A feledékeny gyilkos
Author: Kristóf Attila
Date: 1973-11-04T23:00:00+00:00
Keywords: detektívtörténet; magyar; szocialista krimi; 20. század; magyar nyelvű; krimi
Description: Augusztus 17-re virradóra G. város rendőrkapitányságnak akváriumában a tengeri sügér soha nem látott erővel foszforeszkált. Vércseppként izzott, tüskéit felmeresztve, körbe-körbe keringett az üvegfal mentén. – Rohadt éjszaka – dörmögte Bence őrmester. – Én mondom, rohadt éjszaka. Néhány száz méterrel arrébb, a bódéba, amelyben Lotár János (ismertebb nevén Pinty) az éjszakai zivatar előtt keresett menedéket, már beszűrődött a hajnali derengés. Halvány sugarak vetődtek Pinty csupasz mellkasára. Pinty fesztelen könnyedséggel oldalt fordult. És akkor közvetlen közelről megpillantotta a nyitott sze
Publisher: L:J:

KRISTÓF ATTILA – A FELEDÉKENY GYILKOS

Augusztus 17-re virradóra G. város rendőrkapitányságának akváriumában a tengeri sügér soha nem látott erővel foszforeszkált. Vércseppként izzott, tüskéit felmeresztve, körbe-körbe keringett az üvegfal mentén.

– Rohadt éjszaka – dörmögte Bence őrmester. – Én mondom, rohadt éjszaka.

Néhány száz méterrel arrébb, a bódéba, melyben Lotár János (ismertebb nevén Pinty) az éjszakai zivatar elől keresett menedéket, már beszűrődött a hajnali derengés. Halvány sugarak vetődtek Pinty csupasz mellkasára. Pinty fesztelen könnyedséggel oldalt fordult. És akkor közvetlen közelről megpillantotta a nyitott szemmel rátekintő arcot. És lejjebb, a nyakon, a fojtogató ujjak elfeketült nyomát…

És G.-ben néhány perc múlva megkezdődik a – később már-már kilátástalannak tűnő – hadjárat a titokzatos fojtogató ellen, aki eleinte csak fiatal, szép nőkre vadászik, de később már középkorú asszonyok és 8-10 éves kislányok után is kinyújtja kezét.

A nyomozásban fontos szerepet játszik egy farmernadrágos kriminálpszichológus, egy konyakosüveg, egy büntetett előéletű egyén (ismert nevén Pinty), egy másodéves színinövendék, egy kisfiú megkopott fényképe, valamint Bence őrmester zseniális megfigyelése a pirosán villódzó sügérről és a kéken foszforeszkáló ezüstkárászról…

KRISTÓF ATTILA

A FELEDÉKENY GYILKOS

© Kristóf Attila, 1973

Augusztus 17-én hajnalban, háromhetes tikkasztó hőség után, eleredt az eső. Hirtelen, minden átmenet nélkül tömör oszlopokban zúdult alá a víz, mintha meghasadt volna a tintakék, alig derengő égbolt. A föld gőzölgött, a várost pára lepte el, de a hőség semmit sem enyhült. A látóhatár alján lila, fehérbe váltó fények cikáztak, lassú, morajló dördülés vibrált a levegőben. Az alvók fel sem riadtak, csak álmuk vált nyugtalanná, mellükre települt a vastag, tapadós hőség, tarkójuk megizzadt, és egyikük-másikuk riadt, összefüggéstelen szavakat mormolt maga elé, mintha titkos félelem gyötörné.

Hosszú ideig tartott ez a feszültség, a torkokra fonódó, lomha szorítás; de ki tulajdonítana jelentőséget reggel az éjszaka képeinek?

* * *

Bence őrmester G. város rendőrkapitányságának legbuzgóbb, habár nem legszerencsésebb kezű alkalmazottja ezen az éjszakán szokásos ügyeletét látta el. A telefon mellett üldögélt a 17-es számú szobában, szemét az akváriumban úszkáló halakra függesztve. Szolgálatának negyedszázados jubileumán főnökétől engedélyt kapott, hogy éjszakai magányát az átlátszó, belső szerveiket mutogató halakkal ossza meg, mert Bence őrmester nyájas, nyíltszívű horgászember lévén, nehezen tűrte az egyedüllétet, jobban mondva, a víziállatok hiányát.

Ennyi könnyítést igazán megérdemelt.

– Na, látja – mondta annak idején a főnök –, ezek a halak semmit sem rejtenek el. Akár a veséjükbe pillanthat. Milyen jó lenne magának, ha az emberek is hasonlóképpen viselkednének.

– Jelentem, így van – felelte Bence őrmester, és a sok csirkefogóra gondolt, aki mind arra született, hogy őt becsületes képével megtévessze. – Az nagyon megkönnyítené a rendőr dolgát.

– De azt azért jegyezze meg, hogy a halaknak nincs veséjük – mondta a főnök, és ki tudja, miért, halványan elmosolyodott. Hiába, kedvelte Bence őrmestert.

Erre a beszélgetésre gondolt most, ahogy áhítatos tisztelettel az átlátszó halakat figyelte. Éjszakai magányában kitapasztalta természetüket, viselkedésükből következtetéseket vont le, színük változása, fényük felizzása vagy halványulása és a világban végbemenő események között összefüggéseket vélt felfedezni. Nemcsak azt jósolta meg tévedhetetlen biztonsággal, hogy másnap a Szúnyogos-csatornán kapnak-e a pontyok vagy a balinok, hanem esküdni mert volna egyéb dolgokra is. Például, ha a tengeri sügér rubinfényű tarkója foszforeszkálni kezd, ez kétségkívül arra figyelmeztet, hogy aznap a szokásosnál több lesz a közlekedési baleset és kihágás, sőt néhány könnyű testi sértés is előfordulhat. Ha pedig az ezüstkárász farkúszójánál kék csíkok tűnnek elő, akkor a napi jelentések természetszerűen több ittas állapotban elkövetett garázdaságról, erőszakoskodásról tesznek említést.

De erről a különös felfedezéséről nem beszélt senkinek. Régóta tudta már, hogy a horgász legjobban teszi, ha hallgat a halakról.

A tengeri sügér ezen az éjszakán soha nem látott erővel foszforeszkált. Vércseppként izzott, tüskéit fölmeresztve körbe-körbekeringett az üvegfal mentén.

– Rohadt éjszaka – dörmögte magában Bence őrmester. – Én mondom, rohadt éjszaka.

Hallotta, ahogy a szél lökései az ablakhoz verik a záport. Összedörzsölte a kezét, mint minden ember, akit bizonyos öröm fog el, hogy ilyen ítéletidőben, hál’ isten, fedél van a feje fölött. Csak a halak viselkedése nyugtalanította: a különös bíborsugárzás.

Ugyanekkor – néhány száz méterrel arrébb – Lotár János, garázdaságért többször előállított alkalmi munkás, átkozódva ébredt fel nehéz álmából. Tarkója fájdalmasan lüktetett, s tapadós, nyálkás hideg férkőzött a bőréhez, mintha nyakig vízben ülne. Első gondolata az volt, hogy cigarettára gyújt, de vacogás rázta, a kezei nem engedelmeskedtek. Kábultan feküdt, maga elé meredt, próbálta rendbe szedni a gondolatait. Csak arra emlékezett, hogy a vásártéri kocsmából néhány perccel záróra előtt kidobták, hiába hivatkozott születésnapjára, majd felesége halálára s arra az együttérzésre, ami ebből az alkalomból minden embernek kijár. Fülledt volt akkor az éjszaka, lágy, súlyos forróság szorongatta a mellét; a csapos ingerülten üvöltött, s az ittas egyénekkel kapcsolatos rendeleteket emlegette, pedig ilyesmire azelőtt sohasem vetemedett. Hiszen pajtások voltak, szegről-végről rokonok, húsz esztendeje ismerik egymást.

– Kiszáradtam – motyogta maga elé Lotár, akit egyébként szakmai körökben Pintynek neveztek, tekintettel” ványadt termetére, s arra a szokására, hogy súlyos terhek megpillantásakor kezeit összedörzsölve rendszerint így sóhajtozott: „Na, ez smafu, megemelem, mint a pinty.” Legközelebbi ismerősei olykor smafunak szólították, de ezt nehezen tűrte, mert sohasem volt kenyere a túlzott bizalmaskodás. – Kiszáradtam – ismételte, s azt próbálta tisztázni magában, elég közel van-e a kocsmához, vagy valahová messzebbre került.

De nem bírt visszaemlékezni semmire. A csapos teljesen elvesztette a fejét, hiába hivatkozott ő mint állampolgár az alkotmánynapi ünnepségek közeledtére, kilökdösték az ajtón. Hogy azután mi történt, arról sejtelme sincs.

Lassan magához tért és körültekintett. Jobb kéz felől satnya bokrokat látott, a feje fölött villódzó sötétséget. Pinty három elemit végzett mindössze, s csak nagyon elérzékenyült állapotában szokott volt orvosi diplomájára hivatkozni, ilyenkor szemmel látható igyekezettel titkolta szakértelmét, amely még hullaszállító korában ragadt rá. Most mégis – értelmiségi ember lévén – sokáig gondolkodott, mert szerette volna megállapítani, valójában hol van, és miképpen került ide. Végül sikerült tisztáznia, hogy a szabad ég alatt fekszik, és zuhog az eső. A többi már gyerekjáték volt; a felismerést azonnal elhatározás követte, védett helyre kell húzódnia, mert hiába, hogy semmit sem enyhült vagy talán fokozódott is a hőség, lucskos Inge és nadrágja jegesen tapadt bőréhez.

– Smafu az egész – legyintett Pinty és föltápászkodott. – Legjobb lesz fedél alá osonni.

Az ég alján fehér fények cikáztak. Halvány derengés jelezte, hogy közeledik a hajnal.

Pinty ismét magába mélyedt.

– Ötkor nyit a vásártéri menhely – gondolta, – Egy „óra még testvérek között is hátravan. A fene vigye, addig rám fagy a rongy.

Az ismét fellobbanó fényben egy bódét pillantott meg a bokrok között. Most már pontosan tudta, hogy hol van: a városi park nyugati végén, nem messze attól a helytől, ahol azt a gyilkosságot elkövették. Pinty megborzongott, habár sejtette, hogy őt effajta veszély, erőszak nem fenyegeti. Nincs olyan elvetemült gazember, aki az ő halálával nyerne valamit. Különben is, az első és a második hulla is nő volt, ahogy beszélték, belőle meg minden nőiesség hiányzik, ezt senki sem tagadhatja.

Leküzdötte fölrémlő szorongását, és elindult a bódé felé.

Átgázolt az alacsony bokrokon, valami drótkerítés maradványában megbotlott és hasra esett. Kezét nadrágjába törölte, s méltatlankodva dörmögött maga elé: mert mégiscsak disznóság, hogy most, amikor végre alaposan kimosakodott az esőben, egy ilyen alattomos drótdarab miatt egyszeriben elveszti már-már polgáriasnak ható ápoltságát.

A bódé ajtaja nyitva volt. Eresztékei tompán recsegtek. Odabentről dohos szag áradt. Pinty körülpillantott, és átlépte a küszöböt. Sötétség borult rá és nyomott, fullasztó hőség. Az ajtó kicsapódott, aztán visszalendült. A nyikorgást tompa puffanás követte.

– Ijesztgesd ám a keresztanyádat – rezzent össze Pinty, – Én boldogult doktor koromban hullák mellett is elszunnyadtam, mert tiszta volt a lelkiismeretem.

Mégis a zsebébe nyúlt, gyufa után kotorászott, hiszen az egerektől meg a denevérektől gyermekkora óta iszonyodott. És egy ilyen elhagyott bódéban minden előfordulhat, még svábbogár is, habár a svábbogarat Pinty nem számította a félelmetes dolgok közé.

De a gyufa nem akart lángra lobbanni. Elázott az esőben, foszforos vége puhán siklott végig a doboz oldalán, parányi kékes szikra villant fel, aztán hamvába holt.

– Rá se ránts, csak szedd a vadkörtét – dünnyögte Pinty, mert kétes helyzetekben szeretett régi bölcsességekre hivatkozni.

Kitapogatta az egyik sarkot, kezével valami puhát érintett, gondolta, a fejét majd arra helyezi, de aztán fölrémlő viszolygása miatt elállt szándékától. Lehúzta nedves ingét, csomóba gyűrte, s tarkóját a göngyölegre fektetve, elnyúlt a földön.

Várta, hogy a szokásos könnyedséggel jön el érte az álom, hiszen azok közé az emberek közé tartozott, akik a talponállók pultjára dőlve, két korty között is tudnak egyet bólintani. Lehunyta szemét, egy korsó sörre gondolt, majd arra, hogy alkalomadtán szóvá teszi a csapos ildomtalan viselkedését, ha benéz a tanácsra a sógorához. A nem létező sógor egy pillanatra megbékítette, de továbbra sem érzett álmosságot. Gőzölgő bőre viszketni kezdeti, hallotta az ajtó undorító, ütemes nyikorgását, s valami idegen nyugtalanság vibrált benne, éber feszültség, aminek már-már köze volt a félelemhez.

– A rohadt csapos miatt van az egész – gondolta. – Ha ez így megy tovább, lerohadok, mint a pinty.

Csukott szemmel feküdt, küszködött kiérdemelt nyugalmáért, nem akarta megérni azt a szégyent, hogy neki – aki legutóbbi bírósági tárgyalásán is édesdeden el-elszenderült – most nem jön a szemére álom.

Hallotta, hogy odakint az eső lassan csillapodni kezd. A szél is elült. Az ajtó lustán, sejtelmesen nyikorgott, mintha élőlények surrannának át a küszöbön. Pinty kinyitotta a szemét. A hajnali derengés beszűrődött a bódé résein. Halvány sugarak vetődtek csupasz mellkasára.

Oldalt fordult fesztelen könnyedséggel. És akkor közvetlen közelről megpillantotta a nyitott szemmel rátekintő, elkékült arcot. A szempár egykedvűen figyelt, a selymes, hosszú haj elfedte a homlok domborulatát, a száj kissé szétnyílt, mintha lélegezne.

És lejjebb, a nyakon, a rémülettől megdermedt Pinty észrevette a fojtogató ujjak elfeketült nyomát.

* * *

Egy pillanatig sem reménykedett abban, hogy mellette a kék arcú nő megmozdul és mond valamit. Elég hullát látott már életében ahhoz, hogy elszorult szívvel tudomásul vegye a bőr szederjes állapotát, a végtagok nyugodt merevségét és a lilára színeződött körmöket. Mégis a test fölé hajolt, fülét a mellkasra helyezte, de ott bent, a bordák mögött hideg csend fészkelt.

A nő szép volt és fiatal, ha ugyan nem ledérség egy halottról ilyet mondani. Szomorú, dermedt szeme fölött halványzöld festékcsík húzódott, sötétszőke haja még eleven, lágy hullámokat vetett, az ajak résén át kivillantak az apró, hegyes fogak. De Pinty annak is jobban örült volna most, ha Basa néni, az öreg tökmagárus fekszik mellette, éktelen szemölcseivel, ritkás bajuszával, dinnye mellével – de elevenen.

Pinty számára kézenfekvő volt az a ‘gondolat, hogy a hullát szemrebbenés nélkül a nyakába varrhatják, tekintetbe sem véve, hogy ő egy legyet is képtelen lenne megölni.

Bár most egy pillanatra még ebben sem volt biztos: hiszen nem tudta, hol és mivel töltötte az éjszakát, csak a kocsmából való kínos távozás maradt meg emlékezetében. A félelem egyre kíméletlenebbül mardosta, mert ez a nő, beleszámítva azt a kettőt, akinek haláláról öreg. rakodómunkások is rémülettel beszéltek, már a harmadik volt. Fél év leforgása alatt a harmadik hulla G. város belterületén; és az ilyenért kötél jár, még akkor is, ha az ember netán öntudatlanul cselekszik.

– Nem – nyögte Pinty –, ezt nem tehetik velem. Inkább megígérem, hogy egy kortyot sem iszom többé.

Ez a gondolat némiképp megnyugtatta, de aztán újra föltámadt benne a kétség, s miközben azon tűnődött, hogyan fogja megmagyarázni a fakabátoknak ezt a különös éjszakát, a tarkóját hideg veríték lepte el.

– Azok se most jöttek le a falvédőről – motyogta maga elé. – Ha megpucolok, úgyis elkapnak, ahogy az már számos esetben történt. Rájönnek, ki tentikélt itt a közelben.

Tulajdonképpen, ebből is kiderül: jó véleménye volt a rendőrségről. Egy pillanatig sem hitte, hogy túljárhat, teszem azt, Bence őrmester eszén.

De a menekülés kényszerétől nem bírt szabadulni. Remegő térdekkel osont az ajtóhoz, kitekintett a résen, s elszoruló szívvel állapította meg, hogy odakint, a reggeli fényben emberek járkálnak a kaviccsal fölhintett utakon, korán kelő, dolgos polgárok, akik az éjszaka rémségeiből semmit sem sejtenek. Pinty a legtöbb esetben óvakodott a gondolkodástól, mert az ilyesmi felettébb fárasztotta. De most – ebben, a számára nem sok jóval biztató pillanatban – logikai fejtegetésekbe bocsátkozott. Tudta, ha kilép az ajtón, elkerülhetetlenül meglátja valaki, s később már könnyű lesz fölfedezni az összefüggést lesunyt fejű surranása és a bódéban heverő holttest között. Nem sokat konyított a kriminalisztikához, ám tapasztalatai azt bizonyították, hogy a rendőrök figyelmét a legjelentéktelenebb apróság sem kerüli el. És egyszer csak ”megjelenik majd Bence őrmester, s tettetett nyájassággal azt kérdezi: „Na, mondd csak, Pinty fiam, hol töltötted az augusztus 17-ről 18-ra virradó éjszakát?” Ilyenkor sok mindent lehet mondani, de Bence őrmester atyai hitetlenkedéssel csóválja a fejét, keresztkérdéseivel összezavarja, s végül mint valami jelentéktelen semmiséget, kiböki: „Pinty fiam, te azt az éjszakát egy hulla mellett töltötted a városi park bódéjában, ne fogjak több halat, ha nem így történt.” E szörnyű fogadkozás hallatára kénytelen mindent beismerni az ember, aki eddig is nehezen tűrte az őrmester lágy, szemrehányó tekintetét.

Pinty mindebből azt a következtetést vonta le, hogy kár lenne elosonni a bódéból kíváncsi pillantások kereszttüzében. De az is vitathatatlan volt, hogy itt, a hulla mellett sem maradhat, bármennyire megkeményítették szívét a sorscsapások. A halott tekintetében amúgy is megcsillant valami szemrehányás, s Pinty kénytelen volt elismerni, hogy itt disznóság történt, amit ö nem pártfogolhat habozásával, így hát visszaült a kék arcú nő mellé, a földre, s illedelmes káromkodások között latolgatni kezdte esélyeit.

Bármennyire kutatott emlékezetében, nem talált arra példát, hogy valamikor is felelősségre vonták volna olyasmiért, amit nem követett el. Erre nem is volt szükség. Igaz, amikor kezdő korában elemelte egy ittas utókalkulátor briftasniját, még méltánytalanságnak érezte azt a hat hónap felfüggesztettet, amit Bence őrmester közreműködésével kapott, de később már bizonyos egyensúlyt fedezett fel cselekedetei és az azokat követő dorgálások között. A káemkával kapcsolatos véleményét többször kifejtette a bíróság előtt, hivatkozva arra, hogy ő aligha lehet közveszélyes munkakerülő, amikor is napjában nyolc korsó sört iszik, és a sörért kifizetett összeget többnyire tisztességes piaci munkával keresi meg. De ezt a dolgot a bíróság és különösen Bence őrmester másképpen értelmezte, s Pinty kénytelen volt elfogadni érvelésüket, habár helyeslését – már csak elvi szempontból is – makacsul titkolta.

– Szóval – fejezte be okoskodását – én megbízom Bence őrmesterben, habár ő nem bízik meg bennem. Ehhez a hullához hozzá se nyúltam, a vak is láthatja. Ha a fakabátok mégis a nyakamba varrják, magukra vessenek. Egy ártatlan ember gyalázata szárad majd a lelkiismeretükön.

Felsóhajtott, és magára húzta vizes ingét. Szívében bizalommal, ám végtagjaiban némi reszketéssel kilépett az ajtón, aztán minden eshetőséggel számolva, a kidőlt kerítésről letépte a táblát, amelyen ez állt: „Idegeneknek az átjárás szigorúan tilos!” A feliratot a bódé ajtajára akasztotta, majd lomha, szomorú léptekkel megindult a rendőrkapitányság felé.

A tengeri sügér tarkóján elhalványult a bíborszínű folt. Bence őrmester már-már azt hitte, hogy megcsalják következtetései, s semmitmondó sorokkal zárhatja le éjszakai ügyeletéről készült jelentését. „Szolgálatom során semmi rendkívülit nem tapasztaltam…” – fogalmazta meg a frappáns, szinte irodalmi tömörségű mondatot, amikor az asztalon fölberregett a csengő. A jelentés így befejezetlen maradt, a „rendkívülit nem tapasz…” kifejezés mögött üresség tátongott, s csak a későbbiek során derült ki, hogy a hiányzó hat betű helyett miféle titkok, szörnyűségek következnek G. város rendőrségének krónikájában, Bence őrmester letette a tollat, és beleszólt a mikrofonba. A kapuügyelet jelentkezett.

– Egy Lotár János nevű személy van itt – mondta a szolgálatos tizedes. – Azt állítja, hogy az őrmester elvtárs ismeri.

– Ilyen nevű személyt nem ismerek. Mit akar?

– Jelentem, mindenáron fel akar menni, mert csak az őrmester elvtársban bízik. Azt állítja, hogy együtt szedték a vadkörtét. Máskülönben Pintynek hívják, de ez a személyi igazolványába nincs bejegyezve. Csupa lucsok, és úgy vacog, mintha a hideg rázná.

– Pinty! – dörmögte maga elé Bence őrmester. – Pinty nem szalad akármilyen semmiségért a rendőrségre. Küldje fel! – recsegte a mikrofonba. – Adjon neki bilétát és küldje fel.

– Értettem – felelte az őrmester –, Pintyet felküldeni.

Bence őrmester állát az öklére támasztva várakozott. Arcán nyájas szigor ömlött el, de a belsejében motoszkáló bizonytalanságtól nem tudott szabadulni. Eddig kivétel nélkül minden alkalommal ő kereste fel Pintyet, s sohasem várta el, hogy az ilyenfajta látogatásokat bárki is illendőségből viszonozza. Csupán a refesek vizitjeihez szokott hozzá, de Pinty már jó ideje nem áll rendőri felügyelet alatt.

– Talán csak látni akar – gondolta, és szívébe melegség lopódzott. – Hiányzom neki. Hiszen azt mondta odalent, hogy egyedül bennem bízik.

Halkan megkoccant az ajtó.

– Beléphet – mondta Bence őrmester, aztán a látogatás esetleges magánjellegére gondolva, enyhültebben tette hozzá: – Parancsoljon!

Ez a szó kissé csikorogva hagyta el a száját, bele is izzadt, de kimondta. És ez a fontos.

Pinty belépett. Egyáltalán nem látszott rajta, hogy bármit is parancsolna. Enyhén csöpögő nadrágjában szemlesütve megállt a küszöbön, valami értelmetlen mormolás hagyta el az ajkát.

– Foglaljon helyet – mondta Bence őrmester. aki híve volt annak az elvnek, hogy ha már lúd, legyen kövér.

Pinty csüggedten a szék szélére ült, és űzött tekintetét az őrmester arcára emelte.

– Önként jöttem – szólalt meg alázatosan. – Azért, mert én egyedül Bence őrmester elvtársban bízom.

– Megtesszük, ami tőlünk telik – recsegte szelíden az őrmester, habár a megszólítás kicsit fölkavarta. – Mi járatban van mifelénk?

– A parkban aludtam – nyögte Pinty –, nem messzire a bódétól. Ott ért az eső.

– Így jár az, aki ittasra issza magát. Pedig úgy tudom, magának kényelmes ágybérlete van Basa néninél.

– Hiába, az ember néha nem ér el oda, ahova indult. így történt aztán…

– Pinty fiam – találta meg a régi hangot Bence őrmester –, megmondtam neked, számtalanszor, hagyj föl az ivással. A vége megint az lesz, hogy valami balhéba kerülsz.

– Ezért jöttem – mondta Pinty. – Hiszen Bence őrmester elvtárs az egyetlen, aki jó szívvel van irántam. Gondoltam, csak ő húzhat ki a slamasztikából. Ugyanis én befeküdtem a bódéba egy hulla mellé.

– Legközelebb majd hallgatsz rám – mondta gondtalanul az őrmester. – Akkor nem csinálsz ilyen marhaságot. Értsd meg végre, Pinty fiam…

Az arcáról hirtelen eltűnt a nyájas mosoly. Felugrott az asztal mellől. Elszorult torkából tompán buktak elő a szavak.

– Mi van abban a bódéban?

– Egy hulla – mondta Pinty. – Egy női holttest.

Bence őrmester az előtte ülő férfi arcára meredt.

– Egy női holttest – ismételte. – A harmadik!

– Femineus mortus – rebegte zöldre vált arccal Pinty. – Megfojtották.

Nem akarta felbosszantani Bence őrmestert, de emlékezetéből hirtelen előbukkantak a latin szavak, nem volt ideje visszaszívni őket. Nehezen viselte el a rászegeződő tekintet szigorát, a homloka verítékezni kezdett.

„A vesémbe lát – gondolta. – Bele a közepébe.”

– És ki fojtotta meg? – kérdezte tagoltan Bence Őrmester.

– Nem tudom – nyögte Pinty.

– Mellette feküdtél, és nem tudod, ki fojtotta meg?

Ezt a mondatot Bence őrmester nem szánta keresztkérdésnek, csupán valami meghatározhatatlan sugallatra hallgatott, sok esztendős szolgálata alatt tévedhetetlenné finomult szimatára.

– Nem tudom – ismételte Pinty –, már halott volt, amikor mellé feküdtem.

Ez a nyíltan beismert aljasság végképp kihozta a béketűrésből Bence őrmestert. Már-már megragadta Pinty gallérját, hogy ily módon préselje ki belőle az igazságot, de a falon függő táblára pillantva, a szolgálati szabályzat ide vonatkozó paragrafusa ötlött a szemébe, így hát dühösen fújtatva, csak legyintett egyet.

– Sötét volt – bizonygatta Pinty. – Nem is sejtettem, hogy abban a bódéban egy hulla fekszik. Higgyen nekem, őrmester elvtárs, hiszen sohasem vezettem félre.

Erről Bence őrmesternek egészen más emlékei voltak, de most nem akarta az időt semmiségekre fecsérelni. A telefonért nyúlt.

– Azonnal hagyja el a szobát! – kiáltott Pintyre. – Várakozzon az ajtó előtt! De onnan egy lépést se mozduljon!

Megvárta, amíg Pinty görnyedt háttal kisurran az ajtón. Aztán fölemelte a telefonkagylót. A központ jelentkezett.

– Sürgősen kapcsolja az éjszakai ügyeletre Dér őrnagyot! – mondta Bence őrmester^ – Hívja a lakásán! Persze hogy azonnal.

– Mi baj? – kérdezte néhány másodperccel később Dér Őrnagy, és a hangján érezni lehetett, hogy álmából ébredt.

– Jelentem, egy Pinty nevű rovott múltú személy kereste fel mintegy öt perccel ezelőtt a szolgálattevő őrmestert, és közölte, hogy feltehetőleg az éjszakai órákban…

– Rövidebben – mondta Dér őrnagy –, ha lehet, rövidebben.

– Értettem. Ez a Pinty nevű személy azt állítja, hogy a városi park területén egy női holttestet talált.

– Riassza a bűnügyi csoportot és az orvosszakértőt. – Az őrnagy hangja nyugodt volt, de mintha valami tompa fáradtság, fájdalom bujkált volna benne. – A bűntett felfedezőjével azonnal induljon a helyszínre. Egyéni kezdeményezésekbe ne bocsátkozzon. Várjon meg bennünket. Senkit se engedjen a holttest közelébe.

– Őrizetbe vegyem a bejelentőt?

– Ne – mondta fáradtan az őrnagy –, lehetőleg senkit se vegyen őrizetbe. Végeztem.

Bence őrmester egy ideig még forgatta a kezében a telefonkagylót, valami olyasmit motyogott maga elé, hogy egyáltalán nem helyes a rendőr életéből az egyéni kezdeményezést kirekeszteni, hiszen megtörténhet, hogy egy egyszerű őrmester, a maga csalhatatlan szimatával a legbonyolultabb bűntényt is felgöngyölítheti, ha már egyszer úgy hozza a sors… Pinty az alamuszi pofájával akárkit megtéveszthet, de Bence őrmester nem most jött a hathúszassal…

– De nem ám – dörmögte. – Korábban keljen fel, ha engem akar hintába tenni.

A központos, aki közben átvette a vonalat, szelíden tiltakozott, hogy neki ilyesmi meg sem fordult a fejében, és ha kicsit nevetgélt is maga elé. az egészen más dolog miatt történt, s egyáltalán nem Bence Őrmesterre vonatkozott, akit tisztel és nagyra becsül.

– Na, jó – mondta Bence őrmester –, hagyja abba a viháncolást. Inkább riassza a bűnügyi csoport embereit, ugyanis a D-körzet 6-os pontján gyilkosság történt.

Lecsapta a telefonkagylót, megigazította derékszíját, még egy utolsó pillantást vetett az akváriumban keringő halakra, aztán elindult az ajtó felé. A kilincsen volt már a keze, amikor furcsa érzés kerítette hatalmába; mintha valamiről elfelejtkezett volna, mintha a történések természetes sorát oda nem illő dolog zavarná, valami pici, épp hogy sejthető, de mégis rendellenes jelenség. Ez az érzés hasonlított ahhoz az állapothoz, amikor az ember fordítva veszi fel szolgálati atlétatrikóját, ami ugyan elöl is, hátul is egyforma, de ilyen esetben mégis csöppnyi viszketést okoz…

* * *

A folyosón ott állt Pinty enyhén meggörnyedve, alázatosan, úgy, ahogy ez hivatalos helyen a hasonszőrűek számára természetes. Ettől a látványtól Bence őrmester egyszeriben visszanyerte önbizalmát.

– Lotár, maga velem jön – mondta, mert ildomtalannak érezte, hogy egy esetleges gyilkost Pintynek szólítson. – Figyelmeztetem, ne kíséreljen meg szökést, mert…

– Hát tettem én valaha ilyet? – kérdezte szemrehányóan Pinty. – Így ismer engem, Bence őrmester elvtárs?

– Az elvtársozást ezentúl mellőzzük, Lotár – mordult fel az őrmester. – Vezessen a gyilkosság helyszínére.

Pinty lesütötte a szemét, az arcán fájdalmas fintor jelent meg.

– Ne szólítson így – könyörgött. – Nem bírom elviselni. Az iskolában hívtak így utoljára…

– Pedig maga nem sokat járt iskolába, Lotár.

– Pinty!?…

– Na, jó! Pinty! De most már gyerünk. Ne verítékezzen itt, mint valami maszek mazsola, aki kilencvennel hajtott el a radar előtt.

– Köszönöm, őrmester elv… akarom mondani… én egyedül oda nem mennék, de az őrmesteremmel akár a világ végére.

Bence őrmester olyan arcot vágott, mint amikor horgászás közben az összegubancolódott zsinórral küszködik.

– Nem vagyok a maga őrmestere – sziszegte. – Ne éljen vissza a türelmemmel.

Pinty bánatosan megindult lefelé a lépcsőn. A bilétát szapora hajlongások közben a kapuőr kezébe nyomta…

Odakint már fölszáradtak a tócsák, és szemben, a kéttornyú templom keresztjén villogott a napfény. Elhaladtak a vásártéri kocsma mellett; Pinty reménykedő pillantására Bence őrmester csak azzal válaszolt, hogy megigazította egyébként is feszes derékszíját.

A park nyugati oldalát alacsony téglakerítés szegélyezte, az oroszlánokkal díszített kapun át betonút futott be a fák közé. Átmentek a patak hídján, és néhány pillanattal később elérték a buja, nyár végi zöldben pompázó bokrokat.

– Ott van az a bódé – szólalt meg Pinty –, hogy a lábam tört volna ki, amikor átléptem a küszöbét.

– Hát bizony, jobban járt volna – dünnyögte szórakozottan Bence őrmester. – Először is az ajtón tábla van, mely szerint idegeneknek az átjárás szigorúan tilos. Maga mégis bement, Lotár. Ez szabálysértés, bárhonnan nézem” A többiről nem is beszélve…

– Azt a táblát én akasztottam oda – mondta Pinty. – Előrelátásból…

– A második szabálysértés – helyeselt Bence őrmester. – Tiltótáblát csak hivatalos közeg helyezhet át. Mi lenne, ha minden jöttment csak úgy kihuzigálná a táblákat, és ide-oda rakná a kedve szerint?

– Igaz – ismerte be Pinty. – Igaza van az őrmester úrnak.

– Na, látod, fiam. így jut az ember börtönbe, ha nem gondol erre meg arra.

– A sitt nekem smafu – mondta Pinty. – Én csak a kötéltől félek. Nem akarom, hogy igaza legyen a keresztanyámnak, aki már hatesztendős koromban azzal fenyegetett, hogy akasztófán végzem.

– Vannak, akik előre megsejtik a jövőt – ábrándozott Bence őrmester. – Habár nekem is ugyanezt jósolta a keresztanyám. De ezt csak magunk között mondom, Pinty fiam. Na, gyerünk! Biztosítsuk le azt a bódét.

– Félek – nyöszörgött Pinty. – Ha Bence őrmester el… akarom mondani, elmenne, engem kilelne a hideg.

– Ne félj, fiam, nem tágítok mellőled egy tapodtat sem.

– És én? – kérdezte Pinty.

– Te velem maradsz. És szépen megmutatod a hullát.

Most, hogy az őrmester visszatért a tegezésre, Pinty lelkét kellemes bágyadtság fogta el. Tudta, hogy amíg ez az ismerős hang szólítja, addig a szörnyű gyanú nem lebeg a feje fölött. Így okoskodott Pinty, egyszerű szívének sugallatára hallgatva, de abból semmit sem sejtett, miszerint Bence őrmester pontosan nyomozói furfangból folyamodott eredeti stílusához, hogy elaltassa a gyanúsított éberségét. E szándékát siker koronázta, mert Pinty oltalmat keresve húzódott hozzá, amikor a bódé ajtaja megnyikordult.

– Szóval, itt van a hulla? – kérdezte Bence őrmester, aztán villámgyorsan tette hozzá: – Honnan tudod, hogy megfojtották?

– Fekete ujjnyomok vannak a torkán – mondta Pinty. – Az arca meg kék, hogy álmomban se jusson eszembe. Pillantson be azon a résen.

Amíg az őrmester – vigyázva az esetleges nyomokra – lábujjhegyen a bódé hátuljához lopakodott, s a résen át szemügyre vette a tetemet, Pinty alig bírta féken tartani a reszketését. Egyetlen dologban bízott csak: az olyan tapasztalt közeget, mint Bence őrmester, nem tévesztheti meg a látszat. Ez a tapasztaltság és szakértelem volt utolsó menedéke, hiszen ki hihetne különben az ártatlanságában?

– Jól van, Pinty fiam – tért vissza Bence őrmester. – Igazat mondtál. Ezt a nőt megfujtották. Most már legjobb lesz azt is megmondani, ki fujtotta meg?

– Szerintem ugyanaz, aki a másik kettőt – mondta Pinty.

– Szóval, ezt is tudod? Talán ott voltál?

Feszülten figyelte a gyanúsított elgyötört arcát. Felidézte magában Dér őrnagy szigorú, éber tekintetét, úgy érezte, most Ő is pontosan olyan átható, mindenen keresztül látó szemmel várja a választ, ahogy a főnök oly sok alkalommal. „Büszke lenne a tanítványára” – gondolta.

– Nem voltam ott! – nyögte Pinty, akin átsugárzott a felismerés, hogy az őrmesternek különös örömet szerezne a vallomás. – A másik kettőről csak hallottam. Mindenki beszéli.

– Szóval, beszélik?! Tereferélik, hogy így meg úgy? Szép kis társaság!

– Higgyen nekem – rimánkodott Pinty. – Én ebben az ügyben nem vagyok sáros.

Bence őrmester azonban válasz helyett sajnálkozva elmosolyodott, mint aki helyteleníti, hogy a másik elszalasztja az utolsó lehetőséget.

– Pinty fiam – szólalt meg gyengéden –, tudod jól, hogy a töredelmes beismerés enyhítő körülmény.

– Tudom – sikoltotta Pinty –, de én semmit sem követtem el.

– Ne sivalkodj – suttogta az őrmester. – Kerülni kell a feltűnést, különben az egész város ide csődül.

Szálas termetével fölmagasodott az ajtóban. A közelben néhány járókelő mozgása lelassult. Egy szemüveges férfi tétován elindult a bódé felé.

– Mi történt, őrmester elvtárs? – kérdezte.

– Semmi – felelte idegesen Bence őrmester. – Oszoljunk!

Az „oszoljunk” szót hallva az emberek közel s távolban megtorpantak. Néhány perc múlva már tekintélyes tömeg vette körül Pintyet és a lassan izzadni kezdő Bence őrmestert.

– Tetszik tudni, mi csak levegőzünk – mondta Pinty az érdeklődőknek, hogy mentse, ami, menthető. – Miért ne levegőzhetnének egyszer a rendőrök is?

De az emberek nem hittek neki.

Amikor a park bejáratánál felvijjogott a riadóautó és a mentőkocsi szirénája, G. városában már mindenki tudta, hogy gyilkosság történt: a Fojtogató végzett harmadik áldozatával.

Dér őrnagy szállt ki először a kocsiból. Világos, nyári öltönyt viselt, A tömeg először meg sem mozdult, mert megjelenésében volt valami csöndes szerénység, majdhogynem tétovaság, Mégis, a szürke szempár tekintete szabaddá tette az utat a bódé ajtajáig. Kezével csupán egyetlen mozdulatot tett, végigsimította őszülő haját; nem rendelkezett, nem osztogatott parancsokat, csak némán megállt a bódé előtt, s olyan csönd támadt, hogy távolról hallani lehetett a madarak énekét.

Bence őrmester félrelépett az ajtóból, Pinty alázatosan követte.

– Kérem, húzódjanak hátrább – szólalt meg Dér őrnagy. – Menjenek vissza a betonútig.

Halkan beszélt, szinte kérlelően. A tömeg megmozdult, lassan hátrálni kezdett.

Az őrnagy kinyitotta az ajtót. Csak az orvosszakértő, egy sovány, lobogó hajú fiatalember követte.

A halott ugyanúgy feküdt, mint amikor Pinty megpillantotta hajnali kábulatában. Kinyúlva hevert a padlón, ruhája nem fedte a térdét, az egyik cipője hiányzott.

– A fényképezés után elvihetik – mondta Dér őrnagy. – Ha lehet, pontosan közölje majd, mikor következett be a halál. Mit gondol, itt ölték meg?

– A közelben – mondta az orvosszakértő. – Amikor ide fektették, még nem volt merev.

Lehajolt, zsebkendőjét kezére bontva felemelte a halott táskáját. Piros bőrtáska volt, gömbölyű aranycsattal.

– Adja át Tóth századosnak – szólalt meg az őrnagy. – A jelentéseket a lehető leggyorsabban kérem. Lát valami különbséget?

– Egyelőre semmit – felelte az orvos. – Ugyanúgy fojtották meg, mint a másik kettőt. Elölről. A gyilkos szemben állt vele. A hüvelykujjak összeroppantották a gégeporcot.

– Bence őrmester – emelte fel csöppnyit a hangját Dér őrnagy. – Küldje be azt az embert, aki megtalálta a halottat.

Pinty viszolyogva lépett be a bódéba. Most az éles, reggeli fényben még inkább idegesítette a látvány, A szürke ruhás férfi azonban nem tűnt fenyegetőnek. Szigorával meg sem közelítette Bence őrmestert.

– Mikor jött be a bódéba? – így hangzott az első kérdés.

– Négy óra körül – felelte Pinty. – Legalábbis úgy számítottam, mert ötkor nyit a huszonhatos. Az ilyesmit megérzi az ember.

– A huszonhatos számú italboltra gondol – szólt be az ajtón Bence őrmester. – A vásártéri talponállóra.

Az őrnagy nem vette figyelembe a megjegyzést, csak barna arcán futott át valami halvány mosoly. Hiába, Bence őrmester mindig jókedvre derítette.

– Mikor jött el az; italboltból? – szólalt meg ismét.

– Még el se mentem – mondta Pinty. – Ha nyitva lett volna, dehogyis pottyanok bele ebbe a tésztába.

– Tegnap estére gondolok – mondta az őrnagy. – Kitartott záróráig?

Pinty hirtelen megérezte, hogy ezzel az emberrel nem érdemes kukoricázni.

– Nem tudom – felelte elborult arccal. – Nagy a hőség, és ilyenkor hat nálam a sör.

– Értem. És itt hatott valahol a közelben?

– Itt – ismerte be Pinty. – Valamelyik bokor alatt tentikéltem. Aztán jött az a rohadt eső…

– Rendben van – mondta az őrnagy. – Tartózkodjon továbbra is Bence őrmester közelében.

– De…

– Akar még valamit mondani?

– Semmit – suttogta Pinty. – Csak arra gondoltam, hogy egy szavamat sem hiszik.

– Ezt beszélje meg az őrmesterrel. Megmutatná, melyik bokor alatt aludt?

– Hogyne. Ott szemben, a kerítésnél. Keresztül is estem a dróton.

– Helyes – mondta az őrnagy. – Ha szükség lesz magára, majd értesítem Bence őrmestert.

Pinty kitántorgott az izzó napfényre. Ilyen még sohasem történt, őt, aki a legbékésebb rendőrjárőrnek is messziről szemet szúr, most elengedik csak úgy, magyarázkodás nélkül. A szürke ruhás, ősz hajú férfi ezzel a közönnyel megcáfolt minden tapasztalatot, alapjaiban rendítette meg Pinty világnézetét.

Arról már semmit sem tudott, hogy az őrnagy a nyomozócsoport egyik tagjának halkan mond valamit, s az késedelem nélkül elindul a vásártéri talponálló felé.

Néhány perccel később a Gülbaba névre hallgató rendőrkutya jelent meg a helyszínen. Némi szaglálódás után morogva megállt Pinty előtt, és ormótlan mancsait a vállára tette. Pinty torkán akadt a rémült sikoly.

– Jól van, Gülbaba, tudjuk – mondta Dér őrnagy és megveregette a kutya fejét. – Ez az úr valóban itt volt. Keress tovább.

Gülbaba lehuppant a földre, még egy utolsó sanda, gyanakvó pillantást vetett Pinty arcára, aztán lassan, majdnem a fű között surranó orral egyre táguló íveket írt le a bódé körül.

– Nem sok esélyünk van – szólalt meg Tóth százados. – Az eső elmosott mindent.

