznák.
– Majdnem annyi, mint ezer – felelte Pilbeam, mintha ő meg egy vidám fogorvos lenne. – És ön ennyiben egyezett meg velem telefonon.
– Igen, de úgy, hogy ön el is hozza magával...
– Nos Tilbury, vagy így,; vagy sehogy sem – mondta a nyomozó és a sercegő hang alapján, amelyek szavait követték, Monty arra következtetett, hogy azt cselekedte, amelyhez oly szívesen folyamodunk, ha lezsernek és könnyednek akarunk tűnni: cigarettára gyújtott. – Helyes! – mondta egy pillanattal később. – Azt hiszem, most bölcsen cselekszik. Nyissa csak ki, ha nem haragszik.
Szünet következett. A súlyos lélegzés, amely kihallatszott az ablakon, csak azé a fukar emberé lehetett, aki egy ezerfontos csekk kitöltésével foglalatoskodik. Az a fajta lélegzés volt ez, amelyet nem lehet semmivel összetévesztem, bár bizonyos tekintetben egy erős ember agóniájához hasonlított.
– Itt van!
– Kösz!
– És most?
– Na most elmondom. A helyzet a következő. Nem mertem a házban elrejteni a dolgot, ezért körültekintően elrejtettem egy használaton kívüli disznóólban, a konyhakert közelében. Végigmegy mellette, és balra látja az épületet egy kis réten. El sem tudja téveszteni. Nincs is más épület a környéken. Bemegy, és a szalma alatt, itt, ahova e keresztet rajzolom, van a kézirat. Világos?
– Mint a nap.
– Biztos benne, hogy könnyen meg fogja találni?
– Egészen könnyen.
– Akkor rendben. Na most, van még valami. Jelentéktelen apróság ugyan, de mégis jobb, ha felkészül rá. Ahogy mondtam, a disznóólát nem használták, és így is volt, amikor elrejtettem benne a kéziratot. De azóta beköltöztették Lord Emsworth malacát, azt a dögöt, amelyet Blandings Császárnőjének neveznek.
– Micsoda?
– Gondoltam jobb, ha megemlítem, máskülönben egy kicsit meglepődött volna, amikor találkozik vele.
A pillanatnyi görcs, amelyet a jogos méltatlankodás váltott ki Lord Tilburyben e hír hallatára, már el is hagyta. Helyére, felettébb furcsa módon, a megkönnyebbülés szemmel látható jelei költöztek. Ez a kijelentés, valami érthetetlen módon, eloszlatta a kétségek árnyékát, amely eddig ott lebegett fölötte. Ettől kezdve Pilbeam eligazítása fölösleges óvatoskodásnak tűnt számára.
– Teljesen rendben van – mondta akkora megkönnyebbüléssel, amekkora elvárható egy fukar embertől, aki a közelmúltban állított ki egy ezerfontos csekket. – Nem jelent akadályt.
– Gondolja, hogy el tud bánni a disznóval?
– Hogyne. Nem félek a malacoktól. Szeretnek engem.
E szavak hallatára Monty úgy érezte, elismerése egy állatfajta iránt, amellyel szemben mindig nagy csodálattal adózott, most nagyot zuhant. Semmilyen jóérzésű állat nem szeretheti Lord Tilburyt.
– Akkor hát rendben – mondta Pilbeam. – A helyében én azonnal nekilátnék. Gyalog szándékozik odamenni?
– Igen.
– Akkor szüksége lesz egy zseblámpára.
– A fogadós biztosan tud kölcsönözni egyet.
– Jó. Akkor hát, minden rendben.
Monty fülét egy ajtónyitás és csukás hangjai ütötték meg. Nyilván Lord Tilbury indult el éjszakai akciójára. Monty egy pillanatig azt gondolta, Pilbeam is elhagyta a szobát, de rövid csend után dörmögő szitok érkezett az ablakon át, Monty bekukucskált és látta, hogy a detektív az íróasztal fölé hajol. Az érzelmi kitörést, több mint valószínű, a felfedezés váltotta ki, hogy nem volt papír, sem boríték, sem pedig toll, csupán valami massza, amelyet csak egy, a földi valóságtól elrugaszkodott széplélek nevezhetett volna tintának.
És valóban, ez volt a harci helyzet. Percy Pilbeam a gyors cselekvés embere volt. Haladéktalanul továbbítani akarta bankjába a csekket.
Csengetett.
Monty hallotta, amint azt mondja: – Egy kis tintát kérek. És egy tollat is és némi papírt meg borítékot.
Az asztalra tette a csekket mielőtt rájött volna, hogy az mennyire híjával van a szilárdságnak. Most újból fölvette, és szerető szemekkel simogatta.
Felettébb meg volt elégedve önmagával. Úgy érezte, sokkal, de sokkal jobban sikerült neki most, mint valaha. Eltűnődött, vajon hány ember tudott volna győzelmet kovácsolni egy akkora vereségből, mint amekkora ez volt. Visszataszító kis bajuszához nyúlt és önelégülten megsimogatta.
És miközben így tett, válla fölött lassan tapogatózva, egy kéz közeledett. Kicsavarta kezéből a csekket. Amint megfordult, Monty Bodkinnal találta magát szemben.
– Ördög és pokol! – kiáltotta Pilbeam rémülten.
A megszólított nem válaszolt. A tettek beszédesebbek a szavaknál. Zord tekintet kíséretében kettétépte a csekket, aztán négy darabba, majd nyolcba, ezután tizenhatba, ezt követően harminc-kettőbe. Ekkor; mivel belátta, hogy hatvannégyig már semmiképpen sem megy, a kandallóhoz lépett és – még mindig zord tekintettel az arcán – rászórta a rostélyra, mint egy konfetti esőt.
Az után az első rémült kiáltás után Pilbeam nem szólt semmit, csak állt és kővé meredt tekintettel figyelte a szeme előtt végbemenő tragédiát. Úgy tűnt számára, hogy élete utóbbi éveiben egyebet sem csinált, mint részére kiállított csekkeket széttépő emberek nézett. Egy futó pillanatig ugyan a Pilbeamek küzdő szelleme azt sugallta, hogy foggal s körömmel essen neki a betolakodónak, de a késztetés lelohadt. A Pilbeamek lehetnek bátrak, de nem oktalanul vakmerőek. Monty ugyanis mintegy nyolc hüvelykkel magasabb és vagy húsz fonttal súlyosabb volt nála, és ezenkívül meglehetős csúnyán nézett.
Inkább fejet hajtott a Végzet akarata előtt. Némán követte szemével Montyt, amint elhagyja a szobát. Az ajtó becsukódott. Percy Pilbeam egyedül maradt gondolataival.
Monty lesétált az Emsworth Címer halijába. Üres volt ugyan, de egy pillanattal később Lord Tilbury tűnt fel teljes menetfelszerelésben: kalapban, gumicsizmában, készen a hosszú vadászatra. Egykori alkalmazottja keserű gúnnyal mérte végig egykori munkáltatóját.
– Kimegy? – kérdezte.
– Igen, sétálok egyet.
– Hát akkor Isten áldja!
Szemeivel követte Lord Tilburyt. Nemsokára ő is, a sző szoros értelmében követni fogja. De ez még ráér. Tudta, hogy nyugodtan adhat ennek a köpcös, tömzsi embernek öt perc egérutat, és még így is előbb lesz ott a találkahelyen. De közben még el kell végeznie a munka piszkosabbik felét.
A telefonhoz ment és fölhívta a Blandings-kastélyt.
– Lord Emsworth-öt kérem – mondta drasztikusan elváltoztatott hangon, amely leginkább egy hurutos kecskebékára emlékeztetett.
– Azonnal adom a hívottat – válaszolta Beach némileg dallamosabb hangon.
– Tegye – kérte Monty még egy oktávval lejjebb. – Sürgős az ügy.

16

Lord Emsworth a könyvtárba bicegett kificamodott bokájával és most az egyik bőrhuzatú kanapén fekve pihentette. Jött az orvos és már el is ment, miután megadta a szükséges instrukciókat a meleg borogatásra vonatkozóan, és közölte, hogy a beteg túl van az életveszélyen. És most, hogy a fájdalom teljesen eltűnni látszott, azt vélhetnénk, hogy a kilencedik gróf elméje megnyugodott. Erről azonban szó sem volt. Nemcsak, hogy aggódva várta az állatsebészi jelentést a papírral teli Császárnő állapotáról, amely már önmagában is elég volt ahhoz, hogy fölizgasson bárkit, aki nincs hozzászokva a bizonytalanságok nyugodt elviseléséhez, de rossz közérzetét még csak tetézte, hogy két nővére, Lady Constance Keeble és Lady Julia Fish alkalmi betegágya köré gyűltek, és majd megőrjítették üres locsogásukkal Ronald unokaöccse pénzéről.
Mindamellett egy ideje azt az egyszerű, ámde jól bevált diplomáciai fogást alkalmazta, hogy többé-kevésbé szabályos intervallumokban föltette a kérdést: „He?” „Ja?” „Ő, ah!” meg „Szent Isten!” Eme taktika révén gyakran jutott szusszanásnyi pihenőidőhöz, amikor is annak szentelhette gondolatait, ami igazán fontos.
Papír... Tinta... A tinta nem gyorsan maró folyadék, vagy valami ehhez hasonló? És vajon meg tud birkózni a legkeményebb kötésű malac maró anyagokkal? Ilyen és ehhez hasonló baljós kérdéseket boncolgatott Lord Emsworth elméje. De azért vegyült néhány derűlátó sugár is a sok borús közé. Emlékezett rá, amikor a Császárnő egy gondatlanul eldobott szivarvéget menüje előételének tekintett, és láthatólag teljes élvezettel fogyasztotta el, és másnap, teljesen érthetetlenül, elmaradt a rettegett gasztrointesztinális megtorlás. Vagy amikor Pirbright ünnepi kalapjával történt ugyanez. Tudott még egy biztató esetről. Igaz, abból csak egy-két harapást evett, de Pirbright vasárnapi kalapjából szép darabot fogyasztott el, s utána is kitűnő testi-lelki egészségnek örvendett, ami már önmagában is fényes bizonyítéka átlagon felüli fizikumának. Őlordsága, amint így fölidézte elméjében a múlt emésztési rekordjait, már képes volt kitartani. De azért nem bánta volna, ha Beach visszatérne és véget vetne ennek a szörnyű bizonytalanságnak. A komornyikot azzal a megbízatással küldték az állatorvossal az ólhoz, hogy hozzon jelentést a diagnózisról, és már rég itt kellett volna lennie. Lord Emsworth érezte, úgy vágyik komornyikja társaságára, mint a letűnt korok költői epekedtek a gazellák és az arab mének után.
Blandings ügyvivőjének eme feszült pillanata volt az, amikor megjött Monty telefonja.
