Date: 1970-10-14T22:00:00+00:00
Keywords: 20. század; holland; krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Amszterdam egész bűnügyi rendőrsége keresi a gyilkost! Az olvasó izgalmas hajsza részese lesz a mutatványosok különös világában. A hullámvasút tövében tevelábú emberek, jósnők, sziámi ikrek, verklisek tolonganak; a közönség megbámulja a Világ Legkövérebb Asszonyát, meghallgatja az Ezerhangú Embert, elképed az erőművész teljesítményein, megborzad a panoptikumban, és jót derül az excentrikus bohócok tréfáin. A férfiakat azonban leginkább a turkesztáni szűz vonzza, a különös keleti táncosnő, s ő az, aki talán mindennek oka, ami itt lezajlik: a gyilkosságnak, gyújtogatásnak, gyűlölködésnek… A nagy
Publisher: L:J:

JAN DE HARTOG – A GYILKOS ÉS A LÁNY

Amszterdam egész bűnügyi rendőrsége keresi a gyilkost! Az olvasó izgalmas hajsza részese lesz a mutatványosok különös világában. A hullámvasút tövében tevelábú emberek, jósnők, sziámi ikrek, verklisek tolonganak; a közönség megbámulja a Világ Legkövérebb Asszonyát, meghallgatja az Ezerhangú Embert, elképed az erőművész teljesítményein, megborzad a panoptikumban, és jót derül az excentrikus bohócok tréfáin. A férfiakat azonban leginkább a turkesztáni szűz vonzza, a különös keleti táncosnő, s ő az, aki talán mindennek oka, ami itt lezajlik: a gyilkosságnak, gyújtogatásnak, gyűlölködésnek… A nagyhatalmú cirkuszkirály, Boterman épp hozzá igyekezett, amikor a gyilkos tőre lesújtott rá…

JAN DE HARTOG

A GYILKOS ÉS A LÁNY

DE MAAGD EN DE MOORDENAAR

Fordította: Imre Katalin

PROLÓG

1

Ukko és Bukko, a két excentrikus bohóc verte fel elsőnek sátrát a Luna-parkban. Ukko, aki gyermekkora óta mindent anyagi értéke szerint vizsgált, szép vidéknek találta. Igazi fák, egy kis tó hattyúkkal és békákkal, ez olyan látványosság, amelynek feltétlenül elő kell segítenie a Luna-park népszerűségét. Márpedig, ha a Luna-parkot sokan látogatják, akkor a közönség körében bizonyára akad néhány ütődött, aki meg akarja nézni Ukkót és Bukkót, a Tomboló Röhögés hatvanéves ikerpárját. Így aztán Ukko elégedettséget érzett, és Bukko szintén.

Bukko titokban költő volt. Az ő számára a pénz ugyanazt jelentette, mint Ukko számára a költészet: valami olyasmit, amire az ember a vállát vonogatja és vigyorog. Máris sétákról álmodozott a fasorban, szép lányokról, kis kezek tetszésnyilvánító tapsairól a rododendron-bokrok bíborló árnyékában, fehér fogak mosolyáról, elpiruló hamvas orcákról és csókról… No igen, az élet valósága bizonyságot szolgáltatott neki, hogy a női szemekben még sokkal csúfabbnak látszik, mint amilyennek saját magát tartja, jóllehet ebben a vonatkozásban igazán nem szenvedett nagyzási hóbortban. Az egyetlen asszony, aki valaha is megcsókolta, „a világ legkövérebb hölgye” volt, és az is csak tréfából. Ukkót szintén soha nem csókolta meg senki, de őt ez nem érdekelte. Egyszer, amikor egy fülledt tavaszi éjszakán, lakókocsijukkal egy sötétlila pusztán hajtottak át, Bukko a kocsinyom fénylő szalagja mögött szemét az égre emelve, megpillantotta a Tejutat; mintha maroknyi aranypor borítana egy gyémánttal teli fekete csészealjat. Bukko felsóhajtott, és azt kérdezte: – Ukko, te is olyan nosztalgiát érzel a szerelem után? – Ukko egy sugárnyi bagónedvet köpött barna kérdőjelként a ló fehér hátsórészére, aztán így válaszolt: – Mit vehet azon az ember?

Ukko és Bukko, a két excentrikus bohóc, elégedett hangulatban verte föl sátrát! Ők voltak az elsők, de nem kíváncsiskodtak, hogy ki mindenki jön még. Hiszen mindig ugyanazok jöttek: „a világ legkövérebb asszonya”, az emberkéjével; a Pollum-testvérek tevelábaikkal; az orléans-i törpe a kígyólány partnerével; Bakkes apó a körhintájával; Haantje Pik a céllövöldéjével és Sam Bruineboon a „nagy európai panoptikumával”… Már több mint negyven éve ismerték egymást, mind eljöttek a vásárokba, a Luna-parkokba és a nemzeti ünnepségekre, akár a csavargók, ha valahol egy kis leves szagát szimatolják. Színes, titokzatos közösséget alkottak; jobban ismerték egymást, mint a szomszédok a városban, és mégis úgy érezték, hogy mindegyikük olyan titkokkal szaladgál, amelyeket soha senki sem fog felderíteni. A szükség tartotta össze őket, a kenyéririgység féltékenységet szított bennük, de mindent egybevetve, mégis állhatták egymást.

– Add ide a nagy verőcskét! – kiáltotta Ukko. Bukko odaadta neki a kalapácsot, amellyel a cölöpöket akarta beverni. Ukkónak megvolt a maga elnevezése minden tárgyra: az ásót sírásócskának, a gereblyét karmocskának, a harapófogót cvikkernek és az ágyat hajócskának hívta. A szerelemre is volt egy sajátságos szóhasználata; különös tekintettel Bukkóra, „papagáj-honvágynak” nevezte. Papagájok honvágya azúrkék hegyek és szelíd, zöld erdők után, amelyek egy holdkőkék tóban tükröződnek.

Ekkor közeledett a második kocsi. Ukko leengedte a kalapácsot, Bukko pedig visszatartotta a lélegzetét; néhány másodpercig csak a madarak csicsergése hallatszott a hársfák lombjai között, amelyek az egész parkot beárnyékolták. Egy öreg, ösztövér arab ugrott le a bakról; a kocsiba fogott öszvér azonnal legelészni kezdett. Ukko Bukkóra nézett, s Bukko kitért Ukko pillantása elől, de mind a ketten ugyanarra gondoltak. A kocsi hátsó részében kinyílt az ajtócska, és egy lány jelent meg a parányi erkélyen. Barna volt, akár egy őz, karcsú, mint a pálma, a haja selymes és fénylő, feketesége kékesen csillogott, amikor rásütött a nap. Mélysötét szemei voltak, amelyekbe Ukko és Bukko, a Tomboló Röhögés hatvanéves ikerpárja három évvel ezelőtt nyakig és fülig beleveszett, menthetetlenül, reménytelenül, ahogy csak két öreg, magányos ember képes egy lányka szemébe beleveszni. Bukko köhögött, és Ukkóra nézett. Ekkor észrevette, hogy Ukko már előbb őt figyelte; hirtelen heves rémület fogta el, amitől megroggyant a lába, hogy szinte tántorgott. Leleplezték egymás titkát. Három évig rejtegették egymás elől.

Hát istenem! – Ne álmodozz! – kiáltotta Ukko és meglengette a kalapácsot. Bukko feszesen tartotta a cölöpöt, és a nehéz kalapács recsegve sújtott le. Ukko erősebben ütött, egyre erősebben, Bukkó szinte könyörögve nézett rá, halálos ijedelemmel. Ukko vigyorgott; nem nyújtott valami kellemes látványt, amikor nem volt kifestve. – Előre! – A kalapács lecsapott.

Az imént érkezett kocsiról az öreg arab legurított egy sátorlapot, amin eső mosta vöröses betűkkel ez állt: A turkesztáni szűz.

2

Anna Paling, „a világ legkövérebb asszonya”, boldog és elégedett volt. Éppen a kocsi fülledt konyhájában állt, és szalonnát pirított, a szél mérföldnyire vitte a szalonna bűzét, Annát azonban ez nem zavarta, harsogva énekelte:

A szerelem nem…

Nem tart örökké…

A szalonna fortyogott, sistergett, forró cseppek spricceltek dupla tokájára. „A fő, hogy be ne savanyodj.” Az utolsó szó nyomán egy ötlete támadt. – Kari! – kiáltotta. – Karcsika!!… Hozz gyorsan néhány savanyú uborkát a babhoz! – De Karcsika nem válaszolt, nyilván már megint a pónijával foglalatoskodott. Jó ember ez a Karcsika. Mennyi ideje is már? Nos, bizonyára legalább húsz éve, ha az ember „a szabad” éveket is hozzászámítja. Jó ember, hisz épp elég nehéz sora volt. Amikor megismerkedtek, ostoros volt Sarassaninál, ő meg hastáncosnő az öreg Pot bódéjában; az öreg már a föld alatt van. Később azonban hízni kezdett, egyre kövérebb lett, és most ő „a világ legkövérebb asszonya”. Na igen. Az egész világ. Hát mondjuk: Hollandia. Észak-Hollandia. Anna Paling nem volt önérzet híján; voltaképp méltatlannak tartotta egy asszony számára: pénzt keressen azzal, hogy szerelem nélkül mutogatja magát, ötven pfennigért megtekinthető, és egy márkáért mindenki belécsíphet, megbizonyosodandó, valódi-e a háj. – Károlyka!… – Ez meg hol bujkál?

Az esőverte ablakocskát letörölte kissé, hogy kikukucskálhasson, bal kezében a villát fogta. Hah! És mit látott…

A szalonna sistergett. A szalonna szénné égett. A villa görbült, görbült.

A turkesztáni lány kocsijának erkélyén állt, és a haját fésülte. Vajon észrevette-e azt a sápadt emberkét, aki egy fa mögé húzódva őt bámulta? A szerelmes férfiak ostobák. Paling Károlyka más fát is választhatott volna ehelyett, amelyik épp a saját kocsijának konyhaablaka előtt állt.

3

Jack, Bill és Lola, a „halálmotorosok”, az utolsók közt ütötték fel bódéjukat a Luna-park területén, a hársfák alatt. Nem voltak népszerű emberek, mivel a motorukkal kétségbeejtő lármát csaptak, amikor teljes erővel körberobogtak arénájuk meredek falain. Úgy hangzott, mintha egy egész bombavető raj körözne a vásár felett. Százszor pokolibb zajt csináltak, mint Pierre Ballepops az ő erőmérőjével vagy Haantje Pik a céllövöldéjével. Még Job Zeeman autóparkja is, amelyben a szerencsés látogatók ötven pfennigért három percig tönkrekocsizhatták magukat, tulajdonképpen pantomimnak számított ahhoz a mennydörgő, csattogó, ugató és üvöltő zajhoz képest, amit a halálmotoros Jack, Bill és Lola művelt.