Dér őrnagy szürke szemét összehunyorítva figyelte a kutya mozgását. Tehetetlenséget érzett, szorongást, hiszen a harmadik gyilkosság után bármikor megtörténhet a következő. A gyilkos nem hagyja abba, nem csillapul, sarkallja a vágy, ferde ösztöne. A bűntett felderítése most többet jelent, a büntetés lehetőségénél, minden pillanat számít, mert bármikor bekövetkezhet a negyedik gyilkosság, aztán az ötödik… Meg kell akadályozni bármi áron, hogy asszonyok, akik még semmit sem sejtenek, egy napon megérezzék a torkukon az ujjak görcsös, szorítását, és iszonyattól dermedve meghallják a fojtott lihegést. Az első áldozatnak két gyermeke volt.

Dér őrnagy hangja tompán csengett, amikor megszólalt.

– Ha ez a fickó ide nem téved, napok teltek volna el, amíg valaki megtalálja a hullát. Akkor még ennyi esélyünk sem lenne.

Néhány lépésnyire a betonúttói a kutya egy bokornál megtorpant. Örvendező mordulás tört elő a torkából, Bence őrmester megnyalta a száját, mert biztos volt abban, hogy olyan bizonyíték kerül elő, amely Pinty nyakán végképp megszorítja a hurkot. Hiába, nem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy a hajdani keresztmamának igaza volt.

A bokor alján, a fű között,egy női félcipő hevert. Dér őrnagy szemügyre vette a világoskék, lakkbőr lábbelit, aztán följebb a letört ágakat, a hasadozott levélzetet, s arra gondolt, ha egyáltalán biztos lehet valamiben, rövid küzdelem után itt, a bokor mellett végzett áldozatával a Fojtogató. Ennyi volt minden: Gülbaba mozgása bizonytalanná vált, aztán a betonúinál lekuporodott a földre, halkan vonyítani kezdett, ezzel adva tudtul, hogy a munkája véget ért. A rendőrök, akik több száz méter sugarú körben, lépésről lépésre átvizsgálták a bódé környékét, még ennyit sem találtak. A gyilkos ugyanúgy, ahogy az előző alkalmakkor, nem hagyott nyomot maga mögött.

Közben a fényképészek is befejezték munkájukat. Minden készen állt arra, hogy a harmadik bűntény jegyzőkönyve is tökéletes legyen, tökéletesen semmitmondó, akár a másik kettőé.

„Már csak a daktiloszkópiai, laboratóriumi és az orvosi jelentések hiányoznak – gondolta Dér őrnagy. – Aztán újra összeáll… a semmi. Használható ujjlenyomatot nem találtunk. – Az áldozat körme alatt nincsenek bőrfoszlányok vagy vérnyomok. – Erőszak nem történt.

– A ruházaton idegen eredetű anyagok nincsenek…” És egyre óvatosabb fogalmazásban: „De bizonyos körülmények azt igazolják, hogy kéjgyilkossággal állunk szemben, ahol a fojtogatás valójában helyettesíti az aktust…

Így történt eddig, csak egyetlen különbség volt: a gyilkos első két áldozatának egyik cipőjét magával vitte. Most pedig a cipő Gülbaba közreműködésével előkerült.

Dér őrnagy már ismerte az áldozat nevét: a 19 esztendős ápolónőt Sebők Ilonának hívták, s abban a kórházban boncolják majd fel, ahol tegnap még dolgozott.

Itt, a bódé körül nincs több tennivaló. Afféle kötelező rutinmunka, egy ideig biztosítani a környéket, de hát amúgy is, a második gyilkosság után, az egész város területén megkettőzték az őrjáratokat. Más ember ilyenkor már azt jelentené: „Egér sem mozdulhat észrevétlenül”, de Dér őrnagy tapasztalatból tudta, hogy egy 30 ezer lakosú települést egyszerűen nem lehet állandó megfigyelés alatt tartani.

A hullaszállító autó elindult, eltávolítva a kíváncsi tekintetek elől a holttestet, amelyről este már azt beszélik városszerte, hogy megcsonkították, meggyalázták, szétdaraboltak.

Hat óra múlt néhány perccel, de máris fullasztó volt a hőség, a kék égbolton fehér lángolással vonult a nap.

– Békés város volt ez – gondolta Dér őrnagy. – Legfeljebb ez a Pinty meg Bence őrmester viszálykodott. Most vége a békességnek, és addig nem enyhül a szorongás, amíg el nem kapjuk a Fojtogatót.

Sohasem érzett még ekkora feszültséget. Düh és tehetetlenség gyötörte, tudta, hogy a városban él a gyilkos, talán nap nap után találkozik vele, az arcába néz, hiába, egyik arc olyan, mint a másik, a kezeket sem lehet megkülönböztetni… Várni kell, amíg a Fojtogató elköveti az egyetlen, a végzetes hibát. Várni kell és elviselni, hogy újra felberreg majd a telefon egy forró éjszaka után.

– Itt befejeztük – mondta fáradtan. – Pontosan délben megbeszélést tartunk. Kilencre kérem a jelentéseket.

Megindult a kocsi felé. Bence őrmester szolgálatkész arccal lépdelt mögötte.

– Őrnagy elvtárs – szólalt meg a jól ismert hang. – Jelentem, ezzel a Pinty nevű alakkal nem tudok mit kezdeni.

– Magának lejárt a szolgálata. Igaz?

– Jelentem, lejárt.

– Úgy tervezte, hogy horgászni megy…

– Jelentem, úgy.

– Hát akkor azt ajánlom, előbb igyanak meg egy pohár sört ezzel a Pinttyel. Aztán vigye el magával a Szúnyogosra. Hátha megkedveli a horgászatot.

Bence őrmester homlokán verítékcsöppek jelentek meg.

– Jelentem, ez a Pinty elriasztja a halakat. Az ilyennek a szagát sem állják.

Az őrnagy, mintha titkot árulna el, halkan suttogta:

– Szemmel kell tartani. Érti, őrmester? Ez parancs. Vigye magával, és tartsa szemmel. Ezért a szolgálatért kap cserébe egy szabadnapot.

– Értettem, őrnagy elvtárs – hunyorított Bence őrmester. Most már biztos volt abban, hogy a szimata mégsem csalta meg. – Szemmel tartom.

– Még valamit. Színleljen barátságot, avassa bele a horgászat titkaiba. Nyomja a kezébe az egyik botot. Foglalkozzon vele.

– Jelentem, ez a személy nem rendelkezik horgászengedéllyel.

– El kell tekintenünk ettől a formaságtól – mondta Dér őrnagy. – Mindazt, amit most tőlem hallott, kezelje bizalmasan. És legyen szívélyes Pintyhez.

Csak ennyit tehetett a békességért.

Az orvosszakértő jelentése: „A boncolás előtt megállapítható, hogy az áldozat halálát feltehetőleg kézzel történt fojtogatás előzte meg. A hüvelykujjak nyomásától a gégefő összeroppant, s így szinte azonnal beállt a fulladás. A nyakon elöl és hátul elszíneződött nyomok láthatók, bőr alatti vérömlenyek, amelyek a hajszálerek összeroncsolásából származnak. Erőszakos közösülésre semmi jel sem utal, a spermapróba elvégzése után fehérje nem csapódott ki. A holttesten a nyak kivételével nem találhatók sérülések, csak mindkét hónaljban mutatkozik kisebb, sárgára színeződött vérömleny, de az régebbi ütődésből vagy szorításból is eredhet. Sem a combok belső hajlatán, sem a hason, sem a melleken erőszakra utaló rendellenességet nem találtam. Megállapításom szerint a fulladásos halál a vizsgálat időpontját megelőzően mintegy nyolc órával történt, tehát augusztus 17-én 22 óra és 22 óra 30 perc között. A boncolás, amelyet dr. Lax Rezső, a városi kórház főorvosa és asszisztense, dr. Fábián Tamás végez, minden bizonnyal megerősíti véleményemet. Valószínűnek tűnik, hogy az áldozatot nem a bódéban ölték meg, hanem a fojtogatás azt megelőzően, körülbelül 10–15 perccel történt. Vizsgálatom bizonyos mértékig kiterjedt annak megállapítására, hogy az áldozat és gyilkosa között végbement-e dulakodás. Erről az a véleményem, hogy a tettes valószínűleg észrevétlenül közelítette meg áldozatát, vagy legalábbis az – szinte az eszméletvesztés pillanatáig – gyanútlan maradt. A holttest felső ajkán található duzzanat és sérült felhám azt látszik bizonyítani, hogy a bűntett elkövetője szándékának végrehajtása előtt vagy megcsókolta, vagy megharapta áldozatát, de nem túlságosan durván s feltehetőleg nem is erőszakosan. Lehet, hogy ez a cselekmény csupán az abnormális aktus normális előkészítése volt. A nyakon található ujjnyomok elhelyezkedéséből azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a gyilkos körülbelül 8–10 centivel magasabb volt áldozatánál.”

A laboratóriumi jelentés: „A szokásos rutinvizsgálatok lényeges eredményt nem hoztak. Az áldozat ruházatán idegen emberi testről származó hajzatot vagy szőrzetet a leggondosabb vizsgálat után sem tudtunk felfedezni. A körmök alatt bőrfoszlány vagy vérszennyeződés nincs. Az áldozatnak feltehetőleg nem volt ideje arra, hogy támadója ellen harapással vagy karmolással védekezzen. A daktiloszkópiai vizsgálat ugyancsak nem hozott eredményt. A táskán, a cipőn csak az áldozat ujjlenyomatai ismerhetők fel. A bódé ajtaján Lotár János ujjlenyomatát találtuk meg, ugyancsak megtaláltuk ezt az ujjlenyomatot a bódéra helyezett tiltótáblán is.”

A boncolásról készült jegyzőkönyv kivonata:

„A kórbonctani vizsgálat megerősítette azt a feltételezést, mely szerint Sebők Ilona 19 esztendős ápolónő halálát fulladás, közvetve: a gégefő összeroppanása okozta. Az eszméletvesztés a nyaki ütőér elszorítása következtében, már korábban beállt. A halál időpontját augusztus 17-én 22–23 óra közé tehetjük. A hónaljnál található enyhe elszíneződés valószínűleg arra utal, hogy a tetemet rövid idővel a halál beállta után e pontokon megragadva néhány vagy több lépést vonszolták. Erőszakos közösülés nem történt, a genitálék, a combhajlatok sértetlenek. A gyomor és a béltartalom vizsgálatánál megállapítottuk, hogy az áldozat rövid idővel halála előtt csirkehúst, kenyeret és zöldpaprikát evett, valószínűleg egy kevés konyakot ivott utána. A vér alkoholtartalma azonban rendkívül csekély. Megállapítást nyert, hogy az áldozat négyhónapos terhes volt, a fogamzás 120–130 nappal ezelőtt történt. Mivel a nyomozás vezetője kérte a korábban bekövetkezett két erőszakos haláleset összehasonlítását a mostanival, megállapítottuk, hogy Sebők Ilonát valószínűleg ugyanaz a személy fojtotta meg, mint az előző két áldozatot. A fojtogató feltehetőleg szadisztikus hajlamainak kényszere alatt cselekszik, az orgazmust a női nyak szorítása váltja ki. Mivel erőszakos nemi közösülésre vagy annak megkísérlésére sem most, sem a régebbi eseteknél semmi jel sem , utal, feltételezhetjük, hogy a tettes a kielégülést a fojtogatás pillanatában éri el. A három azonos haláleset kétségkívül azt bizonyítja, hogy ezeket a bűncselekményeket rendellenes nemi érzésű személy követte el, s tettének más indítéka nincs.

Dr. Lax Rezső kórházi főorvos és dr. Fábián Tamás.”

A jelentések olvasása közben Dér Őrnagy zöld színű ceruzával húzta alá a lényegesnek tekinthető mondatokat. Ezek között a mondatok között nem volt összefüggés: Sebők Ilona 19 éves ápolónő, augusztus 17-én este 22–23 óra között halt meg. – A holttestet bizonyos távolságból a bódéba vonszolták. – A gyilkos valószínűleg 10–15 percet tartózkodott a fojtogatás után áldozata közelében. – Az áldozat gyanútlan volt, – Semmiféle lényeges nyom nem maradt. – Az ápolónő a vacsorát követően szeszes italt fogyasztott. – Körülbelül négy hónappal ezelőtt teherbe esett. – A három felderítetlen bűncselekményt valószínűleg ugyanaz a személy követte el.

Az őrnagy papírlapot vett elő, s rövid tűnődés után a következőket írta rá:

1. Meg kell állapítani, hogy Sebők Ilona hol vacsorázott, kivel látták utoljára,

2. Kikkel volt közelebbi kapcsolatban az áldozat? A gyilkossal szemben tanúsított ,,gyanútlansága” mivel magyarázható?

3. Meg kell keresni azt a férfit, aki az ápolónőt teherbe ejtette.

4. Tudatosítani kell a város lakóival, hogy sötétedés után magányos nő ne menjen ki az utcára, és lakására semmi körülmények között ne engedjen be idegent.

5. A városi park bejáratait továbbra is megfigyelés alatt kell tartani.

Tudta, hogy ennek az utolsó kívánalomnak a betartása szinte lehetetlen. A 200 holdas park a város közepén kezdődött, betonút vezetett rajta keresztül az állomás felé, de keleti része egészen messzire nyúlt, egy erdőbe torkollott, számtalan apró Ösvény és út hálózta be. Egyébként is már az első gyilkosságnak híre ment, az asszonyok sötétedés után kíséret nélkül nemigen mozdultak ki otthonukból, s íme, mégis bekövetkezett a harmadik bűntény, a gyilkos nem hagyott nyomot maga után, ugyanúgy, mint az előző alkalmakkor.

A várakozást Dér őrnagy nehezen tudta elviselni, de most nem tehetett mást, várakoznia kellett, s eközben végigkutatni minden lehetőséget, a halvány és semmitmondó jelzések sorát. G. városában az elmúlt tíz esztendő alatt egyetlen gyilkosság sem fordult elő, s most Öt hónap alatt ez a harmadik. A nyugalomnak és biztonságnak nyoma sincs már, a nyári estéken néptelenek az utcák. Ideges feszültség fojtogatja a várost, mintha az éjszaka száz gyilkost rejtegetne; pedig csak egy van, egyetlenegy, és ezzel az eggyel szemben tehetetlen a rendőrség, az évtizedek rutinjával és leleményével fölvértezett gépezet, s tehetetlen ő maga, akár a többiek, mert nincs indok, semmiféle érdek nincs a bűncselekmények mögött, csak rejtett őrület, lihegő kényszer, egy beteg idegrendszer talán öntudatlan akarata.

Semmiféle szokás, rutin, bevált, kipróbált módszer nem segíti most kellőképpen a bűnüldözést. Társai arcából a saját tanácstalansága és tehetetlensége tekint vissza rá, hiába, hogy minden embere átvirrasztana éjszakát éjszaka után, s megfeledkezve minden egyébről, pihenés nélkül hajszolná a gyilkost, de annak nincs arca, nincs teste, talán még árnyéka sincs. Várakozik éber figyelemmel, az alkalmat várja, aztán lesújt, majd eltűnik, félrehúzódik emészteni, mint valami iszonyú állat, nem visz magával semmit, csak azt a cipőt… igen, a cipők, azokat szorongatja fülledt magányában, emlékezve, újabb rémtettre készülődve. Most valamiképpen elfeledkezett erről a szokásáról, a cipőt otthagyta a bokor alján. Talán mert megzavarták, talán a félelem még eddiginél is óvatosabbá tette. Lehet, hogy akkor menekült csak el, amikor megpillantotta Pinty botorkáló alakját, vagy csak nyugtalanították az éjszaka neszei.

– Igen – gondolta Dér őrnagy –, az a furcsa, hogy akár Pinty is elkövethette ezt a gyilkosságot, hiszen senkinek sincs az arcára írva a beteges kényszerűség. De ő sem gyanúsabb, mint bárki más.

* * *

Felemelte a telefonkagylót, utasította a kapuügyeletet, hogy Ajtai hadnagyot megérkezése után azonnal küldjék fel hozzá.

Alig öt perc telt el, és a fiatal nyomozó már ott állt az íróasztala előtt. Pinty ártatlanságának bizonyítékait tárta fel, habár erről 5 maga – nem ismerve a gyilkosság elkövetésének időpontját – semmit sem tudott.

– A csapos és legalább nyolc törzsvendég egybehangzó állítása szerint Lotár János záróra előtt 40 perccel hagyta el az ivóhelyiséget, tehát 23 óra 20 perc körül – jelentette. – A csapos vezette ki, mert teljesen elázott, és hangoskodni kezdett. Ennek az embernek állítólag orvosi diplomája van, de a vásártéren végzett alkalmi munkából él. A csapos már tudja, hogy valami köze van a gyilkossághoz.

– Hagyjuk meg a hitében – mondta Dér őrnagy. – így talán az igazi gyilkos megfeledkezik az óvatosságról, mert úgy véli, holtvágányra futottunk. Pinty ugyanis épp most tisztázta magát.

– De hiszen Bence őrmester magával vitte…

– Horgászni. A gyilkosság 22 és 23 óra között történt, Pinty akkor még – nyolc tanú és a csapos állítása szerint – a kocsmában darvadozott. Ennél szebb alibit igazán nem kívánhatunk, De ne tegyük közhírré. így legalább Bence őrmesternek lesz valami gondja, és talán levetkőzi az előítéleteit.

– Hm – dünnyögött a fiatal nyomozó –, pedig annak a Lotárnak a szeme sem áll jól. Orvos volt, most meg trógerol. Hát miféle ember az ilyen?

– Bence őrmester régi kuncsaftja – mondta Dér őrnagy, – Félévenként legalább egyszer elém kerül a jelentés, hogy Pinty megint garázdálkodott. Innen tudom, a mi barátunk sohasem volt orvos, de még szülésznő sem.

– Pedig azt beszélik.

– Ő maga beszéli, ha kissé elréved. Bence őrmestert különösen a latin szókincse hergeli, már azt ajánlottam neki, iratkozzon be valami tanfolyamra, hogy némi jártasságra tegyen szert az antik nyelvekben. Így alaposan visszavághatna. Mit gondol, miféle garázdaságokat követ el ez a Pinty?

– Miféléket?

– Ha valami pénzhez jut, mindenkit itatni akar, A szíve viszi a sírba. Az utcáról vonszol be embereket a huszonhatosba, sört fizet nekik erőszakkal, ha kell, ha nem. Aki vonakodik, azzal gorombáskodni kezd. Veréssel fenyegeti. Nem tűri el, ha megvetik a társaságát. Akár hiszi, akár nem, egyszer engem is becipelt a huszonhatosba. Két korsó sört ittam meg a költségén, és latinra fordította nekem azt a mondást, hogy gondolkodom, tehát vagyok.

– Becipelte az őrnagy elvtársat?

– Nem akartam megsérteni. Mondom, jobb a békesség. Pinty egyébként is legalább negyvenkét kiló, és az ilyen kolosszusokkal vigyázni kell. Élete nagy ábrándja, hogy egyszer majd Bence őrmestert is vendégül látja a huszonhatosban. De erre szerintem sohasem kerül sor.

– Szerintem sem – mondja Ajtai. – Bence őrmester ad a tekintélyre.

– Mégis örülök, hogy Pinty szerepe tisztázódott. Nagyon megviselte ez az éjszaka.

Dér őrnagy e beszélgetés közben úgy érezte, mintha a torkában a görcs oldódni kezdene. Ha Bence őrmester és Pinty viszonyára gondolt, mindig melegség lopódzott a szívébe. Oly jól jött most ez a melegség, hiszen a gyilkosság fagyos levegője vette körül; az emberekért, a városért való aggodalom nyomasztotta, a bizonytalanság és a tehetetlenség ürege terpeszkedett belsejében. Bence őrmester, a tekintélyes, szigorú, jóindulatú rendet képviselte, Pinty pedig azt a csöppnyi helytelenséget, ami miatt az Őrmester rendjének értelme van. De a gyilkos, az máshonnan származik, aljas, alattomos, kusza mélységekből.

– Keresse meg Tóth századost – szólalt meg az őrnagy, kezével végigsimítva homlokát. – Átmegyünk a kórházba, ahol ez a szerencsétlen lány dolgozott.

Felállt az íróasztal mellől. Az ablakon át szemébe villant a város képe, azé a városé, amelynek nyugalmáért felel. Dér őrnagy sohasem gyűlölte személyes indulattal a bűnözőket, hiába tartozott kötelességei közé felderíteni, leleplezni, ha lehet, megakadályozni a bűnt. Az ország legjobb rendőrtisztjei közé számították, s mégis, talán gondolkodásmódja miatt, hiányzott belőle a személyes gyűlölet. Nem tekintette feladatának a büntetést, csupán a törvény szolgálatát, a leleplezést, a meghiúsítást, a megelőzést. Szerette ezt a várost, ahol született, ahová később visszatért. Mostani szolgálatának 13 esztendeje alatt megfigyelte azt a fejlődést, ami itt végbement. A bűntetteket, az elkövetési módokat és a bűnözőket is. Éppen ezért hitte azt, hogy az embereken változtatni lehet. Nem volt gyanakvó, csupán értette a dolgát, s minden esetben tudta, mit kell tennie. Durvaságot, kíméletlenséget, eleve megbélyegzést nem tűrt maga körül, gyanakvás helyett figyelem jellemezte, éppen ezért ítéletében szinte sohasem tévedett. De most a tehetetlenség és a szorongás állapotában gyűlölni kezdte az Ismeretlen gyilkost. A város iránt érzett szeretete és aggodalma miatt fakadt fel benne ez a gyűlölet.

Ügy érezte, mintha láz gyötörné. Égett az arca, és nyomás nehezült a tarkójára. A vízcsapnál megmosakodott, aztán elindult lefelé a lépcsőn. Tóth és Ajtai a kapuügyelet előtt várt rá. Ajtai hadnagy egy overallos férfival vitatkozott.

– De engem Bence őrmester küldött – bizonygatta a férfi, – Azt mondta, csak az őrnagy elvtársnak adhatom át az üzenetét.

– Az őrnagy elvtárs nem ér rá – mondta a nyomozó. – Nyugodtan ránk bízhatja azt az üzenetet.

– Hát halljuk – szólalt meg Dér őrnagy –, nekem igazán elmondhatja.

– Hol találom meg az őrnagy elvtársat?

Dér őrnagy szemügyre vette a sarokba támasztott horgászbotokat, a csalihal-tartó kannát, és megértette, hogy Bence őrmester sporttársáról lévén szó, helytelen a huzakodás.

– Én vagyok Dér őrnagy – mondta. – Ha nekem nem is, de az ügyeletes rendőrnek elhiheti.

A kapuőr szapora fejbólintásokkal igazolta Dér őrnagy azonosságát.

– Bence őrmester küldött, szigorúan bizalmasan – mondta a férfi. – Azt kérdezteti, mit csináljon azzal a Pinttyel, mert már nem bírja. Én motorral voltam kint a Szúnyogosnál, azért bízta rám az üzenetet. Egyébként, jelentem, önkéntes tűzoltó vagyok.

– Helyes – bólintott az őrnagy. – Mondja meg Bence őrmesternek szigorúan bizalmasan, hogy a parancs változatlan. Itt van pénz, vegyen nekik ennivalót. Tartsanak ki sötétedésig. Akkor kísérje haza azt a Pintyet és fektesse le. Ügy tudom, Basa néninél szobaúr.

– Jelentem, ágybérlő – felelte az overallos horgász. – A parancsot továbbítom Bence őrmesternek. Gyulai kolbász jó lesz?

– Jó – egyezett bele az őrnagy. – De néhány üveg sört is vegyen. Pokoli hőség van.

– Jelentem, amúgy is vittem volna.

– Még valamit – szólalt meg Dér őrnagy. – Fogott-e halat Bence őrmester?

– Pontosan ez az – bólogatott a tűzoltó. – Bence őrmester semmit sem fogott. De az a Pinty, egymás után szedi ki a pontyokat meg a kárászokat. És nem restell tanácsokat adni az őrmester elvtársnak. Ezért küldött engem ide az őrmester elvtárs, mert már nem bírja idegileg…

– Egy jó rendőr mindent elbír – mondta Dér őrnagy, és elmosolyodott. – Azt üzenem Bence őrmesternek, ha tud, tanuljon Pintytől, legalábbis, ami a horgászást illeti. Ez szigorúan bizalmas utasítás.

– Értettem – tisztelgett a tűzoltó.

Felkapta horgászbotjait és elviharzott.

– Nos – mondta Dér őrnagy –, akárhonnan nézzük, Bence őrmesternek sem könnyű a helyzete.

A város főutcáján haladt végig a riadókocsi, a dús lombú gesztenyefák között. Kilenc óra múlt valamivel, a nap már a házak fölött vándorolt.

Elhagyták a katolikus templom gótikus épületét, az állomás előtt jobbra fordultak; Basa néni bódéjánál hosszú sor kígyózott, mert tökmagárudáját nemrégiben tejeskukorica osztállyal bővítette.

A kecses, zárt teret a gimnázium sárga tömbje uralta, néhány lépéssel odébb az áruház kirakata fölött, egy plakáton a legújabb fazonú olasz cipők megérkezését hirdette egy női láb, egy másik plakát a nyár végi kiárusítás előnyeiről biztosított.

Dőlt befelé a hőség a kocsi leeresztett ablakain. A sebesség alig kavarta fel a fülledt levegőt.

– Álljon meg egy pillanatra – mondta Dér őrnagy a sofőrnek. – Ügy látom, megérkeztek a reggeli lapok Kelemen bácsihoz.

Valóban, az újságárus, hóna alatt két vaskos köteggel, épp akkor lépett ki az állomás kapuján.

Dér őrnagy kiszállt a kocsiból, köszöntötte a verítékező újságárust.

– Ügy látom, maga sem bírja a hőséget, Kelemen papa. – Csöppnyit elmosolyodott, mert a kopasz, szétálló fülű bácsika fehér sortot és lukacsos atlétatrikót viselt.

– Bírom, azért csak bírom valahogy – – mondta Kelemen papa. – De ilyen döglesztő nyárra alig emlékszem.

Az újságkötegeket a kék-vörös csíkos napernyő alá, az asztalra tette, és keret nélküli szemüvege fölött Dér őrnagyra mosolygott.

– A lányok is sortban mászkálnak – szólalt meg mentegetőzve –, miért ne tehetném én is? Habár a vonalaim már nem a régiek.

– Jó, ha az ember lépést tart a korral, Kelemen bácsi. Mikor csináltatta ezt a sortot?

– Ha jól emlékszem, 1937-ben vettem a Zsibogón. Aztán kivártam azt az időt, amikor viselni is lehet. Ezek a cipők is – mutatott a plakát felé – a 30-as évek elején voltak divatban. Az ifjúságomra emlékeztetnek a ruhák, de még a frizurák is. Ugyebár, mostanában minden visszatér. Így van?

Dér őrnagy Kelemen papa kopasz fejére pillantott, s arra gondolt, azért mégiscsak vannak olyan dolgok, amelyek nem térnek vissza többé. Mulatságos figura volt az újságárus, enyhén domborodó pocakjával, szőrös mellkasával, akár egy sortra vetkőzött koravén medvebocs.

– Na, jó – szólalt meg Dér őrnagy –, adjon egy Népszabadságot meg egy Nemzetet.

Mindig jólesett neki, ha néhány szót váltott az emberekkel. Szeretett amúgy barátságosan dünnyögve elbeszélgetni erről-arról. Kezével intett a tejeskukoricái fölött gubbasztó Basa néninek is, aztán visszaült a kocsiba.

Az újság ugyanazokról a dolgokról írt, mint más alkalmakkor. A városban történtek az ország nyugalmát nem zavarták meg. De a G.-i gyilkos mégis sok száz fiatal nő biztonságát fenyegette.

Elhaladtak a műszergyár zöldre festett kerítése mellett, aztán a kocsi ismét fák alatt gördült, érezni lehetett a lombok nyers, hűvös szagát. A kórház kétemeletes épülete hirtelen bukkant fel előttük, a kertben a nemrég épített üvegpavilon falain kékes libegéssel apró napkorongok remegtek.

Amikor a riadóautó megállt a kapu előtt, a portás némi küszködés után elfojtotta feltörekvő vágyát, hogy az utasok tudomására hozza: ma nincs látogatási idő. Nem volt ostoba ember, jól tudta, hogy a rendőrökre nem vonatkoznak az effajta szabályok, olykor minden előzmény nélkül, a látogatási időn túl is megjelennek.

– Hol találjuk meg Lax főorvost? – kérdezte Dér őrnagy.

– A főorvos úr az irodájában van – tisztelgett a portás, annak a kényszernek engedelmeskedve, amely minden simléderes sapkát viselő emberben fölébred, ha rendőrt lát – B épület I. emelet három.

– Köszönjük, Sándor bácsi – mondta az őrnagy.

A portás megdöbbenve bámult utána, mert nem tudta elképzelni, honnan ismeri ez az ember, akit emlékezete szerint sohasem látott. Sejtelme sem volt arról, hogy harminc esztendővel ezelőtt, amikor Dér őrnagy fia megszületett, ugyanennél a bejáratnál több doboz cigarettát szívtak el együtt az izgatott, akkor még fiatal apával. Hiába, ami az egyik embernek rendkívüli dolog, az a másiknak semmiség, így van ez a születéssel és a halállal is.

– Néhány dolgot el kell mondanom, mielőtt megkezdjük a kihallgatásokat – szólalt meg Dér őrnagy, ahogy ballagtak hárman a virágágyakkal és fehér padokkal szegélyezett úton.

– A boncolásnál megállapították, az áldozat terhes volt. Valószínű, hogy viszonyát, amelyből állapota származott, haláláig nem szakította meg. Manapság nem szokás megtartani egy gyermeket, ha közben az apával való kapcsolat felborul. Ez a lány itt dolgozott, ebben az épületben, a nővérszálláson lakott. Nem G.-ből való. Természetes, hogy helyzetéről, ismerőseiről itt tudnak a legtöbbet.

– Külön-külön lássunk hozzá vagy együtt? – kérdezte Tóth százados.

– Együtt – mondta Dér őrnagy. – De mindenki a saját gondolatmenetét kövesse. Azt jegyezze fel, amit lényegesnek tart. így talán semmi sem sikkad el, ami lényeges lehet.

Lax főorvos nem volt egyedül. Szobájában egy 30 év körüli magas, sötét hajú fiatalember tartózkodott, dr. Fábián Tamás, aki már a holttest felboncolásánál is segédkezett.

– Foglaljanak helyet – mondta Lax doktor.

– Hozatok kávét és valami frissítőt, ha megengedik. Ezt a hőséget nehéz elviselni. Tamás, szólj ki a titkárnőnek.

– Nem időzünk sokáig – szólalt meg az őrnagy. – Csak néhány adatra van szükségünk, aztán átmegyünk arra az osztályra, ahol Sebők Ilona dolgozott.

– Mindenkit behívattam, aki tudhat róla valamit – mondta a főorvos. – Bár állítólag félrehúzódó természet volt, s csupán egy esztendeje dolgozott nálunk. Én például alig ismertem, pedig ahogy önök is tudják, ez a kórház nem túlságosan nagy.

Dossziét vett elő az íróasztalfiókból. Fellapozta.

– 1970 nyarán végzett a T.-i ápolónőképző intézetben. Az év szeptemberében került hozzánk. A munkáját az osztályos orvos jelentése szerint jól végezte. Egyébként – pillantott a visszatérő fiatal orvosra – ezt Fábián doktortól megkérdezhetik. Az első hónapokban ő volt a közvetlen felettese.

– Inkább Irénke nővér – mondta Fábián doktor. – Ha felettesről beszélünk, csak ő jöhet számításba. Én a magam részéről csak annyit tudok, jóindulatú, szolgálatkész lány volt, szerette a betegeket, ami manapság az ápolónők között ritkaság. Szívesen vállalt esti, éjszakai ügyeletet, mert tudomásom szerint nem volt senkije. Alig-alig mozdult ki a kórházból.

A titkárnő kávét és limonádét tett az asztalra, a jégkockák kellemesen csilingeltek a poharak falán.

– Hát ez a legjobbkor jött – szólalt meg Ajtai hadnagy, aztán tűnődve tette hozzá: – Egy ilyen szép lány, és nem volt senkije…

– Azt nem mondtam – rázta meg a fejét dr. Fábián. – Hiszen csak az első időkben ismertem, úgy-ahogy. Az év elején visszakerültem a sebészetre, ő meg Irénke nővérrel együtt a belgyógyászaton maradt. Nyolc hónap telt el azóta.

– Az az igazság – mondta a főorvos –, mindketten meglepődtünk, amikor a boncolásnál kiderült az állapota. Ez a szerencsétlen lány nem egyedül halt meg.

– A szüleit értesítették?

– Tudomásunk szerint nincsenek szülei. Állami gondozásban nőtt fel. Talán befelé forduló természete is ezzel magyarázható.

Dér őrnagy egyetlen hajtással kiitta a limonádét. Szájában jólesően áradt szét a jégkockák hűvöse.

– Sejtelmük sincs, kivel volt kapcsolata? – kérdezte. – Egy ekkora városban semmit sem lehet titokban tartani.

– A főnővér, Irénke talán többet tud – mondta a főorvos, – Vagy valaki a kolléganői közül.

– Elképzelhető, hogy valamelyik beteggel később is találkozott? – kérdezte Tóth százados. – Úgy értem, hogy a gyógyulás után.

– Elképzelhető – felelte Fábián dr. – De ha így van, az nem marad titokban. Irénke nővért nehéz megtéveszteni.

Ajtai hadnagy mosolyogva a fiatal orvosra pillantott. „Rokonszenves fiú – gondolta. – Szerintem éppúgy fél a főnő vér tői, mint a többiek,” Fábián mintha elértette volna a pillantást, mikor megszólalt, a hangjában volt valami önironikus derű.

– Magam is megpróbáltam néhányszor, de keresztüllátott rajtam. Pedig engem kedvel, majdhogynem fiának tekint. De semmit sem enged a szigorából. Viszont rend is van azon az osztályon.

– Rossz nyelvek azt beszélik – szólalt meg Lax főorvos –, hogy a betegek vigyázzállásban mernek csak meghalni.

– Nem igaz – csóválta meg a fejét komolyan Fábián doktor. – Irénke nővérért egészen odavannak a betegek. Az édesanyjukban sincs több gyöngédség, habár ez az arcán csöppet sem látszik.

– Jóképű fiú ez a Fábián doktor – gondolta Dér őrnagy. – Rokonszenvet kelt maga körül. – Tudja, mit? – szólalt meg hangosan.

– Kísérjen el bennünket Irénke nővérhez.

– Rendben van – mondta a fiatalember –, ha a főorvos úr megengedi. Engem egyébként is érdekel a mesterségük. Hasonlít a diagnosztikához.

– Az isten tudja – mondta Ajtai hadnagy –, a bacilus jelen van a betegségben, de hol van a gyilkos? Maga hol keresné?

– Én? – mosolyodott el Fábián dr. – Legfeljebb Watson lehetnék, nem Sherlock Holmes. Sejtelmem sincs a kriminalisztikáról.

– Hozzáértés nélkül is segíthet nekünk – szólalt meg Dér őrnagy. – Meglágyítja Irénke nővért.

– Azt hiszem, nem lesz rá szükség – mondta Lax doktor. – Aki annyira szereti a rendet, mint a főnővér, az nem idegenkedik a rendőröktől.

Az ajtóig kísérte a látogatóit, aztán visszaült íróasztala mellé. Fejét öklére támasztva tűnődött, mert az ápolónő halála – habár munkája során hozzászokott a halálhoz is – felkavarta és megdöbbentette. Orvos volt, ismerte a pszichológia törvényeit, így hát tudta, amíg a gyilkos szabadon van, újabb és újabb tragédia következhet be.

Fábián doktor fejében is ugyanez a gondolat motoszkált: el kell kapni a Fojtogatót, és minél hamarabb el kell pusztítani. „Mindent megteszek, ami tőlem telik, hogy így történjen – gondolta, amíg Dér őrnagy oldalán a belgyógyászati pavilon felé haladt. – Az ilyen veszedelmes állatnak pusztulnia kell.” Ila valaki csak az arcát figyelte, semmit sem sejthetett a belsejében kavargó indulatokról, szemében finom mosoly bujkált, mintha könnyedén, el-elkalandozó észjárással szemlélné az életet, egyféleképpen a tiszta égboltból aláhömpölygő fényt s a tragédiát. Ajtai hadnagy, aki vele körülbelül egykorú volt, ugyancsak a szép lány halálán tűnődött. „Miért magányos az, aki ilyen szép?” Ezt a mondatot ismételgette, s próbálta összeilleszteni egy másik gondolattal: hol van az a férfi, akit ez a lány szeretett, akinek a gyermekét a méhében hordta, amikor a gyilkos lecsapott rá. Dér őrnagy gondolatai is e körül a pont körül gyűrűztek, de valamiért úgy érezte, ha megtalálják a lány szeretőjét, akkor sem jutnak a megoldáshoz közelebb.

* * *

A belgyógyászati pavilon épülete előtt a fehérre festett padokon pizsamás emberek ültek. Az ajtó tárva volt, s már messziről érezni lehetett a gyógyszerek kesernyés szagát. A folyosó falát zöld színű csempe borította, s a piros-fehér kőlapokkal burkolt padlózaton bolyhos szőnyeg húzódott végig. Bal kéz felől, a félig kinyílt üveges ajtó mögött egy fehér köpenyes asszony alakját pillantották meg; az asztal fölé hajolva apró lombikot töltött meg feketén csillogó vérrel. Fábián doktor megkocogtatta az üveget, s enyhe tréfálkozással a hangjában így szólt:

– Üdvözlet, Irénke nővér! Megjött a riadókocsi.

Az asszony felemelte a fejét. „Sokkal fiatalabb, mint amilyennek képzeltem – gondolta Dér őrnagy. – Negyven, legfeljebb negyvenkét éves lehet, egyáltalán nem látszik nagymamának.” De a fent szorosan záródó, fehér köpeny, a vászoncsíkkal leszorított haj szigorúságot kölcsönzött az arcnak, a sötét szem hűvösen csillogott, a vékony, összeszorított száj vonalán nyoma sem látszott engedékenységnek.

Irénke nővér felállt, az asztalra helyezte a vérrel telt lombikot, a vízcsapnál megmosta a kezét, csak aztán indult feléjük.

– Kaszás Irén főnővér – mutatkozott be. – Gondolom, a rendőrségtől jöttek.

– Onnan – mondta Dér őrnagy. – Ha megengedi, néhány kérdést teszünk fel önnek, aztán Sebők Ilona többi kolléganőjének is. Elsősorban azoknak, akik közelebbről ismerték.

– Valamennyi itt van – mondta Irénke nővér. – A főorvos úr utasítására behívattam őket. Egyébként a gyilkosságról tőlem semmit sem tudnak, legalábbis arról nem, hogy ki az áldozat. Erről nem beszéltem velük. Azt hiszem, helyes lesz, ha becsukom az ajtót.

– Ne ilyen zordan, Irénke nővér – szólalt meg Fábián doktor. – Engem azért hozott magával az őrnagy úr, hogy ha lehet, meglágyítsam a szívét. Beszéljen mindenről, amit fontosnak tart… Hiszen régi bajtársak vagyunk.

A főnővér furcsán elmosolyodott. Ügy tűnt, mintha nehezére esne a mosolygás.

– Legalább ez nem fecseg majd összevissza – gondolta Ajtai. – Az ilyen fajta szigorúan a tényekhez ragaszkodik.

– Asszonyom – mondta Dér őrnagy –, jól tette, hogy nem szólt senkinek. Ilyen esetben a készülődés csak árt, olyasmi is eszébe jut az embereknek, ami sohasem történt.

– Nekem nem – válaszolta a főnővér. – Csak arról szeretek beszélni, amit biztosan tudok.

– De mindenről tud – mosolygott Fábián doktor –, nekem elhihetik.

– Tegnap mikor volt szolgálatban Sebők Ilona? – kérdezte Dér őrnagy.

A főnővér kék táblás füzetet vett elő.

– Nincs erre szükségem – mondta –, de gondolom, jobb betartani a formaságokat. A napló szerint délben kezdett, este fél kilenckor hagyta el a pavilont és a kórházat is. Tudomásom szerint kilencig a nővérszálláson tartózkodott, aztán elment valahová.

– Hová? – kérdezte Ajtai.

– Nem tudom, – Kilenckor jöttem el a nővérszállásról, mert én voltam az éjszakás. Megvacsorázott, illetve együtt vacsoráztunk, egy darabig velem jött. Itt a kórház kapujában váltunk el.

– Mit ettek?

– Grillcsirkét zöldpaprikával.

– Ittak valamit?

– Vizet.

Dér őrnagy szürke szemében apró fénypontok jelentek meg.

– Gondolkodjon, Biztos, hogy Sebők Ilona csak vizet ivott?

– Biztos. Amíg együtt voltunk, nem ivott mást.

– Hová indult azután, amikor itt, a kórháznál elváltak?

– Azt mondta, levegőzik egyet. Nyilvánvalóan nem akart többet mondani.

– Ön nem is sejtett többet?

A főnő vér arcán ismét megjelent a különös mosoly.

– Annyit tudok, hogy nemrégiben vett egy kis üveg Seguin konyakot. Azt magával vitte a piros bőrtáskájában.

– Mikor hajnalban megtalálták a holttestet, a táskában nem volt üveg.

– Tudom.

– Honnan tudja?

– Biztos voltam abban, hogy valaki vár rá. Valakinek vitte azt az üveg konyakot. A nővérszálláson ne keressék, ott nincs, megnéztem, amikor a főorvos úr telefonált.

– Mikor jutott tudomására, hogy Sebők Ilonát megölték?

– Reggel kilenckor, amikor a telefon felébresztett. Hat után feküdtem le, három órát aludtam. Aztán bejöttem ide.

– Van valami elképzelése arról, ki várta tegnap este a lányt?

– Nincs.

– Tíz és tizenegy között történt a gyilkosság. Kilenckor váltak el. Lehet, hogy az a lány a gyilkosához ment vendégségbe.

– Keressenek egy olyan embert, aki szereti a Seguin konyakot.

Pillantása megrebbent, a tekintete mintha a fal mellett álló szekrényt érintette volna.

– Én is szeretem – szólalt meg Ajtai.

– Én is – mondta Fábián doktor. – Szerintem ebben a városban legalább ötezer ember szereti.

– Tud arról, hogy Sebők Ilona terhes volt? – kérdezte Dér őrnagy.

A főnővér arcán most látszott először meglepődés.

– Erről semmit sem tudtam – suttogta. – Nem volt bizalmas természetű. De hát mégsem lehetett a szeretője a Fojtogató.

– Nem – mondta Dér őrnagy –, de ha valamiképpen megtudnánk, hová indult tegnap este, közelebb kerülnénk a gyilkoshoz is. Majdnem biztos vagyok abban, hogy összeveszett a szeretőjével. Így indult aztán egyedül hazafelé a parkon át, ahol összetalálkozott a Fojtogatóval. Van valami elképzelése arról, kivel volt kapcsolatban Sebők Ilona?