– Lord Emsworth-szel beszélek? – kérdezte egy furcsa, mély hang.
– Igen, itt Lord Emsworth.
– Teljesen megalapozott a föltételezésem, Lord Emsworth, hogy...
– Várjon! – rikácsolta a kilencedik gróf a kagylóba. – Várjon egy pillanatot. Tartsa a vonalat. – Elfordult.
– Nos, Beach, mi a helyzet?
– Az állatorvos szakértői diagnózis szerint, uram, semmi ok az aggodalomra.
– Nincs semmi baj?
– Semmi, uram. Nincs ok semmiféle aggodalomra.
A megkönnyebbülés mély sóhaja futott végig őlordsága ösztövér alkatán.
– He? – fejezte ki értetlenségét a hang a vonal túlsó végén.
– Ó, bocsásson meg. Csak a komornyikommal váltottam néhány szót a malacomról. Végtelenül röstellem, hogy ilyen sokáig fönntartottam, de életbevágóan sürgős volt. Mit is kezdett el mondani?
– Teljesen megalapozott a föltételezésem, Lord Emsworth, hogy ma éjszaka támadás készül a malaca ellen.
A veszélyben forgó malac tulajdonosa éles, gargalizáló hangot bocsátott ki magából.
– Micsoda?!
– Igen.
– Ezt komolyan mondja?!
– Igen.
– Ó, Clarence, siess már egy kicsit – sürgette Lady Constance, aki szeretett volna előbbre lépni a szőnyegen lévő kérdésben. – Ki az? Mondd meg neki, hogy majd később.
Lord Emsworth egy határozott mozdulattal leintette nővérét, és folytatta az oroszlánfókaszerű ugatást a kagylóba.
– Jól értettem, ma éjjel?
– Igen.
– Ma éjjel mikor?
– Mostantól számítva bármikor.
– Micsoda?
– Ó, Clarence, hagyd már abba az örökös kérdezgetést és tedd le.
– Igen, mindjárt.
– Biztos benne?
– Igen.
– Szent Isten! Micsoda förtelmes dolog van készü... Nos, végtelenül le vagyok kötelezve önnek, drága barátom... Apropó, hogy is hívják?
– Egy Jóakaró.
– Hogyan?
– Ó, Clarence!
– Egy Jóakaró.
– Lóvakaró?
– Jóakaró.
– Hótakaró? Beach – kiáltotta Lord Emsworth, amint a távolból jövő fémes kattanás jelezte, hogy a rejtélyes ismeretlen a maga részéről befejezettnek tekintette a társalgást egy bizonyos Mr. A. L. Lóvakaró vagy Hótakaró – nem értettem világosan a nevét – azt mondja, hogy támadás készül ma éjszaka a Császárnő ellen!
– Csakugyan, uram?
– Szinte már azonnal.
– Csakugyan, uram?
– Ne mondja már folyton, hogy „Csakugyan, uram”, mintha csak azt mondanám, hogy szép időnk van! Nem érti, hogy milyen szörnyűség...? És te is, Connie – kiáltotta Lord Emsworth, most már egészen dühödten nővére felé fordulva, mint egy szikár tigris. – Hagyd abba ezt a szimatolást!
– De Clarence!
– Beach, menjen és kerítse elő Pirbrightot.
– Semmi ilyesmit nem fog csinálni – jelentette ki Lady Constance ellentmondást nem tűrő hangon.
– Micsoda ötlet! Még hogy beengedni Pirbrightot a könyvtárba!
Nem gyakran esett meg, hogy Beach szándékai egybeestek Blandings úrnőjének kívánságaival, de most az egyszer csak díjazni tudta Lady Constance-nek fivérével szemben elfoglalt álláspontját. Mint minden valamirevaló komornyiknak, neki is határozott véleménye volt az Otthon szentségéről, és ferde szemmel nézett mindenféle belépési kísérletet a külső alkalmazottak részéről – különösen a mostani esetben, amikor a behatolni szándékozó oly penetráns sertésillatot árasztott. Öt perc Pirbrightból, és az egész könyvtárat, úgy ahogy van, küldheti a vegytisztítóba.
– Ha esetleg továbbíthatom lordságod üzenetét Pirbrightnak? – javasolta tapintatosan.
Lord Emsworth, bár izgatottsága már kezdett veszélyes méreteket ölteni, még képes volt hallgatni a józan észre. Nem a malacgondozó aromája késztette meggondolásra, ez önmagában kevés lett volna, sőt, őlordsága úgy vélte, hogy ami a könyvtárat illeti, annak direkt javára válna egy leheletnyi bouquet de Pirbright, sokkal inkább az a mély férfihang, amely értesítette a küszöbön álló támadásról. Ebben az esetben őrültség lenne akárcsak egy pillanatra is visszavonni a helyőrséget.
– Igen – helyeselte az ötletet. – Ez sokkal ésszerűbb. Sokkal jobb. Egyenesen kapitális. Kitűnő! Köszönöm, Beach.
– Szóra sem érdemes, uram.
– Menjen azonnal Pirbrighthoz és mondja meg neki, amit önnek mondtam, és hogy maradjon a rejtekhelyén az ól mellett, és ugorjon ki a megfelelő pillanatban, és csípje fülön a fickót.
– Rendben, uram.
– Legjobb lenne, ha fejbe vágná egy husánggal.
– Rendben, uram.
– Na, ez igazán ígéretes, úgy látszik, a mai napot egy csinos kis gyilkossággal zárjuk – mondta Lady Julia.
– He?
– Ne is törődj vele. Ha malacgondozókkal akarod fejbe veretni az embereket, ettől kezdve ez már nem az én bulim. Persze gondolhattam volna, hogy megpróbálod.
Ez már nem maradt hatás nélkül őlordságában.
– Gondolod, hogy esetleg súlyosan megsérti Parsloe-t?
– Parsloe-t! – Lady Constance hangja alapjaiban rengetett meg egy kis szobrocskát, amely a Saulnak prófétáié ifjú Dávidot ábrázolta. – Clarence, te teljesen meghibbantál?
– Nem, nem hibbantam meg – vágott vissza férfiasan Lord Emsworth. – Mi értelme, hogy tetteted, mintha nem tudnád éppolyan jól, mint én, hogy Parsloe az, aki ma éjszaka támadni fog? Bámulatos, ahogy hagyod magad az orrodnál fogva vezettetni azzal a fickóval. Mit gondolsz, miért hívatta meg magát veled vacsorára? Természetesen nem másért, minthogy a helyszínen lehessen és így könnyen hozzáférhessen a Császárnőhöz. Fogadok, hogy körülszaglászott, amikor te nem figyeltél.
– Clarence!
– Miért, hol van Parlsoe? Kerítsd nekem elő Parsloe-t! Mutasd meg Parsloe-t!
– Sir Gregory néhány perccel ezelőtt ment el. Sétálni akart.
– Sétálni! – Ezúttal őlordsága hangja remegtette meg az ifjú Dávid szobrát. – Beach, egy perc vesztegetnivaló időnk sincs! Siessen ember, siessen! Rohanjon Pirbrighthoz és mondja meg neki, hogy bármely pillanatban jöhet a támadás.
– Rendben, uram. De abban a husángügyben...
– Azt üzenem, cselekedjék saját belátása szerint.
Lord Emsworth visszarogyott a kerevetre. Lelkiállapota hasonlított a harcoséra, aki számos sebtől vérezve sátrában kénytelen vesztegelni, miközben az ütközet nélküle indul meg. Nyugtalanul fújtatott. Pirbright oldalán lett volna a helye, de nem lehetett ott. Letette lábát a padlóra, és mintegy próbaképpen ránehezedett, de eltorzult az arca, és egy éles jajkiáltás egyértelműen jelezte, hogy semmi remény a hadviselésre. Pirbrightnak, ennek a betonkemény bástyának egyedül kell helytállnia.
– Biztos vagyok benne, hogy minden rendbe jön, Clarence – mondta Lady Julia, aki hitt a diplomatikus módszerek hatékonyságában, miközben egy észrevétlen mozdulattal leintette Constance nővérét, aki nem hitt bennük.
– Komolyan úgy érzed? – mondta Lord Emsworth, mohón kapaszkodva a remény szalmaszálába.
– Hogyne. Meglátod, Pirbright senkit sem fog találni.
– Igen. Pirbright remek fickó.
– Szerintem, amint Sir Gregory megpillantja Pirbrightot – folytatta Lady Julia és egy merev, parancsoló pillantást vetett nővérére, aki újra jellegzetes fintorgásba kezdett azonnal elfut.
– Pirbright elfut? – kérdezte csodálkozva a malacgondozó felettese.
– Nem, Sir Gregory fut el. Egyáltalán nincs semmi okod az aggodalomra. Csak dőlj vissza és pihenj.
– Istenem, Julia, te egy angyal vagy.
– Az vagyok – válaszolta az angyali nővér öntudatosan.
– Már sokkal jobban vagyok – lelkileg.
– Ragyogó – nyugtázta Lady Julia, és egy újabb észrevétlen mozdulattal jelezte Lady Constance-nek, hogy a beteg kellőképpen megnyugodott és nővére folytathatja.
Lady Constance egy cinkos pillantással visszajelzett, hogy megértette.
– Juliának teljesen igaza van – kezdte. – Semmi okod az aggodalomra.
– Hát, ha már te is így gondolod... – sóhajtott, fel a fivér és úgy tűnt, már neki is jut valami a bien-étre gyönyörűséges érzetéből!
– Igen, határozottan úgy gondolom. Verd ki a fejedből az egész ügyet és most ide figyelj.
– Hogy én figyeljek? Miért akarod, hogy figyeljek?
– Mi most Ronaldnak erről a pénzéről beszélünk és arról a végzetes eshetőségről, hogy ha Ronnie megkapja az örökségét, akkor ezzel együtt zöld utat kap házasságkötéséhez is, amit Julia és én a legmesszebbmenőkig ellenzőnk.
– Ó, hát ezért kell figyelnem! – fakadt ki őlordsága, és lelkesedése azonnal lohadni kezdett. Vágyakozva tekintgetett az ajtó felé és arra gondolt, milyen könnyen eltűnhetett volna már rég, ha nem lenne ez a rossz bokája, milyen könnyen eltűnhetett volna, mint egy angolna és akkor lefekvésig nyugta lehetett volna.
Most azonban nem volt nyugta. Hátradőlt a párnákra, és a nők szervái úgy kezdtek záporozni, mint amikor az eső veri az ablakot.