A kollégák nem szerették őket, és ők tudták ezt. Ki ne tudta volna öt hosszú év keserű tapasztalatai után? Ebben a hangyabolyban ők hárman magányosok voltak és kitaszítottak, mint ünneprontókra és tisztességtelen konkurensekre tekintettek rájuk. Jack és Bill már megszokták ezt, nem törődtek vele többé. Ha mégis szívükre vették, akkor vigyáztak rá, hogy Lola észre ne vegye. De Lola sem volt ma született gyerek; nem hitt a közönyükben, és kétségbe esett azon, hogy mit sem képes változtatni a dolgokon. Ismételten megpróbált békét kötni a többi kocsi asszonyaival, ám mindhiába. Bizalmatlanság, ellenségesség, nemegyszer gyűlölet fogadta mindenütt. A legjobb megoldás az lett volna, ha valami mást találnak ki, és leállítják a motorokat. Azonban oly sok időt és oly sok pénzt fektettek az egészbe, s oly sok küzdelmet a félelmük ellen, azután egyéb is akadt még… De ez már nem számított, ez már elmúlt. Egyszerűen nem volt mit tenni. Tovább kellett csinálniuk a számukat; minden délután, minden este, minden éjjel újra meg újra kockára kellett tenniük szegény életüket a hordó meredek falán, amelyben körbe robogtak, körbe… körbe… és megint csak körbe.

Bill bejött, és benzinszaga volt. Ellenőrizte a motorokat, ma este próbát tartanak. Felhörpintette a teáját anélkül, hogy egy szót is szólt volna. Homloka fénylett az izzadságtól. Évek óta nem tapasztaltak ilyen forró nyarat. Bill sose bocsátotta meg Lolának, hogy nem ment hozzá feleségül. Volt idő, mikor Lola könyörgött Jacknek, hogy keressenek más partnert. Akkoriban, alig mert motorra szállni, őrjítő félelem gyötörte, hogy Bill csinál valamit a motorral, és ő szörnyet hal, elsodorják… Jack azonban csak a vállát vonogatta, és Lola tudta, hogy az ellenkezőjét érte el annak, amit akart. Most Jack azt gondolja, hogy ő Billbe szerelmes, és csak azért akar megszabadulni tőle, hogy ne legyen kitéve a kísértésnek. És Jack nem lett volna Jack, ha nem játszotta volna végig a játékot.

– Hol van Jack? – kérdezte Lola.

– Honnan tudjam?

Lola hallotta Jack lépteit a laza, nyikorgó deszkákon. A férfi, miután belépett; letörölte a homlokát piros zsebkendőjével, és így szólt: – Micsoda átkozott hőség!

– Jöttek idegenek?

– Nem tudok róla.

Lola felnézett, meglepte Jack hangja. Ismerte őt sokkal jobban, mintsem a férfi sejtette, és üdvös volt, hogy nem sejtette. Annyira jól ismerte, hogy kihallotta hangjából a hazugságot, amikor azt mondta: „nem tudok róla”.

Úgy. Tehát jöttek idegenek. De az isten szerelmére, miért kellett Jacknek…

– Egy helyes lányt láttam – mondta Bill. – De nem tudom, a kocsihoz tartozik-e?

– Helyes lány? – kérdezte Lola. – Akkor biztosan nem tartozik a kocsihoz.

– Egészen barna – mondta Bill. – Olyan, mint egy cigánylány. Nem, Lola, köszönöm, nem akarok többet inni.

4

A Pollum-testvérek, a teveemberek, híresek és hírhedtek voltak arról, hogy milyen mocskos a lakókocsijuk. A legkülönösebb történeteket mesélték erről, főleg a tábornak azok az asszonyai, akik teljességgel képtelennek bizonyultak arra, hogy kocsijaikat, amelyekben néha tíz ember lakott egyszerre, egy negyedóránál tovább tisztán tartsák. Trécseltek és pletykáltak egy szentkép kis mécsese előtt, vagy egy túlfűtött vaskályha rőt fényénél, miközben élvetegen szürcsölték kávéjukat. Hisz oly jó volt tudni, hogy akad legalább egyetlen kocsi, amely sokkal-sokkal piszkosabb, mint az övék.

Igen, a Pollum-testvérek kocsija igazán piszkos volt. Még egerek is éltek ott, nyugodtan velük utaztak, a padló alatt, a szalmában, éjszaka feljöttek, zizegtek, cincogtak, és a sajthéjat rágcsálták, amely az asztal alatt hevert, a Pollum-testvérek teveujjai mellett; mert ők a földön aludtak, közös takaró alatt.

– Ha cserben hagysz, megöllek… – mondta Sjaak. Freek nyitott szemmel bámult a sötétségbe, és nem válaszolt. Egy ágat látott, amely az ablakon túl ide-oda hajladozott: úgy tetszett, mintha vér lepte volna. Pirkadt. – Ez a professzor… – mondta.

– Igen, igen, ez a professzor!

Sjaak persze tudta! Tudnia kellett, mert azelőtt soha nem beszélt így a professzorról, aki felajánlotta, hogy megoperálja lábaikat, teljesen ingyen, hogy újra normális emberekké váljanak. Nem engedték, hiszen ez volt a kenyerük. A vásárokon hosszúkás lyukakban feküdtek, teljesen meztelenül, csupán egy ágyékkötővel, cigarettát szívtak, és hagyták, hogy a parasztok és a polgárok megcsodálják őket. A közönség a gödrök köré vont láncok mögött tolongott, amelyekben ők sóhajtozva feküdtek. Tevelábuk volt az az adomány, amivel egy jó tündér ellátta őket, ennek köszönhették, hogy egy életen át ebben a koszos kocsiban lakhattak, amelyben mindig hullaszag terjengett.

És most Freek kijelentette, hogy meg akarja operáltatni magát. Ha azt mondta volna, hogy öngyilkos akar lenni, Sjaak megértené. De megoperáltatni magát, az valami más, az árulás. Az menekülést jelent egy másik életbe, az… Nem. – Hallgass rám… – mondta, – Figyelmeztettelek…

– Freek nem válaszolt. Talán alszik? Szellő zizzent a kocsijuk fölé boruló lombtetőn. Az ág megmozdult. Vér… Vér…

Ekkor kívülről különös ének hatolt be hozzájuk. Panaszos, kétségbeesett könyörgés, dallamtalan hívása a születő napnak.

„Allah il allah…”

Az öreg arab énekelte odakint reggeli imáját.

5

Hendrik Boterman…

Valahányszor ezt a nevet kiejtették, feléledt a remény a vásárosok nehéz szívében. Valahányszor ezt a nevet leírták, megremegett a kéz, amely a tollat fogta. Ha ezt a nevet elsuttogták, a pletykáló félénken nézett körül, hogy vajon ki hallotta meg.

HENDRIK BOTERMAN HULLÁMVASÚTJA

Hivalkodó nagy betűkkel állt ez a felirat a kocsi falain: az emberek, akik a menetet látták bevonulni a kapun, tizenháromszor olvasták el. Tizenhárom kocsival költözött a cirkuszosok királya a parkba, és negyven munkás állította fel egyetlen nap alatt a pályát, amely mint egy hatalmas máglya emelkedett a hársfák teteje fölé.

Igen, ha Hendrik Boterman nem lenne, akkor ez a vándorló népecske nem duzzad föl annyira. Nem mintha segítette, vagy támogatta volna őket! Ó, nem! A példája, az óriási, fénylő, sugárzó példája! Amit Boterman elért, mindenki elérheti, ha szerencséje van. Egyes veteránok, mint Ukko és Bukko, „a legkövérebb hölgy” meg a céllövöldés Haantje Pik, tudtak még történeteket az elzüllött fiúról, aki egy szép napon nő nélkül, étel nélkül, pénz nélkül megjelent a mutatványosok körében egy „Loop the Lopp”-pal, egy kis, csupán néhány méter hosszú sínnel; olyan emberek, akik kedvelték a durrogást, föltolhattak rajta egy kis ágyút, mely eldördült, amikor a legmagasabb pontra ért. Annak idején a kövér hölgy gyakran juttatott valamit Hendrik Botermannak, mert az olyan éhesnek és bátortalannak látszott. És Haantje Pik egyszer egy légpuskával szaladt mögötte, miután ő meg Haantje Pik lánya után szaladt egy levágott tyúklábbal, amely rángatózott, mert Hendrik az inát húzogatta.

És most a „Loop the Lopp”-os Hendrik Botermanból a hullámvasutas Hendrik Boterman lett, és ahol valaha jó szív dobogott, ma már csak egy elhájasodott mellkas volt látható, mely petyhüdten lötyögött egy óriási has fölött, ha Boterman történetesen leereszkedett egy-egy sétához. Olyan hihetetlenül gazdag lett, kizárólag a vásárok jóvoltából, hogy autón járt, porcelántányérból evett késsel és villával, és merő kedvtelésből kutyát tartott. Lakókocsija már önmagában látványosság számba ment: egyfajta vasúti kocsi nyolc keréken, tulipirosra festve, aranyozott tirádákkal díszítve, közöttük oroszlánfejek meg meztelen nők, amint némileg hülye mosollyal tamburinokat vernek. Tizenhat ablaka volt ennek a kocsinak és két kémény meredt ki büszkén a lazacvörös tetőből. Volt itt még – tisztesség ne essék szólván – egy beépített kis helyiség is, amelyet külön szolga tartott rendben. Gáztűzhely is volt, villanyvilágítás, még egy bár is, kizárólag Hendrik Boterman és vendégei részére. Továbbá dolgozószoba, és egy iroda és egy tornaterem és egy szalon és egy…

Ó, te magas ég, mennyire unatkozott ez a szegény Boterman úr! Rossz volt a szája íze, és szúrt a hasa, és fájt a lábikrája, és egykori szíve helyén olyan ürességet érzett, de olyan… WC-ablakocskáján keresztülnézett kifelé, amikor a kocsi a Luna-parkba érkezett. Kövér arca petyhüdten lötyögött közben az üveg mögött, akár egy ritka emberpéldány levágott feje a tudományos akváriumban. Az élet nehéz, s oly kétségbeejtően unalmas, hogy Boterman úr megverte volna a feleségét, ha nem lett volna ehhez túlságosan fáradt. És különben is, mit használ, ha az ember megveri a feleségét? Boterman úr azt kívánta magának, hogy halott legyen, hogy az egész világ halott legyen. De egy másodperccel azután, hogy megpillantotta a turkesztáni lányt, csupán csak azt kívánta, bár a felesége lenne halott.

A felesége sovány volt és kicsi, de nagyon értelmes. – Hendrik! – figyelmeztette. – Legyél óvatos. Én jobban tudom, mint te, hogy mi játszódik itt le. Nem te vagy az egyetlen, húsz, harminc más férfi is van itt.

– Ez aztán szép! – tajtékzott Boterman úr. – Egy asszony, aki a saját férje után leselkedik… Ha egy…

Kegyetlen mozdulattal fejezte le reggeli tojását. Ugyanezzel a kegyetlen mozdulattal fejezné le valamennyi vetélytársát. Boterman úr mindent megtehetett, amit akart; minden fiatal lányt minden lakókocsiból megkaphatott, ha akarta; minden férfit minden lakókocsiból elkergethetett, ha akarta, mert sebezhetetlen volt. Élő jelkép, felbecsülhetetlen, nélkülözhetetlen képviselője a reménynek, amely minden szívben ott él, a szegény ördögök szívében is, akik azt hiszik, hogy a jókedvből is meg lehet élni. És mind el voltak adósodva nála. S így egyetlen ujj sem mozdult, amikor egy bizonyos, naptól izzó nyári reggelen fehér öltönyben, a fején fehér kalappal odasétált az egyik kocsihoz, a hársfák kékeszöld árnyékában. Négy szem látta őt közeledni, két fekete, kifürkészhetetlen szempár. A turkesztáni lány eltűnt a balkonajtó mögött, és az öreg arab azt mondta: – Szalem!