– Semmi. Már mondtam az előbb. Hiszen megmondtam. Titkolódzott előttem, és nem akartam beleütni az orromat olyasmibe, amihez nincs semmi közöm.

– Mégis… – próbálkozott Ajtai.

– Nem vagyok felelős a beosztottjaim szerelmi életéért. Az ilyen dolgok engem egyáltalán nem érdekelnek. Kérdezzék meg a lányokat, hátha valamelyik tud valamit.

– Egyetlen ismerőséről sem tud? – kérdezte Fábián dr. – De hiszen Irénke nővér előtt nincs titok.

A főnővér arcán végigsuhant a grimasznak ható mosoly.

– Nincs – mondta halkan. – De erről, higgyék el, semmit sem tudok. Biztosan oka volt rá, hogy titokban tartsa.

Az arca bezárult. Dér őrnagy azon tűnődött, vajon nem tud, vagy csak nem akar többet mondani?

– Ha megengedi – szólalt meg szelíden –, szeretnénk ebben a szobában tovább folytatni a kihallgatást. Küldje be azokat a nővéreket, akik a legtöbbet voltak együtt Sebők Ilonával. Egyenként küldje be Őket.

Mikor a főnővér kiment, Dér őrnagy felállt a székről, és a szekrényhez lépett. Kitárta az ajtót, s fent, a gondosan összehajtogatott fehérneműk között egy üveg Seguin konyakot pillantott meg. A kupakot érintetlen címke borította.

– Ujjlenyomatot – súgta Tóth századosnak. Aztán Fábián doktorhoz fordult. – Próbálja néhány pillanatig feltartani az első nővérkét, csevegjen vele. Nagy szolgálatot tesz.

– Honnan tudta ezt, őrnagy elvtárs? – szólalt meg elképedve Ajtai. – Úgy érzem magam most, mint Lajcsika a moziban. Csak meresztem a szememet.

– Mit csodálkozik? – kérdezte az őrnagy. – Hiszen sok ember van, aki szereti a Seguin konyakot.

Ennél többet egyáltalán nem tudott volna mondani. Az előbb, amikor követte a főnővér megrebbenő pillantását, valami furcsa biztonsággal sejlett fel benne az érzés, hogy azt a szekrényajtót ki kell nyitnia. Lehet, hogy semmiség, afféle bűvészmutatvány, a véletlen látványos produkciója az egész, de mégis, sokéves tapasztalata erre ösztönözte. Távoli figyelmeztetés tette éberré, ha egy ember mozdulatában, szemének árnyalatnyi elváltozásában valami megmagyarázhatatlanul szokatlant érzett. Csak engedelmeskednie kellett az ösztönének, és legtöbbször meglelte a magyarázatot. Ez az üveg lehet, hogy semmit sem jelent, vagy csak a sors félrevezető szándékát fejezi ki, de mindenképpen számolnia kell vele. Irénke nővér valamifajta támponttá válhat, ki tudja, hogyan és miért?

– Inkább a századost figyelje – fordult Ajtaihoz. – Senki sem mondta neki, hogy hozza magával a szerszámait, most mégis elővarázsolta őket. Ilyen egy igazi szakember, nem tud szabadulni a poraitól meg a gépeitől.

– Egy kis grafitpor mindig van az ember zsebében – mondta szerényen a százados. – Máris befejezem. Jöhetnek a nővérkék.

Ezüstszínű, tapadós port szórt az üvegre, aztán háromszor egymás után fellobbant a különleges vaku fénye. A nyomozó zsebkendőjével ledörzsölte az üveget és visszatette a fehérnemű közé.

– A főnővér az egyetlen szemtanú, aki a konyakosüveget látta az áldozatnál – dünnyögte. – Most találtunk itt egy hasonlót. Fogadok, nem sokra megyünk vele.

– Egyetértek – mondta az őrnagy. – De az az érzésem, a meggyilkolt lány nem magától jött rá, hogy a Seguin fenséges ital, Es a főnővér sem. Ez is valami.

Az ajtó felől lépések hallatszottak, aztán megkoccant az üveg.

– Jöjjenek, jöjjenek – szólalt meg Dér őrnagy túlzott szívélyességgel, ezzel is jelezve, hogy idebent immár nem történik semmi titkolnivaló. – De a doktor urat nem fárasztjuk tovább. Gondolom, amúgy is várják a betegei. Lax főorvosnak fejezze ki köszönetünket felvilágosításaiért, és önnek is köszönjük a segítséget. Persze, lehet, hogy még találkozunk.

– Örülni fogok – mondta Fábián doktor.

– Egészen meghökkentett az az előbbi,.. Nekem meg sem fordult a fejemben.

– Nincs jelentősége – mondta az őrnagy.

– Valóban, ne tulajdonítson neki jelentőséget.

Megvárta, amíg az orvos mögött becsukódik az ajtó, aztán a fiatal ápolónő felé fordult.

– Foglaljon helyet – mondta. – Ne nyomassza a jelenlétünk. Szabad a nevét?

– Pataki Jolán – felelte az ápolónő, és szeme aggódva járt körül a jelenlevők arcán. – Elloptak valamit?

Szelíd, dús keblű, nagy szemű lány volt. Szőke haját varkocsba fonva viselte, és ahogy leült, a rövid köpeny alól elővillantak izmos combjai.

„Ha ő találkozott volna tegnap este a Fojtogatóval – gondolta Dér őrnagy –, most talán éppen Sebők Ilonát faggatnánk helyette.” Hol töltötte a tegnap estét? – kérdezte öntudatlanul is az előbbi gondolatmenetet követve.

– Fél kilencig itt, a kórházban. Aztán hazamentem. Találkoztam a vőlegényemmel. Fontos ez?

– Nem, nem fontos. Jól ismeri Sebők Ilonát?

– Ilonkát? Hát annyira, amennyire. Rendszerint együtt dolgozunk. Egy műszakban. Néha elmegyünk moziba is.

– Ketten?

– Nem. A vőlegényem velünk jött.

– Ilonkának senkije sincs?

– Akartak vele járni sokan, többen is a kelleténél, de nagyon fennhordja az orrát, nem áll szóba senkivel.

– Hihetetlen – mondta Ajtai. – Inkább magukkal jár hármasban moziba?

– Én nem tudom – vonta fel a vállát az ápolónő. – Velem mindig rendes meg a betegekkel is, de a férfiakat lerázza. Ügy viselkedik, mint egy férjes asszony, akinek haza kell mennie. Gondolom, Irénke nővér többet tud róla, hiszen együtt laknak a szálláson.

– Jóban voltak?

– Miért? összevesztek?

– Dehogy – szólt közbe Dér őrnagy. – Csupán annyit akarunk tudni, milyen a viszony Irénke nővér és az ápolónők között.

– Hát, hogy is mondjam. Velem nagyon rendes a főnővér, a többieknek sincs vele baja. Rendet követel, pontosságot, a kórházban rendnek is kell lennie. Ez nem hibája. De Ilonkával…

Zavartan elhallgatott, lehajtotta fejét, a körmeit szemlélte.

– Folytassa nyugodtan – szólalt meg Dér őrnagy, és cigarettára gyújtott. – Higgye el, nem akarunk rosszat senkinek.

– Szóval, mintha Ilonkára egy kicsit neheztelne. Pedig a munkájában nincs kivetnivaló. Nem is azért. Igazán nem tudom megmondani, de úgy érzem, mintha valami feszültség lenne közöttük. Nem harag, csak idegenkedés.

– Melyikük kezdte? Már úgy értem, melyikükön vette észre először ezt az idegenkedést?

– Talán Irénke nővéren. De mondják meg, mi történt, én nem akarok senkit bajba keverni.

Dér őrnagy közelebb hajolt a lányhoz. Szürke szeme összeszűkült, de aztán mégis enyhén, kíméletesen mondta meg az igazságot.

– Ne ijedjen meg. Sebők Ilona tegnap este meghalt. Valaki megölte.

– A Fojtogató – nyögte a lány. – Úristen! Szegény Ili! Mert mindig csak egyedül… Ha lett volna valakije, aki mellette van…

– Nem volt – mondta az őrnagy. – Legalábbis nem tudunk róla.

A lány zokogva ült a széken, a könnyek elmázolták a pilláin a szemfestéket.

– Nyugodjon meg – mondta Tóth százados. – Hozza rendbe magát, és küldje be a másik nővérkét. Na, ne sírjon már. Hiszen maga úgysem jár egyedül…

– Nem, nem – nyöszörögte a lány. – Mióta a második gyilkosság megtörtént, rettenetesen félek. Néha még a saját fiúmtól is…

– Ne féljen – dörmögte Dér őrnagy egy pillanatra elszorult torokkal. – Bízzon meg benne. Senki másban, de benne megbízhat. És arról, amiről beszéltünk, a kolléganőinek ne szóljon.

A másik nővér, Horváth Dénesné, Sebők Ilona kapcsolatairól semmit sem tudott mondani. Vallomásában csak megismételte a magányról és visszahúzódásról elhangzott szavakat. A harmadik lány, Müller Kati, nyíltabb és bőbeszédűbb volt társainál. Szavait általában Ajtai hadnagyhoz intézte, akit zavarba is hozott olykor csúfondáros, olykor ámuldozó tekintetével.

– Ilonka fütyül mindenkire – mondta. Rövidke köpenyét huzigálta a combján, Ajtai szemérmes pillantásától fölbátorodva. – Annyi krapekja lehetne, amennyit akar, de ő az a fajta, aki mindig jobbra vár. Szerintem még nem is volt dolga férfival.

– Ez nem olyan nagy bűn – dünnyögte Dér őrnagy. – Legalábbis én nem tartom annak.

– Hát igaz, az ilyenekért bolondulnak meg leginkább a krapekok, feleségül akarják, meg más effélék. Néha kifizetődő a húzódozás. Itt is volt egy ürge, egy műtős, aki teljesen bele-gárgyult az Ilikébe, úgy járt utána, mint egy kiskutya. Át is tették a gégészetre, mert a betegeket ide-oda tologatta a folyosón, hogy összeakadjon az Ilivel, ő meg elment mellette, mint valami királynő, még arra sem méltatta, hogy egy szót szóljon hozzá, pedig arról a szegény műtősről lesírt a szerelem.

– Hogy hívják azt a férfit?

– Józsinak. Megtalálják a gégészeten. Keressék csak a süket Józsit, mindenki ismeri. Ugyan nem ez a neve, de valóban nagyothall. Én még azt is láttam, hogy a Józsi egyszer csókolgatta az Ilike cipőit, elővette az utcai cipőit a szekrényből, és puszilgatta, majdhogy a könnye nem folyt a szerencsétlennek. Pedig jóképű krapek, komolyan mondom, az meg, hogy kicsit nagyothall, kinek számít. De az Ili füstnek nézte, vagy annak sem. Amikor megmondtam neki a dolgot a cipővel, szólt a főnővérnek, és a Józsit áttették a gégészetre. Most már csak messziről bámul utána.

Dér őrnagy úgy érezte, mintha meglendült volna alatta a szék. A szíve súlyos kondulással dobbant, amikor a locsi-fecsi lány a cipőket említette. A hangja rekedt volt, mikor megszólalt.

– Olyan férfiról nem tud, akivel Ilonka szóba állt?

– Olyan még nem született. Ahhoz legalább professzornak kellene lenni, és G.-n nincsenek professzorok.

A lány távozása után az őrnagy átküldte Ajtait Lax főorvoshoz azzal az utasítással, szerezzen információkat, hol töltötte a süket műtős az éjszakát, ö maga Tóth századossal együtt a nővérszállásra ment, hogy Sebők Ilona hátrahagyott holmija között valami feljegyzést, utalást találjon azzal a férfival kapcsolatban, akivel a megközelíthetetlen ápolónő mégiscsak szóba állt.

Az izgalom, ami a cipők említésekor felrémlett benne, egyre halványodott; valami megmagyarázhatatlan érzés arra csábította, egy pillanatig se higgyen a süket műtős bűnösségében, a megoldás nem ilyen egyszerű. Szinte biztosra vette, Ajtai arról számol majd be, ha visszatér, hogy a süket Józsi névre hallgató szegény szerelmes augusztus 17-én este tíz és tizenegy óra között számos ember társaságában teljesen ártalmatlan dolgokkal foglalkozott. Persze, ha a legkisebb lehetőség is nyitva marad, ezt a szálat is követni kell, hátha kivezet a fényre a sötét és kusza zűrzavarból.

Az áldozat holmijának átvizsgálása semmiféle eredményt nem hozott. Egyetlen feljegyzés, levél vagy fénykép sem utalt arra, hogy Sebők Ilona közeli kapcsolatban állt volna valakivel. Mindössze az áldozat fényképei kerültek elő és egy öt év körüli gyermeké, A kisgyerek a kezében mackót szorongatott, a megbarnult kép több évtizedes is lehetett már. Hogy kit ábrázol, azt talán lehetetlen is megállapítani. Ki ismerné fel egy felnőtt arcvonásaiban a gyermeket?

Dér őrnagy elrévedve szemlélte a repedezett szélű képet, még azt sem tudta, fiút vagy lányt ábrázol. Hiszen a gyermekarcok annyira egyformák.

„Őrizzük mi tovább – gondolta. – Ahogy ez a szegény lány őrizgette eddig.”

Talán a halott iránti kegyeletből utasította Tóth századost, hogy a fényképet sorolja a gyilkosság iratai és dokumentumai közé.

Sokkal nagyobb jelentőséget tulajdonított Ajtai közlésének: Süket Józsi, a műtős eltűnt. Nyoma veszett. A kórházban augusztus 17-én este 8 óra körül látták utoljára. A főbejáratnál állt, úgy tűnt, valakire vár.

Dér őrnagy értesítette a megyei kapitányságot, s kérte, hogy adjanak ki országos körözést Süket Józsi ellen.

De ahogy később kiderült, erre a körözésre nem volt szükség. Még aznap délután megtalálták a műtős holttestét a bányató partján, a Kiserdőben. Felakasztotta magát. Az orvosszakértő véleménye szerint augusztus 17-én éjfél körül állt be a halál. Az öngyilkosságot részeg állapotban követte el.

A szakértői vizsgálat megállapította, hogy a főnővér szobájában levő konyakosüvegen Sebők Ilonától származó ujjlenyomat nincs.

A jelentések olvasása közben Dér őrnagy fejében bizonytalan rossz érzés motoszkált.

„Valahol hibát követtem el – gondolta. – Szinte jóvátehetetlen ostobaságot. De hol? A kórházban? A főnővérnél? Vagy azután?”

Valóban így volt, de erre a hibára – ha ugyan annak nevezhetjük – csak később derült fény, akkor, amikor a Fojtogató ismét gyilkolni készült egy fülledt éjszakán.

Aznap már semmi említésre méltó esemény nem történt. A nyomozó apparátus névtelen, de annál buzgóbb és hasznosabb tagjai a szokásos rutinmunkát végezték: azt próbálták kideríteni, látta-e valaki este 9 és 10 között az áldozatot az utcán, a parkban, akárhol, egyedül vagy bárkivel. De mindenütt tagadó választ kaptak, Sebők Ilona azután, hogy a főnővértől elvált a kórház kapujában, semmivé foszlott, eltűnt a sűrűsödő sötétségben. A műtős útját sem sikerült követni, öngyilkosságára más magyarázat nem volt, ha csak az nem, hogy megrémült a bűntől, amit elkövetett… vagy nem követett el.

Most az alkonyat eljöttével megmozdult minden, ami G. város biztonságát szolgálta. Riadókocsik gördültek végig az utcákon, motoros, biciklis és gyalogos járőrök cirkáltak a névtelen tereken, parkokban és sikátorokban, önkéntes rendőrök, KISZ-fiatalok fürkészték a bokrok és az elhagyott beszögellések sötétjét; valamennyien tudták, ennek most már így kell lenni nap nap után, amíg a gyilkos elő nem kerül.

„Elriasztjuk, óvatosságra intjük – gondolta Dér őrnagy, amikor hazafelé indult. – Védekezünk, mert nem tehetünk mást. De vajon megakadályozhatjuk-e így a következő bűntettet? Egy idő után az éberség ellankad, talán hetek, hónapok telnek el, s a Fojtogató, mint valami óvatos állat, elkerüli a csapdákat és a hurkokat, ismét megindul. Tehetetlen vagyok. Gyűlölöm a várakozást.”

Tudta, hogy otthon a felesége az ilyenkor szokásos csöndes derűvel fogadja majd, semmiségekről, vidám apróságokról fecseg, így próbálja elterelni a figyelmét az aggasztó gondolatokról; különösen ízletes vacsorát tesz elébe, előveszi a gyerekek legutóbbi leveleit, a világért sem kérdezné másról, megvárja, amíg ő hátradől a karosszékben, kezét szemére szorítva beszélni kezd, először nehézkesen és tétován, aztán egyre jobban belemelegedve, ide-oda csapongva, s ahogy ömlik belőle a szó, oldódni kezd a feszültség, a szorongás, a némán figyelő, kedves arcot nézi, várja a csitítgató mozdulatot, az együttérzés, a segíteni akarás jelzéseit.

Igen, bármilyen jól tudja is, hogy mindez szándékos, évek során kialakult szokásokból származó magatartás, a nyugodt szempár tekintete mégis megbékíti indulatait, rendet teremt a zűrzavarban.

„Mindig segít – gondolta Dér őrnagy, – Nem tudom, hogyan csinálja, de mindig enyhülést hoz, bármennyire is átlátok rajta.”

Hirtelen vágyódás fogta el, hogy a valóságban élje át a megbékélés folytonosan ismétlődő szertartását. Meggyorsította lépéseit, s mikor befordult a libegő lombú fákkal szegélyezett utcába, ahol lakott, belsejében már felkészült a nyugalomra. Mintha hűvös szél érintené az arcát.

A felesége a kertben állt, a díszcserjék között, hosszú gumicsőről permetezte a lustán pihegő virágokat.

– Na, rád is rád fér egy kis felüdülés – kiáltotta, amikor megpillantotta a férfi alakját.

– Gondolom, ma sem voltál a strandon.

Kezének alig észrevehető mozdulatával Dér őrnagyra irányította a vízsugarat. Egy pillanatig hűvös, elomló párarétegben állt, érezte, hogy a víz végigcsurog az arcán, hozzáférkőzik izzadt melléhez, hideg, jóleső gyöngyözéssel. Effajta meglepetésre nemigen számított, ilyesmit csak 25–30 esztendővel ezelőtt engedtek meg maguknak. A lágyan verdeső sugár kitartóan követte, ahogy végigment a kerti ösvényen, s nem is annyira a tréfa, mint inkább a tréfa szerzője iránt hirtelen feltámadó vonzalma miatt gyermeteg, felelőtlen vidámság fogta el.

– Látom, hajlandó vagy elmosolyodni – szólalt meg az asszony, és elfordította a vízsugarat. – Nekem meg sírni volna kedvem, hiszen én hozom majd rendbe a ruhát, amit eláztattál. A kötelességeim közé tartozik.

– Te jóságos isten – mondta Dér őrnagy.

– Ehhez fogható szemtelenséget életemben nem hallottam.

– Sose tudsz vigyázni. Belemászol az első, utadba akadó vízsugárba. Én meg gondozhatom a ruháidat.

– Próbálná ezt Bence őrmesterrel megtenni a felesége.

– Tudtommal megteszi, ha nem is ilyen sajátos módon. Az öreg talán éppen ezért iszkol horgászni, ha teheti. Viszont te igazán átöltözhetnél már, csupa lucsok vagy. Szép kis rendőrfőnök.

– Puff, elintézett – dünnyögte Dér őrnagy. – Kispriccelte belőlem a tétovaságot…

– Nemrég jöttem meg a múzeumból – mondta az asszony. – Felfedeztem egy Csontváry-képet.

– Ez a harmadik Csontváryd, amit felfedeztél. Ha késel, mindig előhozakodsz vele. Aztán a végén kiderül, mi az, amit felfedeztél. Nincs vacsora, igaz?

– Nincs. Legfeljebb egy kis hideg süllő tartárral. Mindössze másfél kilós.

– Hol szerezted?

– Bence őrmester fogta. Egy csapzott külsejű emberrel küldte ide, olyannal, akit a jelentéseitekben ti egyénnek vagy gyanús személynek neveztek.

– Pinty volt – mondta meggyőződéssel az őrnagy. – Biztos, hogy azt a halat Bence őrmester fogta?

– Semmi se biztos. De az a cinke, mert valami madarat emlegettél az előbb, kétségkívül azt mondta, hogy a halat Bence őrmester küldi. Így hát a rendőri megfogalmazással élve, a süllőt feltehetőleg Bence őrmester fogta el.

– Pontosan ez az. A feltehetőleg szó bizonyos kétkedést fejez ki. És itt, azt hiszem, helyénvaló a kétkedés.

– Szóval, fürödj meg, ha nem fürödtél eleget. Öltözz át, a teraszon terítettem, feltehetőleg ott hűvösebb van. Ugye, a halhoz vörös bor megy?

– Nem. Fehér – ugrott be Dér őrnagy.

– Akkor jó, mert véletlenül fehér bort vettem. De remélem, nem vagy ittas állapotban?

– Nem vagyok ittas állapotban – mondta Dér őrnagy. – Sem az alkoholos befolyásoltság állapotában.

– Pedig el vagy ázva – nevetett az asszony. – Ürgeöntés volt?

– Nem. Csontváry-felfedezés.

– Mindenki nem lehet rendőr… Művészettörténész foglalkozású személyekre is szükség van. Ma hány embernek szegezted neki a kérdést: anyja neve?

De Dér őrnagy már a lépcső tetején állt, és nem volt hajlandó válaszolni. Tudta, hogy ezekben a vitákban amúgy is alul marad. Igen, most is alul maradt, de mintha teher szakadt volna le a melléről, ismét harcra kész volt, nem akart már panaszkodni, tudta, hogy végül is megbirkóznak a Fojtogatóval.

Lezuhanyozott, aztán kiment az erkélyre. Már arra is volt ereje, hogy a vacsora egész ideje alatt semmiségekről fecsegjen, csak amikor lenyelte az utolsó falatot, s kezében a gyöngyöző pohárral hátradőlt a nádszéken, akkor kezdett arról beszélni, ami egész nap gyötörte. Az asszony arca most elkomorodott, meleg, sötét szemében csillámok remegtek.

– A Fojtogató tegnap éjszaka megölte a harmadik nőt – mondta az őrnagy. – Nem sok különbség van e között a bűntény és az előbbi esetek között. Most mégis úgy érzem, valamivel több nyom, több sejtelem maradt. De nem tudok elindulni egyik irányban sem. Azt hiszem, egy olyan ember, aki nálam elfogulatlanabb vagy kevésbé fáradt, most megközelíthetné a Fojtogatót. Érzek valamit, de nem tudom kifejezni. Valami rendellenességet, mintha a gyilkos ezúttal feledékenyebb és óvatlanabb lett volna, mint azelőtt. Valamit látnom kellene. és az olyan egyszerű, hogy pontosan azért nem veszem észre, mert itt van a szemem előtt, A tapasztalat, a rutin most keveset számít, segítségre van szükségem. De kihez forduljak? Hiszen más alkalmakkor engem hívnak segítségül.

– Csak egy emberről tudok, aki okosabb és elfogulatlanabb nálad – mondta az asszony. – És azt nem terheli sem fáradság, sem megszokás. Bizonyos értelemben hasonlít rád, nem szeret alulmaradni. Elfogadsz tőlem tanácsot?

– El – mondta Dér őrnagy, és bensejében földerengett valami. – Hátha ugyanarra gondolunk.

– Tudod jól, nagyon szeretném, ha itthon lenne. De nem ezért mondom, úgy érzem, segíteni tud neked. És tőle nem szégyen elviselni a segítséget. Hiszen valamikor akármit játszottatok, alul maradtál. Először, amikor még kicsi volt, engedtél neki, de aztán sokszor megtörtént, hogy küzdelemben maradtál alul.

Sokszor – mondta Dér őrnagy, és sután forgatta a kezében a gyöngyöző poharat. – Te és én, együtt. Hát persze hogy okosabb nálam.

– Hívd haza. Elengedik a főnökei. Nem idegen a szakmában. Habár nem rendőr. Gondolj arra, hogy te sem rendőrnek készültél valamikor. Csak ezt tudom tanácsolni: hívd haza. Nekem is örömet szerzel. Hivatalosan a minisztériumhoz tartozik, segíthet neked. Nem sérted meg a szabályokat.

Dér őrnagy lassú kortyokban itta a hűvös italt, A saját gondolatait ismételte el az asszony, s néha bizony szükség van erre a csöppnyi ösztönzésre.

– Félek – mondta. – Nem akarom, hogy megismerje a tehetetlenséget, azt a kínzó szorítást, ami most bennem van. A kéj gyilkosságoknál nehezebb eset a kriminalisztikában nem létezik. Nincs indok, nincs nyom, csak várakozás és alkalom van.

– Ne féltsd – mondta az asszony. – A tehetetlenséget nem ismeri.

Dér őrnagy fölállt. A poharat az asztalra tette.

– Jól van – mondta. – Hazahívom a fiunkat. Most már kettőnket locsolhatsz meg esténként.

Bement a szobába, felvette a telefonkagylót. A központtól Dér Adám kriminálpszichológus budapesti számát kérte, öt perccel később meghallotta a fia hangját:

– Mi baj van? A komancsok kiásták a harci bárdot?

– Kiásták – mondta Dér őrnagy. – Emlékszel a legutóbbi levelemre?

– Igen.

– Tegnap megtörtént a harmadik gyilkosság. Szeretném, ha hazajönnél. Szükségem van a segítségedre.

A vonal túlsó végén egy pillanatnyi csend támadt.

– Hazamegyek – szólalt meg a fiú. – De csak akkor, ha legközelebb te viszonzod ezt a segítséget. Ha egyáltalán segítségnek lehet nevezni a pancserkodásomat.

– Mikor tudsz jönni?

– Holnap. Reggel beszólok az intézetbe a szabadság miatt, aztán a tízórás vonattal indulok. Biztos, hogy elengednek. Készíts elő minden dokumentumot az előző gyilkosságokról is. Várj még egy pillanatra.

Ismét csend támadt. Aztán mintha Dér őrnagy csöndes suttogást hallott volna. Aztán a fiú hangja:

– Kérni szeretnék valamit. Nem egyedül mennék. Magammal vinném a barátomat.

– Jó – mondta Dér őrnagy –, várjuk őt is.

– Csak egy baj van. A barátom lány.

– Semmiség – nevetett Dér Őrnagy. – Azt hiszed, fiúra számítottam?

– Hát akkor mondd meg Csontváry örökös felfedezőjének, hogy holnap szilvás gombócot főzzön ebédre.

– Hiszen te utálod a szilvás gombócot…

– De ő azt hiszi, hogy szeretem. Mert valamikor, úgy ötesztendős koromban, szerettem is. Alaposan megjegyezte. Szerezzük meg neki ezt az örömet.

Dér őrnagy letette a telefonkagylót.

– Tudom, hogy utálja a szilvás gombócot – szólt be a teraszról a felesége. – Megfigyeltem, úgy eszi, mintha fűrészport nyelne, miközben vigyorogva nyalogatja a száját. De erről jobb, ha semmit sem tud. Holnap szilvás gombócot főzök. Hadd legyen meg az öröme.

– Nekem meg főzz spenótot – mondta Dér őrnagy. – Én sem szeretek a jóból kimaradni.

Dér Ádám és Szilas Judit háromórás utazás után érkezett meg G. város pályaudvarára. Egyetlen bőröndöt és egy sporttáskát hoztak magukkal.

A fiú világoskék, puha inget és farmernadrágot viselt, a haja semmivel sem volt hosszabb a kelleténél, arcában az apja szürke szemei fénylettek, csak kevésbé szigorúan. Csapongott ez a szempár, vidám szikrákat hányt. Arcán nyoma sem volt keménységnek, de mégis, mintha erő rejtőzött volna mögötte, szeszélyes, villámgyors, logikára való hajlandóság. Távolról sportolónak nézte volna az ember Dér Ádámot, járása a robbanékonyság jelenlétét s a reflexek biztonságát sejtette. Legfeljebb 24–25 évesnek látszott, pedig már betöltötte a harmincat. Avatatlan szemlélő azzal vádolhatta volna, hogy beat zen ész vagy valami efféle, habár az egyéniségéből áradó férfiasság kirekesztette ezt a feltételezést. Ki sejthette volna a valóságot: ez a fiú a kriminálpszichológiai intézet munkatársa volt századosi rangban, s a legbonyolultabb ügyekben kérték ki a véleményét.

A lány szemmel láthatólag hozzá tartozott. Nem csupán együttlétük bizonyította ezt, hanem mozgásuk harmóniája is. Kecses volt, hosszú lábú, sötétszőke haja a válláig ért, szép melle előrefeszült. De mégis a szája volt a legvonzóbb; duzzadt, kicsit előrebiggyedt, durcás ajkai. Rövid nyári ruhát viselt.

Gondtalan vidámsággal vágtak át a téren a lángoló napsütésben, elhaladtak az újságosbódé előtt, aztán Judit megtorpant Basa néni kukoricáinál.

– Ezért már érdemes volt ide jönni – mondta. – Micsoda kukoricák! Es micsoda asszony!

– Üdvözöld a nagynénikédet – mondta Ádám, mert szokásuk volt a különös figurákat egymás rokonának nevezni. – Addig én veszek egy újságot apukámtól.

A szunyókáló Kelemen bácsi standjához lépett.

– Ébredjen, Kelemen papa – veregette meg a kopasz bácsika vállát. – Már megjelent az Esti Hírlap.

– Hahó – örvendezett a kisöreg. – Dám! Rég jártál mifelénk. Megint nagyobb vagy egy arasszal.

Tekintettel arra, hogy alig egy esztendeje látta a fiút, ez a megállapítás egy kicsit túlzásnak tűnt.

– Viszont Kelemen papa semmit sem vénült1 – mondta Ádám. – Éppoly fürgén ücsörög itt, mint azelőtt. Abbahagyta már a birkózást?

– Harminc évvel ezelőtt. Ugyanis akkor nagyon megcsavarták a fülemet.

– Basa néni?

– Nem. Basa néni már akkor is vén volt. Te meg épp hogy csak sivalkodni kezdtél. De azt alaposan. Egyébként Esti Hírlap négy óra körül lesz.

– Beérem egy Magyar Nemzettel.

– Helyes – mondta Kelemen papa. – Az való értelmes embernek. Annyira az való, hogy már el is fogyott.

– Rendben – mondta Ádám. – Habár most érzelmes hangulatban vagyok, és valami szép szívfájdító írásra vágytam.

– Én is szeretem azokat a riportokat – mondta az újságárus. – Úgy érzem, jobb ember leszek tőlük. Ki az a helyes lány ott Basa néninél?

– Együtt utaztunk a vonaton. Néhány napot itt tölt a városban. Holnap jövök az újságomért.

– Elteszem – mondta Kelemen papa –, mint régi ismerősök tartozunk egymásnak ennyivel.

Ádám felemelte a bőröndöt a földről, intett a kezével, aztán Basa néni bódéjához lépett.

– Lelkecském – sivalkodott az öregasszony. – Azért választottam ezt a standot, hogy ha jössz a vonattal, azonnal nyakon csípjelek. Te meg leállsz csevegni nagy fülű vénemberekkel.

– Este meglátogatjuk Basa nénit – mondta Ádám. – Kíváncsi vagyok, mi történt a városban, amíg távol voltam.

– Mit tudok én arról? Hiszen egész nap itt strázsálok a tökmagok fölött.

– Ez a szerénység már-már gyarlóságnak számít. Hát kihez forduljak? Mi volt Lax doktoréknál ma délben ebédre?

– Spárga franciásan, sajt és parfé.

– Nálunk mi lesz?

– Mi lenne? Szilvás gombóc – mondta szégyenkezve Basa néni. – Én nem tehetek arról, hogy fecsegnek az emberek.

– Na, látja, minek szerénykedett? Nyolc óra felé felkeressük. Van albérlője?

– Van. Egy Pinty nevű úriember. Rendkívül korrekt, igazán elmondhatom. Most legutóbb is ő fedezte fel itt a parkban, a bódénál a gyilkosságot.

– Gratulálok, Basa néni. Este várjon bennünket.

Továbbindultak, Rövid idővel később elérték a park nyugati bejáratát.

– Furcsa kis emberrel beszélgettél – mondta a lány. – Akkora fülei vannak, hogy el tudja velük hessegetni a legyeket.

– Legalább húsz éve ismerem – mondta Ádám. – Mindig itt volt a standja az állomásnál, szemben Basa nénivel. Ezek ketten mindenről tudnak, ami ebben a városban történik.

– Aranyos város – mondta a lány –, én el sem hinném, hogy itt…

– Elhiheted. Nézd, ott az a bódé, ahol a harmadik holttest feküdt.

– Ne törődjünk vele.

– Azért vagyunk itt. Mi mással törődnénk? Itt nőttem fel. Ennek a városnak minden zugát ismerem. Néha arra gondolok, talán én ismerem a legjobban, mert nap nap után elindultam felfedező utakra, minden sikátorra, minden zugra pontosan emlékezem, még az aszfalt kitüremléseire is, ahol felpúposították a fagyökerek. A gyermekkorom ez. Azért fogom elkapni a gyilkost, mert itt nincs helye szörnyűségnek. Segítened kell!

– Nekem?

– Neked.

– Hogyan?

– Nem tudom. Nézz rám vagy várj, vagy hallgass mellettem. Nehéz munka lesz, mert amivel az apám nem tud megbirkózni, abba akárki belebukhat.

– Itt születtél?

– Itt. És bármilyen meglepő, akkoriban az apámnak még semmi köze nem volt a rendőrséghez. Tudod, mi az eredeti foglalkozása? Matematika szakos tanár, A háború után nevezték ki rendőrfőnöknek, úgy hiszem, vonakodott, de alávetette magát a pártutasításnak. Négy évvel később letartóztatták, ötvennégyben szabadult, és ötvenhétben visszakerült a kapitányságra. De előtte még kioperáltak egy golyót a tüdejéből. Harcolt ezért a városért. Most én se tehetek mást, vele tartok.

Ismét házak közé értek. A perzselő hőségben csapzottan csüngtek lefelé az üzletek színes vászonredőnyei.

– Akármi van, számíthatsz rám – szólalt meg a lány. – Ezt ne feledd.

Befordultak a sarkon, most már dús lombú fák alatt vezetett az út. A levegő gyöngéd libegésbe kezdett.

– Ez a házunk – mutatott egy bokrok mögött megbúvó épületre a fiú.

Dér őrnagy szemében alig észrevehető, mélyről áradó fény jelent meg, amikor beléptek a kertkapun. Nem állt fel, csak kezével intett, ebbe a mozdulatba rejtve föltámadó gyöngédségét és örömét.

Az asszony elébük sietett, az alkalomhoz illően kicsit el is sírta magát.

– Egyetek – ez volt a harmadik szava, minden anya szokása szerint. – Szilvás gombóc van, és mert nem tudom, hogy mindenki szereti-e, főztem egy kis zöldborsólevest és töltött paprikát.

– A szilvás gombócot mindenki szereti – mondta Ádám. – Nekem is attól ilyen szép kerek a fejem. Az egész ifjúságom egy nagy szilvás gombóc. De igyekezzünk, nemsokára kezdődik a tánc.

– Valóban kezdődik – mondta Dér őrnagy, amikor kettesben maradtak, – Talán nem is kellett volna elhoznod ezt a lányt. Az utcára egyedül nem mehet ki.

– Legfeljebb rábízzuk Bence őrmesterre – mondta a fiú. – Őrá a szemem világát is rábíznám. Történt valami tegnap óta?

– Semmi. A jelentéseket meg azt a néhány dokumentumot előkészítettem. Az elején akarod kezdeni?

– A legelején. Az első gyilkosságnál.

– Egyforma mind – mondta az őrnagy –, csak a helyszínek különbözők. De előbb egyél. Mi okunk volna a sietségre? Hiszen egyetlen lehetőségünk van: a várakozás.

Mégis két óra előtt néhány perccel már a kapitányságon ültek.

– Telefonáltam a megyének, hogy részt veszel a nyomozásban – mondta az őrnagy. – Vonakodás nélkül beleegyeztek. így hát minden a rendelkezésedre áll, kiválaszthatod az embereket.

– Nekem elsősorban Bence őrmester kell – mondta Ádám, – A többit majd megbeszéljük. Mindig szólok, ha emberekre lesz szükségem. Hányat tudsz adni?

– Ötvenet – mondta Dér őrnagy. – Ha kell, százat is.

– Lehet, hogy szükség lesz annyira.

– Rendben van, kezdj hozzá.

Dér Ádám leült az íróasztal mellé, és hozzáfogott, hogy aprólékos gonddal, mindenre kiterjedő figyelemmel áttanulmányozza a G.-i hármas gyilkosság iratait.

Délután öt óra felé, amikor a fiú kicsit elzsibbadt nyakkal fölállt a székről, pontosan ugyanannyit tudott a megismétlődő bűntényekről, mint a G.-i rendőrség bűnügyi csoportjának emberei.

Volt azonban egy lényeges különbség: a három gyilkosság láncszemeit erőlködés nélkül egymáshoz illeszthette, felülről, lényegi teljességében szemlélhette a bűntettek sorát. Ez a látószög hasonlított ahhoz a helyzethez, mint amikor lassan suhanó repülőgépről nézzük a tájat, s minden zavaró körülmény nélkül tárul fel előttünk rendszere.

A jelentésekből világosan kitűnt, mi az, ami lényeges, és mi az, ami lényegtelen. Mégis, Ádám olykor úgy érezte, hogy a zöld ceruzával aláhúzott, édesapja által fontosnak ítélt mondatok is kavargó homályba visznek; pedig az összegabalyodott szálak között ott kell lennie az egyetlennek, az igazinak, amely valamiképpen a megoldáshoz vezet. Tapasztalatból tudta, hogy nincs hibátlan bűntény, s így az ismétlődő esetekben előbukkanó azonosságok vagy különbözőségek óhatatlanul leszűkítik azt a kört, amely magába zárja a bűntettek elkövetőjét. Figyelmet szentelt mindennek, a legsemmitmondóbb rutin jelentésnek is, az ügyeletesek naplóinak, a kihallgatott rokonok és családtagok tétova, kétségbeesett szavainak, a helyszínekről készült, aprólékos ábráknak, az orvosszakértő ismétlődő megállapításainak.

Az első holttestet május 15-én a városi park kiserdei részén találták meg, a patak menti bokrok között. A gyilkos rövid dulakodás után végzett áldozatával, a jelentésekből úgy tűnik, mintha megpróbált volna erőszakoskodni vele. Ezek az erőszakos kísérletek azonban félbemaradtak, a testhez a halál beállta után már nem nyúlt. Szinte beleejtette a patak medrébe, mintha megrémült volna tettétől. Az áldozat nyakán található ujjnyomok bizonytalan, aztán egyre erősödő szorításról tanúskodtak, mintha a gyilkos időközben ismerte volna meg a fojtogatás gyönyörét. A tetemet egy kiránduló csoport fedezte fel, személyazonosságát percek alatt sikerült megállapítani, Halász Ottóné, született Nagy Teréziának hívták. A műszergyárban dolgozott, családjának állítása szerint a tragédia délutánján a kiserdőbe gombázni ment. Holtteste közelében megtalálták a kosarat, pénzét és iratait, semmije sem hiányzott, csak a bal lábáról a cipő. A cipőt valószínűleg a gyilkos vitte magával, de erre kezdetben senki sem gondolt. A helyszínen lényeges nyom nem maradt. A rendőrség a szokott módon kezdett a nyomozáshoz, a kéj gyilkosság feltételezése akkor még egyáltalán nem volt szükségszerű. A gyilkosság délután öt óra körül történt. Az áldozat után két kiskorú gyermek maradt.

Dér Ádám sokáig forgatta kezében a holttestről készült fényképeket. Halász Ottóné középtermetű, dús keblű fiatalasszony volt, hosszú, szőke haját leeresztve viselte. Típusában – a másik két áldozattal összehasonlítva – bizonyos emlékeztető azonosságokat lehetett felfedezni.

Vámos Arankát, a másodikat, a régi malom közelében ölték meg, július 28-án a késő esti órákban. Kerékpáron indult a G. külterületén levő lakása felé. A biciklit alig néhány lépésnyire a holttesttől, egy út menti fának támasztva megtalálták. Ezúttal küzdelemnek, dulakodásnak nyoma nem maradt. A lány valószínűleg gyilkosával együtt tért le a betonútról, s teljesen gyanútlan volt, amikor a bokrok között megfojtották. Erőszak megkísérléséről nem tesz említést az orvosszakértő jelentése, a fojtás módja ugyanaz, mint az első esetben, a bűntett elkövetője az áldozattal szemben állt, és hüvelykujjával összeroppantotta a gégeporcot. Minden jel arra mutat, hogy a gyilkosságot ugyanaz a személy követte el.

– Feltehetőleg ugyanaz – olvasta az első jelentéseket Dér Ádám, – Miért használja minden rendőr ilyen előszeretettel ezt a szót? Mintha senki sem lenne biztos a dolgában.

Az áldozat holmiját érintetlenül találták meg, ismét csak az egyik cipő hiányzott.

Ez után a bűntény után már kialakult a nyomozócsoport meggyőződése, hogy mindkét esetben kéjgyilkosság, csak belső, szubjektív indítékokkal magyarázható bűncselekmény történt. A gondosan fához támasztott kerékpár azt látszott bizonyítani, hogy az áldozat önszántából követte gyilkosát. Bence őrmester irodalmi tömörségű jelentése szerint ebben semmi rendkívüli nincs, mert Vámos Aranka feltehetőleg bárkivel szívesen ment a bokrok közé. Ebben a feltételezésben a kívülálló bizonyos rosszindulatot sejthetett volna, de Dér Ádám tudta, hogy az őrmester sohasem beszél a levegőbe, szavai bizonyos megfontolásból erednek. Azok közé az emberek közé tartozik, akik a részletekben tévedhetetlenek, s csak az összegező-képességük hiányzik. Ez a részlet nyilvánvalóan fontossággal bír, közvetve azt látszott bizonyítani: Vámos Aranka ismerte gyilkosát.

Az a tény, hogy a harmadik bűntény bekövetkezhetett, ugyanezt a gondolatot erősítette meg. A korábbi gyilkosságok híre akkor mái-rettegésben tartotta ezt a várost. Nehezen elképzelhető a történtek után, hogy a városban élő nők közül bárki is késő este a park elhagyott részein egyedül kóborol. Csak ismerőse társaságában kockáztathatta meg, olyan férfi kíséretében, akiben megbízott. Nyilvánvaló, hogy Sebők Ilona is ismerte gyilkosát, hiszen ő is mindvégig – ahogy a szakvéleményekből kiderült – gyanútlan maradt. Talán az is feltételezhető, hogy az először meggyilkolt fiatalasszony szintén egy ismerősével találkozott a kiserdőben. A gyilkost ezek szerint az áldozatok közelebbi vagy távolabbi környezetében kell keresni.