Lent az Emsworth Címerben Monty Bodkin éppen akkor határozta el magát, hogy egy kicsit módosítja eredeti haditervét, amelyet kizárólag belső használatra körvonalazott. Eredeti szándéka szerint ugyanis követni akarta Lord Tilburyt egészen a csapdáig, amelyet állított neki, hogy ott, a háttérben meghúzódva – esetleg karba tett kézzel, de ajkain mindenképpen gúnyos kárörömmel – jóleső megelégedéssel nézhesse végig egykori munkaadója bukását. De amikor kitikkadva a Jóakaró-Lóvakaró-Hótakaró vitában, visszatette a kagylót és kilépett a fülkéből, tervét már kevésbé találta vonzónak.
Valaki, akinek természeténél fogva lágy bariton hangja van, nem társaloghat akármeddig mély basszuson, anélkül, hogy be ne rekedjen és torka kaparni ne kezdjen. Monty olyan érzéssel távozott a telefonfülkéből, mintha smirglivel kezelték volna a torkát, és arra a gondolatra, hogy két és fél mérföldet kutyagoljon a kastélyig és annak kistestvéréig, és ugyanannyit vissza, nos, ez most elriasztotta. Minél többet gondolt rá, annál kevésbé találta csábítónak mindazt a szörnyű strapát, amit csupán azért a néhány pillanatért kellene elszenvednie, hogy láthassa, amint Lord Tilburyt tarkón ragadja egy malacgondozó. Sokkal jobban megéri, gondolta, ha az ember egyszerűen lesétál a bárba, és egy korsó sör kellemes társaságában inkább képzelete segítségével reprodukálja az eseményeket.
Ennek megfelelően el is jutott tervezett céljához, és most az egyik sarokban ülve, egy korsó társaságában a kívánt folyadékból gyógykezelte elkínzott torkát, és felületes csevegést folytatott a csaposnővel.
A maga részéről, hisz még mindig fogva tartotta a melankólia, amely azokat gyötri leginkább, akik szerettek és veszítettek, Monty szívesebben vette volna, ha csendben tűnődhet. De mivel pillanatnyilag ő volt az egyetlen vendég a helyiségben, a matróna korú csaposnő, aki fekete szatént és arany hajból font madárfészket viselt a fején, minden figyelmét neki szentelhette, ehhez járult még szociális érzéke, s mindezek eredőjűképpen társalkodni kezdett Montyval. Ilyen alkalmakkor – teljes joggal – igazi vendéglősnének tartotta magát.
Ennek megfelelően az időjárásról beszélgettek, olyan témákat érintve, mint a zivatar előtti hőség, a zivatar utáni hűvösség, a zivatar viharossága és várható hatása a termésre, és hogy vihar esetén rendszerint milyen változás szokott beállni a csaposnő emésztőszerveinek működésében. Miután egy majd minden részletre kiterjedő leírást adott – amely talán több érdeklődésre talált volna egy szakorvosnál, mint egy Monty-féle laikusnál – arról, hogy régebben milyen tortúrákon ment keresztül, ha éppen vihar idején evett uborkát, egyszemélyes hallgatósága véletlenül megjegyezte, hogy ő éppen telibe kapta az égi áldást.
– Háccsak nem? Kimaradt benne?
– Abszolúte – hagyta rá Monty. – Totál átáztam.
– De hát mekkora szamár teccik lenni, má’ megbocsásson – vetette közbe a fogadósné hogy nem át be egy botba, vagy valami alá. Vagy talán valamerre sétáni teccett?
– A parkban voltam. Ott fenn a kastélynál.
– Á, szóval a kastélynál teccik lakni? – mondta a csaposnő növekvő érdeklődéssel.
– Csak tetszettem – válaszolta Monty visszafogottan.
– Hát ott most nagy ám a főfurdálás. Biztos hallotta, nem?
– Felfordulás?
– A naccságosúrnak annak a malaca miatt. Megette azt az összes papírt.
– He?
– Hánnem is tuggya? – kérdezte a vendéglősné elégedetten. – Ő, hát a naccságosúr igen meg van indúlva. Egyenesen Mr. Webbertől tudom. Tuggya, az állatorvos. Éppen csak egy pillanatra ugrott be, mikor a kastélyba ment. Éppen azelőtt telefonáltak neki, hogy nagyon sürgős. Fél órával ezelőtt vót ez.
– Papírt?
– Hát, Mr. Webber aszonta. Valami könyvet, amit a naccsagosúr öccse írt, aszonta, és valahogyan, aszonta, bekerűt a malac óljába, az meg megette. Hát, ő eszonta. De, hogy egy könyv hogyan kerülhet egy malac óljába, ez már magas nekem.
A csaposnő itt abbahagyta, hogy kiszolgáljon egy vendéget, és így Montynak lehetősége volt csendben megemészteni az imént hallott felettébb érdekes információkat.
Hát akkor ezért volt olyan sürgős Pilbeamnek, hogy előre kapja meg a pénzt! Monty gondolatainak gomolygó felhőjéből lassan kivehető formát öltött egy felismerés: Percy Pilbeamben sok olyan érték rejlik, amely fölött mindeddig elsiklott a figyelme. Akiben akkora kezdeményező erő és lelemény lakozik, hogy ki tud csalni ezer fontot Lord Tilburyből egy olyan birtoktárgyért, amely ráadásul már gyökeres metamorfózison ment át egy malac emésztőcsatornájában, az – kétségtelenül – olyan ember, akivel érdemes lenne gyakrabban találkozni és közelebbről megismerkedni. Monty, ahogy felidézte az írószobában lezajlott jelenetet, és visszaemlékezett arra a hallatlan önbizalomra, amellyel a detektív feltételeit megszabta, arra a hanyag és fölényes eleganciára, arra a „vagy így, vagy sehogy” stílusra, amely Lord Tilburyvel kinyittatta a csekk-könyvét, nos mindez valami, már-már a szimpátia határát súroló érzéseket gerjesztettek Montyban. Hajviselete ugyan elég szörnyű volt, és kétségkívül, a bajusza is több volt, mint furcsa – mindamellett határozottan úgy érezte, hogy szeretne közelebbi kapcsolatba kerülni ezzel az emberrel.
Most már világos volt – amit előtte nem értett hogy az a csekkösszetépés miért viselte meg annyira a nyomozót. Amikor megsemmisítette a csekket, akkor ez Monty részéről – amint egy másik alkalommal Ronnie Fish részéről – csupán egy szimbolikus gesztus akart lenni. Már akkor érezte, amikor ujjai a csekk összetépésén buzgólkodtak, hogy nem sok gyakorlati jelentősége van annak, amit tesz, hisz csak annyit kell tennie a fickónak, hogy visszamegy és Lord Tilburyvel egy újabb csekket állíttat ki magának. A most szerzett információ azonban teljesen új megvilágításba helyezte a tények állását. Nyilvánvaló, hogy Lord Tilbury nem óhajt újabb csekkeket irogatni. Rádöbbent, hogy szimbolikus gesztusával nyakig mártotta Pilbeamet a slamasztikába, és fölöttébb furcsa módon, de lelkiismeret-furdalást érzett.
Most már képes volt Pilbeam szemszögéből nézni a dolgot. FJ lehet-e ítélni a fickót azért, mert belement egy kis piszkos munkába, amikor nem kevesebb, mint ezer font volt a tét? Nem volt egyenesen igaza, amikor eljárásmódjában egészen a tisztességtelenség határáig ment el? Abszolúte, gondolta Monty, miközben sörét hörpölgette.
Új és kitágult szemléletének, no meg az Emsworth Címer csapolt sörének köszönhetően azon kapta magát, hogy már-már kezd érzelgős lenni a nyomozóval szemben. Bárki, aki képes Lord Tilburyvel a bolondját járatni nem kevesebb mint két és fél mérföld erejéig, az mind barátja Montynak. A detektív most sokkal inkább testvérnek tűnt, mint annak az undorító kopónak, aminek régebben tartotta. Ebben a pillanatban éppen – amikor a leginkább ellágyult iránta – lépett be a nyomozó személyesen a kisszalonba.
– Szép jó estét, uram – köszöntötte szélesen a csaposnő. Mint a legtöbb csaposnőt, őt is szakadatlanul az a sajátos aura lengte körül, hogy a Város Szabadságával ajándékozza meg a belépőt.
– Stét – viszonozta Pilbeam kevésbé szélesen.
Megpillantotta a sarokban ülő Montyt és felhúzta a szemöldökét. Világos volt, ha Monty barátkozni próbált volna most vele, tőle mi sem áll távolabb, minthogy barátkozzon Montyval. Szúrósan nézett rá. Nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy némi frissítőt vegyen magához a kisszalonban, de annak az embernek a megpillantása, aki a közelmúltban oly drasztikusan lerontotta pénzügyi esélyeit, eredeti terve feladására késztette. Az ember nem szívesen fogyasztja italát olyan légkörben, amelyet az imént mérgezett meg valaki azáltal, hogy ezer fontot rabolt el tőle.
– Egy dupla whiskyt – mondta Pilbeam. – Az írószobába küldje, rendben?
A nyomozó kisétált. A csaposnő, akire a két vendég viselkedése nagy benyomást tett, most meglehetősen izgatottan dobolt az ajtódeszkán.
– Látja a fickót? – kérdezte Montytól. – Tudja kicsoda? Mr. Voules, a sofőr odafönn a kastélyban nekem elmondta. Egy nagy nyomozóirodát vezet Londonban. Mr. Voules aszongya, hogy több száz szakképzett alkalmazottja van. Olyan mint egy pók, amelyik csak ül a hálójában és irányítja a szakképzett alkalmazottak lépéseit.
– Az áldóját! – tört ki Monty.
– Úgy van – hagyta rá a csaposnő helyeselve a vendég véleményét, miközben kissé hetykén eltörölgetett egy poharat. De Monty gondolatait olyasvalami kavarta föl, amiről a csaposnőnek fogalma sem volt. Nevezetesen azoknak a „szakképzett alkalmazottakénak az említése késztette Monty ajkait az előbbi örömkiáltásra. Az a két szó egy életre szóló ötletet adott neki.
Harminc másodperccel később már az írószobában volt, s a detektív úgy meredt rá, mint egy elképedt baziliszkus gyík (Basiliscus Americana).
– Tudom, tudom – vágott elébe Monty, helyesen olvasva ki szeméből az üzenetet. – De most egy kis üzleti ügyről lenne szó. Pilbeam, van egy frankó kis tervem az ön számára.
Túlzás lenne azt állítani, hogy a detektív tekintete megenyhült. Még mindig a baziliszkus gyíkhoz állt legközelebb. De e szavak hallatára most egy olyan gyíkra hasonlított, amely visszatartja ítéletét.
– Azaz?
Monty egy pillanatig gondolataiba mélyülten hallgatott.
– Egy kicsit nehéz elkezdeni.
– Ami engem illett – mondta Pilbeam, miközben érzelmei pillanatnyilag fölülemelkedtek üzleti ösztönein azzal kezdheti, hogy kihúz innen és kitöri azt a nyamvadt nyakát.
Monty békülékenyen intett.