– Halló, apuska! – mondta Hendrik Boterman. – Micsoda hőség, igaz?

Az öreg arab olyan barátságosan mosolygott, hogy a látogatónak egy kissé elnehezült a szíve. Néhány percig fecsegett, aztán levette fehér kalapját, és hagyta, hogy disznófejét süsse a nap.

– A viszontlátásra – szólt.

– Szalem – válaszolta az arab.

Olyan csend és elhagyatottság uralkodott a kocsik között, mintha mindenki aludna. Csak egy gyerek ült kint és lepényt formált a ragadós homokból. Amikor Boterman közelebb jött, az anya kirohant a kocsijából, és bevitte a gyereket. Csak a homoklepény maradt ott, és Boterman úr elhaladtában széttaposta fényes cipőjével, míg az árnyéka, mely vele futott a földön, felkúszott minden kocsi falára, mintha be akarna kukucskálni a kis ablakokon.

Néhány nap múlva azt mesélték, hogy Boterman a kocsijába citálta a turkesztáni lányt. Az asszonyok rázták a fejüket, a férfiak a vállukat vonogatták, és ágyba kergették a gyerekeket, amint a téma szóba került. Ha a lány nem engedelmeskedik, nem talál helyet többé a kocsijának az egész ország egyetlen vásárán sem, nem kap legelőt a lovának, s talpalatnyi földet sem a bódéjának. Mert Hendrik Boterman mindent megtehet, a vásárokon ő az egyeduralkodó; naggyá tehet és összetörhet embereket, de az előbbit sohasem tette. Már túlontúl sok ember van a földön, és különösen a vásárokon.

Csakhogy a lány nem ment.

Ám napról napra mutatkozott a táborban, oly királyian lépkedve kocsik között, hogy úgy tetszett, mi sem hiányzik róla, csak egy sólyom a válláról. Sötét szeme bezárult a vágyakozó pillantások elől, amelyekkel útján találkozott. Mikor Hendrik Boterman leereszkedett a kígyókarfájú kis lépcsőn, amely kocsijának bejárati ajtajához vezetett, a lány nem fordult meg. Elment mellette, ahogy elment a többi gyerekes ember mellett, és a szemében lidércfény villant, amelyre senki se talált magyarázatot. Gúny volt? Fájdalom? Vagy a halál fénye?

ELSŐ RÉSZ
A SZŰZ

Első fejezet
A KILENCEDIK NAP

Aztán beköszöntött a kilencedik reggel, kilencedik napja a legsikerültebb vásárnak, melyet az amszterdamiak valaha megértek. Olyan igazi vásár Volt, mint a régi időkben, még ha hivatalos neve úgy hangzott is: „Luna-park.”

Beláthatatlan idők óta, ebben mindenki megegyezett, nem élt meg senki ilyen pezsgő, tüzes, szenvedélyes hejehuját. A bohócok fáradhatatlanok voltok, bukfencet vetettek, kézen jártak, karikákon ugrottak át, kacsáztak a kötélen, s nem hagytak a nyelvüknek egy perc nyugalmat sem; a tréfák egymást érték: a hóbortos ötleteknek se vége, se hossza. Kisgyerekek, akik nézőként ültek ott, félni kezdtek és sírva fakadtak; senki sem értette ezt. „A világ legkövérebb hölgye” nem, úgy ült, mint máskor, mozdulatlanul a székén, egy dühös tehén tompaagyú nyomottságával meredve a világba; minden látogatóhoz figyelmes volt, rákacsintott, vagy egy kedves szót szólt hozzá, és oly gyakran s nagylelkűen hagyta megcsipkedni magát, hogy a teste tele lett kék foltokkal, minek következtében valódisága minden kétségen felül állt. Bill, Jack és Lola, a három halálmotoros, a legvadabb köröket csinálta ördögmasináján; nyolcvan kilométeres sebességgel oly magasra robogtak halálhordójuk meredek falán, hogy a nézők az élvezettől, a rémülettől és a szenzációtól sikoltozva hőköltek vissza, és az a veszély fenyegette őket, hogy a sátorlapon át az utcára tántorodnak. A motorosok egymás vállára álltak, kölcsönösen a kormányhoz húzták egymást, és akkora szökelléseket végeztek, hogy még a közönség legbátrabb hölgyeinek is elállt a lélegzete; olyan tökéllyel vetették meg a halált, hogy a kamasz fiúk, akik bagóval a szájukban lenézően figyelték az előadást, kijelentették: „ez nem kunszt!” A Pollum-testvérek, a teveemberek mozdulatlanul feküdtek nyitott koporsójukban, és olyan mereven bámulták a kifeszített sátorlapot, olyan sötét, személytelen tűnődésbe merülve, hogy minden néző ebbe a bódéba küldte ismerőseit, mivel ez olyan „szépen hátborzongató”. Időnként a fivérek valamelyike a levegőbe emelte dongalábát, megvakarta csípőjét, és a halálos döbbenettel visszahúzódó nyúlszívűek hallották, amint egy síri hang azt mormogja: „Emlékezz arra, mit mondtam!” Ennek a monológnak földöntúlian borzongató hatása volt, hiszen a tevelábú férfi egyetlen olyan szót sem mondott, amire gondolhatott volna az ember. Tehát nyilván őrült. Két tevelábú őrült.

Elsöprő tolongás volt. Boterman hullámvasútja állt, mint mindig, az érdeklődés középpontjában. De mégis hiányzott belőle az a valami, amitől a többi bódé oly sajátságosan hátborzongatóvá vált, az a megfoghatatlan, ellenállhatatlan feszültség. Igaz, kedélyes volt, igaz, izgalmas, de nem olyan régimódian valódi, nem volt benne mágia, nem lúdbőrzött tőle az ember háta. Haantje Pik céllövöldéjét megszállták. Haantje fáradhatatlannak bizonyult, feltüzelte az embereket, kiabált, tombolt, nevetett. Az emberek lőttek, és csattogtattak, ujjongtak, tolongtak, és a golyókkal mindent cserepekre törtek, öröm volt nézni. Bakkes apó, a körhintás, tévedhetetlen csontos kezével irányította mókamasinájának kapcsolóit, kerekeit és emelőit. Az élvezetre vágyókat olyan vadul forgatta székeiben, hogy azok kiabálva, a kacagástól majdnem megfulladva, a halálfélelem kiáltásait hallatva könyörögtek szabadulásért. Azután leengedte a hintákat; és a tántorgó bandát, amely kihullott a székekből, már félrelökték ismét a következő haláljelöltek. Ez a vásár, hogy helyes kifejezéssel éljünk, ökölcsapás volt a halál arcába. Az artistákat mintha valami titokzatos közöny szállta volna meg, valamilyen dölyfös elvetemültség. Az egésznek hangulata volt, lendülete, szikrák pattantak ki, és lángok csaptak föl. És mindenütt ugyanez volt a helyzet: az ember akár a jósnőhöz, Lobillához ment, vagy Ahoueskeshez, a halasasszonyhoz, vagy Sam Bruineboonhoz, az ő „nagy európai panoptikumába”, vagy Alindához és Szaidjához, a sziámi ikrekhez, a szellemvasúton, vagy Pierre Ballebops erőmérőjéhez, vagy Piet Paaltjéhez, vagy a Rintintin-nővérekhez, a törpetáncosnőkhöz, vagy Habbarkoekhez, az eszkimóhoz – mindenütt ugyanaz, a különös, megfoghatatlan borzongás lengett a levegőben. Mintha a vásár, egy másik világba vezette volna az embert, talán ördögök és bolondok világába, de mindenesetre olyan világba, melyből nem tudta kivonni magát, és amely teljesítette, amit a főbejárat felirata ígért:

Gyere be, zsémbes! Mert bizonyisten
szökdécselve távozol innen!

Harminc különböző szórakozóhely volt a parkban, ahol a fáradt, nyomott kedélyű látogató elkábíthatta magát a derű italával, és nem könnyen választott a sok bódé között. Az eredmény az lett, hogy mindegyikhez odament, és ezzel mindenki jól járt. E vad napokban igen sok pénzt kerestek a vásárosok, annyi volt a pénz, akár a pelyva. Csak úgy ömlött a kasszákba, de azonnal el is csurgott Hendrik Boterman „Café”-jának sörrel fröcskölt söntésasztalán, amelyet az emberismerő Boterman – aki nem véletlenül vergődött föl a mutatványosok legalsóbb rétegéből – az „artistákra vonatkozó” törvénnyel szembeszállva létesített. Ezeken a fülledt éjszakákon sok civakodás, veszekedés adódott a különböző kocsik között. Olykor hallotta az ember, hogy a lombtető alatt egy-egy éles gyermeksikoly tépi szét a selymes csöndet. A sötétségben tompa lábdobogás hallatszott, rekedt dünnyögés, és hadaró mormolás; olykor egy-egy férfi kiáltása hangzott föl az éjszakában, vagy egy asszony szomorú nyögése. Gyönyörűszép vásár volt, borzalmas vásár. Nappal tobzódó ünnep, éjszaka szomorú tivornya; az ördög izzó ünnepe, csak az első lángra várva, amely föllobbanjon ebből az érlelődő fenyegetésből, mint világítórakéta az éjfekete levegőben, hogy azután parázsesőben permetezzen újra vissza a földre.

És mindennek középpontjában egy viharvert bódé besüppedt teteje, amelyen a Kelet csodája táncolt, korhadt deszkákon, öreg arab verte csuklójával a tamburint: tam-tam-tam, tam-tam-tam. Egy árnyék táncolt a falon, lihegve, hajladozva, simulva, karcsú, gyöngéd karjaival és hajzuhatagának lebbenő virágjával.

S így érkezett el a kilencedik nap reggele.