Ez volt Dér Ádám első, bizonytalan feltevése, s úgy döntött, hogy a nyomozást a lehető legalaposabban ezen a vékonyka szálon is folytatja.

Nem akarta elválasztani egymástól a három gyilkosságot, hiszen abban a szerencsés helyzetben volt, hogy a közvetlen történések nem befolyásolták.

„Újra kell kezdeni – gondolta. – A legelején. Felhasználva mindent, amit a többiek mái kiderítettek.”

Azután felsorolta magában mindazt, amiben a gyilkos személyével kapcsolatban biztos lehet. Ez esetben csak a legnyomatékosabban valódit ismerte el biztosnak, így alakítva ki okoskodásának pilléreit. A következőket jegyezte fel:

1. A gyilkos férfi.

2. Beteges hajlamú.

3. A gyilkosságok indítéka ez a betegség.

4. Ismerte áldozatait. Bizalmat keltő, ártalmatlannak tűnik.

5. A három gyilkosságot feltehetőleg ugyanaz a személy követte el.

6. Elsősorban bizonyos nőtípus váltja ki belőle a beteges ösztönt.

7. Jól ismeri a várost. Elhagyott helyeket választ ki a bűntettek elkövetésére.

8. Újabb merénylet várható.

Mikor végigolvasta jegyzeteit, elmosolyodott. Bármennyire is biztos dolgokat akart fölsorolni, mondatai közé becsúszott a „feltehetőleg” kifejezés, Bence őrmester kedvenc szava. Úgy látszik, az őrmester hatásától nehéz szabadulni.

Később átlapozta az ügyelet naplóját. Meglepő jelzések bukkantak a szemébe. Bizonyos szabálytalan időközönként a naplóban, közvetlenül a dátum mellett kék vonalkák és piros karikák ismétlődtek. Semmiféle rendszert nem bírt felfedezni közöttük.

Aztán az utolsó gyilkosság részletes jegyzőkönyveit vette elő. Megállapította, hogy édesapja semmiféle hibát nem követett el a város biztonsága érdekében hozott intézkedéseiben, nagy ellenőrző erőket megmozgató utasításai nem hagytak kívánnivalót maguk mögött.

– Alapos munkát végzett az öreg – gondolta némi büszkeséggel, – De úgy látszik, hiába.

Az iratok között utalást talált arra is, hogy a várostól mintegy nyolc kilométerre fekvő elmegyógyintézetet ellenőrizték. Az intézmény igazgató főorvosa határozottan tagadta annak lehetőségét, hogy ápoltjai közül bárki, bármilyen körülmények között is illegálisan elhagyhatta volna az elmekórház területét. Legális távozásra pedig nem volt mód.

– Aligha hiszem – gondolta Dér Ádám –, hogy azon az úton, amit apám végigjárt, valami elfelejtett, számításba nem vett tényre bukkanhatnék. Egyet mégis meg kell próbálnom. Újra átfésültetem az utolsó gyilkosság környékét. Minden fűszálat, minden porszemet. Mert a várakozás nem nekem való.

Ismét végigolvasta saját jegyzeteit. Annál a mondatnál, hogy a gyilkos ismerte áldozatait, megállapodott.

– Itt kell elkezdeni – mondta magában. – Ezer vagy ötezer ember közül ki kell szűrni azt a néhányat, akit mindhárom áldozat ismert. Sziszifuszi munka. De lehet, hogy valóban azok között van a gyilkos.

Tudta, hogy ennek a hálónak rései vannak, de semmiféle lehetőségről nem akart lemondani.

„Így nyolc vagy tíz ember marad, esetleg harminc, esetleg kevesebb – tűnődött. – De azoknak mégis lesz arcuk, mégis lesz valami halvány közelség.”

Hirtelen arra gondolt, szinte semmit sem tud a kéjgyilkosságokról. A bűn ilyen beteges szörnyű formája ritkán bukkan fel, de ha felbukkan, annál veszélyesebb. Elhatározta, hogy meglátogatja az elmegyógyintézet igazgatóját. Egy képzett ideggyógyász bizonyára többet tud erről.

Most már fölírta a szükséges tennivalókat, apja szokása szerint zöld tintával egy papírlapra:

1. Újra át kell fésülni a harmadik gyilkosság színhelyét.

2. Végig kell járni, ellenőrizni kell a három áldozat közeli és távoli férfiismerőseit.

3. Meg kell tudni a süket műtős öngyilkosságának okát. (Részeg volt halálakor, nyilvánvalóan előtte valahol ivott.)

4. Beszélgetni kell Basa nénivel, ott valószínűleg megtalálom Pintyet is.

5. Minél előbb beszélnem kell az elmegyógyintézet főnökével.

Egy pillanatig habozott, aztán felírta:

6. Meg kell kérdeznem, mit jelentenek az ügyeletes naplójában a kék vonalak és a piros karikák.

Felállt az asztaltól, kinyújtóztatta elzsibbadt tagjait. Bekopogtatott Dér őrnagy szobájába.

– Az első kérésem – mondta –, legalább ötven ember vizsgálja át még egyszer az utolsó gyilkosság színhelyét, a bódé környékét, a lehető legnagyobb sugarú körben. Ugyanez az ötven ember, amilyen gyorsan csak lehet, ellenőrizze a három áldozat fellelhető ismerőseit. A nevüket és címüket jegyezzék fel. A második kérés: szükségem van egy kocsira. Értesítsd az elmegyógyintézet főorvosát, hogy ma este meglátogatom.

– Rendben van – mondta Dér őrnagy.

– Az utolsó, az már csak kérdés – mondta a fiú. – Az ügyeletes naplóban furcsa jelzéseket találtam, kék vonalakat és vörös köröket. Mit jelentenek?

– Sejtelmem sincs – felelte az őrnagy. – Tudtommal Bence őrmester magánszórakozása. Kapcsolatban van a halaival.

– Hol találom meg Bence őrmestert? Egyébként is szükségem van rá.

– Feltehetőleg a Szúnyogoson horgászik. Szabadnapot adtam neki.

– Akkor máris kérem a kocsit. Bence őrmester szabadsága most már véget ért.

– Sofőr is kell?

– Nem. Szeretek vezetni.

* * *

Néhány perccel később a rendőrségi garázsból egy IE rendszámú Fiat kocsi gördült ki. A volánnál Dér Ádám ült, élvezte, hogy a leeresztett ablakon a fokozódó sebességnél beáramlik a friss levegő.

Valóban szüksége volt Bence őrmesterre, józanságára, tiszteletre méltó külsejére. Az ilyesmi a biztonság és a nyugalom érzését kelti fel. És azonkívül szerette is Bence őrmestert.

,,Meg – vallotta be magának restelkedve Dér Ádám –, hát bizony, horgászni is szeretek.”

Kiért a városból, kilencven kilométeres sebességgel haladt. Elhagyta a régi malom épületét, aztán jobbra fordult egy dűlőúton. Ismerte Bence őrmester horgászhelyeit, hiszen gyermekkorában és később is nemegyszer vele tartott. A zsiliprendszer közelében, a kőhídnál, a vízre hajló fák alatt megpillantotta öreg barátja szálas alakját. Kék színű szolgálati trikót viselt és rövid nadrágot. Mellette egy apró figura szorgoskodott, tisztelettudó buzgalommal.

Bence őrmester elkomorult, amikor megpillantotta a veszett iramban feléjük száguldó gépkocsit. Röpke bánat suhant át szívén, hogy nincs szolgálatban, s így nem intheti rendre az ámokfutót. De amikor meglátta, hogy a fékezésnél hatalmas porfelhőt kavaró autóból Ádám jól ismert alakja lép ki, szomorúsága szinte beosztásához nem illő vidámságba csapott át. Lekonyult bajusza kiegyenesedett, szeme nedves lett, ami végképp nem stimmelt egy tekintélyes őrmesternél.

– Kisfiam – kiáltotta –, hát honnan kerültél elő?

– Vonzanak a halak – mondta Ádám. – Meg hát, Feri bácsi nélkül egy kicsit gyámoltalan vagyok.

– Itt maradsz? – kérdezte az öreg rendőr. – Akár éjfélig is horgászhatunk. Szabadnapom van. Hivatalból.

– A szabadnap befejeződött – mondta a fiú. – Feri bácsit mellém rendelték testőrnek. Ez Dér őrnagy személyes utasítása.

– Helyes – mondta az őrmester. – Úgyis igencsak unom meg utálom is ezt a fickót. Zavar a horgászatban.

– Ki ez?

– Pinty. Vigyáznom kellett rá – suttogta Bence őrmester. – Most meg nem megy le a nyakamról. Az orrom elől fogja ki a halakat ez a nyikhaj.

– Feri bácsi – fogta suttogóra a hangját Ádám is. – A gyilkosságok miatt jöttem. Nem baj, ha itt van ez a Pinty. Vigyázni se kell rá. Nem ő ölte meg azt a lányt. Holtbiztos alibije van.

– Tudom, hogy ártatlan – mondta az őrmester, – Horgászás közben senki sem tagadhatja el a jellemét. Ez még a paptetűt is sajnálja. Melléfogtam, amikor föltámadt bennem a gyanú. De meg is szenvedek érte. Felszedjem a botjaimat?

– Dehogy. Fél nyolcig itt maradunk, Néhány szót váltok ezzel a Pinttyel. Aztán, ha közben jön valami hal, az se baj. De előbb még kérdezni akarok valamit: mit jelentenek az ügyeletes naplóban azok a kék, vörös bejegyzések.

Bence őrmester elpirult. Zavartan nézett fiatal barátjára.

– Te talán megérted – szólalt meg végül –, hiszen sokat horgásztunk együtt. Van az Őrszobán egy akvárium, az őrnagy elvtárs engedélyével. Gyakran ülök ott, és figyelem azokat a halakat. Tudod, a színük időnként változik.

És töredelmesen elmondta, hogy a halak viselkedéséből miféle következtetéseket vont le. A kék csíkok és piros pöttyök izzásáról és az összefoglaló napi jelentések összefüggéséről beszélt. Ádám fokozódó érdeklődéssel figyelt.

– Azt hiszem, ez a színváltozás az időjárással van kapcsolatban – szólalt meg végül. – A különböző front betöréseket jelzi. Nem emlékszik, Feri bácsi? Volt-e ilyen jelenség a gyilkosságok napján.

– Már hogyne emlékeznék! Az ember odafigyel az ilyesmire. Az ezüstkárász a farkúszója fölött kéken foszforeszkált május 15-én és július 28-án is. De hát én erről nem mertem szólni senkinek. Mindig megvigyorogják az embert, ha a halakról beszél.

Dér Ádám nem vigyorgott. Tűnődve nézett maga elé, elhatározta, hogy ennek a dolognak alaposan utánanéz. Hiszen a hiperesztéziás emberek idegrendszere a halakhoz hasonlóan reagál az időjárás változásaira. A kéj gyilkos idegrendszere pedig labilisabb lehet akárkiénél.

– Köszönöm, Feri bácsi – mondta. – Lehet, hogy ezért a megfigyelésért kitüntetést kap, A magam részéről csak annyit tehetek, hogy megszabadítom Pintytől.

– Nem muszáj – mondta elérzékenyülve Bence őrmester. – Hiszen nem zavar. Egészen megkedveltem. Hé, te Pinty! Bemutatom neked az őrnagy elvtárs fiát. Ha engem megbecsülsz, őt különösen becsüld meg, mert remélem, nem akarsz velem összetűzni. Felelj a kérdéseire, és ne hazudozz, mert számomra nyitott könyv a képed.

– Tudom, őrmester úr – mondta szelíden Pinty. – Mi másfél nap alatt, hogy így együtt vagyunk, alaposan kiismertük egymást. Similis simili gaudet.

– Kuss – hörögte Bence őrmester.

– Hát ha még tudná, mit jelent – dünnyögte magában Dér Ádám. – „Hasonló a hasonlónak örül.”

Leültek a horgászbotok mellé. Bence őrmester mindenáron át akarta engedni összecsukható vászonszékét, de Ádám Pinty sorsában osztozva, a fűre telepedett.

– Pinty fiam – szólalt meg Bence őrmester hanglejtését utánozva. – Ismerte maga süket Józsit, a műtőst? De ne latinul válaszoljon.

– Nomen est omen – dünnyögte szórakozottan Pinty. – Süket Józsit mindenki ismerte. Már csak a füléről is.

– Non tam praeclarum est scire latine, quam turpe nescire! – mondta Ádám.

– Mit tetszett mondani? – kérdezte tisztelettel Pinty.

– Semmiség – felelte Dér Ádám. – Csak azt mondtam, nem olyan szép dolog tudni latinul, mint amilyen csúnya nem tudni. De ne bosszantsa most már az őrmestert.

– De ne ám! – dünnyögte az öreg rendőr. – Mert kettőnkkel gyűlik meg a bajod.

– Az üvegbotján kapása van az őrmester úrnak – mondta tisztelettudóan Pinty.

Bence Őrmester habozás nélkül bevágott. A mozdulat kibillentette egyensúlyából, elterült a földön.

– Elkésett – jegyezte meg közönyösen Pinty. – Aki horgászik, jobban teszi, ha figyeli a botjait. Érzékenyek ezek a süllőkapások.

Bence őrmester a fogát csikorgatva új csalihalat tűzött fel a horogra.

– Ez a nyikhaj – dohogta maga elé. – Én tanítottam meg, hogyan kell horogra fűzni a gilisztát, most meg tanácsokat ad.

Dér Ádám feltörekvő vidámságát elfojtva ismét Pintyhez fordult.

– Mikor találkozott vele utoljára?

– Kivel?

– Hát süket Józsival.

– Várjunk csak – mondta Pinty –, úgy emlékszem, a napokban.

Villámgyors, könnyű mozdulattal lehajolt, bevágott, s a karikára görbülő horgászbot jelezte, hogy ő nem késett el. Rövid fárasztás után jó kétkilós balint emelt a partra. Közönyösen a szákba tette, aztán visszaült Dér Ádám mellé.

– Apropó, miről is beszéltünk?

– Süket Józsiról.

– Igen. De Bence őrmesternek, ha nem csalódom, megint kapása van. Otthagyta…

– Ki? – kérdezte Bence őrmester.

– A hal a csalit. Szóval, azt hiszem, tegnapelőtt este láttam utoljára. A gyilkosság napján. Azért emlékszem rá, mert nekem akart piát fizetni a huszonhatosban. Nekem, akinek az egész város a vendége volt. Megint piszkálja…

Dér Ádám úgy érezte, mintha a torka egy kicsit szárazabb lenne a kelleténél.

– Szóval, nem ivott vele?

– Megint otthagyta… Nem piszkos a keze, Bence őrmester úr? A süllő megérzi ám a csalin…

Bence őrmester nyelt egyet.

– Szóval – folytatta gondtalanul Pinty –, ivott az magában is. Azt mondta, együtt ünnepli a születését meg a halálát. Nemigen figyeltem, mert nem szeretem, ha a részeg ember hülyeségeket hadovál… Kerülgeti csak… A fene vinné el! Pedig ideje lenne, hogy az őrmester elvtárs is fogjon valamit.

– Szóval? – kérdezte Ádám, – Csak ennyit mondott?

– Valami lány miatt törte a frász. Hogy rajtakapta, gyereke lesz attól a másiktól. Minek szimatolt utána, ha ilyen érzékeny?

– Hány órakor történt ez?

– Tíz óra felé. Aztán mindenki megunta a süket Józsi süket dumáját, hogy ő így meg úgy, felakasztja magát… Én is mondtam neki, ne fogadkozzon, mert az unalmas, induljon, keressen valami megfelelő helyet, mondjuk, egy tölgyfát a kiserdőben… Aki ennyit beszél róla, az sohasem teszi meg. Ne vágjon még be, őrmester elvtárs, várja meg, amíg a szájába veszi…

– Csak hát – szólalt meg Dér Ádám –, Süket Józsi tényleg fölakasztotta magát. Megtalálták a holttestét a kiserdőben.

Pinty szeme kimeredt, ütődötten bámult maga elé.

– Te jóságos isten – suttogta –, az a szerencsétlen nem a levegőbe beszélt.

Dér Ádám hirtelen lehajolt, szemmel alig követhető mozdulattal rántotta a feje fölé a horgászbotot. Az orsó éles, berregő hangon megszólalt, a zsinór száguldani kezdett a vízen. Öt percig tartott a fárasztás, aztán Ádám Bence őrmester segítségével egy háromkilós fogas-süllőt szákolt meg.

– Az ám, Pinty fiam – mondta enyhén verejtékező homlokát törölgetve. – Igaza volt az előbb, a horgász jobban teszi, ha figyeli a botjait.

– Ez a Pinty már azt hitte, ő a jani – dünnyögte vidáman Bence őrmester. – Pedig csak ehhez az ülő horgászathoz ért. Fogadok bármiben, blinkert még életében nem látott. Pedig az ám az igazi.

– Én sem horgásztam még blinkerrel – mondta Ádám. – Gyerekkoromban sohasem próbáltuk. Valami újfajta módszer?

Bence őrmester hármas horoggal ellátott, piros csíkos, ezüstösen csillogó fémkanalat vett elő az iszákjából.

– Hát ilyen az – mondta. – Ide-oda járva vontatni kell a vízben. A kis hal mozgását utánozza. Különösen ősszel eredményes csukára, amikor már elrejtőznek az apró halak. A ragadozó éhesen bolyong a fenéken, koplal, űzi az éhség, egyszer csak elsuhan előtte a csillogó kanál, utánakap, és kész, rajtavesztett. Óriási területet lehet így behorgászni, s ez akkor is sikerrel jár, ha az egy helyben ülés reménytelen. Az a fontos, hogy a csuka olyan formájú blinkert lásson, aminek kedveli a színét és a formáját, aminek a mozgása dühbe hozza. Meg kell sétáltatni az orra előtt, akkor rácsap, nem bír ellenállni, Na, Pinty fiam? Tudtál-e valamit erről?

– Adja ide, őrmester elvtárs – könyörgött Pinty. – Hadd próbáljam ki ott a híd lábánál. Balinra is jó?

– Minden ragadozóra. Csak a formát meg a színt kell eltalálni. Itt van ez a kisebb, ezzel kísérletezz, de vigyázz rá, mert féltem. Drága jószág ám!

Dér Ádám ámultan figyelt. De nem a magyarázat szakszerűsége lepte meg.

– Szóval számít a forma és a szín… – suttogta. – Fel kell ingerelni, csábítani kell…

– Az a baj, nagyon drága horgászat lehet ez. Mert a blinker könnyen beszakadhat, vagy a hal pofájában marad, vagy megakad a mélyben.

– Megint tanultam valamit Feri bácsitól – szólalt meg Ádám, és érezte, hogy a hátán hideg veríték folyik végig. – Csak meg merem-e próbálni, az a kérdés.

De amikor Pinty a második dobás után a híd lábánál egy dülledt szemű, ezüstös testű, sudár balint akasztott meg, már elhatározta, hogy isten és emberek előtt vállalja ezt a kockázatot.

Támadásra ingerli a ragadozót, a gyilkost. Ez az egyetlen lehetőség.

– Én is beülhetek? – kérdezte Pinty, amikor fél nyolckor, összepakolva horgászkészségeiket, megindultak a kocsi felé.

– Pinty fiam – dörmögött Bence őrmester –, ne csinálj úgy, mintha most ülnél először rendőrkocsiban.

– De akkor nem is kértem engedélyt – felelte Pinty. – Ez lényeges különbség.

Elterpeszkedett a hátsó ülésen.

– A huszonhatosba – mondta könnyedén, amikor a műútra értek. – Egészen kiszáradtam.

– Egy nagy frászt, fiam – dörmögte Bence őrmester. – Megmondtam, ha még egyszer leiszod magad, velem nem jössz többet a Szúnyogosra. Úgy elzavarlak, mint a pinty! Megértetted?

Dér Ádám ámultan látta a visszapillantó tükörben, hogy a borostás, többszörösen terhelt előéletű egyén engedelmes mosollyal hajlik meg Bence őrmester akarata előtt, és nem emlegeti többé a huszonhatost.

Letette őket a templom közelében, aztán megfordult a kocsival, és rövid idővel később lefékezett szülőházának bejáratánál. Kezében a még csapdosó süllőt lóbálva indult fölfelé a lépcsőn.

– Látom, találkoztál Bence őrmesterrel – hallotta meg Dér őrnagy hangját.

– Nemcsak vele, hanem Pinttyel is.

– Békességben vannak?

– Pinty úgy követi az őrmestert, mint puli a komondort.

– Helyes – mondta az őrnagy. – Ez legalább megnyugtató. Anyád elkeseredetten vár a vacsorával. És ezt a lányt van képed ennyi időre magára hagyni?

– Csak miatta jöttem haza – mondta Ádám.

– El kell mennünk Basa nénihez. Van valami újság?

– Semmi. Azóta semmi.

A fiú végigment az előszobán, a halat a konyhaasztalra tette.

– Hol van Judit? – kérdezte az anyjától.

– Vacsorázott már?

– Rád vártunk – mondta az asszony. – Hátul van a kertben, a hintaágyon. Teríthetek?

– Ne – mondta bűnbánóan a fiú. – Ne haragudj, el kell mennünk.

– Mert neked el kell menned, hát ő se egyen?

– Kilenc előtt hazahozom. Egyébként Basa néni vár bennünket.

– Az más. Ott úgyis kaptok valamit. Az egész gyerekkorod másból sem állt, mint hogy Basa néninél faltad a túrós lepényt.

– Kaporral – mondta Ádám. – Azóta is, ha kaprot látok, Basa néni jut eszembe. Lezuhanyozok, addig szólj Juditnak, hogy indulunk.

Elmerülten dúdolgatott a hideg vízsugár alatt, amikor meghallotta Dér őrnagy hangját.

– Gyerek! Ha szükséged lesz rám, a kapitányságon keress. Egész éjszaka bent maradok.

– Túlbuzgóság – kiáltotta vissza a fiú. – Egyébként közölnöm kell valamit.

– Hallgatom.

– Pinty találkozott süket Józsival a huszonhatosban a gyilkosság éjszakáján.

Kezének parányi mozdulatával elcsendesítette a vízzuhogást, hogy jobban hallhassa a meglepődés sóhajait.

– Persze – mondta nyugodtan Dér őrnagy.

– Legalább harmincan látták, A mai jelentésekben csak ez szerepel. Sajnálom, hogy nem te fedezted fel a puskaport. Azt véletlenül nem sejted, hogy süket Józsi hol járt azelőtt?

– Nem – dünnyögte a fiú, és a lehető legerősebbre állította a zuhanyt, hogy a víz zúgása elnyelje a további intelmeket. – Mindent azért én sem tudhatok.

A lány a teraszon várta. Barna bőre csillogott az alkonyi fényben. Rövid sortot és kötött kabátkát viselt. Combjainak, csípőhajlatának sejtelmes vonala előtűnt, könnyű illat lebegett körülötte. Kontyba tűzött haja szabadon hagyta szép ívű nyakát.

Dér Ádám belsejében ismét fájdalmas dobbanás figyelmeztette: vajon szabad-e megtenni azt, amire készül?

– Te kedves – szólalt meg jóval később, amikor már a kocsiban ültek, s a sebességtől fölkavart, jó szagú levegő beáradt az ablakon.

– Majdnem megkértelek valami szörnyűségre. Elment az eszem.

Jobb kezével megérintette a lány vállát. A tehetetlenség és a bűnbánat mozdulata volt ez.

– Mire akarsz megkérni? – kérdezte Judit.

– Most már semmire.

– Mire akartál?

Dér Ádám maga elé nézett. A reflektorok csóvájában apró bogártestek köröztek. Járták az éjszaka táncát.

– A gyilkos szép lányokra vadászik – szólalt meg. – Arra akartalak rábírni, hogy fölingereld. Csalogasd elő a mozgásoddal. Járj föl-alá, amíg nem érzi, hogy eljött az idő, és enged a csábításnak. Valami az agyamra ment.

– Megteszem – mondta a lány.

– A fenét teszed meg! Azt hiszed, el tudom viselni?

– Rólam van szó, nem?

– Nem.

– Azt akarod, hogy ráadásul még én könyörögjek? Tudod mi az, hogy lélekmérgezés?

– Tudom.

– Ez a te taktikád: kérni akartam, de nem kérek, mert féltelek – hadarta a lány –, elmehetnél ugyan a cukrosbácsival, hogy nyakon csípjük, de semmiképpen se hidd, hogy kényszeríteni akarlak rá, hiszen te vagy az egyetlen kincsem. Különben érdekes dolog, az ám az igazi, amikor ráteszi a torkodra a kezét, de hát igazán nem akarlak kitenni ilyen szörnyűségnek. Azt szeretnéd, hogy a kecske is jóllakjon, meg a káposzta is megmaradjon. Nem tudsz egyenesen beszélni?

– De – nyögte Dér Ádám, és egy pillanatig sem vette le az útról a szemét. – Mégis, ez disznóság.

– Kérj, hogy tegyem meg. Most, ebben a pillanatban kérj, és vállalj felelősséget értem.

– Felelősséget vállalok – mondta a fiú. – De bírod erővel?

– Bírom – mondta a lány. – Bizalmam van benned és még inkább az apádban. Rendben van így?

– Rendben van. És rajtunk kívül még valaki vigyáz rád.

– Az úristen?

– Nem. Bence őrmester.

* * *

Basa néni a város szélén lakott egy takaros kertes házban, amit vagy tíz esztendővel ezelőtt a tökmagárusítás hasznából épített. A hatalmas kertet három dúsan vegetáló növényfajta borította: a kapor, a kukorica és az úritök. Virágnak vagy más hasonló haszontalanságnak így egy tenyérnyi hely sem jutott, a kert mégis szép volt, a lassan terpeszkedő sötétségben buja kacsok, húsos levelek, eleven szárak nyújtózkodtak.

– Lelkecskéim – sertepertélt Basa néni, amennyire százkilós termetétől tellett. – Sütöttem egy kis kapros túróst, mert tudom, hogy te, kisfiam, megveszel érte. Gombócot is főzhettem volna, de édesanyád…

– Hagyja csak, Basa néni – mondta Ádám. – A kapros túróst legalább annyira szeretem, mint a szilvás gombócot.

– Hát akkor gyerünk, még meleg – örvendezett az öregasszony. – Te is, kislányom, ne félj tőle! Nem rontja el a vonalaidat, mert igencsak van ám mit elrontani. Jól választottál fiam, nemhiába okítottalak annyit pendelyes korodban.

– Pinty hazajött már?

– Az valami rossz társaságba került. Egész nap nyomát sem lelni. Későn jár haza, hajnalban kel, és egyáltalán, sohasem részeg, ami feltétlenül szembeötlő. Én már attól tartok, készül valamire.

– Ne féljen, Basa néni. Bence őrmester szeme rajta van Pintyen.

– Egyél, kisfiam, ne beszélj annyit. Meddig lesztek idehaza?

– Néhány napig.

– Hát ahogy elnéztünk benneteket, amikor jöttetek az állomásról, bizony, mind arra gondoltunk, hogy egymásnak teremtett benneteket az isten. Az egész tér megfordult utánatok, a Finánc bácsi ámulatában sótlanul ette meg a tejeskukoricát. Én meg csak a cipődet csodáltam, kislányom, mert ilyen tükrös sarkú cipő a mi vidékünkön még meg nem fordult. Mondtam is Kelemen papának, micsoda újmódi dolgokat eszelnek ki manapság, ő meg csak ült, szundikált, már ahogy szokta ebben a rohadt melegben. Bámult utánatok mindenki, úgy, ahogy mondom.

– Basa néni – szólalt meg Dér Ádám –, ne szóljon senkinek, hogy mi együtt vagyunk.

– Titok?

– Az.

– És mikor mondhatom el?

– Majd szólok. Addig muszáj hallgatni.

– Hát lehet, hogy megfulladok, de egy szó sem jön ki a számon. Ismersz, kisfiam! Ha mást nem is, de a te titkaidat mindig megőriztem.

Ádám hirtelen szólalt meg, a hangjában nem volt feszültség, mintha valami semmiség érdekelné.

– Basa néni mit tud a gyilkosságokról?

– Kérdezz fiam, ahogy a rendőrségen szokás.

– Inkább beszéljen mindenről, ami eszébe jut. Dehogyis akarom megzavarni.

– Hát, kisfiam, én sokat tűnődtem ezen, nem azért, mintha félnék, hiszen velem akarjon valaki kikezdem, de a városban mindenki erről beszél, és az ilyesmiből nem tudja magát kivonni az ember. Ismertem én valamikor egy kölyköt, akinek abban telt öröme, hogy kitekerte a csirkék nyakát, aztán egyszer csak bolondokházába vitték, mert másban is kijött a betegsége. Félrehúzódó gyerek volt, s csak ült magában, félt az emberektől, aztán este kilopódzott, és sorra öldöste a tyúkokat a kártékony lélek. Mint a görény vagy mint a róka. de nem kezdett velük semmit, csak a vergődésben lelte örömét. Én azt gondolom, ez a gyilkos is ilyen lehet, alamuszi, félrehúzódó, de én mondom, az ilyennek van egyéb hibája is, csak alaposan szemügyre kell venni a szerencsétlent. Nézem én azóta az embereket, ahogy megállnak a bódém előtt, figyelem a tekintetüket meg a mozdulataikat, mert jó szemem van, sokat láttam már, és ismerem a különbségeket, Gyanakszik itt mindenki mindenkire, szorít ez a félelem, szinte érzi a mellén a nyomást az ember. Most meg azt beszélik, hogy ennek az utolsó lánynak, az ápolónőnek volt valakije, de hogy az volt-e a gyilkosa is, abban senki sem lehet biztos. Az a nagy titkolódzás, ahogy az a lány itt élt ebben a városban, hát miért volt az? Mért titkolta annyira a szeretőjét? És nem furcsa, én magam, aki G.-n mindenkit ismerek, ezt az ápolónőt sohasem láttam, meg sem fordult a környékünkön, pedig ez a város legforgalmasabb tere. Nem is csodálom, hogy gondban van az édesapád, amikor az ember abból, amit suttognak, semmit sem tud kiokoskodni, hát még a rendőrség!… Ha engem kérdeznének, én azt mondanám, ez a Fojtogató nemigen lehet fiatal ember, mert a mostani fiatalok szabadon szeretik egymást, és nem nyomják el a vágyaikat. Olyan lehet az, aki lefojtotta az indulatát, talán senkije nincsen, és így torzult el, hiszen állatban is a magányos a legrosszabb, a félrehúzódó. Beszélik azt is, hogy innen, az elmegyógyintézetből szökött meg valaki, de hát arról mégiscsak tudnának a rendőrségen, nem igaz?

– De – mondta Ádám. – Az ilyen nem marad titokban.

– Kislányom, neked is azt ajánlom, ki ne menj egyedül az utcára, el ne szakadj ettől a gyerektől egy pillanatra sem, mert az ilyen formákra vadászik ám a Fojtogató, azt mondják, csak a szőkéket szereti, a szép arcúakat.

– Ne féltsen, Basa néni – szólalt meg Judit –, tudok vigyázni magamra.

– Mind azt mondja, én is azt mondom. De bereteszelem ám az ajtót, ha közeledik az éjszaka. Pedig nekem elég vastag a nyakam.

– Kérdeznék még valamit – mondta Ádám. – Tud-e arról, hogy valahol női cipők tűntek el?

– Cipők? – kérdezte az öregasszony. – Miért vesztek volna el cipők? De várj csak! Mintha ez emlékeztetne valamire!

A kezét ölébe ejtve ült, homlokát összeráncolva, maga elé motyogva gondolkodott.

– Nem – szólalt meg végül. – Kiment a fejemből. Valami semmiség. Lehet, hogy egyáltalán nem erre vonatkozik.

Negyedórával később, amikor vendégeit az ajtóhoz kísérte, még mindig azt mormogta:

– Cipők? De miféle cipők? Igen – kiáltott fel hirtelen. – Eszembe jutott. Néhány évvel ezelőtt szerencsétlenség történt a vasúton. Három embert gázolt halálra a vonat. Mennyi vér volt ott, te jóságos isten! És az egyik halott nőnek hiányzott az egyik cipője. Mondták is az emberek, micsoda disznóság, egy halottról lehúzni a cipőt. Az ilyen tolvaj is gazember.

– Nem tolvaj volt – mondta Dér Ádám. – Ki lopna el fél pár cipőt?

A Fiat nagy sebességgel haladt az elmegyógyintézet felé vezető országúton. A levegő még most sem hűlt le, puha zsongással fürdőzött benne minden, a bokrokat, fákat sötét tócsaként vette körül az éjszaka.

Dér Ádám kigombolta az ingét, hogy csupasz mellét érje a szél. Egy pillanatig Juditra gondolt, mert a lány hasonlított ehhez a lágyan pihegő éjszakához. Az ég alján, az utat szegélyező fák között olykor fehér fény lobbant, de a villámot követő moraj már nem jutott el idáig.

„Jobb lenne, ha Judit velem jött volna – gondolta a fiú. – De hát őneki csöppet sem való az, ami következik.”

Hirtelen véget ért a fasor, az út mentén szögesdróttal koronázott, magas kőkerítés húzódott. Aztán egy épület tömbje tűnt fel, sárgás fénnyel világító ablakok, egy magas kémény, néhány pillanattal később a szürkére festett vaskapu.

A fiú leállította a kocsit a parkolóhelyen és kiszállt.

Csönd vette körül, sötét, puha csönd, s mintha a némaságba hasítanának belé a távoli villámok moccanásai. Valahol egy ajtó nyikorgott, s a hallgatag épület ablakaiban kilobbant a fény. Vaksötét volt, a hold valahol a látóhatár alján járt még. merev, élettelen tömbként vándorolt.

A kapun vaspánt futott keresztbe. Mögötte lombtalan fa állt, fekete égre nyújtózó ágait himbálta a szél. Görcsbe merevült kézhez hasonlított a csupasz fa, mintha a tél hidege érintené.

Dér Ádám hirtelen úgy érezte, egy szempár figyeli a kapu résein át, fényesen csillogó, fürkész tekintet. Mintha odaátról halk pusmogást hallott volna. Az épület tömbje egybeolvadt a sötétséggel, a fiú arra gondolt, ilyen hideg, erőtlen némaság nincs is sehol. Aztán rekedt sikoltás tört elő valahonnan, hörgésbe fulladt. Egy madár rebbent fel a bokrok mögül.

A kapuhoz lépett. Megkereste a csengő gombját, a hang messziről tért vissza, tompa berregéssel. Apró kémlelőnyílás tárult fel a kapun.

– Rendőrség – mondta Dér Ádám. – A főorvos úrnak jelentették az érkezésemet.

Hangtalanul nyílt ki az ajtó, oldalt, a küszöbön egy szürke köpenyes, középkorú férfi állt.

– Vezesse fel a rendőr elvtársat a főorvos úrhoz – szólalt meg –, aztán menjen aludni.

A homályból egy nagy fejű nyomorék lépett elő. Ritkás fogaival a fiúra mosolygott.

– Jöjjön – mondta. – Én ismerem az utat. Ha vendég jön, mindig rám bízzák.

– Köszönöm – mondta Dér Ádám a kapusnak, aztán megindult a barátságos nyomorék után.

A kastély oldalához simulva egy kisebb, vadszőlővel befuttatott épület állt. Lépcső vezetett fel a bejáratához, jobb kéz felől ablak világított.

– Az a főorvos úr ablaka – mondta a nyomorék. – Ilyenkor még sohasem alszik. Az előcsarnokból nyílik az ajtó.

– Rendben van – mondta a fiú –, megtalálom.

– Dehogyis. Odavezetem. Mindig rám bízzák. Szolgálatkész vagyok.

Apró zökkenésekkel fölkapaszkodott a lépcsőn, aztán megkocogtatta a főorvosi szoba ajtaját.

– Bemehet – mondta. – Ne féljen tőle. Nagyon derék ember. Senkit se bánt.

– Tudom – mondta Dér Ádám. – Köszönöm az útbaigazítást.

– Semmiség – felelte a nyomorék, és görnyedt alakja beleveszett az udvar sötétjébe.

Bentről a kopogtatásra nem felelt senki.

Ádám megzörgette az ajtót, de ismét késett a válasz, mintha a tapadós, puha csönd elnyelné minden mozdulás neszét.

Lenyomta a kilincset. A fal olyan vastag volt, hogy a következő párnázott ajtóig még egy lépést kellett tennie.

„Ó, a szolgálatkész félkegyelmű” – gondolta.

Hangtalanul nyílt ki a párnázott ajtó.

Vörös tapétával borított szobába lépett. Egyetlen lámpa égett csak a sarokban, a bordó huzattal bevont dívány fölött, és a fény sátorának szélén, a húsos levelű délszaki növények árnyékában elrejtőzve egy szakállas, apró öregember ült. Valamit olvasott, oly elmerülten, hogy nem hallotta meg az ajtó nyílásának parányi neszét. Ádámnak még arra is maradt ideje, hogy kiböngéssze a könyv címét; Rotterdami Erasmus egyik munkája volt. A sötétpiros, vastag szőnyegek lépteinek neszét is fölfogtak, úgy érezte, macskaként surran előre Végül krákogni kezdett, hogy az öregember figyelmét magára vonja.

Tekintete a sötétkék, tiszta szempárral találkozott. A fehér szakállal keretezett arcból vidám hunyorgással bámultak elő az élénk gombszemek.

– Üdvözlöm, százados úr – mondta minden meglepődés nélkül az öregember. Becsukta a könyvet, egy szál vörös szegfűt csúsztatott a lapok közé. – Már vártam. Pontosan érkezett Parancsol egy kis teát?

– Köszönöm – mondta a fiú.

– Az édesapja már járt nálam néhány héttel ezelőtt, amikor a második gyilkosság történt. Ilyen esetekben szegény betegeim mindig gyanúba keverednek. Még a katatónok is akiknek mozdulni sincs kedvük. Mintha nem szaladgálna elég bolond odakint.

Bal kezével megrántotta a feje fölött lógó csengőzsinórt.

– Két rövid csengetés, az nálunk teát jelent – duruzsolta. – Foglaljon helyett itt velem szemben. Mély, öblös székek ezek, lágyak es süppedők, szinte ringatják az embert A betegeim miatt jött?

– Nem – mondta Adám –, tanácsot akarok kérni.

– Tanácsot? Ügy tudom, maga pszichológus. Miért szorulna egy öreg elmeorvos tanácsaira? Bizonyára tisztában van mindazzal, amit mondhatnék.

– Az a baj, hogy semmivel sem vagyok tisztában. Kéjgyilkosság nem mindennap fordul elő.

– Szerencsére – mondta az elmeorvos. – Kényelmesen ül? Elég ez a fény? Nem zavarják a vörös színek?

Mielőtt Ádám felelhetett volna, a szemközti tapétaajtón egy idős asszony lépett a szobába. Porcelán kancsóban teát hozott. Aztán hangtalanul, ruhájának leheletnyi suhogásától kísérve, elhagyta a szobát.

– Gondolom, nem akarja citrommal elrontani – mondta az öregember. – Mert vannak szánandó lelkek is, akik ilyesmire vetemednek.

Az előbbi kérdését már el is felejtette. Bal kezével szakállán babrálva hörpölte a teát. Váratlanul megszólalt:

– Na, kérdezzen, fiatalember, mit akar tudni?

– Az előbb célzott rá, hogy nyilván elmekórtant is tanultam. Igaz, de ide vágó tapasztalatom úgyszólván nincs. Olvastam néhány eset leírását, de csak általánosságok jutnak eszembe. És minden, ami eszembe jut, csak arra csábít, hogy azt higgyem, a kéjgyilkos semmiképpen sem különböztethető meg a többi embertől. Legalábbis behatóan kellene tanulmányozni a viselkedését, hogy valami különbséget felfedezzünk. De ahogy ön is tudja, erre nincs mód.

– Nono – dünnyögte az elmeorvos. – Minden ember megkülönböztethető a másiktól. Önről például nyugodtan feltételezem, hogy ilyenféle bűncselekményre nem lenne képes.

– Semmire sem megyünk az effajta feltételezésekkel – mosolyodott el a fiú. – Én is nyugodtan feltételezhetem önről ugyanezt.

– Ne legyen ebben ennyire biztos. Nekem is lehetnek bogaraim. Szóval, ötven ember közül negyvenkilencről tévedhetetlenül megállapítható, hogy nem képes ilyesmire. De arra az egyre sem süthetjük rá, hogy megteszi. Az elemezhető, tesztvizsgálatokkal megállapítható szadisztikus hajlam még nem vezet kéjgyilkossághoz. Ezer erőszakra hajló ember közül egy, ha enged a kényszernek. Ugyebár, létezik törvénytisztelet is? De az biztos, ennek az egynek a múltjából, gyermekkorából szadisztikus képzetek vagy tettek bukkannak fel, mondhatnám, innen származik a nemi elferdülés. Egy alapos vagy talán nem is annyira alapos személyiségelemzés minden kétséget kizárólag megállapíthatja, hogy ez vagy az az ember egyáltalán elkövethet-e kéjgyilkosságokat.

– Mondjuk, tíz ember közül ki lehet választani a megfelelő személyt?

– Az alkalmas személyt feltétlenül. De ismétlem, a hajlam, a lehetőség nem jelenti a tettet. Hány ember van, aki egész életén keresztül ellenáll, ha nem is ilyen, de távolról hasonló vágyainak. Tulajdonképpen ezért értek egyet azzal, hogy a kéjgyilkosokat bíróság elé állítják és elítélik. Hiszen a gyilkos legtöbbször tisztában van tettének súlyával. És ezért tölt el szégyenkezéssel, hogy az emberek jó része fél az elmebetegektől. Pedig a bolondok között sok a rendkívüli mértékben törvénytisztelő. Sőt, a túlzott törvénytisztelet is betegség lehet. Óriási különbség van betegség és betegség között, mint ahogy a szexuális aberrációk között is különbség van. Egy mutogatós bácsi többnyire teljesen veszélytelen, ha a veszély szót csak fizikai értelemben használjuk. A mazochisták önmaguk erkölcsi tartását és idegrendszerét zilálják szét, a fetisisták olykor lopnak is, de gyilkolásra csak a szadista hajlam csábít. Erkölcsileg egyébként ép ember még ezt a hajlamot is leküzdheti.

– A fetisizmus párosulhat szadizmussal?

– Eléggé ritka eset – mondta az öregember. – De elképzelhető. Hallom, a meggyilkolt nők cipője eltűnt.

– Csak kettőé. A harmadikat a gyilkos otthagyta a bokor alján.

Az elmeorvos tűnődve nézett maga elé.

– Lehet, hogy megzavarták – szólalt meg később. – Vagy most már egyáltalán nem elégíti ki a fétise. Pedig a tárgy-szerelemtől nehéz szabadulni, csak erősebb inger pótolhatja.

– A fojtogatás…

– Vagy az sem. Mindenesetre majdnem biztos vagyok benne, hogy nem önként hagyta ott a cipőt. A Fojtogató ferde nemi érzése később, emlékeztetőt keres, ha fel akarja idézni magában a gyilkosság pillanatait. A cipő megszerzése is a szexuális cselekményhez tartozik. Erőszakot, ugye, egyetlen esetben sem követett el?