– Nem, nem – kérlelte. – Ne beszéljen így. Öreg harcos, ez most rossz hozzáállás. Egyáltalán nem ez a megfelelő hangnem.
Ebben a pillanatban lépett be egy pincérfiú ingujjban, tálcán a nyomozó dupla whiskyjével. E kényszerszünet kapóra jött Montynak, hogy visszanyerje az uralmat gondolatai fölött. Amikor a kiszolgáló fiú visszavonult, már újra könnyen és minden nehézség nélkül folyt belőle a szó.
– Szóval, a következő a harci helyzet, drága öreg cimborám – lendült bele Monty ügyet sem vetve a furcsa hangra, amely társától származott, akinek minden látszat szerint nemigen volt ínyére, hogy drága, öreg cimborának szólítják. – Talán emlékszik rá, ma délután említettem önnek, hogy – ami az én szénámat illeti – bonyolultak az összefüggések. Tényleg azok. Nemrég eljegyeztem magam egy lánnyal, és a hülye faterja nem megy bele a dologba, hacsak nem szerzek valami állásfélét és nem tartom meg legalább egy teljes évig. És, az ördögbe is, úgy tűnik, minden próbálkozásom érvénytelen és meg nem történtnek tekinthető – asszem ez rá a helyes kifejezés. A lányon nem múlik semmi. Neki is kemény a szitu. Totál belém van zúgva. Másrészt meg, amilyen viktoriánus elvei vannak, soha egy lépést nem tenne az őse kívánságai ellen. Szóval, mindenáron össze kell hoznom azt az állást. Először a Kis Lurkóknál próbálkoztam segédszerkesztői állással. Nem ment. Kirúgtak. Aztán az öreg Emsworth titkára lettem. Ez se ment. Megint kirúgtak. És most jön az az ötlet, amely hirtelen beugrott, amikor annak a nőszemélynek a szövegét hallgattam, aki ott kint a sört méri. Ön egy nyomozóirodát vezet. Ön szakképzett alkalmazottak százait foglalkoztatja. Na, ne legyen már olyan kőszívű. Vegyen be engem is!
Az egyetlen ok, amiért Percy Pilbeam ezen a ponton nem vetett közbe egy kevésbé szalonképes megjegyzést, az az volt, hogy egyszerre három is eszébe jutott és abbéli erőfeszítésében, hogy kiválassza a legszalonképtelenebbet, whiskyje után nyúlt és félrenyelte. Mielőtt abba tudta volna hagyni a fulladozást, Montyból feltartóztathatatlanul ömlött a szó. És amit szerencséje tönkretevőjétől most hallott, olyannyira lebilincselte, sőt hovatovább elkápráztatta, hogy a nyomozó azon kapta magát, hogy újra fulladozik.
– Ezer ruppó van benne önnek.
Percy Pilbeam erőfeszítést tett hangszálai kitisztítására.
– Ezer font?
– Persze, nekem rohadt sok pénzem van – erősítette meg Monty, mert friss ügyfele vizes szemeinek tekintetét – tévesen – kétkedésnek vélte. – Egyszerűen meg vagyok lőve a dologgal. Ha csak a pénz lett volna a gond, akkor semmi gond nem lett volna, érti, ugye? Az nem lett volna akadály. Az egyetlen akadály annak a J. G. Butterwicknek a furcsa beállítottsága. Mindenáron ragaszkodik hozzá, hogy...
Meglepő változás állt be P. Frobisher Pilbeam magatartásában. Körülbelül ugyanazt lehetett látni Jekyll és Hyde filmjében is, csak sokkal gyengébb alakításban. Mogorva ábrázata megenyhült és izzó vörösbe ment át, mintha belső lámpák világították volna ki. Esztétikailag ugyan éppoly élvezhetetlen látványt nyújtott, akár mogorva volt, akár mosolygott, de Monty jelen pillanatban távolról sem volt abban a lelkiállapotban, hogy a szépségversenyek zsűrijének szigorú mércéjével törjön fölötte pálcát. Agnoszkálta a mosolyt a nyomozó arcán, és szíve máris repesett tőle.
Pilbeamnek egy pillanatig még birkóznia kellett érzéseivel, mielőtt meg tudott szólalni.
– Ezer fontot fizet, hogy bejuthasson az ügynökségembe?
– Pontosan ekkora összeget.
– Ezer fontért – mondta Pilbeam minden teketória nélkül – társnyomozó lehet, ha akarja.
– Nem én akarom – vágta rá gyorsan Monty. – Nem erről van szó. Csak egy állás kell. Csupán szakképzett alkalmazott akarok lenni.
– Akkor az lesz.
– Egy teljes évig?
– Akár tíz évig is, ha óhajtja.
Monty leült. Volt ebben az egyszerű mozdulatban valami a maratoni versenyzők győzelemittas kimerültségéből. Egy pillanatig némán meredt egy Sigbee Szóda reklámplakátra („Sistereg”), amely arra volt hivatva, hogy a tapétával karöltve azt a förtelmes hangulatot kölcsönözze a szobának, amire a szállótulajdonosok olyannyira törekedtek.
– Butterwicknek hívják – közölte Monty a lány családi nevét teljes terjedelmében. – Pontosabban, Gertrude Butterwicknek.
– Ne mondja – mondta Pilbeam -, és hol a csekktömbje?
– A szemei – tért rá Monty a szóban forgó hölgy külső leírására – szürkések. És mégis, ugyanakkor egy kicsit kékek is.
– Fogadok, hogy az egyik zsebében lapul.
– Ami a haját illeti, azt talán barnának lehetne nevezni. Gesztenyebarna. Mindig is erre a leírásra hajlottam. Kicsit magas is, de nem túlságosan. A szája...
– Ember, adjon már egy darab papírt!
– Azt akarja, hogy lerajzoljam önnek? – kérdezte Monty egy kicsit kétkedve.
– Azt akarom, hogy írjon nekem egy csekket.
– Ó, á, hogyne, értem, mire céloz. A csekktömböm fent van a bőröndömben.
– Akkor menjünk – proponálta Pilbeam lendületesen.
Beach a kamrájában ült és brandyt szopogatott. Ha létezett komornyik, gondolta, aki megérdemel egy pohár brandyt, akkor az most ő. Nyelve körül forgatta a kitűnő nedűt, miközben tüzes íze bizonyos megelégedettséggel töltötte el.
Szíve nehéz volt. Érző szív volt ez, és kezdettől fogva mélyen szenvedett azoktól a meg-megújuló viharoktól, amelyek Mr. Hónaidnak és ifjú választottjának románca körül tomboltak. Azt kívánta, az élet bárcsak olyan lenne, ahogy azt a detektívregények, melyeknek ő nagy rajongója volt, ábrázolják. Azokban édeskeveset számít, hogy a Sors bandák, éjszakai lövések, föld alatti pincék, baljós alakok, mérgezett aszparáguszok és a kéményben lapuló kobrák alakjában milyen akadályokat gördít a hős elé, mert végül mégis megkapja választottját. A jelen esetben Beach nem látott ilyen boldog véget. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy Lady Constance Keeble és Lady Julia Fish jelenléte a könyvtárban döntő tényező az események alakulásában. Félt, hogy a két nővér nem a legkedvezőbb irányba tereli majd a dolgok folyását.
Tizennyolc év szoros együttlét Clarence-szel, Emsworth kilencedik grófjával nem múlt el haszontalanul: a komornyik meglehetősen pontos ismeretekkel rendelkezett kenyéradó gazdája természetéről. Őlordsága mindenkivel szemben jóindulatú volt – Beach tudta ezt. De amikor vita támadt és villogni kezdtek a családi pengék, tudta, a kilencedik gróf – javíthatatlan pacifizmusa következtében – óhatatlanul azt az álláspontot teszi magáévá, amelyet a leghangosabban képviselnek. És tizennyolc év közeli ismeretség a ház úrnőjével azt mondatta Beachcsel, hogy a jelen esetben a lady hangja lesz a legerősebb.
Nem látott semmi reményt. Csüggedten fölsóhajtott és egy újabb pohár brandyt töltött. Rendesen, ebben az órában portóit szokott inni. De számára a portóinak szimbolikus jelentése volt. Soha nem vett magához portóit, csak ha már túl voltak a vacsorán és a kávét is felszolgálták, ez annak a jele volt, hogy letudta napi kötelességeit és holnapig, amikor új gondok és teendők vártak rá, lelke pihenhetett. A mai estéhez sehogy sem illet a portói.
Még egyet sóhajtott és már azon volt, hogy ehhez még egyet kortyintson, amikor rádöbbent, hogy vége szakadt magányának. Mr. Ronald lépett be a szobába.
– Maradjon csak, Beach – legyintett Ronnie, és helyet foglalt az asztalon. Arcának rózsás pírja most a szokottnál mélyebb tónust öltött. Viselkedésében fojtott izgatottság bujkált. A komornyik emlékezett rá, amikor tíz nappal azelőtt ez a fiatalember itt volt nála, szinte ugyanilyen színben, mint most, és bejelentette, hogy szándékában áll ellopni őlordsága malacát, majd rávette a cinkosságra és hogy segítsen neki még etetni is az állatot. A személyzeti fürdő szobamérlege jelezte Beachnek, hogy amiatt a kis stika miatt két nap alatt három fontot fogyott.
– Beach, gondok vannak – foglalta össze Ronnie tömören a tényállást.
Beach toronymagasra felvonta szemöldökét. Aggodalom tükröződött előremeredt szemeiből. Fentebb már említettük, hogy a nappaliban szolgálatot teljesítő Beach és a kamrájában tartózkodó Beach két külön lény. És most a kamrájában volt, ahol levethette hivatalos álarcát és az az ember lehetett, akivel annak idején Ronnie medvés-rókást játszott itt ezen a padlón.
– Méghozzá a legnagyobbak, Mr. Ronald. Akkor tehát hallotta.
– Mit?
– A rossz híreket.
– Ott volt, amikor hallottam. A hallban.
A komornyik a szemeit forgatta annak jeléül, hogy annál valami...
– Mr. Ronald, a Császárnő megette Mr. Galahad könyvét. Semmi kétség, a disznóólát használta rejtekhelyül.
– És annyi a könyvnek?
– Annyi, Mr. Ronald.
– És Constance néni tud róla?
– Attól tartok, igen, Mr. Ronald.
Ronnie arca még rózsásabb pírt öltött.
– Nos, ebben nincs semmi furcsa. Most azonban azt hiszem... hogy... lecsúszna egy gyűszűnyi abból a brandyből.
– Hogyne, uram. Azonnal hozok egy poharat. Mit is kezdett el mondani, Mr. Ronald?
– Ó, csak valami döntésfélére jutottam. Beach, nem rossz matéria ez!
– Igen, uram.