Tam-tam-tam-tam…

A dobolás megtört. Freek Pollum kinézett a kocsi ablakán és látta, hogy a turkesztáni lány kiveszi az öreg arab kezéből a tamburint. Paling Károlyka eldobott egy cigarettát, a naptól izzó homokon odabaktatott a játszótérre, ahol már nem voltak gyerekek, mert nem bírták elviselni a napot. Látta, hogy a lány vízzel tölt meg egy tálat, amibe az öregember beleteszi a lábát. Ukko megerősítette sátrának középpillérét, és a földön fekvő ragasztópapír mellett bódéjának bejáratához ment. Látta, hogy a lány kötelet hoz a kocsiból, és az öregember kinyújtja a karját. Bukko letette a vödrét és. szétnézett a kocsi sarka körül. Látta, hogy a lány a szék karfája és az öreg felsőteste köré kezdi tekerni a kötelet. Jack kiszállt két hársfa közé kifeszített függőágyából, leereszkedett, és két bódé előtt cigarettára gyújtott. Elnézett a magasra csapó gyufaláng fölött és látta, hogy a lány az öregembert a székhez kötözi, miközben a haját simogatja. Bill bedobta a franciakulcsot a ládába, és kitekintett a hordófal egy résén. Látta, hogy a lány, karja alatt egy halom zöldséggel, kezében egy kis deszkával és égy késsel, lejön a kis erkélyről. Sjaak Pollupi a homokba döfte villáját, mellé tette a tányérját, és négykézláb átmászott kocsija kerekei között. Szemét mélyen a földre szegezve látta, hogy a lány letérdel a szék mellé, amihez az öregembert odakötözte, és a deszkán aprítani kezdi a leveleket. Hendrik Boterman hullámvasútja legtetején állott. Elnézett mind a fák, bódék, kocsik és emberek feje fölött, és egy kis fehér homokfolton látta a lányt meg az öregembert. Egyedül ő tudta, hogy az öregembernek egyetlen vágya van még az életben: olyan művész akar lenni, aki ki tud szabadulni, ha megkötözték. Minden reggel, amikor a legforróbban perzselt a nap, odaköttette magát a konyhaszékhez, és. a karjaival megpróbált kiszabadulni. De már ehhez nagyon öregnek bizonyult: néhány percnyi hiábavaló erőfeszítés után elszundikált, délben aztán a lány megint kioldotta őt, hogy enni mehessenek. A forró reggeli órákat mozdulatlanul végigaludta székén, míg lábát a tál hideg vízben tartotta. Boterman mindezt nyolc délelőttön át megfigyelte a magasból. Ezen a kilencedik reggelén látta, hogy mihelyt az öregember elalszik, a lány feláll és eltűnik a kocsik között. Hendrik Boterman tudta, hogy elérkezett az ideje, és a testi fájdalomtól és az öröm előérzetétől nyögdécselve lement a lépcsőkön, amelyek a hullámvasút legmagasabb szintjéről a földre vezettek.

A kis deszkán ott hevertek a levéldarabkák, néhány levélszár, meg a kés. Forrón sütött a nap, a levegő remegett a hőségtől. A napfény villogott a kés pengéjén.

Második fejezet
VIZSGÁLAT

A napfény villogott a kés pengéjén…

Boyarski felügyelő a Centale Recherche[1]-ből óvatosan forgatta bal és jobb mutatóujjának hegyével. A penge tiszta volt, egyetlen folt sem látszott rajta. Különös. Talán letörölték? – Nézze csak… – mondta az ujjlenyomat-szakértőnek, aki már ott állt, hogy fehér port fújjon a késre. – Legyen óvatos a pengével… Fényképész! – a fényképész cammogva jött a turkesztáni lány kis erkélyének árnyékából, a kocsi hátsó része felől. Egy cigarettát szívott el ott a betegszállító kocsi személyzetével. A hordágy a forró homokon állt, a lépcső alatt, a napon.

– Igenis, tessék?

– Először egy totált. Ide. A fényképész állványát arra a helyre tette, amire rámutattak, fogta a készülék lemezét, és egy kendő alá dugta a fejét. – Így. Jó lesz így, felügyelő?

Boyarski lebukott a kendő alá és a keresőbe nézett. Kövér fehér testet látott, ott lebegett fordítottan a képsíkon, kissé szétterpesztett lábbal, szélesen széttárt karokkal, összetaposott kalap feküdt a lábánál. – Jól van, mehet – mondta. – A fényképész az ujjlenyomat-szakértőt hívta. – Hé, Sjors! Tartsd már az ernyőt a lencse fölé! – Sjors fogta az ernyőt, ferdén a készülék fölé tartotta. – Így jó? – Igen, köszönöm. – A fényképész egy lemezt csúsztatott a készülékbe. – Ready…?! Oké! – A lencse rávillant Hendrik Boterman tetemére. – És most? – kérdezte a fényképész. – Boyarski fel és alá járt a hulla mellett. – Még egy totált. Innen. – A fényképész árnyékba helyezte az állványát.

– Itt jön a doktor, felügyelő úr – jelentette egy hivatalnok. Doktor Samuel Moerik, rendőrorvos, átverekedte magát a mozdulatlanul bámuló vásárosok sűrű tömegén, és már messziről ordított. Doktor Samuel Moerik örökké ordított, mivel örökké dühös volt. Hogy kire és miért, az sohasem volt egészen világos. Láthatóan folyvást valami rejtélyes, kínzó és gunyoros szellem kísérte, mely láthatatlan tűkkel mindig olyan pontokon szurkálta, ahol azt a legkevésbé viselte el. Jött, üvöltve csoszogott a forró homokban, rövidlátó és piszkos emberke. Kis orvosi táskája nyitva, a zára minden lépésnél tehetetlenül felpattant. – Átkozott hőség! – ordította. – Jó napot, doki! – mondta Boyarski. Moerik „doki” dühös tekintettel mérte végig a tetemet, aztán ruhájának zsebeiben a cvikker után matatott, amely pedig egy zsinóron lógott a füléről. – Mi van már megint? – kérdezte. – Lőnek, csalnak, gyilkolnak, akasztanak? He? Ördögbe is, hol van…? He? Mit csináltatok megint nekem?… A fenébe is, esküdni mernék, hogy megint valami hülye ügy… Na szóval! Mondtok végre valamit? Már megint semmiért?… és megint semmi…? Na! Itt van! – Felrakta a cvikkert izzadt orrára, és az üvegen át nézte a hullát. Aztán lehajtotta a fejét, és a cvikker fölött vizsgálgatta a holttestet. Végül elfintorította az orrát, amitől a cvikker lehullt róla, ide-oda fityegett a zsinóron, s ekkor cvikker nélkül szemlélte a holttestet. – Hm – mondta –, finom ruhája van a fickónak. Biztosan nem vagonlakó proli. – A test fölé hajolt. – Szúrt seb a mellén. Hm, hol a fegyver? – Boyarski az ujjlenyomat-szakértőre mutatott, aki éppen fogóival, csipeszeivel és vattacsomóival foglalatoskodott. A nap felszikrázott a kés pengéjén és azokon a műszereken, amelyekkel az ujjlenyomat-szakértő a kést piszkálgatta.

– Ready…? Oké! – a lencse kattant. – Most mi kell? – kérdezte a fényképész.

– Három közelkép – felelte Boyarski. – Fej, mellkép és az altest.

– Úristen! – szólalt meg a fényképész. – Hát ha egyetlen kép is sikerül ebben az ellenfényben, felkötöm magam! Hé, Sjors! Segíts!

Moerik doki már mindent tudott. Ó, hogyne, azonnal. Hogy miképp hangzik az ő szakvéleménye? Hát senki se tudja a rendőrségnél, mire való egy halottszemle? Azt hiszik, nincs jobb dolga, mint hogy ebben a hőségben itt nyilvánosan okoskodjék erről az esztelenségről? Éntőlem, ha ez őket boldoggá teszi: szúrt seb a szív közepén, a halál azonnal beállott, másfél órával ezelőtt. Agyő! Már ott sem volt a doktor, elsietett, mint egy dühös kis pingvin. Boyarski visszahúzódott a szomszédos kocsi árnyékába, hogy kicsit kifújja magát és cigarettát sodorjon.

Különös dolog ez evvel a késsel. Egy nehéz, furfangos súlypontú, gyilkos fegyver az áldozat mellett, makulátlan pengével. Első következtetés: a gyilkos letörölte a kést, hogy eltávolítsa az ujjlenyomatokat, tettének nyomaival együtt. Hm. De az isten szerelmére, akkor miért hagyta ezt a bűnjelet a tett színhelyén? Nem mindennapos fegyver ez: tulajdonosát feltehetően könnyű rutinmunkával meg lehet találni, miáltal a tettes máris kötelet hurkolt a nyaka köré. De akkor… De akkor lehetséges, hogy a fegyver nem is az övé. Aha! Így máris megvan az első, kanyargós lépés ebben az ügyben. A kövér ember gyilkosa, azé az emberé, aki itt fekszik a homokban, hamis nyomot hagyott maga után a bűnjellel. Boyarski vigyorgott, nagyot szívott a cigarettájából, és sóhajtva fújta az első füstfelhőt a napsugárba. Ezzel a kis felügyelővel a Centrale Recherche-ből nem volt tanácsos egy tálból cseresznyézni, „bűnöző” mentalitása volt. Minél ügyesebben és ravaszabbul épült fel egy bűncselekmény, annál kevesebb reménye maradt a tettesnek, hogy megússza. A felügyelő kellő alapossággal s rutinnal bírt és azzal az ösztönnel, amelytől a bűnüldöző tisztviselő voltaképp afféle megtért bűnözővé válik. Ezenkívül rendelkezett a szenvedélyes sakkjátékos ama tulajdonságával, hogy bizonyos pillanatokban, mit sem törődve az idővel, fülét befogva rámeredjen egy parasztra, egy értéktelen kis parasztra, melyről a játék végén kiderül, hogy olyan értékes, akár a királynő.

– Ready?… Oké! – A zár kattant. – Hát ez megvolna – mondta a fényképész. – És most már mehetünk is, Sjors.

Boyarski egy második füstfelhőt eresztett a napba, egy leheletkönnyű fátylacskát, amely lassan, mint egy szürke függöny, emelkedett föl a mozdulatlan, hallgatag, furcsa egyének eme színpada előtt. Nem emlékezett rá, hogy bűneset helyén valaha is látott volna ilyen groteszk nézőközönséget. A hársfák zöld hátteréből kiemelkedtek a bódék fehér és sárga csúcsai, a forró napban gőzölgő körhintatető, a hullámvasút impozáns szerkezete. Azután a lakókocsik, körben összegyűjtve a homok körül, színes, különös formájú kocsik, kis, fedett erkélyekkel. És az előtérben az embertömeg. Törpék, négerek, bohócok, torzult teremtések, s elhanyagolt asszonyok, gyerekekkel a karjukon vagy a szoknyájuk szegélyénél. A „világ legkövérebb hölgye”, rózsásan és hatalmasan, két férfi között, akiknek visszataszító dongalába van, mint eunuchoknak egy rémálomban. Az orléans-i törpe az ő kígyóhölgyével, mindketten felkapaszkodtak egy kocsira, hogy átlássanak a sziámi ikrek feje fölött, akik most egymástól elválasztva álltak. Egy néger az „autóparadicsomból”, aki narancssárga színű inget viselt, Job, a tengerész görbe lába előtt guggolt. Itt van aztán Haantje Pik, egy megtört emberke, lila pofazacskókkal, krumpliorra alatt kis bajusszal. Rendhagyó jelenségek színes keveréke, törpék, erőművészek, kígyóemberek, kardnyelők… És oldalt, az árnyékban, a kocsik között félig rejtetten, a magányos kitaszítottak: két férfi kék overallban, közöttük pedig egy sápadt asszony, lovaglónadrágban. Egy ösztövér, hórihorgas ember felfordított vödrön állt. Egy ősöreg boszorkány, fején férfikalappal, egyik kezében vasvillával, szemét beárnyékolta és vigyorgott. Egy férfi, gyermekarca fölött oroszlánsörénnyel, nyaka körül törülközővel, két mankóra támaszkodott… És mindezen nézők mozdulatlanul, némán álltak, mintha végtelen ideig vissza kellene tartaniuk lélegzetüket, családi fényképezés közben. Még a gyerekek se mozdultak. Piszkos ökleiket a szájukba dugták, és figyelmesen nézték mindazt, amit az idegen emberek a fehér ruhás hullával csinálták, a hullával, amely itt feküdt a földön, piros csillaggal a mellén, mint valami groteszk rendjellel. Időnként a kocsik mögött felnyerítettek a lovak, vagy valamelyik hámoskutya ugatott meg egy madarat, amely surrogó zajjal tűnt el a lombsátorban. És a színpad közepén, a mozdulatlan döbbenet bűvös körének középpontjában egy öreg arab ült, székhez kötözve, lábát egy fehér tálba lógatva, ismét mély álomban, mellére kókadt fejjel. Mellette az árnyékban kecses kis figura gubbasztott, kicsi és karcsú, két tüzes fekete szeme kiragyogott kékesen csillogó hajának fátyolából.