– Nem.

– Akárcsak Hasfelmetsző Jack. Van, aki megelégszik a vér látásával, van, aki fojtogat, de nem öl. Olyan is van, aki csak a cipőt viszi el, s ez a tette ugyanúgy kielégíti, mint a másikat a gyilkolás. Egyébként erről jut eszembe egy régi páciensem, akit cipő-fetisizmusa miatt kezeltem, azt mondta nekem: „Vállalkozom arra, hogy minden emberről, aki a cipőüzlet kirakata előtt állva a cipőket nézi, megmondom, hogy lábimádó-e vagy sem?” Ezt a szerencsétlen páciensemet még a női lábbelikre vonatkozó hirdetések is izgalomba hozták. Hallott már a beszennyezőkről?

– Valami keveset.

– Az egyik legfurcsább ferdeség. Az ilyennek izgalmat okoz, ha egy nő ruháját vagy testét beszennyezve látja. Egyik-másik odáig is eljut, hogy idegen nőket önt le az utcán, teszem azt, tintával… De, bocsásson meg, önt a szadisták érdeklik. Ízlett a tea?

– Jólesett – mondta a fiú. Körülpillantott a vörös árnyékokkal terhes szobában. Most misztikusnak és reménytelennek ítélte vállalkozását.

– Kíván némi áttekintést? – szólalt meg az elmeorvos. – Vagy speciális kérdésekre feleljek.

– Kérem, beszéljen. És ha valami eszembe jut, engedelmével, félbeszakítom.

– Ahogy mondtam, kéjgyilkosságot csak szadista hajlamú ember követhet el. Néha a gyilkosság erőszakkal párosul – talán még ez a tisztább eset kórtanilag –, máskor a tettes megelégszik pusztán az ölés örömével. Sőt, ha fojtogatás közben a halál beállta előtt eléri célját, áldozatát el is engedheti. Erre példát is mondhatok. Németországban bizonyos W. a század elején hét nőt fojtott meg, de vádat emeltek ellene tizenhárom fojtogatásos gyilkossági kísérlet miatt is. Annak a tizenháromnak W. „megnyugvása” mentette meg az életét. Közülük egyik-másik azt hitte, hogy csak afféle szenvedélyes szerelmi közeledésről volt szó.

– Ennek a W-nek volt valami kimutatható kóros agyi elváltozása?

Az öregember vastag, fekete könyvet emelt le a polcról.

– Előkészítettem ezt a szakmunkát – mondta –, hogy ne álljak vértezetlenül. Egyszóval W. középmagas termetű ember volt, koponyája aszimmetrikus, a jobb homlokcsont keskenyebb és alacsonyabb, a homlokpúp kevésbé fejlett, mindkét fülön a helix alsó fele hiányzik, A jobb halánték-ütőér kissé duzzadt. Ő nem csupán megfojtotta, hanem fel is koncolta áldozatait. De gondolom, ezek a felesleges szörnyűségek nem érdeklik.

– A fül rendellenességét említette. Jellemző ez?

– Több esetről tudok, amikor a szadisztikus hajlamú kéjgyilkos nagyothallásban, egyensúlyzavarban, beszédhibában vagy más, az arcüregből kiindult rendellenességben szenvedett, De ennél jobban, szinte kivétel nélkül jellemző a személyiségükre az ingerlékenység, a bizonyos fokú gátlásosság, a zárkózottság. Általában véres események látása vagy abban való részvétel indíthatja el a személyiség szadisztikus torzulását; az erőszak a szexualitáshoz kötődik, vagy megfordítva, A zárkózottság a belül zajló küzdelem bizonyítéka; a szörnyű ösztön kirekeszti ezeket az embereket mindenfajta közösségből. Persze ön is tudja jól, hogy korunkban a gátlásosság néha túlzott szívélyességgel, hangoskodással kendőződik. De egy biztos. A kéjgyilkos vagy akár a szadizmusra hajló ember rendezett társadalomban démonával egyedül, összezártan él. És katasztrófa következik be, ha elszabadul a démon, iszonyatos, egyre sürgetőbb, kényszerítőbb állapot…

– Mi váltja ki elsősorban ezt az állapotot?

– Szadizmus és kéjgyilkosság az állatoknál is előfordul. Kezdetben az ember nem ismeri fel önmagában a ferde ösztön motívumait. Véletlen látvány vagy cselekedet kiválthatja az izgalmat – teszem azt normális érintkezés közben is –, s azután a hajlam egyre erősödik. A későbbi gyilkos megismeri a szorítás gyönyörét, és nem tud ellenállni többé. És egyszer elérkezik az a pillanat, amikor öl. Megfigyelhető, hogy az első bűncselekmény és a második között általában hosszabb idő telik el. Ez még a belső küzdelem ideje, a gyilkos maradék akaratával igyekszik megfékezni hajlamát. Azután a második és a harmadik rémtett között rövidebb az időkülönbség, és ez az. intervallum a későbbiek során egyre csökken. A gyilkos újra és újra elindul, áldozatot keres.

– Tisztában van tettének súlyával?

– Általában igen. De néha előfordulhat amnéziás állapot is, a roham után nem emlékezik cselekedeteire. Az idegrendszer védekező reflexe ez. Határozottan állítom azonban, hogy a gyilkosok többsége tisztában van helyzetével, hiszen azon igyekszik, hogy elkerülje a leszámolást.

– Sok esetről tud, amikor ez a leszámolás nem következett be?

– Hasfelmetsző Jack esete, akit tetteiért sohasem vontak felelősségre, szinte példa nélküli. Bizonyos vagyok abban, az ő kilétére azért nem derült fény, mert gyilkosságsorozata végén vagy meghalt, vagy tébolydába zárták. Aki ennek a démonnak egyszer engedett, az nem tud többé szabadulni tőle, így törvényszerű, hogy előbb-utóbb tetten érik.

– Mit jelent ez az előbb-utóbb?

– A történelmi kortól is függ. A kriminalisztikai módszerektől. A középkorban Gilles de Rays marsall nyolcszáz gyermeket gyilkolt meg várában, Valamennyi gyilkosságot kéjvágyból követte el. Csak ezután érte utol a leszámolás. A modern időkben ez elképzelhetetlen, semmiféle gyilkosnak sem lehet ekkora szerencséje, semmiféle óvatosság nem segít. De gondolom – habár ez az ön szakmája –, rettenetesen nehéz az ilyen belső indítékú bűntetteket felderíteni.

– Nehéz – mondta Ádám. – Tudtommal, Magyarországon, a Szolnok környékén gyilkoló rém négy áldozatával végzett, csak azután fogták el.

– Mondhatnék még valamit. A gyilkos hozzátartozóinak elferdülései is jellemzőek. Ha lesz gyanúsítottja, vegye szemügyre a családját, apai, anyai ágon. Iszákosság, idegbetegség, elmebaj, vérzékenység után kutasson.

– A gyanú esetleg már biztonságot jelentene bizonyíték nélkül is. Legalábbis azt jelentené, hogy nem lesz több áldozat.

– Nos, az előbb említett W. tyúkok fojtogatásával kezdte. Nézzen utána a gyanúsíthatok gyermekkorának. És ha van törvényszerűség az ilyesmiben; azt hiszem, a Fojtogató magányos ember, nincs felesége, nincsenek gyermekei. De ez sem biztos, mert ellenpélda is előfordult. Az állatokon elkövetett szadizmus mindenesetre támpont lehet…

– Azt mondta, a gyilkos tisztában van tettének súlyával. A rendőri intézkedések híre visszahökkentheti?

– Egy ideig. Aztán az eddigiektől különböző alkalmat keres.

– Az áldozat kiválasztásánál a típus lényeges?

– Néha igen, néha nem. Gyilkolhat öregasszonyt és gyermeket is. De lehet, hogy ugyanahhoz a női alkathoz kötődik.

– Elképzelhető, hogy most, amikor félelmében kénytelen visszahúzódni, a fetisizmusban keres fokozottan kielégülést?

– Igen. Mondhatnám úgy, most az emlékeiből él. Intő jel lehet, ha bármilyen ártatlannak látszó körülmények között cipő tűnik el.

Dér Ádám fölállt. A tágas szoba vörösen imbolygott körülötte.

– Elfáradt – szólalt meg az öregember. – Éjszaka van.

– Köszönöm a teát és a segítséget. Ne haragudjon, hogy megzavartam.

– Én köszönöm, hogy nem háborgatta a betegeimet. Biztos lehet abban, a gyilkos nem közülük való.

Ádám otthonról hívta fel édesapját. Az őrnagy hangján fáradtságnak, törődöttségnek nyoma sem érzett.

– Két hírem van – mondta. – Megtaláltuk a harmadik gyilkosság színhelyén a Seguin konyakosüveget. A bódé tetején volt, a lapos bádogtetőn.

– Ujjlenyomat?

– Elmosta az eső, vagy letörölték. A másik hír: megkaptam a jelentést abból a városból, ahol Sebők Ilona az ápolónőképzőt végezte. A jelentésben az áll, hogy ott egyáltalán nem volt visszahúzódó, sőt kikapósnak nevezhetnénk. Jó néhány lovagjáról tudnak…

– Utána kellene nézni, elutazott-e az utóbbi fél évben G.-ről, vagy járt-e nála régi ismerős? A terhesség miatt…

– Gondoltam rá. Utánanéztünk. Sem az egyik, sem a másik. Nem mozdult ki innen, tudomásunk szerint ismerőst sem fogadott. Egyébként Ajtai azt állítja, hogy a gyilkosságot követő reggelen megnézte a bódé tetejét; semmiféle üveg nem volt ott.

– Furcsa.

– Talán téved.

– Talán.

A másnap délelőtti megbeszélésen hét ember vett részt. Dér őrnagy, a fia, Tóth százados, Ajtai hadnagy, Bence őrmester és a megyétől érkezett harminctagú nyomozócsoport két tisztje.

Tóth és Ajtai röviden beszámolt az áldozatok ismerőseinek körében végzett földerítő munka módszeréről és pillanatnyi állásáról. Véleményük szerint legalább két-háromezer ember ellenőrzéséről lesz szó, de a legaggályosabb vizsgálódás is magában hordozza a veszélyt, hogy néhány személy a „körön kívül marad”. Az úgynevezett „láncreakció” módszerét alkalmazzák, minden megkérdezett személy további ismerősöket nevez meg, bármilyen távoli ismeretségről is legyen szó.

– Többé-kevésbé befejeztük az első áldozat, Halász Ottóné ismerőseinek felderítését – mondta Ajtai hadnagy. – Ezerkettőszázhetvennégy férfi nevét jegyeztük fel. Vámos Aranka esetében ez a szám feltehetőleg nagyobb lesz. Természetesen nincs szükség arra, hogy minden megnevezett személyt felkeressünk – idővel sem bírnánk –, a nyomozás során 810 embert kérdeztünk meg, így alakult ki ez, a teljesnek talán nem is nevezhető kép. ötven nyomozó vett részt a munkában, szerintem, ha még egy kicsit gyorsítjuk a tempót, s egyszerre kezdünk hozzá Vámos Aranka és Sebők Ilona ismerőseinek felderítéséhez, ma estére végzünk; Sajnos, elkerülhetetlen, hogy olykor a nyomozócsoport tagjai össze ne ütközzenek, hiszen a leggondosabb szervezés sem zárhatja ki azt a lehetőséget, hogy embereink olykor éppen ugyanazt a személyt keressék fel.

– Egy állandó irányító központot kell fenntartani itt bent a kapitányságon – mondta Dér őrnagy. – Három ember szükséges ehhez, akik a telefonon beérkező adatokat nyilvántartják, és eligazítják a nyomozócsoport tagjait. Ezen a központon keresztül állandóan kapcsolatban lehetnek egymással, legalábbis logikai kapcsolatban.

– Magunktól is gondolhattunk volna rá – ismerte be Tóth százados. – A továbbiakban eszerint járunk el.

– Ha lehet, az emberek kérdezősködjenek arról is, hol tűnt el női cipő – szólalt meg Ádám. – Bármilyen cipővel kapcsolatos, a legsemmitmondóbbnak tűnő esetet is jelentsenek. Azonkívül szükség volna azoknak a személyeknek a névsorára is, akik akár a leghalványabban gyanúsíthatok bármifajta szexuális ferdeséggel. A legjelentéktelenebb apróságot is ellenőrizni kell.

– A második gyilkosság óta megfigyelés alatt tartjuk ezeket a személyeket – mondta Dér őrnagy. – Az ellenőrzést megszigorítjuk.

– Teljes biztonság kell – mondta a fiú. miközben Bence őrmester bejegyzéseit tanulmányozta az ügyelet naplójában. – Még akkor is, ha ezeknek az intézkedéseknek a hatósugara nem éri el a Fojtogatót. A gyanúsítottak körét próbáljuk leszűkíteni.

A többiek furcsálkodva néztek rá, mert az utolsó mondat nem volt kapcsolatban az előzőkkel.

– Arra gondolsz – szólalt meg Dér őrnagy –, hogy még egy bűntény történhet?

– Arra. Sajnos, más biztosítékunk nincs, hogy nem következik be újabb merénylet, csak az, ha véletlenül az általunk ellenőrzött személyek között van a gyilkos.

Kétszáz embert nem lehet megfigyelés alatt tartani szólalt meg Tóth százados. – Ez egyszerűen képtelenség.

– Tudom – mondta Adám. – Csak annyit teszünk, amennyire képesek vagyunk.

Kezében az első áldozat ismerőseink betűrendbe szedett névsorát forgatta. Húsz sűrűn gépelt oldalon idegen nevek sorakoztak egymás alatt.

– Nem teljes ez a névsor – szólalt meg végül. Hiányzik róla a Basa néni neve, pedig őt a városban mindenki ismeri.

Vénasszonyok ellenőrzéséről nem volt szó nevetett Ajtai. – Csupán azért maradt ki szegény.

Tóth százados felállt az asztal mellől, cigarettájával félkört írt le a levegőben.

– Gyűlölöm ezt. a rohadt várakozást – mondta. – Ha megtörténik a negyedik gyilkosság, kezdhetjük ellenőrizni a város másik felét. Ismerjük be, undorítóan tehetetlenek vagyunk. Utálom ezt a tehetetlenséget.

Senki sincs közöttünk, aki kevésbé utálná nálad – mondta Dér őrnagy.

– Egyetlen lehetőség van még – szólalt meg Adám. – Hallgassatok végig, és döntsétek el, megpróbálhatjuk-e.

– Mindent megpróbálhatunk – dünnyögte Tóth százados. – Akármiben benne vagyok, csak legyen vége ennek az egy helyben topogó, rohadt gyötrődésnek.

– Előbb még kérdeznék valamit: Ajtai Pista, te biztos vagy abban, hogy a gyilkosságot követő reggelen még nem volt a bódé tetején a konyakosüveg?

– Kátránnyal borított, zúzalékkal felszórt, sima, lapos tető az. Egy gombostűt is azonnal észrevettem volna.

– Ha így van, miért nézted meg másodszor is?

A fiatal hadnagy zavarba jött, elpirult, önkéntelen mozdulattal megvonta a vállát.

– Nem tudom – ismerte be. – Arról volt szó, hogy az egész területet még egyszer ellenőrizni kell. Hát felnéztem oda is. Ott volt az üveg, félig a kátrányba ragadva…

– Beleragadt?

– A kátrány megpuhult a napon.

– Csináltatok felvételt arról a horpadásról vagy micsodáról, ami az üveg után maradt?

– Igen. Itt van az iratok között. Először üveggel együtt, aztán üveg nélkül. A nyom világosan látható. Három-négy centi mély lehet.

Dér Adám elmerülten szemlélte a nagyméretű fotót. Mikor megszólalt, a hangja egy kicsit rekedt volt. Érezte, hogy a szíve kilendül, akár a harang nyelve. Egy pillanatot késett a dobbanás.

– Elképzelhető, hogy este tíz óra után is puha a kátrány?

– Nem. Csak a napon válik igazán képlékennyé. Az üveg, ahogy mondtam, szinte beleragadt. A pereme éles nyomot hagyott, mintha a dobás pillanatát rögzítette volna.

– Szóval nem gurult ide-oda?

– Egyetlen nyom maradt utána. Furcsa módon, féloldalt dőlve állt, egyszóval, a becsapódás pillanatában a kátrányba ragadt.

– Ez azt jelenti, hogy nem tévedtél. Az üres konyakosüveg nem a gyilkosság éjszakáján került a bódé tetejére, hanem napközben, amikor perzselt a hőség.

– Ha a szememnek nem hisztek, akkor ez a bizonyíték. Az ember, ugyebár, jobb kézzel is megvakarhatja a fülét, ha kedve van. Nem igaz? Megismétlem, az üveg nem volt ott a gyilkosság reggelén.

– Tudod, mit jelent ez? – kérdezte Dér Ádám, és szerette volna megölelni a fiatal nyomozót. – Egyáltalán: van fogalmad arról, hogy ez az első biztos nyom, ami a kezünkben van?

– Nem értem – mondta Ajtai. – Annyi az egész, hogy a gyilkos visszament, és megszabadult az üvegtől.

– Aggódott – mondta Dér Ádám. – Mert rájött, hogy tudomásunk van az üvegről. Eddig tétovaságnak és az aggodalomnak nyoma sem látszott a cselekedetein. Csak most, először.

– Szemmel tartottuk a bódé környékét – mondta Tóth százados. – Senki sem járt a közelében. Legalábbis tíz méternél jobban senki sem közelítette meg.

– A betonút 12 méternyire van a bódétól. Az üveget valaki odadobta. Azt se bánta volna, ha összetörik. Az eget pedig senki sem figyelte, igaz?

– Igaz – ismerte be Tóth. – Elég baj volt az emberekkel. Ott nyüzsögtek a helyszínen, mert ha borzasztja is őket a Fojtogató, azért kíváncsiak. Csak dél felé, abban a rettenetes hőségben néptelenedett el a környék. Akkor legfeljebb autók jártak arra. Rendellenességet az őrszem nem tapasztalt. A bódé bal felén, az árnyékba húzódva állt.

– A gyilkos hibát követett el, úgy látszik, túlbecsülte a képességeit. Az üvegtől másképpen is megszabadulhatott volna. De neki a bódé kellett. Attól az időtől ez járt a fejében, amikor rájött, hogy tudunk a konyakról, és azt is tudjuk, hogy az üvegnek valahol lennie kell. Miután Bence őrmester legelőször a gyilkosság helyszínére ért, tapasztalt valami rendkívülit?

– Nem lehetett féken tartani az embereket – szólalt meg az Őrmester. – Néhány pillanat elteltével legalább húsz ember tolongott a bódé körül. Egy szemüveges pasas csábította oda őket. Akkor lett csak rend, amikor megjött a riadókocsi.

– Elvégeztük a szokásos megfigyelést a kialakult módszer szerint – mondta Ajtai. – A nyomozócsoport tagjai egyéb munkájuk végzése közben tanulmányozták az emberek spontán reakcióit a bűncselekmény színhelyén. Valahány ott megfordult személyről fényképünk van, de semmiféle említésre érdemes rendellenességet nem tapasztaltunk. Mindenki úgy viselkedett, ahogy hasonló eseteknél szokás.

– Egy pillanat – szólalt meg Dér őrnagy a fiához fordulva. – Az előbb javasolni akartál valamit. Aztán a konyakosüveg miatt megfeledkeztél róla.

– Nem felejtettem el – mondta Ádám. – Egyébként az az ötlet nem tőlem, hanem Bence őrmestertől származik.

– Tőlem? – rándult meg az őrmester bajusza. – Én nem beszéltem semmiféle ötletről. Hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Bence őrmester valóban nem egy gegman – dünnyögte Tóth százados. – Ezt valamennyien tudjuk.

– Mégis, nélküle eszembe sem jutott volna – mondta Ádám. – Együtt horgásztunk tegnap, és egy csomó dolgot elmondott nekem a műcsalikról.

Mikor elhangzott a horgászat szó, a jelenlevők arcán csöndes mosoly futott át. Bence őrmester elpirult, bal kezét a bajuszához emelte.

– A következőkre gondoltam – emelte fel a hangját Ádám. – A Fojtogató bizonyos típusú nőkre vadászik. Ismerve az áldozatokat, ezt tudjuk valamennyien. Jelenleg a három gyilkosság miatt sötétedés után egyetlen G.-i nő sem mer az utcára menni magányosan. A Fojtogató – mondhatnám – hiába várakozik, miközben bensejében sürgető indulatok feszülnek. Mi történne akkor, ha teljes biztosítás mellett csalétekképpen mi magunk küldenénk ki egy lányt az utcára. Olyat, aki gyanútlanul szóba áll mindenkivel. Így ingerelnénk cselekvésre a gyilkost.

* * *

Szavai nyomán csönd támadt. Hirtelen minden arc az ablak felé fordult, egyszerre hallották meg az üvegen verdeső légy tompa dongását. Ajtai az előtte levő vizespohárért nyúlt, s ahogy ivott, a homlokán apró izzadtságcseppek jelentek meg. Tapadós forróság áradt a bútorokból. Dér őrnagy felállt, s kitárta a harmadik ablakot is. Tóth százados szólalt meg.

– Van-e olyan lány, aki ilyesmire vállalkozik?

– És ha van – mondta a megyei nyomozó-csoport embere –, rábeszélhetjük-e?

– Talán nem is ez a legfontosabb – szólalt meg az ablaknál Dér őrnagy. – Hanem az, hogy garantálni tudjuk-e a teljes biztonságot?

– Ezt senki sem bírja idegekkel – mondta Ajtai. – Kivárni az utolsó pillanatot, amikor már a nyakán van a Fojtogató keze. Nincs olyan nő, aki ezt elviselné.

– És férfi? – kérdezte Ádám. – Te elviselnéd?

– El – mondta Ajtai. – Kockázattal jár, de hát én rendőr vagyok.

– És a rendőrségen nincsenek nők? Tudok néhányról, aki bármilyen kockázatot elvállal, s jobbak az idegei, mint Bence őrmesteré.

– Senkit sem lehet arra kényszeríteni, hogy vállalja az áldozati bárány szerepét.

– Erről nincs is szó. Akire én gondolok, az önként vállalja.

Dér őrnagy keze alatt megreccsent az ablakpárkány. Nem fordult hátra, úgy kérdezte:

– Végiggondoltad ezt?

– Megbeszéltük – mondta a fiú. – Vállalkozik rá.

– És te?

– Kiböktem, és a szavamon fogott. Csöppet sem ijedős lány. Csak egyet kérek, a biztosítás módszerét magam szeretném kidolgozni.

– Még nem egyeztünk bele – mondta Dér őrnagy. – Csak akkor kezdhetsz hozzá, ha a jelenlevők közül mindenki egyetért.

Tóth százados szólalt meg először.

– Rendben van.

Aztán Ajtai, majd a két megyétől jött nyomozó egyezett bele.

– Én várok Bence őrmester válaszára – mondta Dér őrnagy.

– Nagy marhaságot csinálsz, fiam – szólalt meg Bence őrmester. – De én az életemmel felelek azért a lányért.

– Én is – mondta Ádám.

– Akkor nekem semmi tennivalóm sincs – dünnyögte az őrnagy. – Hány ember kell, mire van szükséged? Mondd el, hogyan gondolod.

Dér Ádám fölállt, és a falon függő térképhez lépett.

– A végén kezdem – mondta –, a gyilkossági kísérlet színhelyénél. Ezt a helyszínt most nekünk kell megszervezni, figyelembe véve a Fojtogató szándékait. Elhagyott területet választottam ki, a városi strandfürdő mögött, közel a Kiserdőhöz. A közvilágítás ezen a részen körülbelül százméteres szakaszon rendkívül gyönge. A vasúti őrháznál és valamivel feljebb a mázsaháznál van fény. A terület egyébként elég jól belátható, legalábbis mindkét oldalon szemmel lehet tartani az esetleges közeledőket. Ez egyformán előnyös a gyilkos szempontjából és a mi szempontunkból is. Ez az a hely – mutatott a térkép egyik pontjára –, amit alapos megfontolás után kiválasztottam. A lánynak ide kell vezetnie a Fojtogatót. Rendkívül lényeges, hogy most a kiszemelt áldozat határozza meg a gyilkos mozgását. Itt, ezen a helyen várható a gyilkossági kísérlet, ismerve a Fojtogató módszerét. Az utat embermagasságú bokrok szegélyezik, fény egyik irányból sem jut el idáig. Illetve annyi fény van, hogy megfelelő műszerekkel pontosan követni tudjuk a lány és a gyilkos mozgását. A megfigyelőket csak öt-hat méter távolság választja el a feltételezett bűntény színhelyétől, a legrövidebb időn belül közbe, tudnak avatkozni. Álcázásuk a terep jellege miatt tökéletesen megvalósítható. Tizenöt-húsz ember teljes biztonsággal körülveheti ezt a pontot, sem a gyilkosságra, sem a menekülésre nincs lehetőség. A terepet ma este fel kell szerelni elektromos berendezésekkel, rejtett reflektorokkal, egyszóval szándékunk szerint rendezzük el. A munkát szigorúan titokban, észrevehetetlenül kell elvégezni. Az úttól körülbelül négy méternyire egy vízmosás van a bokrok között, a vízmosás alja kövezett, állandó URH-s ügyelet számára eszményi hely. Az akció lebonyolítását a következő módon képzelem el. A lány a városban a lehető legtöbb helyen mutatkozik a következő napok során; gyanútlanságot színlel. Minél több emberrel ismerkedik meg, és az estéken, tíz óra körül a megfigyelőhelyet érintő útvonalat jár be, s a lehetőséghez képest elfogadja az ajánlkozók kíséretét. Ha erőszakoskodás vagy fojtogatási kísérlet nem történik, akkor csupán annyi a tennivalónk, hogy a megfigyelt személy alibijét az eddig elkövetett gyilkosságok időpontjára ellenőrizzük. Erőszakoskodás esetén azonnal közbelépünk. Hasonló módon ellenőrizzük a gyanúsítottat, de megfelelő ideig fogva tartjuk, még akkor is, ha a gyilkosságokban ártatlan. A csapda titkosságát ugyanis meg kell őrizni. Meggyőződésem, hogy ha a Fojtogató kíséri végig a lányt ezen az úton, óhatatlanul megpróbálja véghezvinni szándékát, megkísérli a bűntényt. A csapdáig vezető útszakaszon a házak között is négy embernek kell biztosítani a lányt. Itt a rejtőzködés nem fontos, hiszen még az a feladat, hogy a gyilkost elriasszuk szándékától; csak akkor érezze úgy, hogy itt van az ideje, ha már az általunk kiválasztott tökéletesen biztosított helyre ér. A gyilkosság effektív megkísérlésekor az összes reflektort azonnal be kell kapcsolni, és a Fojtogatót el kell távolítani a lány közeléből. A lányt kis hatósugarú ultrarövid hullámú adóvevő készülékkel Szereljük fel, állandó kapcsolatot tartunk vele, észrevételeit közölni tudja. A városban két riadókocsi és az előbb említett négy ember ügyel a biztonságára. Egyébként ez a lány judózni tanult, bizonyos mértékig saját biztonságát védeni tudja, túl korai közbelépés így nem szükséges. Az a javaslatom, hogy személyes védelmét a Bence őrmester által irányított emberekre bízzuk.

– Rendben van – mondta Dér őrnagy.

– Nyilvánvalóan néhány esetben előfordul majd téves riasztás, de előre sohasem tudhatjuk, melyik az igazi. Ezért abban a pillanatban, amikor a lány kísérőjével a kijelölt úton elindul, a csapdát azonnal biztosítani kell. Gyalogosan az út körülbelül fél óráiig tart, kocsival a színhely innen nyolc perc alatt elérhető. Az itt levőkön kívül még hat-hét emberre lesz szükség. A csoport tagjai a riasztás időpontjától kezdődően URH-kapcsolatban állnak egymással és a lánnyal. Rajtaütés, veszély esetén vagy a lány indítványára történhet. Ha a veszély másképpen nem hárítható el, Koczkás alhadnagy, aki tudtommal sportpisztoly-lövészetben országos belügyi bajnokságot nyert, a fegyverét használja, őt a lány személyes védelmére kérem. Ennyi az egész.

– Ki akar hozzátenni valamit? – kérdezte Dér őrnagy. – Jónak találják az elképzelést?

– Jó – szólalt meg Bence őrmester. – Annak a lánynak a haja szála sem fog meggörbülni.

– Tóth százados értesítse a technikusokat a szükséges tennivalókról. Ma este hozzákezdünk a csapda elkészítéséhez.

– Van egy javaslatom – szólalt meg Ajtai. – Az egész műveletnek a rövidség kedvéért adjunk valami fedőnevet. Legyen ez a szó „Hurok”, amibe a Fojtogató beledugja a fejét.

– Akkor bemutatom a Hurok-akció főszereplőjét. Engedelmükkel, egész idő alatt itt ült a szomszéd szobában.

Kinyitotta az ajtót, halkan mondott valamit. Mikor a lány belépett, Ajtai hadnagy nem bírt elfojtani egy csöndes szisszenést.

– A menyasszonyom – mondta enyhén elvörösödve Dér Ádám. – Szilas Judit, másodéves színi-főiskolás.

– Ezek szerint te a vőlegényem vagy – mondta a lány. – Micsoda meglepetés?!

Augusztus 19-én este a városban már mindenki a harmadik gyilkosságról beszélt. A félelem szüntelen közelsége bizalmatlanná és gyanakvóvá tette az embereket. Magányos nők, nem törődve a nyomasztó hőséggel, sötétedéskor bezárták szobájuk ablakát, később derült ki, hogy ezekben a napokban négyszáz földszinti ablakra szereltek rácsot. Azok közül, akik megfeledkeztek erről az óvintézkedésről, senki sem sejtette: a négyszáz biztonságos ablak a Fojtogató működési területét oly módon szűkíti le, hogy az óvatlanok esélyét növeli; minden bizonnyal közülük kerül majd ki a következő áldozat. Volt olyan asszony is, aki bútorokat vonszolt lakásának minden nyílása elé, de az éjszaka libegő árnyaival még így is hozzáférkőzött a rettegés.

Dér őrnagy az augusztus 20-ra tervezett esti utcabált nem engedélyezte, nehogy ily módon tovább növekedjenek a Fojtogató esélyei. Talán erre az intézkedésre nem is volt szükség, hiszen a nők csak közeli ismerőseikkel merészkedtek az utcára sötétedés után, a férfiak maguk gyártotta bokszért vagy ólmosbotot szorongattak, fülelve minden gyanús moccanásra vagy nyílt közeledésre. A rendőrök civil ruhában jártak, a zsebükben revolverrel, az URH-s kocsik álcázva suhantak, mert a nyomozók most már nem akarták elriasztani a gyilkost, sőt, Dér Ádám elképzelését követve, inkább megpróbálták mozgásra bátorítani.

Néhány perccel nyolc óra után Tóth százados jelentette, hogy valamennyi tervezett intézkedést végrehajtottak, és az őrnagy asztalára tette azt a 2647 nevet tartalmazó listát, amely magában foglalta a három áldozat közeli és távoli ismerőseit. Négy ember összegezte, az eredményt, s 14 olyan nevet jegyeztek fel külön papírra, amely mindhárom megfojtott nő ismerőslistáján szerepelt. Megkönnyítette a dolgukat, hogy az utolsó áldozat, Sebők Ilona nagyon kevés embert ismert, s egész más környezetben mozgott, amíg élt, mint a másik kettő. A 14 személy közül hétről azonnal kiderült, hogy nem követhette el a gyilkosságokat. Ezek kifogástalan alibivel rendelkeztek. így azon a listán, amelyet Dér Ádám megkapott, már csak hét név szerepelt: Barth József 37 éves gépkocsivezető, Deák László 54 éves műszerész, Fekete Géza 27 éves pincér, Rideg Béla 46 éves hivatalsegéd, Sas Péter 24 éves fodrász, Szász István 57 éves zongorista és Szuhai Dénes 28 éves gépkocsivezető. Szemmel tartásukra azonnal embereket rendeltek ki, ugyanakkor tovább szigorították a mutogatósok, homoszexuálisak és az erőszakos bűncselekményt régebben elkövetettek megfigyelését is.

Dér Ádám azonban különös módon, valamely folyton feltörekvő sejtésre hallgatva, ezektől az intézkedésektől nem várt eredményt. Érezte, hogy a Fojtogató ilyen egyszerű, szokványos intézkedéseknek nem esik áldozatul. Valamiképpen megtalálja a hálón a rést, s tovább melengeti iszonyú szándékait.

A hét gyanúsítható személy közül egy sem rendelkezett alibivel, illetve alibijük ellenőrizhetetlennek bizonyult. A két gépkocsivezető a gyilkosságok időpontjában úton volt, a pincér és a fodrász állítólag aludt, a zongorista saját bevallása szerint egyik alkalommal kirándult, a másik két esetben pedig egyedül tartózkodott otthonában, a kissé csökkent értelmű hivatal-segéd nem emlékezett semmire, fogalma sem volt, hogy ebben vagy abban az időpontban hol, merre járt, a műszerész pedig városszéli műhelyében állítólag sürgős munkán dolgozott. Arra a kérdésre, hogy májustól augusztusig tartott-e ez a sürgős munka, vállvonogatva csak annyit felelt: „Nekem mindig sietnem kell, egy perc megállásom sincs.”

Persze azért, mert nem rendelkezik megbízható alibivel, senkit sem lehet felelősségre vonni. Pontosan fordított a helyzet: csak maga az alibi fogadható el kizáró bizonyítéknak, a hiánya amolyan lehetőség. Ha valaki egyszerűen annyit mond: nem emlékszem, az legfeljebb csak magának okoz kellemetlenséget, de emlékezésre semmiképpen sem kötelezhető.

A nyomozócsoport valamennyi tagja sejtette, egyáltalán nem biztos, hogy a megfigyelés alatt tartott személyek között van a Fojtogató. Ezek az intézkedések, az ellenőrzés különböző módozatai csak egyetlen, nehezen körvonalazható, homályos célt szolgáltak, amit leginkább a „hátha” szóval lehetne megközelíteni. De mindenképpen szükség volt rájuk, mert a cselekvés és a biztonság hitét erősítették. Mindenkinek elege volt már a várakozásból.

Szilas Judit kora délután megkezdte különös sétáját G. utcáin. Gondtalanul járt föl-alá, az üzletek kirakatánál bámészkodott, sötétszőke sörényén, aranybarna bőrén fénylett a nap. Egyelőre, tartva magát az utasításokhoz, nem vett tudomást semmiféle közeledésről, kitért a férfiak elől, csak ment elgondolkozva és vidáman, mint akinek tulajdonképpen semmi lényeges tennivalója nincs. Csupán kísérői tudták, hogy feszülten figyel, megjegyzi az arcokat, a pillantások értelmét kutatja, belseje feszes, akár a húr, a készenlét folytonos állapotában.

Egy nyitott Skoda haladt előtte, beleolvadva az utca forgatagába; a kocsi olykor megállt egy üzlet vagy egy eszpresszó közelében, utasai, egy napbarnított fiú és egy lány, hátrahajtott fejjel élvezték a felülről áramló fény selymes érintéseit. Valamivel hátrább egy Volkswagen gördült a járda mellett, idősebb férfi ült a volánnál, hátul pedig egy középkorú, jelentéktelen külsejű nő. Mellette egy farkaskutya nyúlt el az ülésen, fejét az ablak pereméhez támasztva figyelte az utca nyüzsgését, rózsaszín nyelve kicsüngött, okos, barna szeme olykor feszült figyelemmel a volánnál ülő férfi felé villant. Pontosan a két kocsi között haladt a lány, habár az avatatlan szemlélő ezt a rejtett összefüggést aligha vehette észre. Különös módon Pinty is ott csetlett-botlott a járókelők között; semmiféle feltűnést nem keltett, mert híven szokásához, szemmel láthatólag részeg volt, maga elé motyorászva lépkedett: kis rongyos mitugrász, kedélyes naplopó. Holmi idegen aligha hinné, hogy Pinty ezen a napon egy kortyot sem ivott, a Bence őrmesterrel folytatott hosszas tanácskozás eredményeként most egészen különleges és fontos megbízásnak tesz eleget: ő az, aki a lány közvetlen közelében tartózkodik, mint valami kullancs, akinek jelenléte inkább viszketést, mintsem örömet okoz. De Pinty kész volt akármilyen hőstettre – nem ezért a csinos, miniszoknyás, szép lábú, hullámzó testű lányért, hanem – Bence őrmesterért, aki a kapitányság rádiószobájában kuporog, és rendszerető természetének teljes buzgalmával azon igyekszik, hogy Dér őrnagy parancsait maradéktalanul teljesítse.

Szilas Judit mindezzel tisztában volt, s szinte kedvet érzett, hogy megdicsérje Pintyet igyekezetéért, és tökéletes színészi teljesítményéért, amellyel a – már-már kóros – részegséget megjelenítette. Hiába, ezen a téren Pinty óriási gyakorlattal dicsekedhetett.

A lassú, szeszélyes séta a város, legforgalmasabb pontjait érintette, a lány végigment az árkádos Kossuth Lajos utcán, aztán kiért a Széchenyi térre, elhaladt a templom mellett, végigballagott az üzletsoron, leült a park egyik padjára, aztán tovább folytatta útját az állomás felé. Basa néninél kukoricát vett, Kelemen papánál Ludas Matyit, néhány szót váltott velük, majd befordult egy mellékutcába, a gimnázium épületénél. Sokáig bámészkodott a cipőüzlet kirakata előtt. Délután négy óra felé leült a Tulipán presszó utcára nyíló kerthelyiségébe, ivott egy limonádét; az a pincér szolgálta ki, aki a hét megfigyelés alatt tartott személy között szerepelt. Magas, jóképű fiú volt, olajosan csillogó, sűrű haját oldalt fésülve viselte, mozdulataiból bizonyos magabiztosság sugárzott. Túlzottan szívélyes, bohókás mozdulattal tette a lány elé a hideg italt, s kicsit közelebb hajolva azt kérdezte:

– Idevaló a kisasszony?

Persze jól tudta, hogy ez az ostoba kérdés teljesen felesleges, hiszen egy ehhez hasonló lány nehezen rejtőzködhet el egy ilyen kisvárosban; a csudát idevaló! De a pincérnek szüksége volt a jelentéktelen fordulatra, mert mindenképpen meg akarta szólítani ezt a lányt, akinek csupasz, barna lába, virághoz hasonló arca, aranypöttyös szeme ismeretlen szépségek, csábító titkok hangulatát hozta közel.

Így hát Fekete Géza kissé elszoruló torokkal kinyögte a banális kérdést, és alig lepődött meg, amikor a lány mosolyogva, hosszan, szinte kitárulkozva felelt:

– Á, dehogyis vagyok idevaló. Lejöttem a rokonaimhoz, és máris unatkozom. Gondoltam, ma délután kimegyek a strandra, de olyan zsúfolt, hogy elment az egésztől a kedvem. Nem tudom, mit kezdjek magammal, mert sötétedés előtt vissza kell indulnom, a nagynéném a külvárosban lakik, a vasúti töltésen túl, és valami olyasmit beszélnek, hogy itt este nem ajánlatos az utcára menni. Igaz, hogy három nőt megfojtottak?

– Igaz – mondta a pincér. – De ne féljen. Ajánlok valamit. Jöjjön vissza ide kilenc óra felé. Fél tízkor zárunk. Hazakísérem.

A lány egy pillanatig habozott.

– Az a baj – szólalt meg később –, hogy nincs kedvem egész nap a nagynénikémnél ülni a dögmeleg szobában. És tényleg, sötétedés után…

– Nem akarok tolakodni. – mondta a pincér –, de arrafelé lakom én is.

– Hát tudja, mit? Szaván fogom. Mégis kimegyek a strandra, aztán rendbe hozatom a hajamat a fodrásznál, és visszajövök ide. De ne csapjon be – mosolygott. – Ebben a városban magán kívül egyetlen valamirevaló lelket sem ismerek. A nagynéném meg ki sem mozdul a lakásból.

– Hát persze – mondta a pincér. A kezében a tálcán megcsörrentek a poharak. – Örömmel hazakísérem. – A jobb halántékán lassan lüktetni kezdett az ér. – Akármire kérne, szívesen megtenném. Hát ki nem tenné meg?

– Csak erre kérem – nevetett a lány. – Már indulok is. Fél tíz előtt mindenképpen visszajövök.

Fizetni akart, de a pincér nem fogadta el a pénzt.

– Úgyis találkozunk – mondta. Hirtelen felbátorodva megengedett magának egy hódítónak szánt mosolyt. – Rám mindig számíthat.

* * *

A lány továbbindult, de mégsem a strandra ment. Visszatért a park fái közé, leült a padra, néhány szót maga elé mormolt. Nem messzire onnan a Volkswagen vezetője URH-vevőjén felfogta ezeket a szavakat. „Az egyik gyanúsított este fél tíz körül a csapdához érkezik, a technikusok végezzék el addig a munkát” – továbbította az utasítást Bence őrmesternek.

Ezután a lány ismét végigment a főutcán, és betért a hölgyfodrászhoz. Fél órát töltött el ott, a haját Sas Péter, a G.-i nők által olyannyira kedvelt fiatal fodrász hozta rendbe. Mindössze néhány szót váltottak, de régi ismerősként váltak el, hiába, a fodrász és a vendég között hamar kialakul a jó viszony. Ez mindkettőjüknek érdeke.

Dér Adám Fiat kocsijával legalább ötször érintette azt az útvonalat, ahol a lány mozgott, habár tudta, hogy aggodalomra ez ideig semmi oka nincs. Csak egy pillantást vetett rá, ahogy lépkedett a színes házak között, az izzó fényben, úgy bámult utána ő is, kicsit álmélkodva, akár a többiek. Szeretett volna azok közé tartozni, akik kísérik, de tudta, hogy ez a vágyódás céltalan, más, talán fontosabb tennivalók szólítják.

Öt óra után néhány perccel felkereste a városi kórház igazgatóját, Lax főorvost. Röviden beszélt elképzeléseiről, hivatkozott az elmegyógyintézet igazgatójának szavaira: a hét gyanúsított személy közül ki lehet választani azt, aki idegi alkatánál fogva esetleg elkövethette a gyilkosságokat. Lax doktor segítségét kérte, egyrészt a módszer kiválasztásában, másrészt az ellenőrzésben.

– Valóban, behívathatnánk a kórházba ezeket az embereket – mondta csöppnyi vonakodással a hangában az orvos. – De miféle ürüggyel? Mit akarunk tőlük? Két-három órás megfigyelésre is szükség lehet.

– Tudom – mondta Adám. – Gyanút pedig egyáltalán nem szabad keltenünk. Nagy hiba lenne, ha elriasztanánk a gyilkost.

– Egyetlen lehetőség van – dünnyögte kényszeredetten Lax doktor. – A munkahelyük vezetője közölje velük, hogy bizonyos dolgok miatt szükség van erre a vizsgálatra. Legegyszerűbb valamilyen felülről jött értelmetlen utasításra hivatkozni, még azt is hozzátehetik, hogy az egész egy nagy marhaság. Az ilyesmit mindig elhiszik az emberek. De ne csak azt az egyetlen személyt küldjék be, hanem legalább hármat-négyet. Így a feltételezett gyilkos gyanútlan marad.