– Valami döntésfelére – mondta Ronnie elmélyülten iszogatva. – Nem tudom, észrevette-e, hogy a vacsoránál egy kicsit szótlan voltam.
– Igen, határozottan az volt az érzésem, hogy kissé szótlan, Mr. Ronald.
– Töprengtem.
– Értem, uram.
– Töprengtem – ismételte Ronnie. – Mégpedig azon, hogy mindent meg kellene próbálni az ügy érdekében. Már a halnál tartottunk, amikor döntöttem.
– Csak nem, uram?
– De igen. És azt hiszem, menni fog a dolog.
Ronnie egy darabig csendben lóbálta a lábait.
– Mondja, Beach, volt már valaha szerelmes?
– Fiatalabb koromban én sem úsztam meg, Mr. Ronald. De végül is nem lett belőle semmi.
– Beach, különös dolog a szerelem.
– Így igaz, uram.
– Valahogy felcsigázza az embert, érti, ugye? Aztán olyan érzése támad az embernek, hogy csak a levegőt csapkodja. Mindenre képes érte. Már úgy értem, hogy megkapja a lányt, akit szeret.
– Pontosan, uram.
– Ahogy mondani szokták, tűzön-vízen képes keresztül menni érte. Semmilyen veszélytől nem riad meg.
– Kétségkívül, uram.
– Van még egy pofa abból a brandyből, Beach?
– Hogyne, uram.
– Nos, erről van szó – mondta Ronnie miközben kiürítette poharát és odatartotta egy újabb adagért. – A hal felénél tartottunk, amikor elhatároztam magam. Most, hogy vége annak a kéziratnak, kicsit besűrűsödtek körülöttem a dolgok. Constance néni bármely pillanatban megkörnyékezheti Clarence-t, és ráveheti, hogy ne adja ki a pénzemet.
A komornyik együttérzően köhintett.
– Azt hiszem, ez már el is kezdődött, Mr. Ronald, nemrég ugyanis, amikor beléptem a könyvtárba, őladysége éppen ez ügyben buzgólkodott.
– Akkor mostanra talán már sikerült is neki?
– Nagyon az az érzésein, Mr. Ronald.
– Helyes! – kiáltotta Ronnie felélénkülve. – Akkor nincs más hátra, mint hogy keményen közbeavatkozzunk. Beach, ütött a gyors cselekvés órája.
– Uram?
– Ellopom a malacot.
– Már megint, uram?
Ronnie gyengéden nézett rá.
– Á, szóval még nem felejtette el a múltkori akciót!
– Hogy felejtettem volna el, Mr. Ronald? Hisz mindössze tíz nappal ezelőtt történt.
– Való igaz. Bár éveknek tűnik. Azért nem felejtettem ám el a részleteket. Emlékszem rá, hogy akkor milyen hűségesen kitartott mellettem. Csodálatos volt, Beach.
– Köszönöm, uram.
– Fantasztikus, ragyogó volt! – folytatta lelkesülten a dicshimnuszt Ronnie. – Nem hiszem, hogy valaki is jobban csinálta volna. Egy ízig-vérig sportemberre vallott.
– Nagyon kedves öntől, uram, hogy így beszél – köszönte meg a komornyik, és feje enyhén szédülni kezdett.
– Magában megbízhat az ember – vallotta meg bizalmasan Ronnie.
– Köszönöm, uram.
– Jóban-rosszban.
– Köszönöm, uram.
– Amikor ez az ötletem támadt, hogy másodszor is ellopjam a Császárnőt, Miss Brown azt mondta nekem: „Ó, de nem számíthatsz arra, hogy Beach megint segítsen.” És én akkor azt mondtam, „Már hogyne számíthatnék. Eltekintve attól, hogy Beach és én már idestova tizennyolc éve pajtások vagyunk, rajong érted.” Erre ő azt mondta, „Tényleg?” Mire én: „Erre mérget vehetsz. Beach a világon mindent megtenne érted.” Erre ő: „Ó, a drága!” Vagy valami ilyesmit. És látnia kellett volna, hogy nézett, amikor ezt mondta. Milyen gyengéden és álmodozóan nézett! Meg vagyok róla győződve, ha akkor ott lett volna, még egy csókot is kapott volna tőle. És igencsak meg lennék lepődve – fokozta Ronnie olyan stílusban, mintha csak egy jó magaviseletű gyereket biztatna a további kitartásra – ha, amikor már túl vagyunk az egészen és maga olyan hűségesen mellettem állt és kivette a részét és megtette a magáét, mint a múltkor, Sue nem csókolná meg!
Eme megindító bóközön alatt a komornyik végig úgy rázkódott és morajlott, hogy egy szemtanúnak óhatatlanul olyan érzése támadt volna, mintha egy kitörni készülő vulkánnal állna szemben. Szemei kidülledtek és légzése apró, szapora fúj tatásokban tört elő.
– No de, Mr. Ronald!
– Beach, tudom, hogy jólesne.
– No de, Mr. Ronald!
Ronnie élesen nézett rá.
– Ugye nem azt akarja mondani, hogy visszalép?
– No de, uram!
– Nem léphet vissza most, amikor már mindent kiterveltünk. Ez mindent fölborítana. Maga nélkül nem tudom végigcsinálni. Beach, ugye nem hagy cserben?
– No de uram, a rizikó!
– Rizikó? Hülyeség.
– De Mr. Ronald, őlordságát alig egy fél órája, épp a jelenlétemben értesítették telefonon, hogy ma éjszaka merénylet várható a Császárnő ellen. Éppen most tértem vissza Pirbrighttől, akivel őlordsága szigorú meghagyását közöltem, hogy semmi szín alatt ne hagyja el őrhelyét.
– Nos, ez a legjobb. Nem látja, hogy mennyire egybevág a terveinkkel? Pirbright a fickót fogja lesni. Aztán elkapja. És aztán mit fog tenni? Clarence bácsi elé ráncigálja, ami azt jelenti, hogy tökéletesen tiszta lesz a terep. Amíg Pirbright oda lesz a fickóval, mi szépen, a legkisebb akadály nélkül beosonunk és fülön csípjük a dögöt.
A komornyik szótlanul fújtatott.
– Beach, gondolja csak meg, miről van szó! A boldogságomról! Miss Brown boldogságáról! Vagy azt akarja, hogy ezután egész életében szemrehányást kelljen tenni magának, amiért nem volt magában egy csöppnyi kurázsi meg elszántság, és erre ráment Miss Brown boldogsága?
– De ha rájönnek, uram, akkor arra meg az én komornyiki pályám megy rá!
– Már hogy jönnének rá? Pirbright nem lesz ott. Senki sem lesz ott. Csak egy ötpercnyi segítségre van szükségein. Ez nem lesz olyan, mint a múltkor. Nem áll szándékomban rejtegetni meg etetni a Császár nőt. Most egy szabályos, igazi állatrablásról van szó. Csupán öt perc, Beach, csupán öt perc, és visszajöhet és elfelejtheti az egészet, úgy ahogy van.
A komornyik szája kinyílt. Ahonnan lávát vártunk volna előtörni – a vulkánhoz való erős hasonlatossága folytán -, az csak elfojtott morgás volt. Ezt egy megjegyzés követte, amit Ronnie-nak nem sikerült értelmeznie.
– He?
– Azt mondtam, „Nagyon jó”, Mr. Ronald – értelmezte Beach önmagát és úgy nézett, mintha egy tüzelő osztaggal állna szemben.
– Segít?
– Segítek, Mr. Ronald.
– Beach – mondta Ronnie megindultál! -, ha egyszer milliomos leszek, ami – nagyon remélem – hamarosan be is következik, miután belevágtam abba az autósüzletbe, első dolgom az lesz, hogy eljövök magához egy erszény arannyal. Nem, két erszénnyel. Vagy üsse kavics, egy egész hordóval. Begurítom ide, leütöm a fedelét és megkérem rá, hogy gázoljon bele és markoljon fel, amennyit csak bír.
– Köszönöm, Mr. Ronald.
– Ne nekem köszönje, Beach. Egy ilyen cimborának, mint maga kijár minden hála. De ha már kijárásnál tartunk, nem indulhatunk? Egy perc vesztegetni való időnk sincs. Menjünk, oké?
– Rendben, Mr. Ronald – adta be végül a derekát a komornyik furcsa, mély, moraj ló hangon.

17

Lady Julia Fish ásított egyet és megindult az ajtó felé. Már nem kevesebb, mint tíz perce hallgatta, amint Constance nővére kifejti véleményét a vitás kérdésben, és nem tartozott azok közé a nők közé, akik képesek huzamosabb ideig megmaradni a hallgatag gondolkodó szerepében, ha egyszer már jelen vannak. Ha Connie-nak volt valami hibája – márpedig Lady Julia legalább egy tucatot tudott volna kapásból említeni akkor az az volt, hogy bizonyos kritikus helyzetekben hajlamos volt bajtársait mellőzni. Csak állni és néma megfigyelőként venni részt egy parázs vitában – nos, ez egyszerűen nem kötötte le Lady Julia figyelmét.
– Ha bárki keresne, a nappaliban vagyok.
– Már mész is?
– Azt hiszem, nem sok dolgom van már itt. Inkább hozzáértő kezeknek engedem át az ügyet. Majd Connie képvisel. A vélemény Connie véleménye lesz, de nyugodtan vedd úgy, Clarence, mintha Connie egy egész szindikátust képviselne...
Lord Emsworth szemeiből nem sok vigasz tükröződött, amint tekintetével kikísérte Julia húgát a szobából. Bár talán jobb kettő helyett csupán egyet tudni magunk körül olyan nőkből, akiknek puszta jelenléte is bőven elég ahhoz, hogy pokollá változzék az ember élete.
– Clarence, most ide figyelj...
Lord Emsworth visszafojtott egy nyögést, és megpróbált nekigyürkőzni a feladatnak, amely annak idején az írás süket redaktorának nyilván oly könnyen ment: semmi másra, csak az egyedül fontos dolgoknak szentelni figyelmét.
Nyugtalanul fordult egyet kényszerű fekhelyén. Bizonyos, hogy hamarosan kap híreket a frontvonalról. Ekkorra már, ha lehet hinni A. J. Hótakarónak, meg kellett történnie a merényletnek, és remélhetőleg, az odaadó Pirbright már el is hárította.
Pirbrighton merengve Lord Emsworth egy kicsit lehiggadt. Ez a fickó egy főnyeremény, mondta magának, éppen az az ember, akire a mai válságos percekben égetően szükség van. Társalkodó partnernek ugyan talán nem a legeszményibb, nem kifejezetten az a típusú fickó, akit az ember útitársul választana egy hosszú vonatozáshoz, ahhoz túl kevés lenne az „Eegen, uram” és „Neem, uram”-ból álló, kétbázisú szókincse, de ki kívánna egy szószátyár, költői vénájú malacgondozót? Pirbright esetében döntő jelentőséggel bírt az az egyáltalán nem elhanyagolható tény, hogy – bár hallgatag volt – megvolt benne ama kvalitás, amely közmondásosan együtt jár a hallgatagsággal: a férfias erő.