– Na és most mi lesz? – kérdezte a fényképész. – A következő felvonás.

Boyarski a homokba ejtette cigarettáját, és kilépett a napfényre. – Tűnjetek el – mondta, és intett a betegszállítóknak. Ezek sietve jöttek a forróságtól izzó homokon keresztül, sapkájukat a homlokukra tolták, nyakukban zsebkendő.

– Vigyük magunkkal, felügyelő úr?

– Hát persze.

Felemelték a fehér testet a hordágyra. – Lassan, Kees… Vigyázz a fényképezőgépre…

– Útban vagyok? – kérdezte a fényképész.

– Minden rendben – mondta a hullaszállító. Hendrik Boterman ott feküdt a hordágyon, és nyitott szemmel meredt a napfénybe. Kövér, piros arca a megvetéstől és hitetlen csodálkozástól vigyorgó álarccá torzult. Miután leterítették, csak kövér kezei látszottak ki, mintha azt vizsgálná, esik-e az eső.

– Előre – mondta a szállító.

– Na, akkor menjünk – mondta a társa. Lassan csoszogtak a homokban, „a világ legkövérebb hölgye” felé. Amikor elmentek mellette, árnyéka szinte hízelgően futott végig a tetemre borított fehér lepedőn. Az embertömeg visszahúzódott, a hullaszállítók lassan, méltóságteljesen baktattak, végig soraik között, mint hősi emlékmű előtt szokás.

– Vigyázz a kanyarban! – kiáltotta az egyik szállító. Aztán eltűntek.

A vásári nép a bejárati kapuig kísérte a hordágyat.

Gyere be, zsémbes! Mert bizonyisten
szökdécselve távozol innen!

A kapu előtt álló rendőrök szalutáltak. A tömeg csendben állt, mintha megbűvölték volna. Messziről látták, hogyan tolják be a hordágyat egy fekete autóba. Aztán becsapódott a kocsiajtó, felzúgott a motor, egy duda tütült. Ez volt az utolsó, amit Hendrik Botermanból, a vásárkirályból észleltek. Egy ideig még ott maradtak és vártak, mintha azt hinnék, hogy az egész csak tréfa volt, a következő pillanatban visszajön, testesen, zihálva, esernyővel a kezében. A rendőrök tisztelegtek: – Jó napot, kapitány úr!

A kövér ember átlépett a kapun, anélkül hogy a feliratra pillantott volna. Keménykalap volt a fején, és a kabátja megfeszült a hasán. Az öklében ernyőt tartott, hegyével fölfelé, szárral lefelé, mint egy szőnyegporolót. A cirkuszos emberek kitértek az útjából és visszaballagtak kocsijaikhoz. Amikor Sjaak Pollum egy percre a bokorhoz akart menni, egy rendőr megakadályozta. Amikor a halálmotoros, Jack, be akart mászni függőágyába, rémült kiáltással huppant vissza, mert egy rendőr figyelte őt a bokor résén át. Amikor Ukko a bukfencezés új változatát gyakorolta bódéja mellett, és egészen az erdő széléig gurult, valaki megfogta, és ő hanyatt fekve, a két lába között egy egyenruhás embert látott. Amikor „a világ legkövérebb hölgye” kiöntötte a vizet a mosogatótálból a hátsó ablakon, kiáltást hallott, és egy dühös rendőrt pillantott meg, aki csuromvizesen bukkant föl a bokorból. Mikor az orléans-i törpe a kocsija alá mászott, hogy az ott tartott ládából kivegye az abrakot pónijának, két hatalmas csizmát vett észre egy szederbokor függönye alatt. El akarta venni a csizmát, mert azt hitte, hogy valami részeg látogató húzta le és felejtette itt. De a csizma feléje indult, amikor hozzáért, és ő rémülten mászott vissza a kis erkélyhez, ahol a kígyóhölgy „a világ legkisebb gyermekének” nyújtotta mellét.

Az egész területet a törvény szolgái fogták körül. A vásárból erődítmény lett, amit senki sem hagyhatott el többé, amíg Hendrik Boterman gyilkosa, bilincsbe verve, le nem rója adóját Justitia asszonynak.

Harmadik fejezet
KIHALLGATÁS

Amikor Wiebe Poesiat rendőrkapitány a Centrale Recherche-től, átlépte a vásár kapuját, a rendőrségnek nevezett húsevő növény kezdett kivirulni. Szétnyitotta finom szirmait, kehellyé tágult, és a napon melegedett. Szívesen magához csábította volna az óvatos gyilkost, hogy a törvény nevében elnyelje.

Miközben a bűnügyi tisztviselők néhány rendőr segítségével Ukko és Bukko cirkuszi sátrába terelték a kocsik lakóit, mert itt akarták megtartani a kihallgatást, a rendőrkapitány tájékoztatást kért a felügyelőtől. Megtekintette a helyet, ahol a holttestet találták, a Pollum-fivérek és „a világ legkövérebb hölgyének” kocsija között. Megnézte a kést, amivel a gyilkosságot végrehajtották, és közben Boyarski jelentését hallgatta. Hendrik Botermant egy mindeddig ismeretlen személy találta meg, aki kiáltásával mozgósította a tábort. Boterman a kerekek között feküdt, lábával a homok irányába, mellette hevert a kalapja. A kés, amit a gyilkos a tett színhelyén hátrahagyott, a tetemtől balra feküdt, csípőmagasságban. A felügyelő még a cselekmény egyetlen tanúját sem tudta azonosítani, kivéve az öreg arabot, aki a székhez kötözve ott ült, és aludt.

Arról a helyről, ahol a szék állt, világosan lehetett látni a testet. És miután semmi nyom nem mutatott arra, hogy a testet odább vitték volna, feltehető volt, hogy az arab saját szemével látta a gyilkost, hacsak nem aludt, és nem túl későn ébredt fel.

A forróság trópusi hőfokot ért el, amikor Dolleboter bűnügyi hivatalnok azzal a jelentéssel jött, hogy a cirkuszi sátorban mindent előkészítettek a kihallgatáshoz. A rendőrkapitány, aki férfiasan kidüllesztett pocakkal és nehézkesen lúdtalpas léptekkel vonult az emésztő hőségben, úgy izzadt, mintha török dobot hordozna egy keleti parádén. Eközben fekete keménykalapja a melegnek olyan fölöslegét sugározta, hogy a felügyelő, mikor egy pillanatra belenézett a fénybe, legnagyobb meglepetéséré azt konstatálta, hogy a keménykalap köröző, forró levegőspirálokat bocsát ki magából, akár egy tűzre tett fazék. De aki azt gondolta volna, hogy a cirkuszi sátor homályában enyhülést talál, csalódott. Amikor a kapitány és a felügyelő belépett, olyan fullasztó, párás fűrészporfelhő, emberi kigőzölgés és szamárürülékbűz csapta meg őket, hogy kényszeríteniük kellett magukat arra, hogy egészen a porond közepéig menjenek.

A „Tomboló Röhögés” ikreinek amfiteátruma zsúfolásig telt meg tanúkkal. Minden fajta, minden életkor, minden nagyság, minden abnormitás, röviden: minden, amit e föld emberiben, emberalattiban felkínálhatott, itt krémjében volt képviselve. Négerek, indiánok, kínaiak, eszkimók, törpék, óriások, púposak, x- és o-lábúak, lányok és kövér asszonyok ültek itt színes összevisszaságban, sűrűn egymás mellett, köhögve, ficánkolva, pisszegve, suttogva. Ennek az emberi hússal megtöltött veremnek a mélyén, a sárgásan halvány porond közepén, szorgos bűnügyi tisztviselők deszkákból és két fehérnemű-szárító állványból valamiféle bírói emelvényt eszkábáltak, amely mögött négy szék állt a bíróság számára. A bal oldalon a gyorsíró már helyet foglalt, neki kellett a kihallgatást jegyzőkönyvvé felvennie. Vele szemben ült Dolleboter őrmester, és úgy hegyezte a ceruzáját, mint hóhérsegéd a bárdot. Néhány percbe tellett, amíg Poesiat és Boyarski hozzászokott a sötétséghez meg a bűzhöz. Akkor a kapitány hátratolta a kalapját, a felügyelő levetette a mellényét, és mindkét úr leült az asztal mögé. A tömeg a tribünökön néma érdeklődéssel követte megjelenésüket. Most, hogy leültek, minden oldalról morajlás hangzott fel, a gyerekek gőgicséltek, beesett mellű férfiak köhögtek, és az asszonyok hadarva fecsegtek.

– Az isten szerelmére, Dolleboter!… – morogta a felháborodott felügyelő –, honnan ez a töméntelen ember?

Dolleboter őrmester ártatlan arckifejezéssel nézett föl ceruzája hegye mellől. – De hiszen azt mondta, hogy minden lakót hozzak ide!

– Igen, igen, persze…! Dehát ezek csak nem mind itt lakók? Az isten szerelmére, hiszen itt több mint száz ember ül!

Dolleboter megvonta a vállát, és körülnézett, mintha az embertömeg eddig még föl sem tűnt volna neki. – Átlagosan négy személy lakik egy kocsiban, felügyelő úr – válaszolta. – És huszonkilenc kocsi van, a teherkocsikat is beleszámítva.

A kapitány sóhajtva rázta meg a fejét, levette a kabátját, leült, aztán megint felállt, hogy a mellényét is levegye, és végül ingujjban ült ott.

– Csak nem akarja ezt a sok embert mind kihallgatni? – kérdezte a felügyelő.

A kapitány föltűrte ingujjait, maga elé tett egy marék szivart az asztallapra, egy zsebkendővel megtörölte keménykalapjának belső karimáját, és így szólt: – De igen, ez a szándékom.

A gyorsíró szemüvegét a homlokára tolta; Dolleboter őrmester abbahagyta ceruzája hegyezését, és Boyarski gondterhelt arccal sodort magának egy cigarettát. A kapitány azonban látszólag nem vette észre a felháborodást, amit a valóban kétségbeejtő közléssel kiváltott. Kövér hüvelykujjával óriási lángot csiholt az öngyújtójából, szivarra gyújtott, az első füstfelhővel elfújta a füstölgő fáklyát, és a vázlatra mutatva, amit Dolleboter a homoktérségről készített, azt mondta: – Látják, uraim, ez a tervem. Ha alaposak akarunk lenni, akkor a tábor minden lakóját ki kell hallgatnunk. A pénztáros a bejáratnál kijelentette, hogy nyolc és tíz óra között senki nem jött be a Luna-parkba, ezért biztosra vehetjük, hogy csak a mutatványosok vannak belekeveredve ebbe az ügybe. Teljes biztonsággal persze nem tudjuk, remélni szeretnénk. Természetesen emberi számítás szerint lehetetlen, hogy mi hárman ezeket az embereket egyenként kihallgassuk. Tehát valakinek közülünk gyorsan fel kell hívnia az irodát, hogy küldjenek két felügyelőt, két gyorsírót, és néhány tucat hivatalnokot. Akkor három csoportra oszlunk. Mi magunk vállaljuk azokat a hölgyeket és urakat, akik a leggyanúsabbak, azokat a tanúkat, akik közel laknak a homoktérséghez. Ez, jól számolva, húsz ember. Ha igyekszünk, belátható időn belül végezhetünk. A többi táborlakót a kollégáknak hagyjuk. Egyetértünk?