– Rendben van. A szükséges formaságokat 1 elintézem. Mikor tudja őket fogadni?

Lax doktor levette aranykeretes szemüvegét, és a zsebkendőjével dörzsölni kezdte.

– Sajnos – szólalt meg –, bármilyen fontos is ez az ügy, a kórház vezetését nem tudom másra bízni. De van egy ajánlatom. Érje be helyettem egyik munkatársammal.

– Nem szeretnénk sok embert belevonni ebbe az ügybe.

– Nem is kell. A sebészeten dolgozik egy Fábián nevű, igen tehetséges fiatalember. Mindhárom áldozat boncolásánál jelen volt. Együtt dolgozunk ilyen esetekben, ő éppen úgy megfelel, mint én. Talán még jobban. Két napja, amikor Dér őrnagy úr nálunk járt, ez a fiú megemlítette, érdekli a kriminalisztika. Nagy kedve lesz együtt dolgozni önnel. Ha megengedi, be is hívatom.

Valóban, Fábián doktor feltámadó érdeklődéssel hallgatta végig Dér Ádám szavait, a végén szinte kirobbant belőle a sürgető tenni vágyás.

– Előkotrok néhány szakkönyvet – mondta.

– Nyilván találunk ide vágó utalásokat. Hogy a hét között van az igazi, akkor elhatároljuk, szavamat adom rá.

Ádámnak kedvére volt ez a fiatalos lendület, habár magában mosolygott Fábián doktor naiv nyomozói buzgalmán.

– Tudod, mit? – kezdte tegezni, hiszen egykorúak voltak. – Ha ennyire érdekel a bűnüldözés, tarts velünk. Ez a személyiségellenőrzés csak a munka parányi része, vékony szál, amibe talán belekapaszkodhatunk. Legfeljebb elszakad. De nem egyetlen vasat tartunk a tűzben.

– Azt hiszem, sok embernek kedve lenne beleszagolni a munkátokba – mondta az orvos. – Én sem vagyok kivétel. Ha tényleg van rá lehetőség, veletek tartok. Bánj velem úgy, mint, mondjuk, egy próbarendőrrel. Kocsim is van, hátha szükség lesz rá. Gondolom, nem lehet mindig riadóautón száguldozni.

– Rendben van – mondta Ádám –, bár egy próbarendőrnek ritkán van kocsija. Csak akkor néhány napra vége a szabad idődnek. Lehet, hogy az éjszakáknak is.

– A menyasszonyomnak lesz némi kifogása. De hát az orvos sem mindig rendelkezik az idejével.

– Velem tartasz most? – kérdezte Ádám. – Fél tízre kész van a csapda. Először benézünk Bence őrmesterhez.

– Jó – mondta Fábián doktor –, gondolom, a főorvosnak nem lesz kifogása, bár mostanában elég morózus.

– Aligha hiszem, örül, ha megszabadul tőlünk.

– Ma nagyon ingerlékeny. Érzi az időjárás-változást. A meteorológia szerint lehűlés várható.

– Bolond nyár ez – mondta Dér Ádám. – Vagy hőség, vagy hideg. Kihozza az embert a béketűrésből.

– Frontbetöréskor Lax doktor utasítására nem is operálunk. Nemcsak a beteg miatt, hanem az orvos miatt is. Alig van olyan ember, aki nem reagál a változásra.

– Talán csak Bence őrmestert hagyja hidegen. Neki vasból vannak az idegei. Semmi sem ingathatja meg a nyugalmát.

Dér Ádám ezúttal tévedett, mert Bence őrmester teljesen földúltan fogadta őket, őrhelyén, a rádiós szobában.

– Elvesztettem ezzel a hülyével az összeköttetést – recsegte, aztán a mikrofon fölé hajolt. – Sas hívja Pintyet, Sas hívja Pintyet! Vétel.

Recsegés hallatszott, aztán gyermeksíráshoz hasonló nyöszörgés.

– Aquilla non captat muscas…

– Valami őrült folyton közbepofázik – dühöngött a derék őrmester. – Latinul szórakozik velem.

– A légy beszéljen magyarul – szólt bele a mikrofonba szelíden Dér Ádám. – Mert attól tartok, különben, a Sas mégiscsak elkapdossa…”

– Itt Pinty beszél, a Petőfi utca 7-es számú ház kapualjából – változott szolgálatkésszé a hang. – Halló! Kérnek körkapcsolást?

– A fenét – üvöltött Bence őrmester. – Nem futballmeccs ez! Mit csinál a lány?

– Nyolc óra tizenhét pereckor elhagyta a fodrászatot, és a javaslatomra bement meginni egy korsó sört a huszonhatosba… Ezt a hőséget senki sem bírja elviselni ital nélkül, csak én! Most ott trécsel a rakodómunkásokkal, egészen összemelegedtek. Óriási a tumultus körülötte. Böhöm-Böhöm, a szódás, letérdelt elébe, és megesküdött a felesége életére, hogy szereti. Ha hazudik, akkor is jól jár.

– A megfigyelést folytatni – dörmögte Bence őrmester. – Egészen addig, amíg útja során a mázsaházat el nem hagyja.

– Hiszen megbeszéltük – mondta indignálódva Pinty. – Megint nem bízik bennem, őrmesterem?

– Nem vagyok a maga őrmestere – hörögte Bence őrmester. – Fél óra múlva ismét jelentkezzen! Vége.

Megtörölte verejtékező homlokát, a hűtőszekrényhez lépett, jégkockákat tett a poharába.

– A többiek jelentkeztek? – kérdezte Ádám.

– Igen. Minden rendben van. Csak ez a Pinty, úgy látszik, nem tudja kezelni a készüléket.

– Dehogynem tudja – mondta a fiú. – Kiválóan kezeli. Judit most hova megy?

– Vissza az eszpresszóba. Az a Fekete nevű pincér várja ott. Ő lesz az első.

– A csapda?

– Most indultak el a technikusok. Kilenc óra előtt kési lesz.

– Helyes. Kilenckor mi is indulunk. Mennyi a pontos idő?

– Nyolc óra harminchét perc.

A műszertáblán piros fény villant fel.

– A lány elindult a presszó felé – jelentette a volkswagenes főhadnagy. – A megfigyelést folytatjuk.

– Adjon neki utasítást – szólt a mikrofonba Dér Ádám –, hogy a beszélgetést a pincérrel nyíltan folytassa. Ne kapcsolja ki az adóját.

– Értettem. Ne kapcsolja ki az adót.

– A többiek pedig álljanak vételre. A rádiós kocsi továbbítsa a központnak a beszélgetést. Csak nagyon indokolt esetben zavarják meg a Hurok–1 adását. Vége.

Aztán Dér Ádám Bence őrmesterhez fordult.

– Álljunk vételre mi is. És adjon valami hideg italt. A halai hogy viselkednek?

– Normálisan. Csak az ezüstkárászon vannak halványkék csíkok. De az csak amolyan kezdődő semmiség. Lehet, hogy holnapra eltűnik. Kávét is kérsz?

– Nem. De a doktor úr talán megiszik egy csészével.

Bence őrmester zord képet vágott, mint mindig, ha egy idegen otthonosan kezdett viselkedni hivatali szentélyében. Nehezen tudta elviselni a kívülállók kontárkodását. Az állami kávé nem arra való, hogy holmi maszekok öblögessék vele a torkukat. De nem berzenkedett, kénytelen volt elviselni Fábián doktor jelenlétét, csak a hangjában bujkált némi sértődöttség, amikor megszólalt:

– És a doktor úr hány cukorral issza a kávét?

– Ha lehet, cukor nélkül – mondta az orvos.

Ádám, aki keresztüllátott Bence őrmesteren, csöppnyit elmosolyodva figyelte ezt a hűvös szívélyességet.

– Vegye úgy, mintha a doktor úr az állományhoz tartozna – mondta. – Segít nekünk. Én kértem rá.

– Az más – dörmögött Bence őrmester, és hogy előbbi tévedését jóvátegye, négy mokkacukrot rakott az orvos kávéjába. – Akkor igazán nem sajnálom.

Fábián Ádámra pillantott, és az arcán mosoly futott át, megértette a helyzet komikumát; szemrebbenés nélkül hajtotta fel a kávét.

– Igyekszem megszolgálni – szólalt meg aztán. – Már amennyire tőlem telik.

– Biztos vagyok benne – mondta Ádám. – Megérsz nekünk egy kávét és négy mokkacukrot.

A rádióskészüléken ismét fölvillant a piros lámpa. Bence őrmester elfordította a bal oldali kapcsolót.

– Itt ülök az eszpresszóban – hallották a lány suttogását. – Kérem, hogy ellenőrizzék a kapcsolatot. Egy pillanatig vételre állok.

– Ha hallasz engem, akkor rendben van – mondta Ádám. – Jól vagy?

Egy kattanás, és megérkezett a válasz.

– Kitűnően. Csak unatkozom. Te nem akarsz velem megismerkedni? Ez a pincér nagy nő-csábász, szemrebbenés nélkül vette tudomásul, hogy képtelen vagyok ellenállni neki. Azt mondta, arrafelé lakik, ahol a nagynénikém. Hát hol a csudában lakna? Pinty közölte velem később, hogy az egész szemenszedett hazugság, a pincérkémnek itt van albérlete a Kossuth Lajos utcában. Egyáltalán, ez a Pinty a legjobb emberetek. Nélküle sohasem jutottam volna el a huszonhatosba. Micsoda sör! És micsoda klassz pasasok! Az a Böhöm-Böhöm, vagy hogy is hívják, hát az egészen belém esett. – A suttogás egészen elhalkult. – Jön az emberem… Isten áldjon. Fél tízkor a csapdánál leszünk. Vigyázz rám…

– White Label whiskynk van csak – hallatszott egy fuvolázó férfihang. – Ezzel sem jár rosszul, kislány, ha megissza. A konyakra majd sort kerítünk később, lesz még alkalom rá. Igazam van?

– A White Labeltől mindig elérzékenyülök – szólalt meg Judit. – Nem bánom. Jég is van hozzá?

– Neked mindent – mondta a pincér. – Forrót, hideget, ahogy kívánod.

– Tegeződünk?

– Ha már egyszer így összejöttünk, minek topogjuk körbe a kását. Jó vagy nálam, ez az igazság. Így a whisky neked nem kerül semmibe.

Judit hangjában érződött a színművészeti főiskolán eltöltött két esztendő minden tapasztalata. Amolyan mézesmadzagos vonakodással felelt.

– Ne olyan gyorsan, még a nevedet sem tudom.

– Géza – mondta a pincér. – De a haverjaim Totónak szólítanak.

– Margit – felelte a lány. – De Liunak becéznek az ismerőseim.

– Oké, akkor van egy javaslatom. A Pitypang bár éjjel kettőkor zár. Ledobom magamról ezt a pincérgúnyát, fél óra múlva átosonhatunk oda.

– Jó hely ez? – kérdezte Judit.

– Frankó krapekok verik a balhét. Az összes zenész a legjobb haverom.

– De mit szól ehhez a nagynénikém meg Ádám bácsi? Képes kipofozni, ha éjjel háromkor megyek haza.

– Képes bizony – sziszegte maga elé Dér Ádám a rádiós szobában. – Még nem is tudod, mennyire képes.

– Rá se ránts a rokonságra – mondta a pincér. – Nincs telefonjuk? Nem tudsz beszélni velük?

– Nincs. Nem tudok szegény hülye Ádi bácsival beszélni. Kitöri őket a frász. Tudod, mit? Holnap este elmegyek veled a Pitypangba, ha áll még a meghívás, de ma semmiképpen. Pucolnom kell haza, aztán megmondom nekik, hogy holnap…

– Nem kell az orrukra kötni, hogy velem jössz. Nekem itt olyan hírem van, hogy féltik tőlem a kislányokat.

– Jó, hát persze hogy hallgatok. Ha tudják, hova megyek, úgyis elengednek. Csak amiatt a Fojtogató miatt van itt mindenki begyulladva. Pedig kedvem lenne a Pitypanghoz, legszívesebben fütyülnék Ádi bácsi intelmeire. Iszonyú egy pasas, szétálló fülei vannak, és azt hiszi, ő találta fel a spanyolviaszt. Ma hazakísérsz, holnap meg találkozunk. Rendben van?

– Oké – mondta a pincér. – Nem vagy elveszett kislány. Hidd el, olyan banzájt csinálunk holnap, hogy az egész G. a feje tetejére áll az arénában.

– Csak az öreg Ádi meg ne tudja – nevetett a lány. – Hány óra van?

– Öt perc zárásig. Én most lelépek, átcuccolni. Várj meg a ház előtt. Nem muszáj mindenkinek tudni, hogy együtt vagyunk.

– Sietnem kell – mondta a lány. – Igyekezz az átcuccolással. Oké?

– Oké – néhány koppanás hallatszott, aztán egyhangú recsegés.

Majd ismét Judit suttogó hangja.

– Ádi bácsi hallotta a csevegést? Tehát Öt perc múlva indulunk. Már az utcán vagyok. Vétel.

– Lehet, hogy a Fojtogató helyett én tekerem ki a nyakadat – mondta Dér Ádám. – Ügy látszik, remekül szórakozol.

– Te nem? Vétel.

– En is. De nem szeretném, ha ez a lenyalt fejű strici hozzád érne. Olyan dumája van, hogy gondolatban már háromszor kipofoztam. Az előírt útvonalon haladj. Megértetted?

– Meg. Ne dühöngj, Ádi bácsi. Ha kívánod, én is kipofozom. Ott, a csapdánál, a szemed előtt. Legalább egy csípődobásra adj engedélyt. Vétel… Várj! Igazán kipróbálhatnám a gyakorlatban, amire tanítottál. Most tényleg vétel!

– Kipróbálhatod. Ha eltörik valamije, magára vessen. Pinty a közelben van?

– Egy fa alatt látok valami kis léha rongycsomót. Teljesen eszméletlen. Mondtam, hogy ő a legjobb emberetek.

Dér Ádám Bence őrmester gutaütésesen elkékült arcára pillantva felelt.

– Csak mázsaházig kísérnek. Onnan kezdve mi vesszük át a megfigyelést. Az adót egy pillanatra se kapcsold ki. Vétel.

– Igen élvezem azt mondogatni, hogy vétel. Hajótörés íze van. De feltűnt az én Totóm a bejáratnál. Aranygombos pulóverébe» feszít, igazán hódító jelenség. Nos, indulunk?

– Indulhatunk, kislány – felelte az idegesítő férfihang. – Ügy intéztem a dolgot, hogy holnap nyolc órakor lerázhassam a melót. De mégis azt javaslom, ma se siess annyira. Sétálva is odaérünk.

– Kapcsolja ki azt a Don Juant – mondta Ádám Bence őrmesternek. – Gyerünk a csapdához.

– Ne idegeskedj, fiam – mondta az őrmester. – Neked jutott eszedbe az egész. A te kocsiddal megyünk?

– Persze – mondta a fiú. – Nincs szükség szirénázásra. – Aztán, hogy Bence őrmester se érezze egészen jól magát, hozzátette: – Nem furcsa, hogy egy idegen ezt a Pintyet a G.-i rendőrség legjobb emberének nézi?

– Éppolyan furcsa – felelte az őrmester –, mint az öreg, szétálló fülű Ádi bácsi esete. Így járnak azok, akik egy nő kezébe URH-készüléket adnak.

– Ki ez a lány? – kérdezte Fábián doktor.

– Még viccelődni is van kedve.

– A menyasszonyom – mondta Dér Ádám.

– De az őrmester szívét sem kíméli.

– Smafu az egész – mondta Bence őrmester. – Ha Pinty a legjobb emberünk, akkor is elmondhatom, én faragtam embert belőle. Azt mondják, betyárból lesz a legjobb pandúr. Szinte sajnálom már, hogy nem kerülhet a rendőrséghez, amiatt az apró botlása miatt.

– Hát nem rendőr? – kérdezte az orvos. – Rajtam kívül mások is segítenek?

– Pinty sosem volt rendőr – mondta Dér Ádám. – De van valami köze a gyilkosságokhoz: ő fedezte fel a harmadik áldozat holttestét. Egész éjszaka ott aludt részegen a parkban a hulla mellett.

– És nem látott senkit?

– Nem – felelte Bence őrmester. – Sajnos, aznap annyit ivott, mint egy gödény, befúrta magát a csalitba és aludt hajnalig. Pedig néha ilyen apróságokon buknak le a gyilkosok.

Fábián doktor egy ideig elgondolkozva nézett maga elé, a hangjában vidámság bujkált, amikor megszólalt:

– Pinty kávéjába hány cukrot tenne, őrmester úr?

De Bence őrmester ezúttal nem fogta fel, hogy tréfálkoznak vele.

A vasúti töltés felől közelítették meg a csapdát. A kocsi ott maradt a híd árnyékában, az utolsó őrhely mögött. Dér Ádám pontosan tisztában volt a megfigyelés rendszerével, hiszen ő maga dolgozta ki a tervet. Méterről méterre ismerte a fekete bokrok, öreg fák rendeltetését, de most, ahogy végighaladt az úton, mégis a tökéletes elhagyatottság hangulata vette körül. Nem hallatszott egyetlen moccanás, az ég alján lustán vándorló hold, üres, nyugtalanítóan néma tájra világított. Egy-egy árnyék olykor meglebbent, s a puha homályban érezni lehetett a levelek libegését.

Ritkás bokrok között vezetett az út, lejjebb, a vízmosás sötét csíkja látszott, csak távolabb, talán nyolcvanméternyire a mázsaház homlokzatán lengett valami csöppnyi fény, fakó verdeséssel.

Bence őrmester vételre állított parányi URH-készüléke hirtelen ciripelni kezdett, szaggatott búgás hallatszott, aztán Dér őrnagy fémes hangja szólalt meg.

– A radar képernyőjén jól kivehető a mozgásotok. Az infrakészülék kitűnően működik. Ádám, lépj közelebb Bence őrmesterhez; igen, remekül látni a mozdulatot. Most Koczkás alhadhagy nyolc méterre van tőletek, Tóth százados pedig három lépésnyire. Üdvözlöm, Fábián doktor. Velünk tart?

A suttogó hang eltávozott. Ismét mozdulatlan csend vette őket körül. Aztán a pillanat tört része alatt Tóth százados termett mögöttük, oly váratlanul, hogy Fábián doktor hátraugrott, s majdnem a vízmosásba pottyant.

– Így képzelted? – kérdezte a százados Ádámtól. – Azt hiszem, a technikusok mestermunkát végeztek. Az útszakasz tökéletesen bevilágítható a reflektorokkal. Itt egy egér se mozdulhat észrevétlenül. A vízmosás alján van az adó-vevő. Ott jut hely nektek is.

Néhány lépést előttük ment, aztán alakja hirtelen szétfoszlott a sötétségben.

– Itt van valami lépcső – suttogta. – Én visszamegyek.

A vízmosás oldalához dőlve Dér őrnagy, Ajtai és egy technikus állt. Fejük egy magasságban volt a gödör peremével. A lábuknál csöppnyi vörös derengéssel az URH-készülék duruzsolt.

– Tíz-tizenkét perc múlva ideérnek – suttogta Dér őrnagy. – Ha szükség lesz rá, először Tóth és Koczkás avatkoznak közbe, mi körülbelül másfél másodpercet késünk a reflektorok fölvillanása után. Az út innen annyi idő alatt érhető el. Persze teljes fényben a mozgás meggyorsul. Esetleg arra is számítanunk kell, hogy, az emberünk erre próbál kitörni.

– Mikor tudjuk fogni Judit készülékének adását?

– A közvetlen adótávolság nyolcvan méter.

– Pintynek azt az utasítást adtam – szólalt meg az őrmester –, hogy amikor a megfigyelt személyek a mázsaházhoz érnek, a bokrok között surranjon ide. De attól tartok, nem talál meg bennünket.

– Pinty már járt itt, a helyszínen. Pontosan tudja a tennivalóit. Hátrább, a fák között is őrszemek vannak. Nem téved el.

A technikus megmozdult a sötétben.

– A Volkswagen jelenti, hogy elérték a Bimbó utat. Három perc múlva a mázsaháznál lesznek. Fokozott figyelmet kérek…

A sűrű, nehéz csendben csak az adó-vevő készülék ritmikus percegését lehetett hallani. Dér Ádám érezte, hogy a homloka lassan verítékezni kezd. Jobb kezével a betonlépcső peremét szorította. A lélegzés nélküli, üres állapotban szinte belezendült minden szívdobbanás.

Messze, a Bimbó út pislogó lámpáinak ritkás fényében két alak tűnt fel, árnyékuk a földre vetődött; talán félméternyire haladtak egymástól. A férfi keze néha előrelendült, most már ki lehetett venni magyarázó mozdulatait. Az URH-készülékből halk, értelmetlen sustorgás áradt, aztán erőre kapott, a hangok értelmet nyertek, a radar képernyőjén is feltűnt a két figura apró, csíkokra bontott képe.

– Kitűnően látom őket – suttogta a technikus. – A férfi veszettül magyaráz valamit, a lány meg nevet.

– Most már hallani a hangjukat az URH-n – mondta Ádám. – Ha minden rendben megy, akkor Pintynek pillanatokon belül itt kell lennie.

– Úgy is van – zihált egy hang a vízmosás peremén. – Egy kisegér sem surranhat gyorsabban nálam. Itt van az őrmesterem?

– Kuss – dünnyögte Bence őrmester. – Egy hangot se többet. Kuporodj le a fenékre, és ne mozdulj, amíg nem kapsz utasítást.

– Csak annyit – suttogta Pinty –, hogy ez egy nagyszerű lány. Ügy vezeti az orránál fogva azt a pasast, mint valami birkát. Már teljesen elhülyítette.

Amikor elhallgatott, súlyos tömbként rájuk telepedett a csend. Az egymás mellett haladó, távoli figurák elhagyták a mázsaház fénykörét, s a sűrűsödő árnyékba vesztek. Csak a rádió duruzsolt, zöld varázsszeme hunyorgott, széttárult, összelapult.

– Hát nem látod, hogy döglök érted? – mormolta az izgalomtól vibráló férfihang. – Mi a fenének várjunk?

– Nincs kedvem ajtóstól a házba rohanni – mondta a lány. – Csak arra kértelek, hogy kísérj haza. Ha nem férsz a bőrödbe, engem nem látsz többet.

– Jó. Baleknak nézel. És holnap?

– Állom, amit ígértem, ha nem marháskodsz…

– Csak azt nem értem, akkor mi a fenének hívtál.

– Félek a Fojtogatótói. Ez az út teljesen elhagyatott. Még Ötven méter, aztán sötétben megyünk tovább.

– Ide figyelj…

– Ha erőszakoskodsz, kiabálok. Megjegyezted? Legyél jó fiú, nem bánod meg. Itt, a hátunk mögött még járnak az utcán.

– És mi lesz később? Ha hülyéskedsz, otthagylak egyedül a bokrok között. Aztán találkozhatsz a Fojtogatóval.

– Jobb fej vagy annál. Miért hagynál ott?

Elérték a bokrok vonalát. Ismét elfulladva, tompán szólalt meg a hang.

– És ha én vagyok a Fojtogató? Ugye, ilyesmire nem gondoltál, cicus? Annyi eszem nekem is van, hogy kivárjam, amíg elhagyjuk az utolsó házakat.

– Te nem vagy a Fojtogató – mondta a lány. – Te csak egy nagyszájú vagány vagy. Meg ne próbálj erőszakoskodni velem. Én figyelmeztettelek.

Néhány pillanatra csönd támadt. A vízmosásban várakozók most már hallották a lépések surrogását.

– Te – hallatszott a férfi valódi hangja. – Gyere, menjünk be a bokrok közé.

– Várj – mondta a lány –, nem ajánlom…

Az árnyékok összerándultak. Fojtott lihegés hallatszott. A két alak az út közepén egymásnak feszült.

Hirtelen vakító fény csapódott a földre.

Aztán Tóth százados kiáltása:

– Ne mozduljon!

Egy test repült keresztül az úton, pontosan Dér Ádám lába előtt ért földet tompa puffanással.

– Oké? – hallatszott a lány hangja, – Ugye, jól tettem, Ádi bácsi?

* * *

A pincér hamuszürkén, a jupiterlámpák fényétől hunyorogva, föltápászkodott. Az arcán bamba csodálkozás, a szemében most nyoma sem volt hetykeségnek.

– Vezessék el – mondta Dér őrnagy. – Ajtai hallgassa ki.

– Még csak annyit – szólalt meg a lány –, hogy ez nem a Fojtogató. Ez csak egy beképzelt szoknyavadász. Nekem elhihetik.

– Sajnos, nem tudtam közbeavatkozni – dünnyögte Tóth százados. – Ez a fickó egyszerűen kirepült a kezemből, mintha szárnyai nőttek volna.

– Lement a képéről a bőr – mondta Bence őrmester. – Legalább másfél métert csúszott, csak úgy, hasmánt, akár a vízisikló, mintha erre született volna.

– Megérdemelte – szólalt meg Ádám. – Már csak azért is, mert a Fojtogatóra hivatkozott. – Aztán a lányhoz fordult: – Erőszakoskodott veled?

– Legalább kilencen láttuk – dünnyögte Tóth százados. – De azt hiszem, nem tellett benne sok öröme. Mikor fölvillantak a reflektorok, olyan képet vágott, mint egy epilepsziás tengeri nyúl. Aztán már repült is. Mintaszerű. csípődobás volt, egy pillanatig sem irigyeltem ezt a fickót.

– Két napig mindenképpen benn tartjuk – mondta Dér őrnagy. – A lakását át kell vizsgálni a cipők miatt.

– Igaz – szólalt meg Bence őrmester –, nem hallgathatunk az érzéseinkre.

– Ez nem a Fojtogató – ismételte a lány. – Egy csöpp félelmet sem éreztem. a közelében. Higgyenek nekem. Bármiben lefogadom, hogy nincs köze a gyilkosságokhoz. A Fojtogató az más, biztosan tudom, hogy vele nem lesz ilyen egyszerű dolgom. Meg kell várnom az utolsó pillanatot, amikor az iszonyat már hozzám férkőzik, és ő kinyújtja a nyakam felé a kezét. Rettegek tőle, a távol levőtől, és biztosan tudom, hogy eljön. Egy pillantást éreztem, ahogy mentem az utcán, megvillant valakinek a tekintete, amikor közeledtem hozzá, de nem emlékszem, nem tudom felidézni, ki volt az. Úgy ért hozzám az iszonyat, elrebbenőn, kiismerhetetlenül, mint amikor a széllel fojtó bűz árad valahonnan. Ez a pincér egy kis strici. Azt hitte, könnyű dolga lesz. Nem találják meg nála a cipőket. Semmit sem találnak.

– Simán megúszta – szólalt meg mellettük Fábián doktor. – Néhány horzsolás van a képén, a szeme egy kicsit bedagadt, de az idegei felmondták a szolgálatot. Sejtelme sincs, mi történt, azt hiszi, rászakadt az ég.

– Égszakadás, földindulás, fejemen egy nagy koppanás – mondta elégedetten Ádám. – Gondolom, a mesében is ilyet érezhetett tyúkanyó, ha jól emlékszem. Azt hiszem, a főpróba kitűnően sikerült.

– Pinty hol a fenében van? – kérdezte Bence őrmester. – Egész idő alatt a nyomát sem láttam.

– Itt vagyok, őrmesterkém – hallatszott a gödörből a nyájas hang. – Ne aggódjon. Vége a szolgálatnak. Megittam egy üveg sert, mert teljesen érdektelen volt ez az ügy. Most már kikapcsolhatnák a reflektorokat, idegesít a fény. Egyáltalán nem tesz jót a szememnek. Ki hallott már ilyet, hogy nyáron karácsonyfát játsszunk?

– Igaza van – mondta Dér őrnagy. – A végén majd az egész város erről a díszkivilágításról beszél.

– Unom is meg utálom is, hogy ennek a Pintynek mindig igaza van – dörmögött Bence őrmester. – Akármilyen hülyeséget csinál, jól sül el a végén.

– Hiába, a legjobb emberünk – mondta Ádám. – Ezt senki sem tagadhatja.

A jupiterlámpák hirtelen kihunytak.

– Induljunk – szólalt meg Tóth százados. – Holnap elölről kezdődik az egész.

A következő nap reggelétől a G.-i rendőrség minden, számításba jöhető személyt megfigyelés alatt tartott. Az augusztus 20-i ünnepségek miatt nehéz volt követni mozgásukat, de a nyomozók ennek ellenére egy pillanatig sem veszítették őket szem elől.

A fullasztó hőségben a hegyek mögött megállt a szél, az ég kékjét fehéres lepedék borította, a mozdulatlan levegő beszorult a házak közé, az olvadó aszfalt színén forróság tespedt.

Bence őrmester egyik halának farkúszójánál, már kora délelőtt kéken villódzó csíkok jelentek meg, a szín később lilára változott, az ezüstkárász körbekeringett az akvárium falai mellett, sötéten lüktető kopoltyújából, szájából légbuborékok törtek a víz színére. A nedves hőségben mindenki verítékezett, a lélegzés szinte fájdalmat okozott, nem adott enyhülést.

Az őrmester szolgálati trikóban ült az őrszoba közepén, s szemet hunyva a szabályzat fölött, lábait egy lavór hideg vízben áztatta, de még így is cudarul meggyötörte a hőség: bajsza lecsüngött, és boltozatos mellkasán – amit néhányan hajlamosak voltak pocaknak vélni – izzadságcseppek csordogáltak.

Csak Pinty bírta szemrebbenés nélkül a hőséget, mert abban a kedvezésben részesült, hogy az egyik alagsori betonpadlós magánzárkában rendeztek be neki ideiglenes szállást.

Valamikor – nem is egyszer – néhány napot töltött el itt, s emlékezett rá, hogy a cella hőmérséklete a legnagyobb kánikulában sem emelkedik 24 fok fölé. Boldogan szunnyadt a priccsen, feje alatt egy latin szótárral, mert arra készült, hogy ha módját ejtheti, egy-két frappáns idézettel kedveskedik őrmesterének. Tervezett szolgálata csak késő délután kezdődött, úgy vélte, addig az időt csöndes pihenéssel, elmélkedéssel töltheti.

Tíz óra felé benézett hozzá Dér Ádám. Ügy látszik, ő is hűsölni akart. Pinty megdicsérte a cellák kényelmét, s fogadkozott, hogy ő bizony nem cserélne a királlyal sem.

– Egészen más így – mondta, miközben meztelen talpait összedörzsölte a priccs fölött. – Higgye el, egészen más. Akkor mehetek ki innen, amikor akarok, hát örömöm van a maradásban. Ez a szabadság, uram, a szó legnemesebb értelmében. Hiába fenyegetett engem a keresztanyám, hogy meglásd fiam, hűvösre kerülsz. Hát hol a legjobb most? A hűvösön. Irigyeljem talán Bence őrmestert, aki úgy pihegett, mikor legutoljára láttam, mint a kotlós, ha elhagyják a csibéi? Én mondom, a börtön csak annak rossz, aki kényszerűségből csücsül, egy ilyen szabad madár, mint én, csak örömet talál benne. Nézze, hogy gyöngyözik a salétromos fal a nedvességtől. Az ablakon nem hatol be egy csöppnyi fénysugár. A betonból hűvösség árad. Hát van ennél kellemesebb hely az egész városban?

– Mit mondott a pincér?

– Közöltem már, hogy kémkedésre nem vagyok kapható. Nem születtem besúgónak. Spicli, fúj, hát minek néznek engem? Csak azért referálok a beszélgetésünkről, mert az a pincér nem említett semmi olyat, ami terhelő ránézve. Különben egy nyikkanást sem hallana tőlem.

– Szóval, mit mondott?

– Átkozta azt a sárga tökön hizlalt tarajos kanparaszt fejét, hogy birka módon hagyta magát vágóhídra cipelni attól a lánytól. Persze, azt hitte, lesz egy kis simi-sumi, tapi-pacsi, aztán zsupsz, a fakabátok karjaiba ugrott. Illetve repült. Ennyi az egész. Szidta azt a rohadt világot, mert a beton lesmirglizte az arcáról a bőrt, folyton azt emlegette, legalább egy durung ölébe pottyant volna, ne az anyaföldre.

– Mi az a durung?

– Hé. Durung. Fakabát. Cerberusz. Szabó család. Egyszóval: Bence őrmester.

– Értem – mondta Ádám. – Hol tanulta ezeket a kifejező szavakat?

– Én? – kérdezte Pinty. – Hát kell az ilyesmit tanulni? Én három év előtt, még büntetett koromban, a gyűjtőfogház jubileumi vetélkedőjén megnyertem a szép magyar beszédre kiírt pályázatot. Oklevelem is van róla. Büntetésem harmadolásakor is figyelembe vették. Az anyanyelv kiművelését mindenütt megbecsülik.

– Hogyan került a gyűjtőbe?

– Fiatalkori botlás – szabadkozott Pinty. – Szórakozottságból elemeltem egy briftasnit, és Bence őrmester kíméletlenül lecsapott rám, mint légyre a sas.

– Aquila non captat muscas…

– Mit jelent ez? – kérdezte Pinty.

– Hiszen maga mondta Bence őrmesternek.

– Az nem számít. Az őrmesterrel mi haverok vagyunk. Régóta szeretném tudni, mit jelent.

– A sas nem kapdos legyeket.

– Akkor két dolog lehetséges – gondolkodott el Pinty. – Vagy én nem vagyok légy, vagy Bence őrmester nem sas. Az utóbbit aligha hinném. Egyetért velem?

– Tökéletesen egyetértek. Véletlenül nincs a közelben egy pohár sör?

Pinty az ágy alá nyúlt.

– Egyáltalán nem véletlen – mondta sértődötten. – Sikerült szereznem egy kis száraz jeget a huszonhatosból. Igazán lekötelez, ha iszik velem egy kortyot. Középhidegen szereti? A sör túlhűtve se jó.

– Megbízom az ízlésében.

– Hát akkor, fele-fele – mondta Pinty és két üveget húzott elő. Az egyiket fehér zúzmara borította. – Ezt plusz két fokos hőmérsékleten tartom – dünnyögött maga elé –, a másik langymeleg. Összevegyítjük a kettőt, és kijön az ideális nyolc-tíz fokos középhőmérséklet.

Két pohár csillant meg a kezében.

Miközben Dér Ádám az üde sört kóstolgatta, arra gondolt, hogy Pinty nemcsak a kapitányság, de egész G. legügyesebb embere, habár ezt Bence őrmester sohasem ismerné el.

– Gratulálok ahhoz a lányhoz – szólalt meg társalgási hangon Pinty. – Szabadna tudnom, most hol van?

– Napozik a kertben, és néha meglocsolja magát a gumislaggal.

– Ha ilyen lányom volna – mondta Pinty –, szavamra, valami rendes melóra adnám a fejemet. – Aztán elgondolkozva tette hozzá: – Azt azért nem… Megtisztelne a bizalmával?

– Amennyiben? – kérdezte Ádám.

– Amennyiben felvilágosítana, miért ül itt velem, mikor a lány mellett is ülhetne.

– Egy pillanatra ugrottam be körülnézni, rendben van-e minden.

– És rendben van?

– Ha egyáltalán szabad ilyet mondani, tökéletes a biztonság.

– Így hát aligha hallat magáról a Fojtogató. Szabadna tudnom a pontos időt?

– Tíz óra hét perc.

– Hánykor esznek a rendőrségen?

– Tudomásom szerint egy óra felé.

– Akkor még két óra 53 perc hátravan. Parancsol egy kis felvágottat zöldpaprikával?

– Köszönöm – mondta Dér Ádám –, továbbállok. Egy-két dolgot még el kell intéznem.

– Azt a lányt ne hanyagolja el – szólt utána Pinty. – Higgyen nekem, öreg rókának, nem minden bokorban terem hozzá hasonló.

– Tudom – felelte Ádám. – Ha végzünk a Fojtogatóval, a Balatonra megyünk.

– Látja, ezért nem vagyok én rendőr – dörmögte Pinty. – Nem tudnám elviselni, hogy holmi gyilkosok befolyásolják a magánéletemet.

De ezt Ádám már nem hallotta. Felment a lépcsőn, beszólt Bence őrmesterhez, szemügyre vette a kéken villódzó, idegesen körbe-körbe keringő halat.

– Megbolondult – mondta az őrmester. – Talán azért, mert nem dughatja hideg vízbe a lábát.

Odalent a kocsi egészen átforrósodott, habár az épület árnyékában állt. Dér Ádám körbehajtott a városon, egy pillanatig elidőzött Basa néni standjánál, néhány szót váltottak, csak úgy a barátság kedvéért.

– Három nappal ezelőtt – mondta Basa néni –, mikor az a vihar kitört, azt gondoltam, vége lesz ennek a rohadt hőségnek.

– Akkor történt a gyilkosság, ugye?

– Akkor. De a fene se gondolt rá. örültünk, hogy végre jön valami enyhülés. Mert ilyen időben bedöglik a tejeskukorica is. Hála isten, sajog a lapickám, időjárásváltozást jelez.

– Emlékszik, a múltkor mondott valamit a vasúti szerencsétlenségről, hogy ott eltűnt egy női cipő.

– Persze hogy emlékszem.

– Meg tudná mondani, hogy kik értek oda leghamarabb?

– Hát a forgalmisták meg mi innen, a térről, akik itt voltunk. Hallottam a sikoltásokat. Nagy zűrzavar volt ott, minden csupa vér. Néhány perc múlva már a fél város ott szorongott. Hogy a cipőt ki vitte el, azt az isten tudja.

– Kérdeznék még valamit. Most három napja, amikor az utolsó gyilkosság történt, ugyanilyen volt az idő, mint ma délelőtt?

– Ilyenforma. De a lapickám nem sajgott ennyire. Az csak a hideget jelzi. Akkor a mellemen volt nyomás, olyan rosszullét fogott el, hogy megkértem Kelemen papát, kísérjen haza. Látja, azon nem fog a hőség. Egész este engem pátyolgatott, éjfélig ott ült nálam, mondogatta, amíg ez a Pinty haza nem vergődik, addig nem hagy magamra. Látja, mi jó szomszédok vagyunk.

Hálás pillantást vetett a napernyő alatt szunyókáló újságárusra.

– Csak hát bátortalan – tette hozzá –, pedig igazán nem lenne ellenemre, ha összekerülnénk…

– Ej, Basa néni – hunyorgott Ádám. – Az ám a szép idő, amikor egy standon van a tejeskukorica meg a Népszabadság.

– Fiam, te lenézed az öregeket. Elfelejted, hogy én is voltam fiatal. Neked könnyű megtalálnod a magadhoz valót. Erről jut eszembe, mit mászkálsz te az utcán, amikor a menyasszonyod mellett lehetnél.

– Már megyek is – mondta a fiú. – Érdekes, ma mindenki a kötelességeimre figyelmeztet.

Tíz óra múlt 24 perccel. A vajszínű Fiat könnyű suhanássa1 végiggördült a főutcán, a templomnál jobbra fordult, aztán megállt a kórház épülete előtt.

Ádám a 7-es pavilonban találta meg Fábián doktort. Egy ágy mellett ült, sztetoszkópját a beteg csupasz mellkasán nyugtatta.

– Háromszor adtunk neki vérátömlesztést – mondta, miután üdvözölte Ádámot. – Ez a vizenyős hőség megbénítja a szívműködést. A meteorológia estére vihart jelez. Csak jönne már. Akkor talán ez a szerencsétlen életben maradna.

– Lax főorvos merre van?

– Rosszul érzi magát. Ilyenkor bezárkózik, sötét szobában ül, magányosan. Ideges természetű. Azért hívtak be engem ehhez a beteghez. Nyolc óra felé, amikor ide értem, szinte észrevehetetlen volt a szívműködése. Két és fél órát küszködtünk vele. Nézd, most már valamennyire magához tért. Azt hiszem, egy emberrel kevesebb hal meg ezen alapon. Én meg lefogytam másfél kilót – tette hozzá nevetve. – Ez a jutalmam.

– Arra gondoltunk Judittal – mondta Ádám –, hogy meghívunk benneteket a menyasszonyoddal ebédre. Így legalább megbeszélhetjük a holnapi tennivalókat. El tudsz szabadulni innen?

– Tizenegy után bejön egyik kollégám, örülök a meghívásnak. A szakkönyveket magammal viszem. Rendben van?

– Rendben. Remélem, nyugalmas nap lesz. Van itt a közelben telefon?

– A nővérszobában…

Ádám feltárcsázta otthoni számukat. Az édesapja jelentkezett.

– Azonnal gyere be a kapitányságra – mondta Dér őrnagy. – Én is indulok. Bence őrmester szerint történt valami. Várj! A Lehel utca 17-es számú ház elé gyere. Első emelet öt. Igen… Tóth százados már ott van. Siess!…

Mikor Dér Ádám a templom közelében levő emeletes háznál kiszállt a kocsiból, a kapu előtt már morajló embertömeg fogadta. A bejáratnál Bence őrmester állt, sebtében begombolt, gyűrött zubbonya fölött vörösen fénylett izzadt feje.

A fiú fölrohant a lépcsőn. Ajtait pillantotta meg először, egy üvegezett ajtó mellett állt, mutatóujját a csengő gombjára illesztve. A szűk lépcsőházban tébolyult erővel vijjogott a hang. Tóth százados a küszöbön térdelt, a kulcslyukon keresztül próbált bepillantani a lakásba.

– Mi történt? – kérdezte Ádám Ajtaitól.

– Most értünk ide. Egy nő telefonált innen a szomszédból, hogy valami szörnyűség történt. Alig lehet vele beszélni. Sikoltást, aztán zuhanást hallott, és állítólag valaki lefelé rohant a lépcsőn. Egy kövér férfi.

– Bent van a kulcs?

– Nem, de az ajtó zárva van. És a csöngetésre nem felel senki.

– Hol van a szomszédasszony?

– Valami feszítőszerszámért ment. Feltörjük az ajtót. De lehet, hogy vaklárma az egész. Az embere a Fojtogatót látják mindenkiben. Minket is alig akart beengedni.

Egy kövér, vörös hajú öregasszony lépett ki a jobb oldali ajtón. Virágos pongyolát viselt, a ruha kivágásából göcsörtösen bukkant elő ráncos nyaka.’“ A teste remegett, a szeme kitágult az iszonyattól. Arca gödreiben verítékcseppek fénylettek.

– Mondja el, mi történt – szólalt meg Ádám. – Miért riasztotta a rendőrséget?

Az asszony zihált. Torkából rekedt hörgésként törtek elő a szavak, csapdosó nyelve hasztalan próbált rendet teremteni.

– Ő… ő… – mutatott az ajtóra. – Jaj, istenem!

– Nyugodjon meg – mondta Ádám. – Most már biztonságban van, akármi történt. Ki lakik ebben a lakásban?

– Egy elvált nő, Kapásné Ligeti Mária.

– Hol van most?

Az asszony iszonyodva az ajtóra meredt.

A csengő élesen, bántón süvöltött.

– Hagyd abba – mondta Ádám Ajtainak. – Mindenképpen meghallotta, ha bent van.