Kinyílt az ajtó.
– Na, Beach? – szólalt meg Lady Constance királynői kelletlenséggel, mert hát ki szereti, ha szónoklata közben zavarják meg? – Mi az?
Lord Emsworth várakozóan emelkedett föl ültő helyéből.
– Na, Beach, na?
Egy éles megfigyelő – akik közé nem tartozott Lord Emsworth – azonnal észrevette volna, hogy a komornyik nemrég valami lelket próbáló megrázkódtatáson ment keresztül. Sohasem volt rózsás arcú, de mostani sápadtságával a sokévi átlagot is megdöntötte. Szemei üvegesen kidülledtek, légzése nehézkes volt. Arra a komornyikra hasonlított, aki az imént nézett farkasszemet az élet realitásaival.
– Minden kielégítően rendeződött, uram.
– Megfogta a fickót Pirbrigth?
– Meg, uram.
– Elmondta, hogy mi is történt valójában?
– Szemtanúja voltam az eseményeknek, uram.
– Igen? Csak nem?
– Ó, Clarence, szükség van erre épp most?
– Mi? Mi? Mi? Már hogyne lenne szükség! Szent Isten! Igen, Beach?.
– A tények, uram, a következők. Lordságod szigorú meghagyása értelmében, Pirbright elfoglalta rejtekhelyét az állat óljának közvetlen szomszédságában, és ebből az előnyös pozícióból éberen pásztázta a terepet.
– És ön mit csinált ott?
A komornyik habozott.
– Én azért mentem, hogy... szükség esetén segítséget nyújtsak neki, uram.
– Ragyogó, Beach, ragyogó. És kellett?
– Végül is nem volt szükség a közreműködésemre. Amikor feltűnt a betolakodó...
– Parsloe?
– Clarence!
– Nem, uram, nem Sir Gregory.
– Á, az egyik cinkosa.
– Ó, Clarence!
– Kétségkívül, uram. Feltűnt a betolakodó, az ól kerítéséhez ment, és megállt ott egy pillanatra...
– Volt bőr a képén! Volt bőr a képén, hogy egy ilyen szörnyűséget...
– Úgy tűnt, hogy a zseblámpáján babrált valamit.
– És aztán?
– Pirbright előugrott, és leteperte.
– Nagyszerű! És most hol van a fickó?
– A szenespincében helyeztük el ideiglenesen, uram.
– Azonnal vezessék elém.
– Clarence, kell nekünk ide az az ember, akárki legyen is az?
– Persze, hogy kell ide.
– Igen, uram.
A komornyik visszavonulása és feltűnése közti időt Lady Constance azzal töltötte, hogy méltatlankodva fintorgott, Lord Emsworth pedig azzal, hogy gratulált önmagának honpolgári kötelességtudatához és a gyors felfogóképességéhez. A jog méltóságát képviselve – ahogy tette is – most olyan helyzetben volt, hogy sommásan intézzen el egy bűnözőt. Persze talán nem ártana utánanézni a rendelkezésekben, de úgy gondolta, tizennégy napot anélkül is nyugodtan a nyakába sózhat az ipsének, hogy föl sem kell érte tápászkodnia a kerevetjéről.
Újra nyílt az ajtó.
– Itt a bűnöző, uram.
Lady Constance egy utolsó fintorral elhatárolta magát az ügytől, és hóna alatt egy fotóalbummal visszavonult az egyik sarokba. Csoszogás hallatszott kintről, majd kisvártatva belépett a lebukott bűnöző, kétoldalt, mint a dicsőség felhői a hevenyészett smasszerek: jobbról Stokes, az első lakáj karolt belé szorosan, balról pedig Thomas, a második lakáj tapadt rá, mint egy pióca.
– Magasságos egek! – kiáltott fel a kilencedik gróf kizökkenve bírói nyugalmából. – Micsoda visszataszító külsejű alak!
Lord Tilbury, bár roppant mód röstellte a külsejére vonatkozó leírást, és ha közvetlen környezetében lett volna egy tükör, kénytelen lett volna elismerni, hogy a fenti jellemzés tökéletesen egybevág a tényekkel. Egy herceg sem őrizhette volna meg szalonképes küllemét, miután négyhüvelyknyire merült a sárba, s közben egy hat láb magas malacgondozó teljes súlya nehezedett rá.
Egy hirtelen ötlet villant keresztül Lord Emsworth agyán.
– Beach!
– Nem azt mondta Pirbright, hogy ugyanezt a fickót zárta be tegnap fészerbe?
– De igen, uram.
– Ő volt az?
– Pontosan, uram.
– Szent Isten! – kiáltotta őlordsága.
Ez az arcátlanság megdöbbentette. íme a fényes bizonyíték, hogy milyen elszánt bűnözővel hozta egy fedél alá a sors. Világos volt, hogy nem a saját csínytevésétől megrettent gyermek esetével áll szemben. Alig úszta meg az előző balhét, és most sem tud nyugodni, éppoly rosszindulatú, mint előtte volt. Minél gyorsabban a Market Blandings festői kis dutyijában tudni a fickót, annál jobb, gondolta Lord Emsworth.
Tűnődéséből egy, a sártömegből érkező hang riasztotta fel.
– Lord Emsworth, négyszemközt szeretnék beszélni önnel.
– Nos, maga istenverte, velem aztán nem beszélhet négyszemközt – válaszolta határozottan őlordsága. – Beach, ez azt hiszi, hogy hajlandó leszek egy ilyen desperadóval egyedül maradni! Beach!
– Uram?
– Vigye innen ezt a hogyishívjákot – adta ki a parancsot Lord Emsworth, s közben a Saul előtt prófétáló Dávidra mutatott és ha egy kicsit fickándozni próbál, lássa el a baját.
– Rendben, uram.
– Ja, mi is a neve?
– Nem vagyok hajlandó elárulni a nevemet, hacsak nem beszélhetek önnel négyszemközt.
Lord Emsworth tekintete megkeményedett.
– Beach, látja, hogy a fickó mindenáron egyedül akar maradni velem!
– Látom, uram.
– Ez gyanús.
– Igen, uram.
– Maradjon itt azzal a dologgal.
– Rendben, uram – mondta a komornyik.
– Helló – mondta egy hang. – Mi folyik itt? Á, Connie, mindjárt gondoltam, hogy te is itt vagy.
Lord Emsworth csíptetőjén keresztül pislogva felfogta, hogy Galahad fivére az, aki belépett a szobába. Vele volt Hónaidnak az a kis barátnője is. Az utóbbi láttán őlordsága érezte, hogy jogos haragjába bizonyos zavartság vegyül.
– Most ne zavarj, Galahad, nem érek rá – könyörgött Lord Emsworth.
– Jóságos ég! Hát az meg micsoda ott? – kiáltotta a Tiszteletreméltó, és lepottyant szeméről a monoklija, amint megpillantotta a tömeg alluviális lerakódást, amely Lord Tilburyt képezte.
– Ezt a szörnyű alakot Pirbright csípte fülön, amint a Császárnő óljába akart belopózni – kommentálta őlordsága a fivére elé táruló képet. – Parsloe cinkosa, akitől – emlékszel – óva intettél. Éppen most akarok neki tizennégy napot adni.
A büntetőjogi eljárás eme nyílt kijelentése cselekvésre ösztökélte Lord Tilburyt. Aznap már második alkalommal kényszerült rá, hogy azonnal döntsön. Bármennyire is szenvedélyesen féltette inkognitóját, kétheti dutyi árán mégsem ragaszkodott hozzá.
– Threepwood – kiáltotta mondd meg ennek a vén bolondnak, hogy ki vagyok.
A Tiszteletreméltó Galahad visszaigazította monokliját.
– Drága barátom – határolta el magát, miközben mereven bámult rá nem tudom, hogy ki vagy. Ahogy kinézel, talán a Tonnányi Földdel Eltemetett Nehézfiúk egyike vagy – legalábbis ilyen címmel szerepeltek egyszer az újságban. – A Tiszteltreméltó közelebbről is szemügyre vette, és egy meglepett kiáltást hallatott: – Szagos! Jó öreg Szagoskám, tényleg te bújsz meg a mögött a birtoknyi sártömeg mögött? Clarence, mindent értek. Előbb hadd gondolkozzam, bár talán ki kéne üríteni a termet. Beach, lekopna egy pillanatra?
– Rendben, Mr. Galahad – engedelmeskedett a komornyik, hangjában annak az embernek a csalódottságával, akit éppen a függöny felhúzása előtt utasítanak ki a színházból. Miután végighordozta tekintetét mint egy házigazda a vacsoravendégeken, kivezette Thomast és Stokest a szobából.
– Ez biztos, Galahad? – érdeklődött kétkedve Lord Emsworth.
– Hát persze, Szagos – Pyke, akarom mondani Tilbury, teljesen ártalmatlan.
– Hogy mondtad, mi a neve?
– Tilbury. Lord Tilbury.
– Lord Tilbury? – kérdezte őlordsága levegő után kapkodva.
– Igen. Minden jel szerint Szagosból lordot csináltak...
– Akkor miért akarta megölni a malacomat? – tette föl tanácstalanul a keresztkérdést Lord Emsworth, aki mindig is magas véleménnyel volt a Lordok Házának erkölcsi feddhetetlensége felől.
– Esze ágában sem volt eltenni láb alól a te szerencsétlen disznódat! Szagos, ugye azért a kéziratért jöttél?
– Igen – ismerte be Lord Tilbury ridegen. – Azt hiszem, jog szerint engem illet meg.
– Igen, emlékszem, erről már tárgyaltunk korábban. De erről tegyél csak le szépen, Szagos. Nincs már semmiféle kézirat. A malac fölfalta.
– Micsoda?
– Nem csoda. Hacsak nem akarod kiadatni a malacot...
Túlságosan nagy mennyiségű talaj fedte Lord Tilbury arcát ahhoz, hogy bármiféle arckifejezés észlelhető lehessen rajta, de testének hirtelen merev összerándulása elárulta, hogy a jól célzott ütés telibe talált.
– Ó! – fakadt ki végül.
– Én is tartottam tőle – tette hozzá a Tiszteletreméltó Galahad együttérzően.
– Engedelmével – mondta Lord Tilbruy én most visszatérnék az Emsworth Címerbe.
A Tiszteletreméltó Galahad megfogta Lord Tilbury talajjal beterített karját.
– Drága barátom! Csak nem akarsz ilyen állapotban visszamenni bármelyik fogadóba? Beach majd megmutatja neked a fürdőszobát. Beach!