– Pompás megoldás – mondta Boyarski.

– Na jó – sugárzott Poesiat, levette óriási karóráját, és óvatosan a még üres jegyzettömbjére helyezte. – Előbb azonban alaposan rá kell ijesztenünk ezekre az emberekre.

Fölállt, és szétvetett lábbal, nagy hassal az asztal elé állt, amit esernyőjének fogantyújával alaposan megdöngetett.

– Nyugalom…! Nyugalom!

A hangzavar elapadt, elhalt. Itt-ott még köhögött valaki, egy asszony éles trillákban turbékolt néhányat, aztán minden elcsendesedett.

– Emberek! – kiáltott Poesiat. – Volna egy szavam hozzátok! – Hangja betöltötte a termet, és kolosszális megjelenéséből, a rozmárbajusszal, s a különös keménykalappal olyan óhollandi tekintély sugárzott, hogy a tömeg azonnal kíváncsian elhallgatott.

– Ma reggel történt valami – kiáltotta –, ami mindannyiotokat meg fog lepni és meg fog rémíteni, mindannyiotokat, egyetlenegy kivétellel. Ez az egy ember ebben a pillanatban itt ül ebben a sátorban, ezen a tribünön. Ez az ember vagy ez az asszony a gyilkosa… kollégátoknak, aki most a boncterem márványasztalán fekszik felravatalozva. Az én feladatom és a bűnügyi rendőrség feladata ezt a férfit vagy asszonyt elfogni, megragadni, és a bosszuló igazságszolgáltatásnak átadni; és én valamennyietektől, egytől egyig elvárom a közreműködést. Mert… – s itt a kapitány esernyője fenyegetően a magasba emelkedett –, mert amíg ez a férfi vagy ez az asszony szabadlábon van, addig nem lehet nyugalmatok. Ameddig az igazságszolgáltatás rá nem tette kezét a gazemberre, aki ebben a gyalázatos bűncselekményben vétkes, valamennyien, egytől egyig előre megfontolt gyilkosság gyanúsítottjai vagytok.

– Bravó – suttogta a kis ember, és Poesiat valóban megérdemelte a dicséretet. A félénken felduzzadó mormogás, amely a figyelmet keltő szózatot követte, elárulta, hogy telibe talált. Majdnem egy új esernyőnyélbe került a hallgatók fölriasztott kedélyének lecsillapítása.

– Nyugalom – mennydörögte –, nyugalom!

A nyugalom helyreállt, de a csend súlyos volt.

– Az egyetlen mód – folytatta a kapitány esernyőjének bevetésével –, az egyetlen mód, hogy elháríthassátok magatokról a gyanút, az a teljes közreműködés, amiről már beszéltem. Tudom, hogy nem érdemes erre sok szót vesztegetni, mert minden gyerek tisztában van vele: a hazug embert hamar utolérik, a rendőrség keze messze elér! Elhallgathatjátok az igazságot, és megtarthattok magatoknak egyes adatokat, de a következményekért ti lesztek felelősek. Így tehát: az egyetlen mód, amellyel megőrizhetitek szabadságotokat, az igazság, az igazság, és semmi más, csak az igazság…! Hogy mikor tesszük a gyilkost lakat alá, senki sem jósolhatja meg. Lehet, hogy holnap vagy holnapután vagy a jövő héten. De ma is lehet, akár néhány percen belül, ha áthat benneteket ennek a kihallgatásnak rettenetes, keserű, mélyen keserű komolysága. Sőt, az is lehetséges, hogy aki a bűncselekményt elkövette, maga is belátja, milyen hasztalan a további hallgatás, miért is a törvény nevében apellálok ennek az egynek a lelkiismeretére… – Az esernyő felemelkedett, mint egy marsallbot. Halotti csend terült a tribünre. Azután Poesiat rendőrkapitány levette a kemény kalapját, és ezáltal egy meglepően kis koponyát tett közszemlére; éppen tovább akart beszélni, mikor fönn a tribünön egy csengő hang azt kiáltotta:

– Gyilkos… állj fel!

Egy pillanatra embertelen hallgatás reszketett a sátorban. Egy torz alakú manócska tántorgott a porond szélén a fűrészporban, trappogott apró lábaival, lóbálta a karját, aztán botladozva, kéztördelve és visszataszítóan kiáltozva az asztal felé jött; a négy tisztviselő döbbenten nézte a törpeszerű aggastyánt, előreugró üveges szemét, ferde száját és piszkossárga hajból készült, szétzilált parókáját, amint feléjük tántorog, és közben kiáltozva vallja:

– Én tettem… én tettem… kegyelem, kegyelem… én tettem…!

A tribünön pokoli lárma keletkezett, kiabáltak, ujjongtak, üvöltöttek, toporzékoltak és fütyültek. Az emelvény recsegett-ropogott a dobogó embertömeg alatt. Lent egy deszkafal, az amfiteátrum szélén, lezuhant a fűrészporba, ami úgy csapott fel, mint a, lőszer füstje valami robbanásnál. A kapitány hiába csapkodott és mennydörgött, hiába lengette meztelen karjait. A rendőrök, akik a bejárat előtt őrséget álltak, rémülten rohantak be a sátorba, és szintén elkezdtek üvölteni, mikor észrevették, hogy már a saját kezükig se látnak el. Egy törpe asszonyka sietve bukdácsolt oda, letérdelt a vallomástevő görcsbe húzódó teste mellett, és megkísérelte, hogy hisztérikus jajongással fölemelje. Dolleboter segített neki. Megragadta az emberkét a könyökénél fogva, lábra állította, és a hátára veregetett. Ez segített valamelyest, és úgy látszott, a lárma csökken, abban a mértékben, ahogy a törpe házaspár magához tér. Aztán deus ex machinaként megjelent „a világ legkövérebb asszonya”. Úgy jött, mint egy hatalmas, rózsás elefánt, kacsázva, löttyedten mozgott a porond kis fűrészporsivatagán át, lihegett hallatlan méretű kebleivel, és formátlan szalonna-karjaival úgy evezett, mintha nehéz testét a levegőn keresztül akarná úsztatni. Megsemmisítő pillantással nézett a rendőrkapitány jól párnázott arcába, és ezt zihálta: – Embertelenség!… Embertelenség…! Mindenki tudja… hogy Baba apónak… rohamai vannak…

A kapitány kivette szájából a szivart, s mélyen beszippantotta a levegőt, hogy valamit mondjon, aztán mégis meggondolta magát, fejébe nyomta a kalapját, és leült. A két törpét rózsás védőangyaluk kézen fogta, és lihegő, vigasztaló szavakkal elvitte őket a színhelyről. A kapitány sötét pillantással nézett utána, majd hüvelykujjával megforgatta öngyújtójának kerekecskéjét, és új szivarra gyújtott.

Amikor a nyugalom ismét helyreállt, a bírák tanácskozásra gyűltek össze. Az első tanú, akit felhívtak, Boterman asszony volt. Habár az asszony nem lakott a homoktérség közelében, mégis a legfontosabb tanúk közé tartozott. A különleges hölgy a bűncselekmény nyilvánosságra jutása óta semmi életjelt nem adott. Csak amikor a tetemet már elszállították, értesült Boyarski a hölgy létezéséről. Poesiat rendőrkapitány nagyhangú felhívása villámcsapásként hatott: az eredmény várakozó csend volt.

Először úgy tetszett, mintha a meggyilkolt felesége eltűnt volna a földgolyóról, vagy legalábbis nem tartózkodna a cirkuszsátorban. A felhívást először csak meglepett morgás követte, amely végigszaladt a hallgatók sorain, és a fejek egymás felé fordultak. A jelentéktelen asszonykát, aki az első helyek egyikéről állt fel, és félénken az asztal felé közeledett, a közönség csak akkor vette észre, mikor már ott állt az asztalnál. Sziszegés nyomta el a hangzavart, és aztán áhítatos csend következett.

Nyomorúságos lény volt, fejét és alakját alázatosan tartotta; az asszony alaposan benne járt a negyvenes években. Ahogy ott az asztal előtt megjelent, sokkal inkább riadt cselédlánynak látszott, aki fejmosást vár, mert hogy az ajtónál hallgatózott, mint olyan ember feleségének, aki alig három órával ezelőtt tragikus véget ért. Igen nagy csönd volt az arénában, amikor Boyarski feltette neki a szokásos kérdéseket nevére, korára, foglalkozására és lakhelyére vonatkozóan. És az asszony olyan halkan válaszolt, hogy fenn a tribünről egy rekedt férfihang felkiáltott: – Hangosabban!

A rendőrkapitány kopogott az ernyőjével, és azt kiáltotta: – Nyugalom! – Boyarski újra az asszony felé fordult, és így szólt: – Mondja csak el, Botermanné asszony… mikor látta a férjét utoljára?

– Amikor elment hazulról, hogy megnézze a munkálatokat a gépen… – válaszolta suttogva, lesütött szemmel.

– És ez mikor volt, Botermanné?

– Körülbelül ma reggel tíz órakor…

A gyorsíró rendkívüli sebességgel töltötte meg jegyzetblokkját. Dolleboter a gyomra elé fűzte karjait, és az asszonyra bámult. Poesiat olykor-olykor jegyzeteket készített, a többi időt makacs szivarjának föl-fölélesztésére fordította, valamint arra, hogy a mellényére hullott hamut leverje. Boyarski ott ült, alacsonyan és barátságosan, összekulcsolt kézzel, és állhatatosan félrehajtott fejjel, kérdéseket tett fel és figyelt. Hivatalos keresztkérdéseit világosan, pontos mondatokban fogalmazta meg, és ilyen rafinált módon szedte ki a tanúból mindazt, amit férje tevékenységéről tudott, úgyhogy az asszony vajmi keveset fogott fel látszólag mellékes kijelentéseinek horderejéről. Az első rejtély, amire fény derült, az asszony látszólagos közönye volt férje meggyilkolásának ténye iránt. Ő reggel általában sokáig aludt. Az ablaka magasabban fekvő hálóhelye mellett van, azon át látta, hogy a férje elmegy. Csak akkor hallott a gyilkosságról, amikor a hullát már elszállították; és utána annyira fel volt dúlva, hogy nem tudott okosabbat tenni, mint engedelmeskedni a rendőröknek, akik a tábor minden lakóját felszólították, hogy gyűljenek össze a cirkuszsátorban. A kihallgatás folyamán kiderült, hogy mit sem tud a tett körülményeiről, értelmetlennek látszott hát, hogy tőle szerezzenek értesüléseket a gyilkosság közvetlen előtörténetéről. Ha eleinte úgy tűnt is fel, hogy ez az asszony a legkevesebbet sem tud mondani Boterman haláláról, a felügyelő – amint szóba hozta az indítékot – rutinos fülével mégis felfedezte, hogy a nő hangjában alig észrevehető vonakodás van, amikor, egyébként rendkívül gyorsan, azt válaszolja, hogy sejtelme sincs. Elmondta, hogy tudomása szerint a férjének nem voltak ellenségei. A férje helyzete a mutatványosok között természetesen bizonyos kenyéririgységet váltott ki, de az nemigen lehetett oka ilyen „bosszú”-nak. Az a szó, hogy „bosszú”, vált most az óvatos, de fáradhatatlan kérdések tárgyává, melyeket Boyarski az ezután következő percekben feltett. A szót minden oldaláról megvilágította: talán egy igazságtalanság, amit Boterman elkövetett, valami árulás, egy régi veszekedés? De csak mikor célzást tett egy lehetséges szerelmi kalandra, vette észre az asszony reagálásán, hogy rátapintott az igazságra. Úgy látta helyesnek, hogy az egyre idegesebbé váló asszonyt ne szorongassa tovább. Megköszönte a kapott felvilágosításokat, kifejezte reményét, hogy a tettest rövidesen megtalálják (ami a jelek szerint hidegen hagyta az asszonyt), és azzal a már rutinná vált megjegyzéssel fejezte be, hogy Botermanné tartsa magát a törvényhez, és működjön közre az ügy felderítésében.