Az asszony feje reszketett, szája elvékonyult.

– Mitől ijedt meg? – kérdezte Ádám. – Próbálja meg pontosan elmondani.

– A rádió szól odabent – mondta Tóth százados. – Most, hogy elhallgatott a csengő, világosan hallani.

– Hallottam – nyöszörgőit az asszony. – Felsikoltott, aztán elfulladt, mintha a torkát szorítanák. Utána lezuhant a földre. És a Fojtogató… Láttam a lépcsőfordulónál, nagydarab, meztelen férfi…

– Várjuk meg Dér őrnagyot? – kérdezte Ajtai.

– Azért késik, mert az orvosszakértőt is magával hozza – mondta Tóth százados. – Várjunk, úgy hallom, most fékezett a kocsi a kapu előtt.

Lépések közeledtek fölfelé a lépcsőn.

– Itt van, amit kértek – szólalt meg az asszony, és egy feszítővasat nyújtott Ajtai felé. – Én nem akarom látni.

Dér őrnagy valóban az orvosszakértővel együtt érkezett. Szürke szeme résnyire szűkült, miközben végighallgatta Tóth százados jelentését.

– Feszítsétek fel az ajtót. Mennyi ideje történt?

– Negyedórája – mondta az asszony. – Néhány perccel azután tizenegyet kondult a harang. A templomtorony itt van, közvetlenül a fejünk fölött.

A zár nyelve halk kattanással visszaugrott. Az ajtó kitárult. Most már világosan hallani lehetett a szobából előszüremlő tánczenét.

– Szemben – suttogta az asszony –, az a helyiség szomszédos a mi lakásunkkal. Jaj, istenem!

Mintha csípős izzadságszag terjengett volna a levegőben. A lefüggönyözött ablakokon keresztül elhatárolható sávokban szűrődött be a fény. A pászmában porszemek keringtek.

Nehezen szokott hozzá a szemük a félhomályhoz. Lassan előtűntek a bútorok, a sötétre pácolt szekrények tömbje, a magas támlájú ágy, az ovális, fehér fénnyel villódzó tükör, a fali polcon díszes üvegek, köztük egy Seguin-palack.

A holttest az ablak mellett feküdt. Mereven kinyúló, fehér harisnyás lábát Ajtai pillantotta meg először. Csípőig meztelen volt az áldozat, a kék pöttyös pongyola a fejére borult, a test félig-meddig beszorult az ágy alá. A radiátoron fönnakadt jobb lábról hiányzott a cipő. Az egész szobát megülte az izzadság nehéz szaga.

Hatszor egymás után fellobbant a vaku fénye, aztán az orvosszakértő a tetem fölé hajolt, visszahajtotta a pongyolát, s akkor a nyakon előtűntek a fojtogató ujjak vörös nyomai.

– Tizenöt-húsz perccel ezelőtt állt be a halál – szólalt meg az orvos. – A test még nem hűlt ki. A fojtásnyomok egészen frissek, még nem következett be az elkékülés.

A negyedik áldozat Kapásné Ligeti Mária negyvenkét éves volt. Sovány, bal lábára kicsit sántító, jelentéktelen külsejű nő. A Fojtogató ezúttal választás nélkül, sebtében gyilkolt, de nyomot most sem hagyott maga mögött.

A lakás kulcsát a nyomozók a lépcsőházban megtalálták. Az utcán senkinek sem tűnt fel a gyilkos menekülése, egyetlen ember sem látta, hogy az adott időpontban bárki is elhagyta volna a házat.

Csak a csípős izzadságszag maradt utána, a felhevült test gőze.

A leszűkítés módszere, amelyet – Dér Ádám javaslatára – a rendőrség alkalmazott, a negyedik gyilkossággal értelmét veszítette. A gyanúsítható embereknek ideális alibijük volt, a nyomozók tudtak minden mozdulatukról. De a Fojtogató átsiklott a háló résén.

Értelmetlenné vált a kórházba berendelt személyek megfigyelése is. Utolsó lehetőségként a csapda maradt, vagy a véletlen kegyelme.

Ádám már a kezdet kezdetén tisztában volt azzal, hogy ez a kudarc bekövetkezhet. Elképzelését számtalan rejtett lehetőség befolyásolhatta, hiába volt hibátlan az elv, illúzióként létezett tovább. De a módszer helyességéről még most is meg volt győződve, habár elismerte megvalósulásának akadályait. Tudomásul vette a tényt, a negyedik gyilkosságot, ami a szilárdnak látszó logikai építmény egyensúlyát fölborította.

Most arra gondolt, maga a hiba, a nyilvánvalóan létező rés felismerésén keresztül közelítheti meg a gyilkost, az addig számításba nem vett lehetőség pillérein. Érezte, hogy valami alapvető tévedésnek esett áldozatul, valamit kihagyott a számításból, s emiatt a csöppnyi figyelmetlenség vagy beidegzett szokás miatt vett természetesnek valamit, ami egyáltalán nem természetes. Tudta, a megoldás kézenfekvő, oly egyszerű, mint valami kész matematikai művelet, csak el kell jutni a felismerésig.

Előkereste azt a papírlapot, amelyre a kezdet kezdetén feljegyezte, biztosnak tűnő megfigyeléseit.

1. A gyilkos férfi.

2. Beteges hajlamú.

3. A gyilkosságok indítéka ez a betegség.

4. Ismerte áldozatait. Bizalmat keltő. Ártalmatlannak tűnik.

5. A három (most már négy!) gyilkosságot feltehetőleg ugyanaz a személy követte el.

6. Bizonyos nőtípus váltja ki belőle elsősorban a ferde ösztön kábulatát.

7. Jól ismeri a várost. Elhagyatott helyeket választ ki a bűntettek elkövetésére.

8. Újabb merénylet várható.

– No lám – mondta magában –, a hatodik és hetedik pont közben értelmét veszítette.

Hirtelen, mint amikor a szikra átüt két vezeték között, a fejében fölvillant valami. Különös, szinte ironikus gondolat volt, a rendőri rutinmódszereket tagadó, s egyben helyeslő gondolat.

– Lám, mit tesz a tapasztalat – suttogta maga elé. – Mire jó a megszokás.

Most már tudta, nem a véletlen segíti majd hozzá, hogy leleplezze a gyilkost, hanem a nyomozói munka évszázadokon át kikristályosult, precíz módszere, pontosan az a módszer, amelynek csődjére a gyilkos számított.

„Az ember mindehhez csak hozzáad egy icipicit – gondolta. – Ami a magáé. Mégsem vagyok egészen tökkelütött.”

– Mit vigyorogsz? – kérdezte Bence őrmester, aki mellette állt, mint valami hűséges, a kudarcban is kitartó cerberus. – Kezdhetünk mindent elölről.

– Semmit sem kell elölről kezdeni – mondta Dér Ádám. – Feri bácsi, tegye ide elénk az iratokat.

Néhány szót jegyzett fel noteszébe, a jelentésekben szereplő egyik-másik személy nevét.

– Feri bácsi, most hunyja be a szemét – szólalt meg később. – Ugyanis, elcsenek valamit.

– Hunyom – dörmögött Bence őrmester. – Már hogyne hunynám. Csak baj ne legyen belőle.

Az ebéden – amelyre hivatalos volt Fábián doktor és menyasszonya is – Dér őrnagy nem vett részt. Bent maradt a kapitányságon, szokásos jelentését készítette el, s valamennyien tudták, ha még egy gyilkosság történik, benyújtja lemondását.

Hiába lógtak csapzott foszlányfelhők az égen, a hőség egyre elviselhetetlenebb lett, még az árnyékos terasz bokrai között is lucskos forróság terpeszkedett, mintha az izzó kő gőzölögne. Dér Ádám fél egykor megkapta az újabb jelentéseket; ezek szerint Gülbaba hosszabb ideig követni tudta a Fojtogató nyomát. A gyilkos nem a ház kapuján távozott, hanem az udvaron keresztül, átmászott egy alacsony kerítésen-, végighaladt a Tüzép-telep hátsó frontján, és egy háztömbbel távolabb lépett ki az utcára. Itt a nyomozókutya elvesztette a szimatot, szokása szerint leült, és panaszosan vonyítani kezdett.

Ezek a tények megerősítették azt a feltételezést, hogy a gyilkos kitűnően ismeri a várost, nemcsak a szabad területeket, hanem az épületek belsejét is. A telep őre senkit sem látott, gyanús mozgást nem észlelt, ki tudja, talán elaludt a bágyasztó melegben, vagy egyszerűen valami árnyékos helyre húzódva saját gondjaiba temetkezett.

– Nincs szükség arra, hogy délután végigjárd a várost – mondta Ádám Juditnak, amikor a kapitányságról hazatért. – A Fojtogató egy időre megszabadult gyilkos kényszerétől, talán ma beéri ennyivel. Egy középkorú nőt fojtott meg, ugyanúgy, ahogy az előző hármat. Annyi a különbség, hogy most lakásban gyilkolt, és egyáltalán nem érdekelte, milyen az áldozat.

Fábián doktor és menyasszonya, egy kontyba fésült hajú, kedves, barna szemű lány, a megbeszélt időpontban érkezett a ház elé. Az orvos kockás kék ingj ében most egészen fiatalnak tűnt, vidáman integetett fölfelé a nyitott sportkocsiból, a lány csipkés gallérú, könnyű blúzt viselt, látszott rajta, hogy kedvére van, a meghívás, csöppnyit elfogódott volt, szép, gyerekes arcán mértéktartó zavar fénylett, s, minden mozdulata kifejezte azt a ragaszkodást, amely Fábián doktorhoz fűzi.

Derűsen ballagtak fölfelé a lépcsőn, egyiküknek sem volt sejtelme arról, hogy megtörtént a negyedik gyilkosság.

– A menyasszonyom, Kun Éva – mutatta be a lányt az orvos. – Foglalkozására nézve egyetemi hallgató, huszonegy éves. Bence őrmester szerint is megbízható személy. – Hirtelen elkomolyodott, egy pillantást vetett Ádám arcára, aztán megkérdezte: – Mi bajotok van? Történt valami?

– A Fojtogató végzett a negyedikkel – mondta Ádám. – Lehet, hogy apám éppen a lemondását fogalmazza. A gyilkos nem a megfigyelt áldozatok között van. így ezekre a könyvekre nincs már semmi szükség. Kificamodott az okoskodásunk.

Fábián doktor egy pillanatra elkomorult, a hóna alatt szorongatott könyveket az asztalra tette.

– Várható volt – szólalt meg aztán. – Még délelőtt átfutottam néhány, ide vonatkozó utalást. Szinte minden eddig elemzett esetnél kimutatható, hogy a gyilkolási kényszer szinte napról napra erősödik. Most már csak három napig tartott a nyugalom.

Minek folyton erről beszélni? – mondta Judit. Ki tehetne az édesapádnak szemrehányást? Amire lehetőség volt, azt megtettétek…

Rácsot szereltettem az ablakomra – szólalt meg Éva. – És Tamáson kívül nem engedek a közelembe férfit. Nem akarok ezeknek a nőknek a sorsára jutni.

– Nyugodj meg, kicsim – mondta az orvos. – Két hét múlva összeházasodunk. Attól kezdve még jobban vigyázok rád.

– Üljetek le – mondta Ádám. – Mi utánanézünk, hol tart az ebéd… Még két perc, és itt is vagyunk, hozok valami italt.

Ez a lány szólalt meg Judit, amikor a konyhába értek – olyanfajta, aki a házasság előtt semmit sem enged meg, legalábbis lényeges dolgokat. A fiú majdnem megveszik érte. Szeretik egymást.

– Rokonszenvesek?

– Nekem igen…

– Nekem is – mondta Adám. – Ezért hívtam meg őket. És gondoltam, a srác segíteni tud. De hát annak már lőttek. A Fojtogató…

– Még egy szó a Fojtogatóról, és megfojtalak – szólalt meg Judit. – Csak legalább egykét órára felejtsd el. Ezek kedves emberek.

– Jó szemed van – nevetett Ádám. – Én is örülök, hogy rábukkantam erre a fiúra. Van esze meg humora. De engem most az apám aggaszt.

Az anyja lépett ki a szobából, kezében poharakkal megrakott tálcát tartott.

– Az apádért én felelek – mondta. – Ugyanúgy az ebédért is. Néhány nehéz helyzetet már átvészeltünk, ebbe sem roppan bele, keményebb fából faragták.

– Van egy olyan érzésem, hogy ez volt az utolsó gyilkosság – mondta a fiú. – A Fojtogató…

A hangja krákogásba fulladt, mert Judit ujjai átfogták a torkát.

– Megmondtam, még egy szó a Fojtogatóról, s már itt is van az újabb áldozat. Vigyázz, kitűnően ismerem a módszert.

– Igazad van – mondta az asszony. – Ezt is hideg víz alá kellene tartani. Monomániás, akár az apja. Csak azt ajánlhatom, ne menj rendőrhöz feleségül.

– Magam is sokat gondolok erre – mondta Judit. – De azt hiszem, már elkéstem.

– Sipirc kifelé – szólalt meg Ádám. – Ne várakoztassuk a vendégeket.

– Akármiben lefogadom, hogy úgyis smárolnak – mondta a lány. – Az orvosoknak nem jár mindig gyilkosságon az eszük.

Ádám elővett a jégszekrényből egy üveg italt.

– Nekem is csak akkor jár, amikor veled vagyok. De gondolom, más is így lenne ezzel.

Valóban, a vendégek megjelenésükkor mintha szétrebbentek volna. Éva szeme egy csöppnyit nedvesebb volt, mint azelőtt, tekintetében most már nyoma sem látszott zárkózottságnak.

– Megint süllő lesz ebédre – mondta Ádám. – Pedig Bence őrmester már rég nem járt a Szúnyogoson.

– Ezt te fogtad, fiam – szólalt meg az ajtóban az édesanyja. – Még akkor is, ha kiment az eszedből.

– Imádom a horgászokat – mondta Éva. – A légynek sem ártanak, habár a horogra tűzik. A halakat is szeretem.

– Te még a lótetűért is tűzbe mennél – szakította félbe Fábián doktor. – Ugyanis biológusnak készül a drága. Volt olyan idő, amikor a szobájában mindenütt teknősbékába meg fehér egérbe botlott az ember. Még a patkánytól sem idegenkedik.

– Nézz meg egyszer közelebbről egy patkányt. Helyes kis pofája van. Rendkívül értelmes a szeme…

– Helyes – mondta Fábián doktor. – Kíméljük a patkányokat.

Mikor az egészben sült hal megjelent az asztalon, a három szempár némi tisztelettel pillantott Ádám arcára.

– Ezt te fogtad? – kérdezte az orvos.

– Bence őrmester botjával – felelte a fiú. – A harmadik gyil… Akarom mondani, megérkezésem napján.

– Én meg úgy tudtam – szólalt meg Judit –, hivatalos teendőidet végzed. Ahelyett kellemesen elhorgászgattál.

– Értékes adatokat szegeztem Bence őrmestertől. Kitűnően ismeri a halak természetét. Te biológus – fordult a ferde szemű lányhoz –, igaz az, hogy a halak előre jelzik az időváltozást?

– Igaz – felelte Éva. – Érzékenyebbek a legidegesebb embernél is. Változtatják a színüket.

– Mit jelent a vörös folt a tengeri sügér tarkóján.?

– Vagy lehűlést, vagy fölmelegedést. Hogy melyiket, arról fogalmam sincs.

– És a kék csíkok az ezüstkárászon?

– Szintén frontbetörést, rendellenességet.

– És abból milyen következtetést vonsz le, ha különböző alkalmakkor tűnnek elő a különböző színek?

– Ennek már nincs köze a biológiához – szólalt meg Fábián doktor. – Ez logika. És a logikai talentum, ugyebár sokunkból hiányzik.

– Szóval egyszer kék, egyszer piros? – kérdezte Judit. – De sohasem mind a kettő.

– Pontosan így van – mondta Ádám.

– Akkor kétféle reakcióról van szó…

– És nyilván kétféle halról – szólt közbe Éva. – Az egyiket a hidegfront, a másikat a meleg betörés viseli meg.

Fábián doktor elmosolyodott.

– És én még azt hittem, a nőknek nincs logikájuk. Az embereknél is így van. A különböző alkatok különböző változásra érzékenyek. Van, aki meleg-betöréskor táncra perdül örömében, míg a másik lekókad, mint valami beteg virág, vagy nyüszít az idegességtől.

– Ez az, amire azt mondják – szólalt meg Judit –, hogy ordítanak a szamarak, eső lesz.

– Az a férfi. – mondta Ádám –, akinek délelőtt a vérátömlesztést adtátok, életben maradt?

– Néhány perccel ezelőtt jöttem el – mondta az orvos. – Teljesen magához tért. Látod, ő a hidegfront közeledésére érzékeny.

– Hiszen dögmeleg van – mondta Judit. – Egyre fojtóbb lesz.

– A hidegfront valahol fölfele siklott, megtorpant. A meteorológia déli jelentése szerint ez az állapot eltarthat holnapig. Addig tart a feszültség is. Ausztriában már zuhog az eső.

– Ez a süllő vajon mire volt érzékeny? – kérdezte Éva.

– A horogra – mondta Ádám. – De szerintem kezdjünk is hozzá.

Aznap már nem esett szó a Fojtogatóról közöttük. Fábiánék sötétedésig maradtak. Délután – Ádám javaslatára – lezuhanyoztak a gumislag alatt a kertben, ezt a műveletet később tízpercenként megismételték, öt óra felé hazajött Dér őrnagy is, a fiatalok között lassan oldódni kezdett benne a tehetetlenség nyomasztó érzése. Fiának vidámsága láttán valamiképpen hozzáférkőzött a gondolat: a Fojtogató rövidesen hurokra kerül.

Jóleső érzéssel váltak el Fábián doktoréktól. Judit és a ferde szemű, gyerekarcú lány felettébb megkedvelték egymást. Ádám így búcsúzott a fiatal orvostól:

– Nem baj, hogy az elképzelésünk bedöglött. Ha kedved van, ettől függetlenül is velünk tarthatsz, holnap este a csapdánál mindenképpen együtt várakozunk. Hátha Juditnak szüksége lesz a segítségedre. Nagy szerencse, hogy rátok akadtam, így legalább nemcsak a Fojtogató jár mindig az eszemben…

– Mitől lett egyszeriben ilyen jókedved? – kérdezte Dér őrnagy a fiától a vendégek távozása után. – Mintha elszállt volna belőled a bizonytalanság.

– Egyetlen dologban már biztos vagyok – mondta Ádám. – Abban, hogy hol követtük el a hibát.

– Akkor szoktál így vigyorogni, ha a gyilkos egyik fülét már a kezedben tartod. Igazam van?

– A Fojtogató elvesztette a fejét. Biztos vagyok abban, hogy holnap ismét portyára indul. Elhatalmasodott rajta a kór. De ha egy kis szerencsénk van, nem lesz ötödik gyilkosság.

– Sajnos, ebben az ügyben semmi sem biztos, csak a tévedések.

Másnap délelőtt kilenc órakör a Fojtogató a gimnázium alagsori folyosóján megtámadott egy tizenkét esztendős kislányt. Hirtelen csapott rá, egy sötét beszögellésből, a gyereknek arra sem volt ideje, hogy felsikoltson.

A rémülettől eszméletét veszítette, nyakára ráfonódtak a gyilkos ujjak. Édesanyja, a gimnázium takarítónője akkor jött lefelé a lépcsőn, lépéseinek nesze megriasztotta a Fojtogatót, áldozatát elengedte, arra sem maradt ideje, hogy magával vigye a kislány cipőjét. Elrohant az asszony mellett, a félhomályban, félresodorta. Az iszonyattól megdermedt nő csak fojtott libegősét hallotta, és megérezte az izzadó test csípős szagát.

A kislányt ott találta a földön fekve, zavart, amnéziás állapotban. Mikor később az asszonyt a gyilkossági kísérlet körülményeiről faggatták, egyetlen kérdésre tudott csak határozott választ adni: a Fojtogató nem fiatal ember. A kislány semmire sem emlékezett, a stresszhatás részleges tudatkiesést váltott ki nála, de a haláltól megmenekült. Az asszony olyan hangosan sikoltozott, hogy hangjára felfigyeltek a járókelők. A mentők és a riadókocsik nyolc perccel később értek a helyszínre. A gyereket azonnal kórházba szállították, nyakán ott vöröslött a fojtogató ujjak nyoma.

Tizenegy óra körül eszméletre tért, de a merénylővel kapcsolatban semmiféle felvilágosítást nem tudott adni; a gyilkos hátulról támadt rá, magához szorította, hörgést, lihegést hallott, aztán sötétség jött, forró, nehéz csend.

Dér Ádám ott ült a gyerek ágya mellett, és belsejében a kíváncsiság, amely eddig folyvást útra küldte, lassan átadta helyét az iszonyatnak, a mindent betöltő gyűlöletnek. Egyetlen gondolat motoszkált benne: annak a gyilkos állatnak pusztulnia kell. Hallgatta a kislány lélegzését, bensejében hála motoszkált, hogy most, ebben az esetben a gyilkosság nem sikerült. A sötétben osonó, orvul támadó, lihegő, verejtékező, arc nélküli lény menekülni kényszerült, talán azért, mert működési területe egyre összébb zsugorodik, mint árnyék a fényben. A biztonsági intézkedéseknek közvetve ez lett az eredménye: a Fojtogató bekényszerült az épületekbe; vállalnia kell a tettenérés veszélyét is, felhagyott eddigi módszerével. A gyilkossági kísérlet azt is bizonyította, a megbomlott idegrendszer nem tud már ellenállni a csábításnak, a kóros szenvedély sürgeti, hajszolja a Fojtogatót. És most nem szerzett pillanatnyi megnyugvást sem, célját nem érte el, idő előtt menekülni kellett.

– Lihegve kuporog valahol – gondolta Ádám. – Testében a fékezhetetlen, undok indulattal. Még ma, még ezen a napon rákényszeríti az elszabadult téboly, a görcsös szörnyeteg, hogy újból megkísérelje a gyilkolást. Biztos vagyok abban, ismét elindul, mert vágyik a szorításra, az elhaló test rángásaira. Így hát ez a mi napunk! Nemcsak az övé, a miénk is.

A gyermek néha megvonaglott az ágyon, tiszta arcán a rémület hullámai gyűrűztek. Vékony nyaka megfeszült, emlékezetében képek villantak fel, fülében ott morajlott az egyre erősödő fojtott lihegés.

– Sohasem fogja elfelejteni – mondta magában a fiú. – Életének minden percében jelen lesz. Ki tudja, hányszor éli még át ezt az iszonyatot.

A Fojtogatóra eddig úgy gondolt, mint valami időben és térben egyaránt távoli, őskori szörnyetegre; csupasz, nyálkás bőrén sikamlós rothadás, hatalmas hüllő, pislogó, gyulladt szemeiben téboly és indulat. Ügy képzelte el a nagy vadászatot, mint valami játékot a szörnnyel, a valóságtól távol eső, hideg egykedvűség csatáját, magában szinte az egymásra utaltság kapcsolatát érezte, és kíváncsian, csöppet sem iszonyodva várta a találkozást. De most, a kislány ágya mellett egészen másfajta indulatok támadtak benne; a sajnálat, a részvét együtt jelentkezett a gyűlölettel, tudta, ha a keze közé kerül, félretéve minden meggondolást, ízekre szedné a Fojtogatót, hogy soha ne mozdulhasson, ne indulhasson el végzetes útjaira, ne melengethesse többé beteg vágyait. Most, ebben a pillanatban csöppet sem bánta már, hogy elfogadta Judit áldozatát, ő maga is szívesen menne helyette, ha tehetné, odaadná az életét, a jövőjét, hogy még egyszer ne ismétlődjön ez a szörnyűség.

– Ott leszek melletted – gondolta –, senki másban meg nem bízom. Végigjárom veled ezt az utat, az iszonyat mélységeit. Ne félj, nem hagylak magadra.

Nézte a gyermek arcát, és Judit arca villant fel emlékezetében, az egymás mellett töltött órák mozdulatlan sugárzássá álltak össze, és a szerelem mélyült, egyre erősebben dobogott, kiteljesült a közeledő veszéllyel. Ebben a révült, tűnődő, minden érzést felfogó állapotban Ádám már biztosan tudta: ma este eljön a gyilkos. A pillanat valóságát érezte, olyan megfoghatóan, olyan közelien, hogy a testén borzongás futott át.

Megsimogatta az alvó gyermek fejét, és összeszorult a szíve.

– Nyugodt már – szólalt meg mögötte Irénke nővér. – Semmi baja sem lesz. Ne aggódjon érte. Látom, hogy nagyon szereti a gyerekeket.

– Nem tudtam róla – mondta a fiú. – Eddig semmit sem tudtam róla. Nincsen gyerekem.

– Nekem sincs – mondta a nővér. – És azt hiszem, nem is lesz soha.

Az arcán különös mosoly futott át. Fénytelen volt ez a mosoly, üresen hagyta az arcot, mintha valami távoli, hideg sugárzás érintené. A tekintetéből monoton szomorúság áradt, valami megfoghatatlan, tétova bánat.

A fiú érezte, hogy valami titok közelébe került, elhamvadt reménykedés szigetére. És tudta azt is, ilyenkor céltalan minden vigasztalás.

– Maga is szereti a gyerekeket – mondta. – Talán az embereket is.

– Kevés embert szeretek – mondta a főnővér. – És a szeretet néha szűkebbé válik, mint a tű foka. Ostobaság a nyíltszívűség.

Nyugodt, sima mozdulattal igazította meg az ágyon a takarót. Ádám érezte, hogy fokról fokra távolodik, az előbbi pillanat elveszítette fényét, az öregedő asszony visszatért önmagához.

– A halottakat nem szántam ennyire – szólalt meg a fiú. – Furcsa, de így van. Az ember elfogadja a jóvátehetetlent. Ez a kislány kiheveri a megrendülést?

– Talán – mondta a főnővér. – Hiszen az ember mindent kihever, megemészti a keserveit. Talán az iszonyat sem tart örökké.

– Nem szabad megemészteni – mondta Ádám. – Csak akkor juthat túl rajta.

Az asszony arcán ismét megjelent a tétova, különös mosoly.

– Maga fiatalabb nálam tizenöt évvel. így hát nem tudja, miről beszél.

– Szerencsétlenség érte?

– Nem. Más embert is ért már hasonló. Nem szokták szerencsétlenségnek nevezni. Gyermeket szültem volna, de rájöttem, hogy ostobaság. Titkoltam. A szerelmemet is titkoltam. Sejtelmem sincs, miért mondom el most. amikor már az emléke is eltűnt mögülem.

– Furcsa, de magáról azt beszélik, hogy szigorú. Sohasem láttam még engedékenyebb embert. Tudja ezt?

– Tudom.

– Miért szigorú?

– Félek.

– Ne haragudjon rám. Kérdezni akarok valamit. Amikor az apámmal beszélt, Sebők Ilona halála után, semmit sem hallgatott el?

Az asszony tekintete félresiklott.

– Nem. Semmit sem hallgattam el.

– Gondoljon erre a gyerekre. Hátha, amit tud, megakadályozhatja az elkövetkező szörnyűségeket.

– Nem tudok semmi olyat, aminek ehhez köze lehet.

Ádám az elrebbenő nedves szem pillantását kereste.

– Hát akkor beszéljen arról, aminek a Fojtogatóhoz nincs semmi köze.

– Értelmetlen.

– Az apám a szekrényében egy konyakosüveget talált….

– Ott van most is. Azt hittem magáról, ehhez a kislányhoz jött. Ugye, tévedtem?

– Nem. Valóban miatta jöttem. Ne haragudjon a kérdéseimért. Ha meg tudom győzni, hogy minden bűn megismétlődhet, és minden gyilkosság jóvátehetetlen szörnyűség, akkor segít nekem?

– Semmit sem tudok – ismételte a főnővér. – Nem értem, miről beszél.

– Amit tudni akarok, az egészen jelentéktelen. De senki más nem erősíthet meg a sejtésemben, csak maga. Higgye el, a legjelentéktelenebb dolgok is számítanak, a hallgatás, a csöppnyi hazugság.

– Téved – mondta az asszony. – Sohasem hazudtam. Sem az apjának, sem másnak.

– Ha megengedi, ma este még visszajövök. Ehhez a gyerekhez, ugye, nem lesz szigorú?

– Nem – mondta a főnővér. – És örülök, ha visszajön. De higgyen nekem, csalódni fog a feltételezéseiben. Én semmi olyat nem tudok, aminek hasznát vehetné. Jó, ha este néhány percet eltölt majd a gyerek mellett. Maga idegesnek látszik, keménynek és mozgékonynak, de bizalmat kelt. Megnyugtató a jelenléte. Sohasem találkoztam még megnyugtatóbb emberrel. Tudja ezt?

– Akkor még nem találkozott Bence őrmesterrel – mondta zavartan a fiú. – Én csak hitvány vetülete vagyok az ő nyugalmának.

– Hát hozza magával azt az őrmestert is – mondta a főnővér. – Ez a kislány hálás lesz érte. Vissza kell térnie az emberek közé. Ha az anyja jön, csak hozzábújik, zokog és remeg. A félelem elől rejtőzködik. De maguk csillapíthatják a félelmet is. Elhiszi?

– Talán – mondta Dér Ádám. – Most már egyet biztosan tudok, szeretem és féltem a gyerekeket. Így, soha életemben eszembe sem jutott ilyesmi.

– Hánykor jönnek? – kérdezte az asszony.

– Tíz óra után. Addig lehetetlen. És ha én nem tudok jönni, akkor Bence őrmestert küldöm. Civilben. Elképzelhető, hogy attól a látványtól ez a kislány elfelejti minden szomorúságát. Mert Bence őrmester civilben pontosan olyan, mint a szirti sas pelenkában. De ha egy mód van rá, jövök én is.

Akkor már biztosan tudta, hogy beváltja ígéretét.

Lomha hullámokban áradt a hőség.

A levegőben feszültség vibrált, idős asszonyok ájul tan estek össze az utcán a tapadós forróság szorításától.

A növényzet összetöppedt a nyers, alattomos lángolásban, az idegek pattanásig feszültek, valahol a kertes házak között minden előzmény nélkül felvonított egy kutya, mintha közeledő, rejtett veszedelmet érezne.

Nemcsak az emberekben feszült a nyugtalanság, az állatokra is átragadt a tompa, bódult állapot, az égbolton nem körözött egyetlen madár, a kutyák az árnyékba osontak, remegő farkukat lábuk közé szorítva, egy ló térdre esett az utcán, panaszos nyerítése elvegyült a kocsis szitkozódásával. Bence őrmester hala sötétlila hunyorgó fényben égett, orrát a víz színére emelve pipált, teste élettelen tárgyként, függőlegesen lebegett, de a farkúszónál a lila foszforeszkáló csíkok elevenen izzottak, mint sötét égen a villám lobbanásai.

Basa néni bezárta a boltját, sajgó lapickáját tapogatva egy sámlin kuporgott, a gesztenyafa alatt, Kelemen papa újságból készült csákót viselt, s szinte úgy látszott, mintha szétálló füleivel legyezné magát. Bence őrmester a rádiós szobában ült, nadrágját térdig feltűrte, s arra vetemedett, hogy a lábának hűsítésére hivatott lavórba jégkockákat dobáljon, öt órakor Pinty elhagyta alagsori celláját, felkészült a kezdődő szolgálatra. Hogy érzékeny fejét védje a naptól, egy fehér szalmakalapot kerített valahonnan, a szalmakalap miatt úgy nézett ki, mint valami agonizáló dél-afrikai ültetvényes, aki fél literrel több whiskyt ivott a kelleténél. Ö volt az egyetlen üde színfolt a városban, habár külseje különös módon még így is jelentéktelen maradt. A megfigyelés legegyszerűbb módját választotta: a jelzett útvonalon elterült egy-egy fa tövében, majd négykézláb mászott tova, hogy újra összeroskadjon a legalkalmasabbnak tűnő, árnyékos helyen.

Judit hat órakor kezdte meg sétáját a kijelölt útvonalon. Azt az utasítást kapta, hogy csak indokoltnak tűnő esetben fogadja el a felajánlkozó kíséretét, az ismerkedni vágyó fiatalokat utasítsa el.

Dér Adám Fábián doktorral együtt járta a várost, a kocsi hatalmas kitérőkkel érintette Judit útját.

Hat óra felé valamit enyhült a hőség, de a levegő mozdulatlan, nehéz maradt. Az ég alján felhőfoszlányok jelentek meg, távol a hegyeket fekete pára takarta.

Az épületek tömbje, az aszfaltozott úttest továbbra is forróságot sugárzott, a lassan közeledő este nem ígért enyhülést. Az utcák néptelenek voltak, mindenki házába húzódott, csak az ablakokon rebbent meg olykor a függöny.

Judit kiért az állomás előtti térre, szokás szerint néhány szót váltott Basa nénivel, üdvözölte Kelemen papát, aztán továbbindult ringó, nyugodt járással. A cukrászdánál fagylaltot vett, még látta, hogy Basa néni feltápászkodik a székről, s kezében egy kosárral elindul hazafelé.

Kitartóan rótta az utcákat, aranyszandálos barna lábán lustán ringott a fény. Egy-egy elbizakodottabb ifjú megpróbálta leszólítani, de közönyösen ment tovább, értelmetlennek tűnő feladatához ragaszkodva.

Dér Ádám ekkor már Bence őrmester szobájában ült a rádióskészülék előtt. Egy pillanatra felrémlett benne a gondolat: hiábavaló a várakozás. Ostoba és hiábavaló. Már-már belekiáltott a mikrofonba; hagyd abba, hagyjuk ezt, de ismét a kislány arca rémlett fel emlékezetében, a selymes pillák mögött olykor megránduló szemgolyó, tudta, végig kell járni ezt az utat, a várakozás és az iszonyat útját.

A hangszóróból egyhangú percegés áradt, a levegő elektromos kisüléseinek folyton ismétlődő zaja surrant a csendben, parányi pisszenés, távoli ígéret, sejthető, de elérhetetlen.

– Hol jár most? – szólalt meg Ádám.

Bence őrmester egy pillanatra leemelte fejéről a fülhallgatót.

– A gimnázium mellett a cipőüzlet kirakatát nézi.

Az ablakon a fény szürkülése jelezte, hogy lassan sötétedik.

– Senki sincs körülötte – mondta Bence őrmester. – De Pinty az előbb valami olyasmit jelzett, hogy egy alak távolról, mintha figyelné?

– Szemmel tartják?

– Igen.

– Kérjen kapcsolást, és álljon vételre.

– Csak a Volkswagen közbeiktatásával megy. Legalább hatszáz méter választja el tőlünk.

– Mindegy. Jelezze, hogy beszélni akarok vele.

Piros fény villant fel az adó-vevő falán, aztán kattanás hallatszott.

– Jó a kapcsolat? – szólalt meg a lány. – Vétel.

– Kitűnően hallom a hangodat – mondta Ádám. – Beszélj.

– Valamit érzek – suttogta a lány. – Megfoghatatlan. Mintha távolról egy pillantás követne. És ismerem is ezt a tekintetet, de nem tudok visszaemlékezni rá. Most idegen, távoli, de tele van fenyegetéssel. Itt állok, a cipőüzlet kirakata előtt, s biztosan tudom, hogy engem figyel, de nincs körülöttem senki. Talán valamelyik ház ablaka… Nem látok jól, sötétedik. Mintha lázam volna… Borzongok. Várom a pillanatot, amikor megindul felém, de nem mozdul semmi.

A suttogás elhallgatott.

– Ne félj – mondta Ádám –, melletted leszünk.

– Szörnyű ez a várakozás. Egyszer csak meghallom mögöttem a lépteit. Merre induljak?

– Néhány percet várj még, aztán indulj el a park felé. Kerüld az embereket. Ha valóban figyel, utánad megy. Ülj le egy padra. Pinty szerint követ valaki. Vételre állunk. –: Elhallgatott. – Hiszek neki – suttogta aztán, és a zölden villódzó varázsszembe bámult. – A Fojtogató ott van a közelében.

– Az az alak – szólalt meg Bence őrmester –, akit Pinty látni vélt, eltűnt. Beleveszett a sötétségbe., A Volkswagen szerint megindult a lány a park felé. Nem beszél. Egyelőre senki sem követi.

– Ha valaki megszólítja, kérem a hangot. Egy pillanatra sem szakadhat meg az összeköttetés.

Halk duruzsolással vibráltak a csöndben az adó-vevő parányi lámpásai. A szobában félhomály volt már, s az ablakon keresztül látni lehetett, hogy kelet felé, a hegyek fölött néha megvillan az ég. A kékesen derengő fényt nem követte moraj, csak valami távoli, sóhajtásszerű hang, a levegő csöppnyi remegése.

– Pinty szerint valaki közeledik az úton – suttogta Bence őrmester. – A pad felé tart, ahol a lány ül.

– Mennyire van tőle Pinty?

– Körülbelül ötméternyire, egy bokorban hasal.

– Látja a lányt?

– Negyven méterrel odább egy lámpa ég. Ritkás, szórt fény szűrődik el odáig. Fentről is jön valami világosság, habár az égbolt borús… Most megállt a pad mellett, mondott valamit a lánynak.

– Utasítsa a Volkswagent, hogy továbbítsa a beszélgetést.

Ismét a parányi kattanás, s az elektromos kisülések percegése.

– Itt az 1-es – szólalt meg egy férfihang. – Ráállok a beszélgetésre.

– Kapcsolja be a reflektorait – mondta Ádám. – Nehogy a padon érje a lányt a támadás. Ezzel jelezheti, hogy a közelben autó halad. Tudatosítsa a jelenlétét!

– Értettem.

A varázsszem rése összezárult. Most elevennek tűnt a zöldes pislogás, mintha valami állat meredne a semmibe.

– Hát persze hogy leülhet – hallatszott tisztán a lágy női hang. – De én csak néhány percig maradok, feltörte a lábamat a cipő, gondoltam, pihenek egyet.

– Mutassa – szólalt meg egy rekedt, homályos férfihang. – Ilyen tükrös sarkú szandált még sohasem láttam.

Az ablakon át kékes lobbanással vetődött be a távoli villámok fénye.

Dér Adám feszülten figyelt, valahonnan ismerős volt ez a hang, de bárhogy kutatott emlékei között, nem tudott hozzá közeledni.

Mintha egy pillanatig szapora lélegzést hallott volna.

– Nagyon szép cipő – sustorogta a rádióskészülék. – Szinte jólesik kézben tartani.

– Adja vissza – mondta a lány. – Indulnom kell.

– Hová megy?

– Fel kell mennem a Jókai utcába egy pulóverért.

– Elkísérem – mondta a férfi. – Nem jó egyedül mászkálni sötétedés után. Legjobb lesz, ha magával tartok, amíg haza nem ér.

– Dolgom van – szabadkozott a lány. – Igazán kedves, de mitől kellene félnem?

– Nem hallott a Fojtogatóról?

– Persze hogy hallottam. De itt, a város közepén…

A férfihang tompán, bugyborékolva fölnevetett.

– Itt. Körös-körül. Mindenütt. Higgye el, jobb, ha magával megyek.

– Ugyan – nevetett a lány –, adja ide a cipőt. Nem ér rá maga velem sétafikálni. Még át kell mennem a nagynénémhez az Újtelepre.

Ismét felrémlett a szapora lélegzés fojtott ritmusa.

– Elhagyott út – szólalt meg a hang. – Már csak a félelem miatt sem éri meg. Megvárom valahol. Egy ilyen öregember úgy sem kompromittálja.

Dér Ádám belsejében hirtelen felrémlett a hanghoz tartozó arc; a nap lángoló szemcséi alatt a vöröslő, kopasz koponya.

– Meg ha nem is lennék öreg, akkor is ismerősök vagyunk. Ez mindenképpen mentő körülmény.

– Mégse várjon rám – nevetett a lány. – Szeretnék egyedül menni…

– Majd meglátjuk – susogott a hang. – Ahogy gondolja. Én elüldögélek itt. A fene vigye el ezt az autót, folyton a szemembe vág a reflektorával. Már egyetlen nyugalmas zug sincs ebben a városban. Nézze, a cipője sarkán hogy csúszkál a fény, itt… ó… itt, olyan, mint a nap. – A hang egy pillanatra rekedt köhögésbe fulladt. – Na, elmegyek magával a Jókai utcáig. Ha már így összejöttünk.

– Kövessék! – suttogta Dér Ádám. – Egy pillanatig se hagyják őket magukra! „Marhaság – gondolta aztán. – Ez lehetetlen.”

Emlékezetében rendszerezte a tegnap délelőtti gyilkosság körülményeit. „Hiszen én magam láttam, ott ült a szokott helyén. És negyedórával később… A Tüzép-telep a mellékutcából nyílik. összesen húsz perce volt. Te jóságos isten, ez nem lehet…”

Akkor már Dér őrnagy is ott volt a készülék mellett. Nyugodt, barna arcán nem látszott izgalom, csak összehunyorított szürke szemében bujkált feszültség.

– Tudod, ki az? – kérdezte.

– Tudom – mondta a fiú. Aztán Ajtaihoz hajolva súgott valamit. A hadnagy bólintott, és megindult az ajtó felé.

– A csapdánál mindenki ott van – mondta Dér őrnagy. – Csak mi hiányzunk.

– És a Fojtogató – mondta Fábián doktor. – Kivel beszél a lány?

– Várj – suttogta Ádám. – Minden kiderül…

– Elképzelhető? – kérdezte Dér őrnagy. – Vagy csak a múltkori eset ismétlődik? Ez az ember egyáltalán akar valamit?

– Nem tudom – mondta Ádám. – Végig kell járni az utat.

A készülékből Judit suttogása hallatszott.

– Felszaladtam egy lépcsőházba. Ez a hülye kis öreg teljesen rám ragadt. Mit kezdjek vele?! Vétel.

– Azonnal hagyd el az épületet – kiáltotta Ádám. – Értetted ?! Azonnal!

– Mi bajod? Mért üvöltesz? Itt állok egy ajtó előtt. Nem érhet meglepetés. – A lány egy pillanatig elhallgatott. – Te jóságos isten. Jön felfelé a lépcsőn. Utánam jött. Mit csináljak?

– Ki az utcára! Azonnal! Gyerünk! A megadott útvonalon haladj. Állj adásra. Érted? Azonnal!

Halk percegés, sistergő, örvénylő csend. Aztán az elfulladt férfihang.

– Kislányom, hát nem érti, hogy vigyáznom kell magára? Elhozta a pulóverét?

– A barátnőm nincs itthon – mondta a lány. A hangja csöppnyit megremegett. – Minek törődik velem? Itt, a város közepén mi baj érhetne?

– Aggaszt a dolog – dünnyögte a hang. – Mégiscsak ismerősök vagyunk. Furdalna a lelkiismeret, ha magára hagynám.

– Nem bánom. Kísérjen el a vasúti töltésig. Aztán visszafelé úgyis a nagybátyámmal jövök.

– Már az utcán vannak – suttogta Bence őrmester. – Pinty a fasorban várakozik, követi őket.