– Uram? – állt elő azonnal a komornyik annak az embernek a gyors lábú engedelmességével, aki sohasem volt messze a kulcslyuktól.
– Vezesse ezt az urat a fürdőszobába, aztán pedig hívja föl az Emsworth Címert, hogy küldjék utána a holmijait. Éjszakára itt marad. Sok éjszakára. Sőt meghatározatlan időre. Igen, Szagoskám, ehhez ragaszkodom. A fenébe is, hiszen idestova huszonöt éve is annak, hogy utoljára találkoztunk. Szeretnék veled jó hosszan elcsevegni a régi szép időkről.
Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a Pyke-ok büszke szelleme heves lázadásban tör ki. Lord Tilbury kétségtelenül összeszedte magát. De már nem az volt, aki régen. Ezenkívül mindenkinek megvan a saját értékrendje. A Mamut Kiadó tulajdonosa előtt ennek élén jelenleg egy forró fürdő állt, bőséges szappannal, fürdősóval és előmelegített törülközőkkel...
– Kedves tőled – mondta Lord Tilbury gorombán.
Mint a hegy, amely vonakodva megy Mohamedhez, úgy követte Beachet a fürdőszobába.
– És most Connie – fordult nővére felé a Tiszteletreméltó Galahad tedd le szépen azt a könyvet, és csatlakozz hozzánk.

Lady Constance méltóságteljesen előlépett a sarokból.
– Biztos vagyok benne – mondta a Tiszteletreméltó, s barátságtalanul fixálta nővérét -, hogy közben végig szegény Clarence-t nyaggattad és a végén azt se tudta, fiú-e vagy lány.
– Csak elmondtam neki a véleményemet.
– Persze. Ami után, szegény ördög, azt se tudja, hol áll a feje.
– Tévedsz. Clarence nagyon türelmesen és figyelmesen hallgatott. Azt hiszem, pontosan tudja, hogy mi az ő teendője ebben az ügyben, amelyet – ha ez egyáltalán fontos neked – inkább négy-szemközt beszélnék meg veled.
– Úgy érted, hogy Sue nélkül?
– Azt hiszem, Miss Brown számára kevésbé lenne zavaró, ha nem lenne jelen.
– Én pedig azt akarom, hogy jelen legyen. Szándékosan hoztam ide. Hogy bemutassam neked, Clarence.
– He? – ugrott föl Lord Emsworth. Ugyanis malacokról ábrándozott.
– Mondom, hogy neked bemutassam. Megkérlek rá, hogy vess egy pillantást erre a leányzóra, Clarence. Tedd föl azt a vacak csíptetődet, és aprólékos gondossággal vizsgáld meg ezt a lányt. Na, mi a véleményed?
– Bájos, bájos – mondta a kilencedik gróf előzékenyen.
– Nem egyenesen az a lány, akit bárki józan eszű ember szívesen tudna az unokaöccse feleségének?
– De Galahad! – csatlakozott a zsűrihez Lady Constance.
– Parancsolsz?
– Nem tudom, hova fog ez vezetni. Azt hiszem, senki sem vonja kétségbe, hogy Miss Brown csinos lány.
– Mi az hogy csinos lány! Én most nem arról beszélek, hogy Miss Brown csinos-e, vagy sem. Én arról beszélek, amit még egy félvaknak is látnia kell, ha egy pillantást vet rá, hogy ez egy rendes, megbízható lány. Ahogy az anyja is az volt. Ő volt a legédesebb, legegyenesebb, legtisztább, legtisztességesebb és legaranyosabb teremtés, aki valaha is élt. És Sue szakasztott mása. Jól jár vele, bárkinek is lesz a felesége. Fütyülök rá, ahogy ti nők Ronnie-val bántok. Az ember azt hinné, hogy ő maga a walesi herceg, vagy valami ilyesmi. A fenébe is, ki Ronnie? Az unokaöcsém. Ide figyelj! Azt akarod mondani, hogy bárki, akinek szerencsétlenségére olyan nagybácsi jutott, mint én, az nem baromira szerencsés, ha bármelyik lány hajlandó feleségül menni hozzá?

Az iménti szónoklat zárómondata annyira összecsengett Lady Constance nézeteivel, hogy még az ő fejedelmi modorából sem futotta ellenvetésre. Homályosan sejtette ugyan, hogy valahol van valami csúsztatás fivére lehengerlő szóáradatában, de mielőtt kinyomozhatta volna, a Tiszteletreméltó már újra belelendült:
– Clarence, ne bámulj olyan szörnyű üveges szemekkel, inkább rám figyelj. Tudom, hogy a te szavadtól függ minden. Nem lehet, hogy végighallgattad Connie-t úgy, hogy közben rá sem jöttél erre. Ennek kislánynak a boldogsága teljesen attól függ, hogy a te lottyadt-híg agyad mit határoz. Senki sincs nálam jobban tudatában annak, hogy Ronnie összes képességével együtt, a család többi tagjához hasonlóan, elmehetne Kukutyinba zabot hegyezni. Ha nincs mögötte tőke, semmire sem viszi.
– Amit nem fog megkapni.
– Amit meg fog kapni – ha Clarence-ben nem kell csalódnom. Clarence, ébresztő!
– Fent vagyok, kedves barátom, én fent vagyok – tiltakozott Lord Emsworth a rágalom ellen.
– Na akkor, megkapja Ronnie a pénzét, vagy nem?
Lord Emsworth úgy nézett, mint egy űzött vad. Idegesen babrálta a csíptetőjét.
– Úgy tűnik, Connie azon a véleményen van...
– Tudod jól, hogy Connie milyen véleményen van, és ha egyedül vagyunk, én is elmondom, mi az én véleményem Connie-ről.
– Galahad, ha te egyenesen gorombáskodni akarsz...
– Semmi ilyesmiről nincs sző. Gorombáskodni? A fenét! Ellenkezőleg, minden erőmmel azon vagyok, hogy a legkisebb személyeskedést is elkerüljem és senkit ne sértsek meg. Connie, téged egy nagy sznobnak és professzionális méregkeverőnek tartalak, de ettől függetlenül egészen biztos lehetsz benne, hogy még álmomban sem mondanék ilyet...
– Igazán kedves tőled.
– ...amíg szabadságomban áll négyszemközt bízni az ügyet Clarence-re. Nos, Clarence?
– He? Mi? Parancsolsz, drága barátom?
– Szimpla ügy. Arról van szó, hogy hajlandó vagy-e megtenni ezt a pofonegyszerű dolgot, vagy sem?
– Nos, megmondom, Galahad. Connie-nak az a véleménye...
– Ó, az ördög vigye Connie-t!
– Galahad!
– Igen, megismétlem, az ördög vigye Connie-t! Felejtsd el Connie-t. Vésd a fejedbe, hogy Connie véleménye egy fikarcnyit se számít.
– Tényleg? Hát ez szép! Na, akkor engedd meg Galahad, hogy most én...
– Nem engedem meg.
– Ragaszkodom hozzá, hogy én is beszélhessek.
– Én meg nem figyelek oda.
– Galahad!
– Mondhatok valamit? – kérdezte óvatosan Sue.
Bátortalan, esdeklő hangon beszélt, de ha üvöltött volna, akkor sem lett volna nagyobb hatása. Leginkább Lord Emsworth feledkezett meg a lány jelenlétéről, és most úgy pattant fel kerevetjéről, mint egy megszigonyozott pisztráng.
– Csupán annyit szeretnék mondani – mondta Sue fojtott hangon hogy elnézést kérek, ha most ezzel bárkinek is fájdalmat okozok, de Ronnie és én ma este Londonba utazunk, és holnap megházasodunk...
– Micsoda!?
– Igen – mondta Sue. – Nézzék, annyi gond és félreértés támadt itt mostanában körülöttünk, hogy hosszas beszélgetések után úgy látjuk a legjobbnak, ha megházasodunk. Akkor – reméljük – minden rendbe jön.
Lady Constance fejedelmi fejtartással fordult Lord Emsworth-höz.
– Hallod ezt, Clarence?
– Hogy érted, hogy hallom-e? – kérdezte a családfő azzal a sértődött érzékenységgel, amely mindig elöntötte, ha a családi perpatvar hirtelen az ő személye felé vette irányát. – Persze, hogy hallom. Azt hiszed, talán süket vagyok?
– Nos, remélem végre egyszer most tudsz egy kicsit határozottan viselkedni.
– Határozottan?
– Élj a tekintélyeddel. Tiltsd meg ezt.
– Hogy az ördögbe tilthatnám meg. Ez egy szabad ország, vagy hol élünk? Bárkinek joga van Londonba utazni, ha úgy tartja a kedve, nem?
– Pontosan tudod, hogy mire gondolok. Ha megakadályozod, hogy Ronald megkapja a pénzét, akkor nem tud semmit tenni.
A Tiszteletreméltó Galahad, úgy tűnt, hogy sajnálkozva ugyan, de osztja nővére véleményét.
– Drága gyermekem, nem akarlak elriasztani, de mi a fenéből akartok megélni?
– Azt hiszem, ha Lord Emsworth megtudja a többit is, odaadja Ronnie-nak a pénzét.
– He?
– Legalábbis Ronnie úgy gondolja. Azt gondolja, hogy ha Lord Emsworth megtudja, hogy Ronnie-nál van a Császárnő...
– Mi? Micsoda? Mi? Miről van. szó? Nála van? Úgy érted, Ronnie ellopta a malacomat?
– Az imént vitte el az óljából – magyarázta Sue. – És betette a kocsija csomagtartójába.
Lord Emsworth még szörnyű rémületében is kénytelen volt egy pillanatra megállni, hogy e látszólag emberfölötti teljesítmény részleteiről behatóbban érdeklődjék.
– Micsoda? Hogy a pokolba volt képes bárki is beemelni a Császárnőt egy kocsi csomagtartójába?
– Pontosan – mutatott rá Lady Constance. – Ebből még te is láthatod, Clarence, hogy milyen nevetséges ez az egész...
– Ó, egyáltalán nem az – cáfolta meg Sue. – Tényleg nagyon egyszerű volt. Ronnie húzta, és egy barátja meg tolta.
– Hogyne – hangzott el a Tiszteletreméltó szájából a szakértői vélemény. – Clarence, nem veszed figyelembe azt a tényt, hogy a Császárnő orrában van egy karika, amely lényegesen megkönnyíti az állat vontatását egyik helyről a másikra. Amikor annak idején Dagadt Benger és én ’95-ben Hammer Eastonben, az Agglegények Báljának éjszakáján elloptuk az öreg Wivenhoe malacát, mi is így cipeltük három emeleten át, mielőtt elrejtettük Basham Dugó szobájában.
– Ronnie azt mondja, azt fogja csinálni a Császárnővel – folytatta Sue hogy elviszi egy kis sétakocsikázásra.