A közönség a kihallgatás alatt egyre hangosabb lett. Még az első sorban ülő nézők is, akik eleinte nyugtalanító módon rátámaszkodtak a deszkakorlátra, rövidesen felhagytak ama igyekezetükkel, hogy valamit is megértsenek, és időközben izgatott eszmecserébe bocsátkoztak, nemcsak a szomszédok, hanem az egymástól távolabb ülők is, a többiek feje fölött. Amikor Botermanné újra leült, a rendőrkapitány indíttatva érezte magát, hogy a jelenlevőket rendreutasítsa. Aktivitása azonban a hőmérséklet emelkedésével arányosan csökkent. A nap kegyetlenül sütött a szürke sátorlapra, és; szellőztetésre nem volt mód. Fülledtebb már nemigen lehetett volna a levegő. Az esernyő elvesztette a meglepetés keltette hatását, valamint meggyőző erejét is, és a fecsegő tömeg, amely egyre kényelmesebben érezte magát, minél lélegzetelállítóbb lett az istállószag, egyáltalán, nem hederített a nyomatékos kopogásra.

De az érdeklődés újra feltámadt, amikor két rendőr a második koronatanút, a sovány arabot vezette az asztalhoz. Hirtelen tapintható feszültség remegett végig a helyiségen, a sátor csúcsa alatt. Egy rekedt kiáltás: – Ő tudja… ő tudja… hallatszott a tribünökről, és ezt a kiáltást viharos pisszegés nyomta el. Aztán az arab kezdett beszélni.

– Szalem… – mondta az öreg idegenszerű, éneklő hangon, és meghajolt a kapitány előtt, keskeny kezével futólag megérintve a szemét, a száját és a szívét. Aztán kiegyenesedett és mosolygott.

– Foglalkozzon vele maga, Jarski – suttogta a kapitány, és erre Boyarski valami meglepőt tett. Felállt a székéről, meghajolt az arab előtt, ugyancsak megérintette szemét, száját és szívét, és így szólt: – Szalem alejkum. Ri tardur dasvi, hadzsi.

A mosoly eltűnt a sovány férfi arcáról, keresztbe tette karjait a melle előtt, meghajtotta a fejét, és úgy válaszolt.

– Ri tardur dasvi, gyaur szidi.

A gyorsíró rémülten nézett a felügyelőre, Poesiat megnyugtatta egy kézmozdulattal. A sátorban most olyan csönd volt, hogy hallani lehetett a padok recsegését. A nézőket láthatólag épp annyira meglepte a felügyelő nem várt tehetségének felszínre bukkanása, mint Dolleboter őrmestert, aki ennek a csodálatos párbeszédnek hallatán kitátotta a száját, és a továbbiakban elfelejtette becsukni.

Közben Boyarski és az arab folytatták kölcsönös szertartásos tevékenységüket. Miután kölcsönösen biztosították egymást áldásukról, fogadkoztak, hogy megcsókolnák egymás lábát, és biztatták egymást, hogy inkább a helyszínen meghalnának, semhogy a hazugság kígyóját melengetnék keblükön. Azután Boyarski hollandul kezdte feltenni kérdéseit, és közben állva maradt az asztal mögött. Tapasztalatból tudta, hogy egy muzulmánt halálosan meg lehet sérteni azzal, ha az üdvözlés után leül az ember, míg neki állva kell maradnia.

– A nagy kalifa vaskeze őrizze koponyádat és a gyermekeidét és a gyermekeid gyermekeiét! – mondta a kis ember. – Tudhatná a kalifa, hogy ki vagy te?

A vezeték- és a keresztnév utáni érdeklődésnek ez a körülményes formája távolról sem lepte meg az arabot, mint Dollebotert. Halkan válaszolt, lassan és szánalmasan tört holland nyelven: – Nekem nevem Jehemi Slebéziel ben Ibbis, gyaur szidi.

Boyarski fölírta magának a nevet, a tanácstalan gyorsíró helyett, és folytatta: – Ma reggel egy lélek eltávozott a te alakod árnyékában, hadzsi Jehemi. A nagy kalifa könyörög neked, emeld föl ujjadat, és mutass a vakmerő szívére, aki a vért homokkal keverte.

– Én megtörve fájdalommal, gyaur szidi – válaszolta az arab – de nekem szememet az álom keze betakarta, mikor halál angyala árnyékomba lépett.

– Avagy vessem magam térdre a nagy kalifa görcsbe szorult ökle előtt, és tépjem a szívem alkonyatig, mert az álom keze ujjait összezárva tartotta szemed előtt, amikor a gyilkos az acélját vérbe merítette? – kérdezte Boyarski felháborodottan. – Meg kell keserítenem a nagy kalifa életét és azt mondanom neki, hogy a fátyol, amely arcodat elborította, egyetlen pontján sem vala áttetsző?

– Hulljék porba fejem, ajkamat a fájdalom kiáltása hagyja el, de a szemem fátyol borítá, amikor a gyilkos kése lesújtott – mondta az arab. – Nem talált rést, ahol a mészárlás képe esett volna szívembe.

– Aggodalmam magasabbra csap, mint Gidur templomának csúcsai – mondta Boyarski –, mert a nagy kalifa vasökle le fog sújtani a te illatos bőrödre. Hangot hallok bensőmben szólalni, amely szerint a nagy kalifa megszégyenítő hitetlenségben azt fogja mondani, hogy egy haldokló kiáltása a még oly sűrűn szövött fátylát is szét kell szakítsa vala, mint Rahd udvarának függönyét. Tapssal hívja majd testőreit, és koponyádat a porba guríttatja, mert ő tudja, hogy az álom keze gyöngédségének ki kell térnie egy földre eső test puffanásától, amely nehéz a föld táplálékától. A nagy kalifa nem fogja hinni, hogy az alvás szája olyan édesen csókolt meg téged, hogy egy ledöfött ember hörgése sem bírta elkergetni az álom mosolyát.

Az öreg arab nem válaszolt. Meghajtotta a fejét, szívére tette a kezét, és azt morogta: Jehfik, jehfik, rebi el Aouel.

Boyarski lefordította ezt az esküformát a kapitánynak, aki közben megértette, hogy az aggastyán szerint semmilyen zaj nem ébresztette föl álmából, amely összefüggésben állt a gyilkossággal. Épp ennyire kígyózó és virágos nyelven föltett újabb kérdések sem vezettek eredményre. Az öreg muzulmán kijelentette, hogy lánya, mint rendesen, a székhez kötözte, aztán ő elaludt, és akkor ébredt föl, amikor egy kiáltás valamelyik kocsiból fölhívta a figyelmét Boterman testére, mely a földön hevert, lába előtt egy késsel. És a kés az övé volt, mondta, és csak annyit tudott, hogy a lány zöldség összevágásához szokta használni. Boyarski erre azt kérte tőle, hogy hívja a lányát, de az öreg a fejét rázta. Az ő lánya nem beszél ez előtt a sok ember előtt, és amúgy is tudja, hogy a lány is csak azt mondhatná: a deszka mellett hagyta a kést, amikor néhány percre eltávozott, és ugyanaz a kiáltás kergette vissza, amelyik őt magát felébresztette. Poesiat kijelentette, hogy ezzel nem ért egyet. Boyarski azonban azt mondta, hogy vállalja a felelősséget: az a szándéka, hogy a turkesztáni lányt személyesen és négyszemközt hallgatja ki, amint elérkezik az ideje.

Minden egész egyszerűnek tűnt fel, és első pillantásra sima eset volt. Hendrik Boterman egy még pontosan meghatározandó időpontban és mindeddig ismeretlen szándékkal a kocsik közé ment, a homokos térségbe. Körülbelül negyed tizenegynek kellett lennie. Akkor érkezett meg, amikor a turkesztáni lány néhány percre eltávozott. Megelőzően azonban egy ismeretlen tettes magához vette a kést – nem volt nehéz dolga, mert az öreg mélyen aludt – és Botermant abban a percben, amikor két kocsi közül előlépett, a késsel leszúrta, majd olajra lépett. Más tényállást az eddigi, ideiglenes tanúvallomásokból és a helyszíni szemle alapján nem lehetett rekonstruálni, de ez nagyon is valószínűnek látszott. Az egyetlen kérdés, ami hátramaradt, így hangzott: „Ki a gyilkos?” És a választ erre a kérdésre csak tanúvallomásokkal és alibikkel lehetett kinyomozni. Boyarski ezt a sziszifuszi munkát kezdte meg, amikor a homokos térség közelében lakó első tanúkat elővezettette, miután Jehemi Slebeziel ben Ibbist visszaküldte a helyére.

A cirkuszsátorban fokozódott a hőség; ólmos fáradtság vett erőt az embereken. Végül már senki sem beszélt, csak itt-ott csoszogott valaki a lábával, egy-egy száraz köhögés ugatott az álmos csendben, síró gyerek szipogása, egy asszony sóhajtása hallatszott. Az asztalon fekvő karóra mutatói lustán másztak számról számra a törött üveg alatt.

Amikor a vásári artisták kihallgatása már három órája tartott, Poesiat rendőrkapitány arra a meggyőződésre jutott, hogy inkább keresne egy gombostűt egy szénakazalban, mint a gyilkost ebben a csökönyös tömegben. A segítségül hívott erősítés időközben megérkezett. Két új asztal állt a porondon, és mögöttük Meulemahs és Barf felügyelő foglalt helyet, csatlósaikkal. A jelek szerint mindkét úr teljes gőzzel dolgozott, mert alighogy az egyik tanú megjelent bírói székük előtt, máris felbukkant a következő a füstfelhőből, amely a kihallgatás folyamán a horizontot és a mennyezetet fátyolba vonta, úgy, hogy középről nézve mindkét asztal kísérteties ködben látszott lebegni. Háromórai heves pipa-, cigaretta- és feketeszivarszívás után a tribünök teljesen láthatatlanokká váltak az urak számárra.