– Fáj még a lába? – duruzsolt a tompa férfihang. –‘Meleg a föld, menjen mezítláb, ha akarja, viszem a cipőt.

A lány hangja csöppnyit megbicsaklott.

– Majd ha kiérünk a városból – mondta. – Akkor, akkor odaadom.

– A hátralevő útjuk 14 perc – szólalt meg Dér őrnagy. – Indulhatunk.

Nehéz, tompa sötétség zuhant a tájra.

Mozdulatlan volt a levegő, kábító mozdulatlanságba dermedt. A fák rezzenéstelenül, vasból kalapált levelekkel várták az enyhülést.

Pillanatról pillanatra nőtt a feszültség, a döglesztő, fojtó szorítás. A csend véglegesnek látszott, élettelen, lázas várakozásba merevült a föld.

Lent, a vízmosás alján a radar képernyője üresen ásított, néha szürke csíkok futottak rajta át, az adó-vevő duruzsolása apró, puha, szőrmés állatok mocorgásához hasonlított. Más nem volt, csak ez a hangtalan lüktetés, tiktakolás és üres zümmögés.

A technikus fülhallgatóval a fején rövid szavakat mormolt, számokat és távolságokat idézett fel a néma sötétség mélységeiből: „Elérték a Bimbó utcát, még négyszáz méter, a lány most leveti a cipőjét… Kétszáz méter a mázsaháztól…”

Tiktak. Hunyorgó zöld és vörös fények. Sötétség. Meredt csend. Lendülő szívdobbanás.

– Nem bírom – suttogta maga elé Ádám. – Iszonyatos. Csak gyere már…

Villámok hosszú csóvája röppent. A dübörgés állandóvá vált, megfészkelt a csöndben, de még mindig hallani lehetett minden moccanás neszét.

– Százötven méter – mormolta a technikus. – Mindjárt a lámpák fénykörébe érnek.

Egy madár rebben fel a bokrok közül. Rekedt vijjogással húz el a fejük fölött.

Körös-körül tapadós sötétség.

Az adó-vevő készülék halk percenései követik a távoli örvénylobbanást.

A madár sikoltva szárnyal fölfelé.

Távoli fények, fehér sátor, alápergő, derengő fény. Lassan hömpölygő moraj.

A mozdulatlanság percei ezek, a belülről feszítő indulat egyensúlyában.

Miért vijjog ott fönt a madár?

Két, lassan imbolygó pont a távoli fények sátorában. Mintha most a mozgásuk meggyorsult volna. Ne félj, ne félj…

A radar képernyőjén homályos körvonalak tűnnek elő. Az URH-készülék zöld, erezett szeme nyílik, csukódik.

A közeledő pontok formát nyernek. A lány. Igen. Ott megy a lány. És mellette szorosan, egész közel… a másik. A másik…

A madár vijjogása valami furcsa dallammá alakul át. Gyöngyöző ezüstös ének a villámok vérszín fényében. Aztán a csend. A lány és a másik kiér a fény sátorából. Sötétség veszi őket körül.

Bizonytalan ingó árnyak a sötétség zűrzavarában.

A zöld szem résnyire szűkül. Pillái összecsapódnak. Lassú lüktetés, mint az állatok szívverése. Aztán morajló, zümmögő hang. Verdes a zöld fény, szárnyával követi a hang rezgéseit.

Semmi, csak a csend.

Aztán lassú, fojtott lihegés. Hörgő, mélyről’ előbukó, ütemes sóhajtás.

Csak a levegő surrog, a lucskos lélegzetvétel ritmusa tölti meg a sötét gödröt, a gurgulázó fulladt hang rángása. És a varázsszem lüktetése átveszi a lihegés ritmusát. A fény lobog, kinyílik, összezárul. Gyorsul a mozgás, a lüktetés egyre szaporább, s vele együtt mélyül, hörög…

Világosan, iszonyúan gyermekded igyekezettel csendül fel Judit hangja.

– Nem mindenhol lehet ám kapni ilyen cipőt. Ezt is csak nekem…

Vékonyan, reszketegen csapong a hang, nincs tartalma, nincs zengése, értelme sincs, nem rejtőzik benne más, csak az iszonyat.

– Igen… Nekem. Félretették. Ugye, érdemes volt megvennem, ugye?

Csak a tompa lihegés felel rá, a varázsszem lüktetése.

– Negyven méter – suttogja a technikus. – A férfi hátrafordult. Szétnézett maga körül.

– Tarts ki, te kedves – suttogja Ádám, és érzi, hogy az arcán végigcsorognak a könnyek. – Szegénykém, istenem…

– Már amikor először megláttam – csapong a csöppnyi hang –, már akkor tudtam, hogy jó barátja Ádámnak, mondta is nekem…

Szapora, bugyborékoló, iszonyú hörgés.

Ott fent vijjog a madár.

Most már hallani lehet a lépések surrogását és hallani, hallani a lihegést is… A sötétségből tör elő, mindent betölt…

És a sikoly:

– Ne bántson… Ne…

Zuhanó fény. Vakító lobogó izzás.

Egy test lökődik előre. Vörös, izzadságtól fénylő arc, szétálló fülek, a szemekben téboly.

Az állat…

A fiú előrelendül, a test nekiütődik, megcsapja a veríték csípős szaga, a bőr síkos, mint a hüllők bőre, az arcába hasító fájdalom… Aztán a kiáltás:

– Miért nem lőnek?

Éles csattanás. Kesernyés füstszag.

A test megperdül. Zuhan előre. Tompa reccsenés a vízmosás alján. Csend.

– Te kedves. Ne félj már… Ne félj.

Sós íz az arcon. Egymáshoz csapódik az arcuk. A lány hangja:

– Szoríts…

Fábián doktor a betongödör alján heverő test fölé hajolt. Hátára fordította. Kelemen papa, az újságárus, a Fojtogató kifordult szemmel bámult a semmibe, bal halántéka szétzúzódott, arcát sötét vér lepte el.

– Amikor nekem támadt, valaki felkiáltott – szólalt meg Ádám. – „Miért nem lőnek?” Ki kiáltotta ezt?

– Én – emelte fel a fejét Fábián doktor.

– Köszönöm – mondta a fiú. – És ki lőtt?

– Hát én – dünnyögte Bence őrmester.

– Marhaság volt, Feri bácsi. Úgyis elkaptuk volna.

– A szabályzat 19. bekezdésének c) pontja szerint jogom volt szolgálati fegyveremet használni. Egyébként a levegőbe lőttem. Ha egy kicsit keresgélsz, fiam, ott, annak a fának a kérgén megtalálod a golyó nyomát.

– Akkor meg mitől esett össze? – kérdezte Dér őrnagy. – Úgy zuhant fejjel előre, mintha elkaszálták volna a lábát.

A bokor alatt apró ruhagöngyöleg mozdult meg.

– Pontosan így történt – szólalt meg Pinty, miközben húzott egyet a kezében tartott söröspalackból. – Gondoltam, ne szaladozzon itt, hát kitettem elé a lábamat. Pedig a lövéstől egy kicsikét megrettentem. Ideges természet vagyok.

– Pinty fiam – dünnyögte Bence őrmester –, én a magam részéről törlöm a priuszodat.

A mentőkocsi a lámpák fénykörébe ért.

– Életben marad? – kérdezte Ádám Fábián doktortól. – Szükség lenne a vallomására, habár vannak tárgyi bizonyítékaink is.

– A halántékcsont szétzúzódott – mondta az orvos. – A nyakcsigolya is súlyosan megsérült. Nem éli túl.

– Magához tér még?

– Talán néhány percre, de azonnal meg kell műteni.

– Vállalod?

Az orvos tűnődve nézte a szétroncsolt koponyát.

– Vállalom – mondta.

A testet a mentőkocsiba emelték. A Fojtogató tíz perc múlva már ott feküdt a városi kórház műtőasztalán.

– Tárgyi bizonyítékokról beszélsz – szólalt meg Judit. – Hát nem vagyok én megfelelő bizonyíték? Ez nem afféle szoknyavadász volt, úgy vetette rám magát…

– Mint a pinty – szólalt meg a terhelt előéletű személy a bokor alján. – Ezt csak azért mondom, mert van érzékem a pszichológiához, önnek, kisasszony, most nyugalomra van szüksége, nem élményeinek felidézésére.

– Helyes – dörmögött Bence őrmester. – Pinty fiam, te mindig fején találod a szöget.

– Ajtait várom – szólalt meg Ádám. – Félórája elindult megnézni, mit talál Kelemen papa lakásán.

– Ne papázzunk – mondta Pinty. – Ízléstelen.

– Ha nem lenne priuszod – dünnyögte Bence őrmester –. az erkölcsrendészeten alkalmaználak. Ott a helyed ezzel az ízléssel.

Riadóautó bukkant elő a bokrok közül. Ajtai ugrott ki a kocsi ajtaján.

– Kelemen lakásán megtaláltuk három áldozatának fél pár cipőjét – jelentette. – És azonkívül még tizennégy pár női cipőt találtunk ott. Körberakta velük az ágyát.

– Hát akkor végeztünk – mondta Dér őrnagy, és kezével végigsimította a homlokát. – A Fojtogató nem gyilkol többé.

– Valami még hátravan – szólalt meg Ádám. – A vallomás. Hogy ez az egész ügy jogilag feddhetetlen legyen. Menjünk át a kórházba. Tóth százados, Ajtai és Bence őrmester is jöjjön velünk.

– És én? – kérdezte Pinty.

– Te indulhatsz a huszonhatosba – mondta Bence őrmester. – Ha végzek a szolgálattal, meglátogatlak.

Pinty így érte meg élete legnagyobb – úgy is mondhatnánk, egyetlen diadalát.

A kórház kapujában Dér Ádám félrevonta Juditot.

– Itt, a 7-es pavilonban fekszik az a kislány, akit ma délelőtt megtámadott a Fojtogató. Keresd Irénke nővért, az ágyához vezet. Vigasztaljátok szegényt. Veled megy Bence őrmester is.

– És te?

– Talán félóra múlva ott leszek. Jó?

– Jó – mondta a lány.

Fehér lepedővel letakarva feküdt a műtőasztalon a Fojtogató., Kopasz fején, szétálló fülein most nyoma sem volt az állati indulatnak, visszanyerte nevetséges, bohókás, jelentéktelen ábrázatát.

Odakint ömlött az eső. A kitárt ablakon keresztül friss levegő áradt, és most a folytonosan zengő morajlás, a villámok lobbanásai nem a félelmet* hanem a nyugalmat hozták közel.

Lax doktor is előkerült, s szinte örömmel tett eleget Dér őrnagy kérésének, hogy ő legyen Fábián doktor mellett, amikor megnyitják a Fojtogató fejét.

A nyomozócsoport tagjai a műtő előtti helyiségben várakoztak, egyedül Ádám nézte végig az operációt.

– Tudod, mit? – mondta Fábián doktornak. – Most hadd kontárkodjak bele én a ti munkátokba. Nekem ez éppolyan izgalmas, mint neked a kriminalisztika.

– Rendben van – mondta a fiatal orvos. – Bár szerintem unatkozni fogsz.

De Dér Ádám nem unatkozott. Összehúzott szemmel figyelte, ahogy a sebész elvégzi a bemetszéseket, s feltárja a halántékcsont horpadt üregét. Ádám arca, talán mert fáradt volt, nagyon hasonlított most Dér őrnagyéhoz. Ugyanaz az ábrándos figyelem játszott rajta, csak a résnyire szűkült, szürke szempár nem pihent meg; a tekintete feszült, kifürkészhetetlen maradt.

– A csontszilánk megsértette az agyvelőt – magyarázta Fábián doktor. – Bevérzést okozott. Ha magához tér, csak néhány zavaros perce marad. Muszáj kihallgatni?

– Muszáj – mondta Ádám. – Tudnunk kell a módszereit. Mindent tudnunk kell…

– Adunk neki valami jóféle injekciót. Hátha megindul az agyműködés.

A műtét 17 percig tartott. A Fojtogató felnyitott artériáiba lüktető csöveken át idegen vér ömlött, hogy még egy pillanatra fellobbantsa az életét.

Kilenc óra 47 perckor Kelemen József, a G.-i gyilkos magához tért. Pillantása Dér Ádám arcára esett.

– Jegyzőkönyvet kell felvennünk – szólalt meg Ádám.

– Minek? – kérdezte a Fojtogató. – Elvégeztetett.

Tóth százados gyorsírással követte a beszélgetést.

– Beszéljen!

– Beismerek mindent. Meghalok?

– Igen.

– Mit akarsz tudni?

– Ne tegezzen!

– Mindegy – mondta a Fojtogató. – Semmi erőm sincs. Mondd, amit akarsz.

– Ha valami nem úgy van, szakítson félbe.

– Gyerünk. Kezdj neki…

– Beismerem, hogy négy esetben gyilkosságot követtem el…

– Az a kislány is meghalt? – kérdezte a Fojtogató.

– Nem.

– Hát négy volt? Nem emlékszem, hát… – a szó hirtelen hörgésbe fulladt, aztán valami rekedt, távoli suttogás: – Mindegy. Beismerem.

– Kész – szólalt meg Lax doktor. – Ennyit tehettünk.

– Meghalt? – kérdezte Tóth százados.

– Igen.

Ott álltak a műtőasztal körül, és figyelték a Fojtogató üregesen besüppedő vonásait.

– Ádám?… – szólalt meg Dér őrnagy, amikor ismét körülpillantott a szobában. – Hát hová tűnt?

Az ajtóban Bence őrmester állt.

– Azt üzeni, hogy mindenkit arra kér, várják meg itt. Okvetlenül várják meg.

– Miért? – kérdezte Tóth százados. – Hiszen befejeztük.

Bence őrmester széttárta a karját.

– Velem csak ennyit közölt. De roppant nyomatékosan közölte.

– Hát akkor várjuk meg – mondta Dér őrnagy, és szeme összeszűkült. – Uraim, foglaljanak helyet. Nincs más tennivalónk.

– Észre sem vettem, amikor eltűnt – nevetett Fábián doktor. – Hová ment?

– Felesleges titkolódzás – szólalt meg idegesen Lax főorvos. – De hát mit akar?

– Akar valamit – mondta Bence őrmester. – Ha másképp van, ne fogjak több halat.

Hallgatagon ültek szemben egymással, nem mozdultak. A nap fáradsága, az utolsó órák izgalma most tört ki rajtuk. Lax főorvos szinte összerezzent, amikor Ajtai cigarettára gyújtott.

Mellettük fehér lepellel letakarva, a Fojtogató holtteste.

Odakint a kertben egyhangúan dobolt az eső.

– Mi Bence őrmester kedvenc szava? – kérdezte Ádám, amikor negyedóra múlva visszatért.

Még Dér őrnagy szemében is volt némi gyanakvás, amikor a fiára pillantott.

– Nos? – emelte fel a hangját Ádám. – Teljesen komolyan kérdem.

– Gyanús személy – mondta Ajtai.

– Anyja neve? – vigyorgott Tóth százados.

– Vagy talán az, hogy horgászat?

– Feltehetőleg – szólalt meg Dér őrnagy is.

– Feltehetőleg, ez a legkedvesebb szava.

– Hát pontosan ezért kértem, hogy várjatok meg: a horgászat és a „feltehetőleg” szó miatt.

– Jaj – dünnyögte Ajtai –, vedd tekintetbe, hogy éhes vagyok.

– Miféle vicc ez? – méltatlankodott Lax doktor. – Semmi kedvem sincs társasjátékot játszani.

– Hallgassanak végig – mondta Ádám. – Akkor talán a főorvos úr is rájön, hogy szó sincs játékról. Esetleg érdekelni fogja a végeredmény.

– Kezdj hozzá – szólalt meg Dér őrnagy. – Elég nagy feneket kerítesz neki.

– Pszichológus – nevetett Fábián doktor. – Ha tréfáról van szó, benne vagyok. Jól jön egy kis felüdülés.

– Nem kenyerem a titkolózás – mondta Ádám –, de most szükség volt rá. Apám utólagos engedelmével igénybe vettem két megyei nyomozó segítségét. Nélkülük nem tudnám bizonyítékokkal alátámasztani tréfálkozásomat. Elkezdhetem?

– Krimi – mondta Fábián. – Hatásos indítással.

– Épp ezt akartam mondani – nevetett Ádám. – Fábián doktor különös örömet talál majd a történetemben, hiszen érdekli a kriminalisztika. A Fojtogató személyét nem lehetett logikával megközelíteni, a leszűkítés, a csapda is csak amolyan sokszor kipróbált rendőri rutin-módszer. De amit most elmondok, az roppant logikus. Szóval, elöljáróban annyit: nagyon leleményes bűnözővel álltunk szemben.

– Ez? – pillantott a műtőasztal felé Ajtai. – Hiszen ez válogatás nélkül ölt. Elkapni csak az indíték hiányában volt nehéz.

Ádám nem zavartatta magát.

– Én kedvezőbb helyzetben voltam, mint a G.-i rendőrség bármelyik embere. Ideérkezésemkor már kész jelentések kerültek elém, a semmit érő dolgok így nem befolyásoltak. Együtt láthattam – akkor még – három bűncselekmény jegyzőkönyvét, három azonos módon elkövetett gyilkosságét. Elfogulatlan voltam, mégis megtévesztett a gyilkos, habár figyelmeztetést kaptam mindjárt a legelején. Hogy kitől? Bence őrmestertől és magamtól. Mikor a biztosnak tűnő tényeket följegyeztem, az egyik mondatba, biztosra törekvésem ellenére is belecsúszott a feltehetőleg szó, Bence őrmester kedvenc szava. Ez a mondat így hangzott: „A három gyilkosságot feltehetően ugyanaz a személy követte el.” Tehát Halász Ottóné, Vámos Aranka és… hogy is hívják? Itt dolgozott önöknél, főorvos úr…

– Sebők Ilona – mondta Lax doktor.

– … Sebők Ilona gyilkosa feltehetőleg a Fojtogatónak nevezett személy. Mi a fene ez, hogy feltehetőleg? – tűnődtem. – Rendőrzsargon, kificamult fogalmazás? De csak rövid ideig morfondíroztam magamban, mert cselekedni kellett. Igen, igen, van egy ostoba közhely: A tett halála az okoskodás. Pinty angolul is tudná, bizonyára ismeri Shakespeare-t… Hát ezért nem okoskodtam tovább. Kaphatnék egy pohár vizet?

Bence őrmester egy hosszú talpas pohárba vizet eresztett a csapból. A villámok kékes fénye néha végigcikázott a szobán. Miért nem enged a feszültség? Lax doktor az ablakhoz lépett, s tátott szájjal lélegezte be a friss, üde levegőt. Ádám tovább beszélt, miközben kezében a teli poharat forgatta. Ügy látszik, mégsem volt szomjas.

– De továbbra is nyugtalanított valami. Ugyanis Bence őrmester feljegyzéseket készített a halak színeváltozásáról, úgy vette észre, hogy a tengeri sügér és az ezüstkárász fluoreszkálása összefüggésben van a különböző szabálysértések gyakoriságával. Gondolom, ez az összefüggés az időjárás változásain alapul, a különböző frontbetörésekkel magyarázható, hiszen valamennyien tudjuk, hirtelen melegben több a karambol az országutakon, és lehűlés esetén is esendőbbek az emberek. Frontbetöréskor – ahogy hallottam – Lax főorvos úr nem engedi meg a műtéteket. Hát igaza van, ki erre, ki arra reagál, valamennyien emberek vagyunk, nyugodtabbak vagy türelmetlenebbek, de ki nem érzett már közülünk indokolatlannak látszó izgalmat, feszültséget, amitől, mondhatnám, felborzolódnak az ember idegei. Másra-másra reagálnak a halak, ugyanúgy, mint az emberek. De hát lehet-e ebből valami következtetést levonni? Feltehetőleg nem lehet.

A szobában most csönd volt. Hat szempár figyelte, ahogy Ádám a szájához emeli a poharat.

De most sem ivott. Csak bámulta a csillogó vizet, tűnődött valamin.

– Célja van ezzel – gondolta Dér őrnagy. – Ki akarja ugratni a nyulat a bokorból.

Körülpillantott. Valahány jelenlevő nyugodtan, figyelmesen ült. Lax doktor az ablakpárkányra támaszkodott.

– Rákényszerítettem magamat, hogy inkább a Fojtogató tettein járjon az eszem – folytatta a fiú. – Nem a halak különös viselkedésén. Felhasználtam a leszűkítés ismert módszerét, az áldozatok ismerőseinek egymás mellé helyezéséből próbáltam következtetéseket levonni. Bíztam ebben a módszerben, mert logikusnak, szinte tévedhetetlennek tűnt, mint általában a bűnüldözés hagyományos módszerei. (Bizakodtam ám én, nagyon bizakodtam, lelkemre, mert a számok törvényeire ügyelő módszer ritkán mond csődöt.) És akkor bekövetkezett a negyedik gyilkosság. A fejemre borult minden, a nyilvánvaló tények megcáfolták igyekezetemet. Szinte belekábultam. Egyetlen gondolatom maradt, meg kell találnom a rést, ahol kibújt a Fojtogató, meg kell lelni azt az egyetlen, figyelembe nem vett lehetőséget, ami felborította a számításomat. Újra átnéztem az iratokat, és engedtem annak a szeszélynek vagy megérzésnek, hogy a.,,feltehetőleg”’ szó bűvöletébe essek. És félretéve minden meggondolást, a „feltehetőleg” szó igazi értelmében elválasztottam a gyilkosságokat, Külön-külön vettem szemügyre őket, mintha nem volna egymáshoz semmi, de semmi közük. És milyen különös, így aztán valóban észrevettem valamit, ami szilárd pont volt a. bűntett-sorozat zűrzavarában. Ugyanis az egyik láncszem, az egyik eset különbözött a többitől. Egészen parányi, jelentéktelen módon különbözött. Csak annyiban, ahogy egymástól két tojás.

Dér őrnagy a fia arcára nézett, s mint valami sejtelem, keresztülsuhant rajta a felismerés. Tudta, már miféle résről, miféle különbözőségről beszél a fia.

– A harmadik gyilkosság volt ez az elgörbült láncszem, az augusztus 17-i bűntény. Hogy miben különbözött? – nézegette a vizespoharát Ádám. – Hát először is ott maradt a cipő. És a vallomások: Sebők Ilona a gyilkosság estéjén elindult valahová, és milyen furcsa, senki sem tudja, merre indult. Senki, de senki. Mire jó az ilyen titkolózás? Ki az az ismeretlen, aki várta? És miért nem jelentkezik? Mitől fél? Igen, az a lány, Irénke nővér szerint egy üveg konyakot tett a táskájába, mielőtt elindult. És terhes volt, habár a tanúk azt állítják, nem lehetett terhes, férfi nem fordult meg a közelében. Büszke volt, mint egy királynő. A konyakosüveg pedig eltűnt. Aztán megkerült. Ajtai találta meg a bódé tetején, A gyilkos odadobta. Nagy hiba volt ez, kérem, ostobaság, ha szabad így mondanom.

Sajnálkozva ingatta a fejét, mintha valami elérhetetlenre vágyakozna.

– A jegyzőkönyvekből az is kiderült, hogy süket Józsi tudott valamit, és a főnővér nem volt egészen őszinte. De Józsi felakasztotta magát. Irénke nővér pedig rejtélyes mosollyal hallgatott. hiába vitte magával apám Fábián doktort, hogy létrejöjjön a megfelelő hangulat… Ajjaj, Dér őrnagy is érezte, hogy nem stimmel valami, nyomát láttam ennek a jegyzeteiben, de hát nem sokat töprenghetett, az események cselekvésre kényszerítették, meg kellett akadályoznia – ha lehet – a következő gyilkosságokat. Érezte, hogy valahol hibát követett el, de továbbsodorták az események. Az ő hibájára szerencsére a gyilkos azonnal ráduplázott. Így hát a hiba tulajdonképpen erénnyé vált. Én meg még egyszer szemügyre vettem az ügyelet naplójában Bence őrmester bejegyzéseit a halak fluoreszkálásáról. Az első gyilkosság napján, május 15-én kék vonalkák, a második esetben, július 28-án ugyanez, a harmadik bűntény idején augusztus 17-én piros karika, augusztus 20-án kék vonal, augusztus 21-én a kislány ellen elkövetett merénylet napján ugyancsak kék csíkok. Ebből csak egyetlen következtetést lehet levonni: Talán a négy gyilkosságot nem ugyanaz a személy követte el. Merész és szeszélyes gondolat: augusztus 17-én valaki a Fojtogató tetteit pajzsul használva ölt. Tervének sarkalatos pontja a gyilkosságok szemmel látható azonossága, ismétlődése volt. De nekem még várnom kellett. Úgy gondoltam, a Fojtogató a veszélyesebb, előbb őt kell hurokra keríteni. Ha nem alkalmatlan, megkérem Tóth századost, olvassa fel a Kelemén József kihallgatásáról készült jegyzőkönyvet.

Tóth százados monoton hangon olvasta fel gyorsírással írt jegyzetét.

Nyomozó: Jegyzőkönyvet kell felvennünk.

Kelemen: Minek? Elvégeztetett.

Nyomozó: Beszéljen.

Kelemen: Beismerek mindent. Meghalok?

Nyomozó: Igen.

Kelemen: Mit akarsz tudni?

Nyomozó: Ne tegezzen.

Kelemen: Mindegy. Semmi erőm nincs. Mondd, amit akarsz.

Nyomozó: Ha valami nem úgy van, szakítson félbe.

Kelemen: Gyerünk.

Nyomozó: Beismerem, hogy négy esetben gyilkosságot követtem el.

Kelemen: Az a kislány is meghalt?

Nyomozó: Nem.

Kelemen: Hát négy volt? Nem emlékszem, hát… Mindegy. Beismerem.

A szavak nyomán csend támadt, hallani lehetett, hogy odakint zúgnak a fák.

– Ilyen feledékeny egy gyilkos? A kérdés: hát négy volt? Számomra bizonyossá tette okoskodásom helyességét.

– Semmit sem jelent – szólalt meg Dér őrnagy. – A Fojtogató szinte eszméletlen állapotban tette ezt a vallomást.

– Lehet, hogy beszámíthatatlan volt – mondta Fábián. – Ilyen agysérüléseknél nem lehet tudni.

Lax főorvos kifelé bámult az ablakon.

– Sajnos – szomorodott el Ádám –, lehet, hogy igazad van, apám. De én már előbb utánanéztem ennek az ügynek. Ezért volt szükségem a két megyei nyomozó segítségére.

Csend telepedett a szobára. A műtőasztalon a takaró meglebbent a léghuzatban.

– Szóval így okoskodtam: habár az ápolónő szeretőjét vagy (egykor) volt szeretőjét senki sem ismeri, mégis, kétségkívül létezik. Hiszen az a lány terhes volt. Tegyük fel, nem a Fojtogató, hanem a szeretője ölte meg. Rendben van, de hol keressem? Két támpont maradt: a Seguin konyak és egy fénykép. Apám, te talán emlékszel rá, egy négy-öt esztendős forma gyereket ábrázol. Ezt a fényképet én Bence őrmester hallgatólagos beleegyezésével elemeltem. Ugyanis feltételeztem, hogy az ápolónő szeretőjét ábrázolja.

– Egy ötéves gyerek? – kérdezte Ajtai.

– Azóta negyedszázad eltelt – mondta Ádám. – Miért? Ajtai, te nem voltál ötéves gyerek? Szavamra mondom, még Bence őrmester is ilyen icuri-picuri volt valamikor. Ügy véltem, ez az ismeretlen olyan ember lehet, aki akár mindennap találkozhat az ápolónővel, de ez a találkozás csöppet sem feltűnő. Mondjuk, ha Lax doktor úr találkozik az ápolónőkkel, ezen senki sem találhat kivetnivalót. Igaz?

A főorvos mogorván intett a fejével.

– Aztán a jegyzőkönyv szerint az egyik kihallgatott nővérke valahogy így beszélt: „Ez az Ili olyan magasan hordta az orrát, hogy legfeljebb egy professzorral állt volna szóba.” De G.-n nincsenek professzorok. Mondtam is magamban, ez a titokzatos szerető itt van valahol a kórház területén. Itt jár-kel az orrunk előtt. És ha már így van, miért titkolja el a viszonyát? Fél? Hiszen egy szerelmi kapcsolat még nem bűn. Olyannyira, hogy Irénke nővér apám előtt kötelességének érezte hallgatni róla. Óvni akarta a titokzatos szeretőt, aki, ugye, majdnem olyan jó parti, mint egy professzor.

Dér Adám maga elé bámult. Ujjai csöndesen doboltak a pohár falán.

– Megint arra gondoltam, lehet, hogy tévedek. A bujkálás nem jelent többet, csak egy viszony takargatósát. És mi van akkor, ha annyira félt a viszony leleplezésétől, a születendő gyermektől – mert az áldozat terhes volt, valamennyien tudjuk –, hogy emiatt szánta rá magát a gyilkosságra. Így megvan az indíték is. De micsoda ingatag hipotézis ez?! Az első tagadó szótól összeomlik, önnön dugájába dől. Az egykori szerető restelkedve azt mondja majd: „Igen, aznap este járt nálam. Minek tagadjam tovább? Veszekedtünk is. Talán a gyerek miatt; nem akarta elvetetni. Ittunk egy kis konyakot, összevesztünk, aztán feldúltan elment. Fogalmam sincs, hová. Másnap értesültem róla, hogy meggyilkolták. Megijedtem, ezért nem szóltam senkinek. Tudtam, hogy engem fognak majd gyanúba. De hol a bizonyíték?” Én meg csak nyögök, hebegek, és semmivel sem tudom alátámasztani a gyanúmat. Elpirulok a szégyentől.

A fiú a szájához emelte a poharat, de ismét csak nem ivott.

– Hopplá! Majdhogynem elfelejtettem: a konyakosüveg. Miért dobta fel másnap a bódé tetejére? Ennyire félt? Nem mindegy? Hiszen még azt sem tudom, ki dobta fel. Ki félt? Kiről beszélek? Ki hajította ki a kocsijából egy könnyed, merész mozdulattal? Hát ez is nyom? Kocsija van. Hány embernek van ebben a városban kocsija. És hány ember szereti a Seguin konyakot. De álljunk csak meg egy kicsit. Kik azok, akik tudtak a konyakosüvegről? Apám, Tóth, Ajtai, ők vettek részt a főnővér kihallgatásán és Irénke… Már hogyne tudott volna róla, hiszen ő említette, és még valaki… Apám szinte érthetetlen hibája, hogy egy kívülálló részt vehetett a kihallgatásokon…

Fábián doktor arcán mosoly futott át.

– Ez őrültség – mondta. – Csak nem engem gyanúsítasz?

– Dehogy gyanúsítgatok bárkit is. Meg sem fordult a fejemben. Hiszen Fábián doktor bárkinek beszélhetett arról az üvegről, miért ne? Semmiség. De mindenképpen leleményes gondolat: átvenni a Fojtogató módszerét, és a nyakába varrni még egy gyilkosságot. Csak úgy közbevetőleg. Nem igaz? Senki sem ért velem egyet? Hát kinek tűnik fel az ilyesmi? Eggyel több vagy kevesebb?

A szobában hallani lehetett a szél távoli sóhajtásait.

– Persze, nehogy megfeledkezzünk egy lényeges dologról. Mi van akkor, ha elkapjuk a Fojtogatót, és az nem akarja beismerni az augusztus 17-én elkövetett bűntényt. Mi sem egyszerűbb ennél: meg kell halnia, mielőtt kinyithatná a száját. De akkor, ugyebár, a másik gyilkosnak is jelen kell lennie az elfogatásakor. Már csak kriminalisztikai érdeklődésből is. Harminc nyomozó veszi körül a Fojtogatót, el nem menekülhet, olyan, mint egér a csapdában, és akkor valaki fölkiált: „Miért nem lőnek?” Bence őrmester pisztolya megszólal, a Fojtogató bepottyan a vízmosásba, széthasad a feje. Ha jól emlékszem, Fábián doktor kiáltott…

A fiatal orvos arca elszürkült, máskor vidám szemében most a düh nedves párája fénylett.

– Kikérem magamnak ezt a gyanúsítgatást – mondta. – Miféle beszéd ez? Azért kiáltottam, mert megrémültem, hogy kitör a Fojtogató.

Hiszen megütötte Dér Ádámot, már-már kisiklott a kezünkből…

– Igaz, igaz – bólogatott Ádám. – Hát bizony, akkor magam is megrémültem. Szerencsére, Bence őrmester csak riasztó lövést adott le. Ilyen dolgokat ritkán produkál az élet. Már-már egy pillanatig azt-hittem, hogy valóban Fábián doktor a gyilkos. Az vesse rám az első követ, aki a helyemben csak úgy, ukmukfukk meg tudott volna szabadulni indokolatlan gyanújától. Azért is mondtam neki, hogy végezze el az operációt. Ugye, én magam kértem? Gondoltam, hogy ha valóban ő ölte meg az ápolónőt, igazán érdeke, hogy a kése alatt szenvedjen ki a Fojtogató, némán, hangtalanul adja vissza lelkét teremtőjének. Megvallom, itt, a műtőben is feszülten figyeltem minden mozdulatát, mert én tulajdonképpen gyanakvóbb vagyok Bence őrmesternél; lestem a kést, mikor készül beleszaladni egy kicsit mélyebben a koponyába, mikor próbál áthasítani, csak úgy véletlenül egy fontosabb idegköteget, de íme, nem történt semmi. Kelemen papa egyszer csak magához tért. A műtét sikerült. Hát kell-e ennél fényesebb bizonyíték Fábián barátunk ártatlansága mellett? Igen, igen! Maga segédkezett, hogy szólaljon meg a Fojtogató és nyögje ki, ha valamit netán titkol még előttünk. Kelemen papa kinyitotta a száját, és egyszer csak elkottyantotta azt a mondatot: „Hát négy volt?” Igen, ezt kérdezte, mint aki már egyáltalán nem tudja, hol járt, mit csinált az elmúlt időkben. Teljesen megnyugodtam. Dehogyis Fábián doktor követte el azt az egyetlen, icipici gyilkosságot. Hiszen nem ölte meg a műtőasztalon a Fojtogatót sem, akinek a szavai erősíthették volna, ha csak távolról is, azt az ostoba gyanút, ami holmi fontoskodó, túl okos nyomozók fejében bujkál. Nem igaz?

A fiatal orvos megtörölte verítékező homlokát.

– Megnyugodva szaladtam át Irénke nővérhez, és elmondtam neki, hogy micsoda ostoba gondolatok fordultak meg a fejemben. Hogy gyilkosságot akartam egy ember nyakába varrni, aki már-már a barátom. Bevallom, nagyon restelkedtem. Hát ni csak, a nővér legnagyobb megrökönyödésemre elsápad, és azt kérdezi: „Biztos, hogy Ilit nem a Fojtogató ölte meg?” „Biztos” – mondtam, bár lelkemre, nem értettem, mért dúlja fel ennyire ez a gondolat.

Ádám hangja hirtelen keményebb lett, szinte gyűlölködő.

– És azt is elmondtam neki, hogy az az ember, aki megölte Sebők Ilonát, közvetve oka a negyedik áldozat halálának és a ma délelőtt megtámadott kislány gyötrelmének is. Mert az az ötven ember, aki a leszűkítéshez szükséges adatgyűjtést intézte, Valóban alapos munkát végzett. A Fojtogató két első áldozatának ismerőslistáján szerepelt Kelemen papa neve is, csak a harmadikéról hiányzott. Nem csoda, hiszen az ápolónőt valóban nem ismerte, és nem is ölte meg. És ha a szeretője nem gyilkolja meg Sebők Ilonát, akkor a módszerünk sem mond csődöt: Kelemen papa is megfigyelés alá kerül, és nem követheti el a legutolsó bűntényeket. Hát erre Irénke nővér hirtelen zokogni kezd, teljesen összeomlik, hüppög és jajveszékel, hogy ő ebből semmit sem sejtett, ő csupán azért védte Ilonka szeretőjét, Fábián doktort, mert azt hitte, igaztalan gyanútól, felesleges huzavonától menti meg. És azt is hitte, hálából e szolgálatért, a titok hűséges őrzéséért Fábián barátunk talán visszatér hozzá, mert Irénke nővér még mindig imádja őt, dehogyis úgy, mint a fiát, hanem úgy, mint azt a férfit, aki életének nagy kalandja volt, kései vigasza és egyben gyötrelme, magányának enyhítője és elmélyítője, akinek gyermekét a szíve alatt hordta, most egy esztendeje, az idő tájt, amikor Sebők Ilona a kórházhoz került. Csak ő lemondott erről a gyermekről, és ezt Ilonka nem tette meg.

Ismét hallani lehetett a légyszárnyak verdesését. A fojtó csöndben tompán koppant Fábián doktor szava.

– Nem igaz! Egy szó sem igaz az egészből!

– Persze hogy nem igaz! Nem kell adni az ilyen vénlányos fecsegésre, ezek mind összevissza hazudoznak. Bosszúból és gyűlöletből. Hiába állítja Irénke nővér, hogy az a Seguin konyak, amit apám a szekrényében megtalált, Fábián doktorra várt, mit hazudozik ez a szerencsétlen, hogy abban reménykedett; együtt isszák meg majd a doktor úr víkendházában, ahová augusztus 17-én este Sebők Ilona is elment. Ostoba füllentés, hogy Fábián doktor imádja a Seguin konyakot, és ez a két nő így akart neki kedveskedni. Csak a főnővér gyűlölködésével lehet megmagyarázni, hogy immár azt állítja: Sebők Ilona a víkendházba indult aznap este… Mert ilyeneket beszél, hiszen ráébredt, hogy egy gyilkost védelmezett.

Fábián doktor szája keskeny vonallá zárult.

– Mért öltem volna meg azt a lányt?

– Dehogyis állítom, hogy megölte. Ha pedig mégis így történt volna, akkor egyszerű a magyarázat. Másról nem lehet szó: meg akart szabadulni a terhes szerelemtől és a gyermektől, a négyhónapos magzattól, mert mindez akadályozta tervezett, társadalmi állásához méltó házasságát. Talán az a szerencsétlen lány fenyegetőzött is. Süket Józsi ott kuporgott a víkendház ablaka előtt, leskelődött, és Ilona olyan hangosan kiabált, hogy még az a fülig szerelmes süket is meghallotta. Nem is bírta tovább a szerelem terhét, mikor megtudott mindent, leitta magát a huszonhatosban, aztán kiment a Kiserdőbe, keresett egy alkalmas fát…

– Nem igaz! Ica nem járt nálam aznap este!

– Ica?! Feltehetőleg nem! De ha mégis – hadd próbáljam végiggondolni a történések sorát. Ha így volt, akkor nem is a parkban ölte meg, hanem a víkendházban. A kocsijával tíz perc alatt a bódéhoz ért. Megfogta a hónaalját… Erről jut eszembe, ki ismerte pontosan a Fojtogató módszerét a rendőrségen kívül? Ki vett részt a boncolásokon? Ki írta alá a jegyzőkönyveket?

Lax főorvos lassan eltávozott az ablaktól. Közelebb lépett, szinte csodálkozva mondta:

– Én és Fábián.

– Nos, utánanéztem Lax doktornak is. Bocsánat, ilyen a szakmám. Augusztus 17-én este kilenctől tizenkettőig egy összejövetelen vett részt. így hát megdönthetetlen alibije van.

– Nekem azzal a lánnyal semmiféle kapcsolatom nem volt – ugrott fel Fábián. – A fecsegés, a szóbeszéd nem bizonyíték. Kikérem magamnak a gyanúsítgatást!

– Igaza van. De Darvas főhadnagy a megyei kapitányságtól – utasításomra – azt a fényképet, amit Sebők Ilona holmija között apám megtalált és az iratokhoz csatolt, megmutatta néhány személynek. Ki ismerheti fel a gyermekben a férfit? No, ki? Hát az édesanyja! Nem is csoda: Fábiánék családi albumában még egy ilyen kép található a négyesztendős, kedves gyermekről.

– Elvesztettem azt a képet – suttogta Fábián. – Biztos felszedte valahol az a lány. Igen, itt a kórházban vesztettem. Hát tehetek róla, hogy minden ápolónő fut utánam? Nem is tudtam róla…

– Ez igaz. Ki nem felejt el egy ilyen fényképet? Csak hát, ahogy említettem, a gyilkos hibát követett el. Úgy látszik, egyéb fogyatékosságai mellett kicsit zsugori is. Nem azt a konyakosüveget dobta el, amelyet Sebők Ilonától kapott, abban ugyanis volt még 4 deci kiváló konyak. És aki szereti a Seguint, az meg tudja becsülni. Az igazi, a keresett üveget Darvas főhadnagy megtalálta a víkendházban, a könyvespolc mögött. És legnagyobb megrökönyödésünkre rajta voltak Sebők Ilona ujjlenyomatai, Fábián barátunk ujjlenyomatai mellett.

Fábián doktor szürke arcán nyoma sem maradt a mosolynak. Rekedt hangon szólalt meg:

– Igen. Aznap este nálam járt. Minek tagadjam tovább? Veszekedtünk. Igen, a gyerek miatt, nem akarta elvetetni, ittunk a konyakból, aztán összevesztünk, aztán feldúltan elment. Fogalmam sincs, hová. Másnap értesültem róla, hogy meggyilkoltak. Rettenetesen megijedtem, ezért nem szóltam senkinek, tudtam, hogy engem fognak majd gyanúba… De hol a bizonyíték?

– Pontosan tíz perccel ezelőtt ugyanezt mondtam én is – ingatta a fejét Ádám. – Talán még mindenki emlékezik rá. Hozzátettem, hogy erre a védekezésre csak nyökögni tudok majd. Összeomlok. így volt? Nem igaz?

Csönd.

– Összevesztünk – suttogta Fábián. – Fél tízkor ment el tőlem. Emlékszem, a tv egy mécseset közvetített. Európa Kupa-mérkőzést. Igen, pontosan emlékszem erre is. Kettő-kettő lett a végeredmény. Én a víkendházban maradtam, és néztem a meccset. Négy gólra emlékszem.

– Az a mérkőzés egy-egyre végződött – mondta Ádám. – Úgy látszik, túlságosan izgatott volt. Az ismétléseket is gólnak vélte.

– Feldúlt voltam. Nem bántam, hogy az a lány elrohant. Biztos a parkon akart átvágni. És ott találkozott a Fojtogatóval…

– Sajnos – sóhajtotta Ádám –, nem találkozhatott vele. Kelemen papa aznap este Basa néninél ült. Ápolta. Mert Basa nénit megviselte a melegfrontbetörés. És a Fojtogató érzőszívű ember volt, akár Fábián doktor…

– Adjanak egy pohár vizet – szólalt meg az orvos. – Rosszul vagyok.

– Úgy történt minden, ahogy elmondtam?

Fábián doktor a műtőasztalon heverő holttestre bámult.

– Úgy – suttogta. – Adjon vizet…

Akkor Dér Ádám átnyújtotta neki a poharat.

Tűnődve, összehúzott szemmel nézte, ahogy a másik fulladt, nagy kortyokban, kimeredt szemmel, hamuszürke arccal iszik, iszik…

Vége