– Sétakocsikázásra! – kiáltotta Lord Emsworth fölháborodva.
– Csak akkor – természetesen ha nem adja oda neki a pénzét. Ha tényleg úgy gondolja, hogy nem tudja odaadni neki, akkor, azt mondja, körbeviszi egész Anglián.
– Milyen jó ötlet! – kiáltotta helyeslően a Tiszteletreméltó Galahad. – Értem, hogy gondolod. Ma Birmingham, holnap Edinburgh, holnapután Brighton. Amolyan körutazásféle. Egy kicsit megnézni az országot, mi?
– Igen.
– El kéne vinni Skegnessbe is. Az nagyon üdítő hely.
– Majd megmondom neki.
Lord Emsworth küzdött, hogy el ne veszítse maradék épelméjűségét is.
– Ezt nem hiszem – kiáltotta.
– Ronnie is tartott tőle. Arra gondolt, hogy Lord Emsworth esetleg a saját szemeivel is szeretné látni. Ezért oda is állt a feljáróra, éppen az ablak alá.
Nem az az alkalom volt ez, amikor Lord Emsworth hagyja magát akadályoztatni egy olyan bagatell apróság miatt, mint egy bokaficam. Akrobatikus könnyedséggel ugrott föl kerevetjéről, és termett az ablaknál. Éppen alatta, a kocsi csomagtartójából nézett föl rá a Császárnő az ezüstös holdfénytől megvilágítva. Az állat tulajdonosa rémült kiáltásba tört ki.
– Ronald!
Unokaöccse felpillantott a volán mögül, és tiszteletteljes sajnálkozással megnyomta a dudát, majd sebességbe kapcsolt és lassan elhajtott az árnyékba. A féklámpa pirosa jelezte, hogy körülbelül ötven yarddal odébb megállt a felhajtón.
– Attól tartok, nem sok értelme van utána kiabálni – jegyezte meg óvatosan Sue.
– Csatlakozom Sue véleményéhez – mondta a Tiszteletreméltó lelkesen. – Az egyetlen, amit most tehetsz, Clarence, az az, hogy abbahagyod ezt az értelmetlen sopánkodást és tanúk előtt nyilvános ígéretet teszel rá, hogy kiköhögöd azt a pénzt, aztán meg kiállítasz szépen egy csekket egy-két ezer ficcsről nászajándék címen.
– Ronnie is pontosan így gondolta – mondta Sue. – És akkor Pirbright is visszaviheti és ágyba dughatja a Császárnőt.
– Clarence! – kezdett rá újra Lady Constance.
De Lord Emsworth-ről, mostani szorongatottságában, lepergett minden mennyiségű „Clarence!”. Az íróasztalhoz szökdécselt, és lázasan matatni kezdett a felső fiókban.
– Clarence, ezt nem teheted meg!
– Természetesen megteszem – mondta őlordsága, miközben hüvelykujjával egy tollat próbálgatott.
– Többet ér neked ez a nyomorult disznó, mint az unokaöcséd jövője?
– Persze, hogy többet – mondta Lord Emsworth, megütközve ezen a buta kérdésen. – És különben is, mi a baj a jövőjével? Teljesen rendben van a jövője. Itt ez az aranyos kislány lesz a felesége. El is felejtettem a nevét... Ő majd gondját viseli.
– Ez már beszéd, Clarence – biztatta a Tiszteletreméltó Galahad. – Ez a helyes hozzáállás.
– Nos, ha így állnak a dolgok...
– Connie, ne menj – unszolta a Tiszteletreméltó. – Szükség van itt rád, mint tanúra. És különben is, nem mulaszthatsz el egy ilyen boldog pillanatot. Nos, nem olyan ez, mint amiről Kipling ír egy helyütt? Hogy is hangzik?
Otthagytuk párosával táncolva a fedélzeten őket,
Otthagytuk a szerelmeseket és szüleiket, akik csekkjeiket írják,
S míg a lakodalmas nép a tenyerén hordozza őket,
A legények a vén hajót...
Az ajtó becsapódott.
...a Boldogok Szigetére kormányozzák – találta meg a Tiszteletreméltó a befejező sort.
– Clarence, olvashatóan írj, csak az egyik oldalra és ne feledd el alá is írni, úgy, ahogy máskor is szoktad. A dátum augusztus 14-e.

18

A kétüléses piros lámpafénye megkerülte a felhajtó sarkát és eltűnt az éjszakában. A Tiszteletreméltó Galahad megtörölte monokliját, visszaillesztette a szemére, és egy pillanatig tűnődve nézett a helyre, ahol a kocsi állt. A zivatar után édes és friss volt a levegő. A hold büszkén úszott a felhőtlenül tiszta égbolton. Az éjszaka végtelen csendben fürdött, olyanban, hogy a kavicsösvényen még a legapróbb léptek is tisztán kivehetőek voltak. Ami most a Tiszteletreméltó Galahad figyelmét magára vonta, az nem a fény volt. Egy meglett férfiú súlyosan csikorgó lépteinek zaja volt az.
Megfordult tengelye körül.
– Beach?
– Igen, Mr. Galahad?
– Mit csinálsz odakinn éjnek idején?
– Arra gondoltam, uram, elnézek egy kicsit az ólhoz, hogy a Császárnőt nem viselte-e meg túlságosan a mai kissé szokatlan éjszakája.
– Lelkiismeret-furdalás, mi?
– Parancsol, uram?
– Rossz lelkiismeret. Te voltál az, aki tolta az állatot, ugye Beach?
– Én voltam, uram. Megbeszéltük a dolgot, és Mr. Ronald azon a véleményen volt, hogy abban a minőségben én, tekintélyesebb tömegemből kifolyólag, hatékonyabbnak bizonyulok majd nála.
Némi aggodalom költözött a komornyik hangjába. – Bízhatom benne, Mr. Galahad, hogy teljesen diszkréten kezeli ezt az ügyet?
– A legmesszebbmenőkig.
– Köszönöm, uram. Félek, hogy sokat rontana a pozíciómon, ha ne adj’ Isten, a fülébe jutna őlordságának. Láttam, uram, amint elment Mr. Ronald az ifjú hölggyel.
– Láttad? Én nem láttalak téged.
– Kissé távolabb tartózkodtam, uram.
– Oda kellett volna menned és búcsút venni tőlük.
– Már elbúcsúztam az ifjú pártól, uram. Meglátogattak a kamrámban.
– Úgy is illett. A jó harcot megharcoltad, mi, Beach? Remélem, egy csókot is kaptál tőlük.
– Az ifjú hölgytől kaptam egyet, uram.
Valami lágy tónus költözött a komornyik nyers-darabos hangjába. Felemelte bal lábát és meglehetősen zavartan vakargatta vele jobb lábikráját.
– Na, mi a fenyő! Amikor találkoztunk, Jenny a székből a nyakamba ugrott és megcsókolt. Ma éjszaka nagyon költői hangulatban vagyok, Beach. Azt hiszem a hold az oka.
– Több mint valószínű, uram. Tartok tőle, hogy Mr. Ronald és az ifjú hölgy hosszú és unalmas utazásnak néz elejbe.
– Hosszúnak, de nem unalmasnak.
– Hosszú az út, uram.
– Ha fiatal az ember, akkor nem.
– Úgy van, uram. Mr. Galahad, szabad lenne megtudnom, hogy kielégítően stabilizálódott-e Mr. Ronald anyagi helyzete? Amikor utoljára láttam, az ügy még enyhén szólva függőben volt.
– Ó, persze. És a Császárnőt jó kondiban találtad?
– Ó, hogyne, Mr. Galahad.
– Akkor hát minden rendben. Az ilyen dolgok, Beach, általában maguktól is szépen el szoktak rendeződni.
– Így igaz, uram.
Beszélgetésükben szünet állt be. A komornyik bizalmaskodóan suttogóra fogta.
– Tett valami megjegyzést őladysége az üggyel kapcsolatban, Mr. Galahad?
– Kinek a ladysége?
– Lady Juliára gondolok, uram.
– Ó, Julia? Beach, abban az asszonyban sok nagyszerű lakozik. Hármat találhatsz, hogy mit mondott és mit tett.
– Én nem találgathatok, uram.
– Azt mondta, hogy „Hát, hát!” és rágyújtott egy cigarettára.
– Valóban, uram, így történt?
– Soha nem ismerted, hogy milyen volt gyermekkorában, ugye?
– Nem, uram. Őladysége már húszas évei vége felé járt, amikor én őlordsága szolgálatába szegődtem.
– Emlékszem, egyszer megharapta a gardedámot.
– Valóban, uram?
– Két helyen is. És ugyanolyan derűs, angyali tekintete volt, mint most. Beach, ez egy nagyszerű nő.
– Mindig is a legnagyobb elismeréssel adóztam őladysége iránt, uram.
– És hajlok rá, hogy az ifjú Ronald, annak ellenére, hogy úgy néz ki, mint egy kis vörhenyes zsoké, örökölt valamit a mamája nagyszerűségéből. Ma este nyílott ki rá a szemem, Beach. Már kezdem megérteni, hogy Sue miért ragaszkodik hozzá. Ez a malaclopás, Beach. Jellemről árulkodik. És ahogy fölkapta és Londonba akart vele iszkolni. Több van az ifjú Ronaldban, mint véltem. Azt hiszem, boldog lesz mellette az a lány.
– Efelől meg vagyok győződve, uram.
– Hát, ha mégsem, akkor elevenen nyúzom meg Ronaldot. Beach, láttad valaha Dolly Hendersont?
– Számtalanszor, uram, amikor Londonban szolgáltam. Gyakran jártam akkoriban a Tivoliba és az Oxfordba.
– Ez a lány nagyon hasonlít rá, nem gondolod?
– Szakasztott mása, Mr. Galahad.
A Tiszteltreméltó Galahad kinézett a holdfényben fürdő kertre. A messzeségből a kis vízesés halk csobogása hallatszott, amint a páfrányborította sziklákon fejezte be útját.
– Na, jó éjt, Beach.
– Jó éjszakát, Mr. Galahad.

Blandings Császárnője felriadt álmából és kinyitotta szemét. Úgy tűnt neki, mintha egy káposztalevél zörgését hallotta volna, és káposztalevelekre mindig kapható volt, függetlenül az idő előrehaladott állapotától. A lágy szellő valamit maga előtt görgetett a szalmán.
Nem káposztalevél volt, csupán egy papírlap, rajta írás, de minden csalódottság nélkül jóízűen magába burkolta. Blandings Császárnője filozofikus elme volt: úgy fogadta a dolgokat, ahogy jöttek. Holnap új nap kezdődik, és talán reggel káposztaleveleket is hoz...
Oldalára fordult, és behunyt szemekkel elégedetten nyögött egyet. A hold fénye nemes vonalaira vetődött. Egy hatalmas ezüstéremhez hasonlított.