A Luna-park húsz kocsija közül tizenkettőnek a lakóit felvonultatták mint tanúkat: orléans-i törpét az ő kígyóhölgyével; Adindát és Saidját, a sziámi ikreket, Piet Paaltjest a szerencsebódéból, Ukkót és Bukkót, Bakkes apót, Lobillát, a jövendőmondónőt, Ahoeskest, a halasasszonyt, Billt, Jacket és Lolát, a halálmotorosokat; Baba apót, azt az embert, aki rohamokat kapott, és feleségét; Pierre Ballebopsot az erőmérőjével; az öt Callopist, kígyóembereket és trapézakrobatákat, valamint az öreg arabot, a turkesztáni lánnyal.

Az orléans-i törpe kilenctől tizenegyig aludt, ekkor egy kiáltás ébresztette fel, amire kisietett, és megpillantotta Boterman lábát a kocsik között. Sem a tett indítékáról, sem a valószínű tettesről nem tudott semmilyen nyilatkozatot tenni, és kijelentéseit ruganyos testű hitvese megerősítette. Többet nem lehetett kihozni belőlük.

Adinda és Saidja, a sziámi ikrek szintén aludtak, és ugyancsak a sikoltás ébresztette fel őket. Nem tudták, ki kiáltott, és sejtelmük sem volt a gyilkosság okáról.

Piet Paaltjes sírósan közölte, hogy részeg volt, ő egy megtört ember, és egész szívével gyűlöli az öszvéreket, amelyektől nem tud megszabadulni. Rá kellett lehelnie a felügyelőre, aki ezek után arra a meggyőződésre jutott, hogy ez az ember nem szimulál. Az öszvérgyűlölőt egyelőre elbocsátották.

Ukko és Bukko szintén az alvók kategóriájához tartoztak. Kilenc órakor feküdtek le – úgy tetszett, az egész tábor körülbelül ebben az időben vonult vissza pihenni. Indítékról, a gyilkos kilétéről, a sikoltó nő kilétéről, aki őket felébresztette és az ablakhoz vonzotta, semmit sem tudtak mondani. Mindketten nagyon ijedt, makogó öregecskék voltak.

Bakkes apó olyan mértékben fogatlan volt, hogy fél órára volt szükség, amíg az ember felfogta, hogy semmit sem látott, semmit sem hallott, és semmi elmesélni valója nem akadt. Reggeli után azonnal visszatért az ágyba, és a rendőrség ébresztette fel.

Lobilla, a jövendőmondó, aki civil ruhában jelent meg, ijesztő öreg boszorkány volt, meghatározhatatlan életkorban. Csak motyogni tudott, a fejét rázni, és morogni: ezt a szörnyűséget a csillagok akarták. Olyan erős hagyma- és bakszagot hozott magával, hogy az urak kötelességérzetét legyőzte az orruk érzékenysége. A rendőr, aki elővezette, rágyújtott egy cigarettára, s ezt elnézték neki.

Ahoeskes, a halasasszony, egy vitathatatlanul flamand származású, puha testű, gömbölyű hölgy, kétségbeejtően sokat beszélt, de semmi mondanivalója nem volt. Fecsegett és hadart negyedórán át flamand tájszólásban, ami után a megkönnyebbülés sóhajával bocsátották el. Ez a tanú sem tudott semmit. Amikor egy lehetséges indítékra célozgattak, gúnyos arcot vágott, és az égre emelte a szemét, mintha azt akarná mondani: „Mindent tudok, de hallgatok, mint a sír”, ám a kísérlet, hogy ismereteinek forrását kikutassák, csak ízléstelen anekdotákhoz vezetett, amelyek a gyilkossággal csupán érzelmi összefüggésben állottak.

Bill, Jack és Lola, a halálmotorosok, különálló problémát jelentettek. Ők meglepetésként merültek föl a festői álomvilág rendetlen halmazából: három normális fiatalember, akik tiszta gallért és lovaglónadrágot viseltek. Még az asszony is, középen, fiatal férfinak hatott. A beszélgetés közben cigarettáztak, és civilizált tartózkodást tanúsítottak. Természetesen nem láttak semmit, és soha nem törődtek a többiekkel; persze hogy semmit sem hallottak, hiszen mind a hárman aludtak. Bill és Lola e célból ágyaikat használták, míg Jack egy függőágyban aludt az erdőben, a Rintintin-testvérek kocsijának közelében. Jack mindazonáltal fontos közlést tett: egy bizonyos pillanatban (az időt nem tudta megjelölni) valami zörej fölébresztette a függőágy közelében. Nem volt teljesen éber, de ahhoz eléggé, hogy Boterman úr fehérbe öltözött alakját fölismerje, a bokrok között haladtában, útban egy ismeretlen cél felé. Ez igazolta a bűnügyi rendőrség feltételezését, miszerint Boterman egy határozott, megbeszélt hely felé igyekezett, hogy ott találkozzék valakivel, és ezért, nehogy bárki észrevegye, a kocsik mögött ment, ami – eltekintve a hosszadalmas kerülőtől – egyéb nehézséget is okozhatott, mivel az erdőt itt sűrűn benőtte a szederbokor és egyéb tövises növény.

Világos, hogy ezt az erőfeszítést nem semmiért vállalta. Találkozása a nagy ismeretlennel titokzatos dolog volt, és a kapitány úgy gondolta, meglenne a gyilkos, ha sikerülne ennek az ismeretlennek kilétét megállapítani. Ezzel szemben Boyarski nyitva hagyott még egy kiskaput. Ő ugyanis számolt azzal a lehetőséggel, hogy egy ismeretlen harmadik tudott erről a találkozásról, és annyira ellenezte annak létrejöttét, hogy nem maradt más hátra számára, mint eltávolítani Botermant. Így járta körül a rendőrség az indítékot, akár a macska a forró kását. Az a szó, hogy „féltékenység”, nagy betűkkel állt a gondolataik között, de ennek a féltékenységnek a tárgya egyelőre titokzatos sötétségben maradt. A három halálmotoros további kérdezgetése nem sok eredménnyel járt. Őket is, mint a többieket, egy sikoly ébresztette fel, ami valószínűleg egy nőtől eredt. Erős, de egyelőre közelebbről még nem megjelölhető gyanakvással engedték őket útjukra. Hogy többet tudnak, mint amennyit előadtak, még a derék. Dolleboter úr számára is nyilvánvaló volt.

Baba apó és felesége, a következő áldozatok, még teljesen megközelíthetetlenek voltak. Sírtak, amikor elő vezették őket, kiabáltak a kihallgatás közben, és zokogtak, amikor elbocsátották őket. Azt azonban biztonsággal meg lehetett állapítani, hogy az öreg vakarcs vallomása költői inspirációból származott. Ő is aludt, és ezt a felesége bizonyította. Az ismeretlen asszony kiáltása idézte elő nála az első ijedtséget, a halott Boterman arca a másodikat, és miután a kihallgatás harmadik és negyedik rémületet is keltett benne, hamarosan visszaküldték a közönség körébe.

Pierre Ballebops semmit sem tudott. Semmit, semmit, egyáltalában semmit. Semmit sem tudott az indítékról, a tettről, semmit a világról és a szerelemről. Ő szegény, szegény csavargó volt, és csak az után vágyott, hogy egyetlenegyszer vajat ehessen, margarin helyett. A bűnügyi rendőrség urai azonban nem bizonyultak érzékenynek az egyéni szenvedés iránt. Alaposan elővették ezt az urat, ami azonban szemmelláthatóan meghaladta az ő gyönge alkatának teherbíró képességét. A legfontosabb pillanatban összeomlott, néhány perc múlva fölnyitotta a szemét vad kifejezéssel, és azt kérdezte: – Hol vagyok? – Eme együgyű kérdés nyomán kiváltotta a bűnügyi rendőrség uraiból a következő csúfnevet: „Hétártatlanság.” Elengedték, mert olyan embertelenül meleg volt, és mert Ballebops azt a benyomást keltette, hogy további felvilágosításokat már csak kiverni lehetne belőle. De elkülönítették a többiektől, és a további tanúkhoz sorolták.

Az öt Callopis, a kígyóemberek, úgy látszik, gondolkodásúkban is sokszor jártak kígyóösvényeken. Olyan mélyen aludtak és annyira egymásba fonódva, hogy teljesen kizártnak kellett elfogadni, hogy valamelyikük a másik négy tudta nélkül megszabadulhatott volna a gyilkosság elkövetése céljából. Kihallgatásuk soká tartott, mert Poesiat rendőrkapitány elkeseredett szívóssággal próbálkozott, hogy minden csomót megoldjon összekuszált gondolkodásukban, és ebből valami hasznavehető szálat fonjon. Az eredményt legjobban Dolleboter összefoglalása adta vissza. „Az öt Callopis, bűvész és akrobata, három férfi és két nő, nem tudnak semmit mondani, és Poesiat úgy engedte el őket négy óra tizenkettő perckor, hogy semmit sem közöltek.”

Nyomorúságos história. A kapitány gyanakvóan nézett át a két testvérasztalhoz, ahol a gyanús személyek éppolyan gyorsasággal változtak ártatlanokká, mint az üdvhadsereg propagandakocsiján a bűnösök, akik a térítés taposómalmának jobb oldalán, csavargókként lépnek be, és a bal oldalon már néhány másodperc múlva mint az üdvösség jelöltjei jönnek ki. Ezzel szemben ők ketten csak tizenkét emberkét dolgoztak fel az elmúlt három órában a kihallgatás lomha darálójában, és arra a következtetésre kellett jutniuk, hogy a tanúk egyike sem hozta közelebb, akár egy centiméterrel is Boterman halálát a megfejtéshez. Az egybehangzó, szolidáris alvás, amely a homoktérség lakóin, kijelentésük szerint, a tett végrehajtása idején erőt vett, egyre gyanúsabb lett, és az öt Callopis távozása után a bűnügyieknek ama meggyőződésig kellett eljutniuk, hogy minden tanú hazudott eddig, egymás fedezésére.

A gyorsíró zsebkendőt tett a homlokára, és nyelvét száraz ajkai között tartotta, miközben a papírra írogatott, amely izzadó kezének nyomaitól majdnem alkalmatlanná vált az írásra. A kapitány ingujjban és gallér nélkül ült, és állandóan legyezte magát kemény kalapjával, hol a jobb, hol a bal kezével. Boyarski felügyelő folytonosan a szemét törülgette, és az orrát újra meg újra kifújta. Olyan benyomást keltett, mintha a szenvedéstől pityeregne. Az egyetlen, aki kötelességtudásától hajtva felemelkedett a mártírok nemesi rendjébe, Dolleboter őrmester volt. Ő kis figurákat rajzolt az asztallapra, eközben többször kitörte nagy ceruzájának hegyét, csodálkozva rámeredt, és újra kihegyezte, amíg a ceruza olyan rövid lett, hogy nem bírta többé a kezében tartani. Ekkor összefonta a kezét egy olyan ember angyali mosolyával, aki leszámolt a világ dolgaival, és nincs többé egyéb dolga, mint a sors Damoklész kardjára várni.

– Ki a következő? – kiáltott a kapitány.

A tribün alkonyi fényéből magas, ösztövér férfit vezettek elő, aki peckes struccmadár-léptekkel jött keresztül a fűrészporon. A távolból olyannak látszott, mintha rendkívül nagy vízfeje volna. De aztán kiderült, hogy ennek a vízfejnek dupla alapja van, amikor végül is egy piszkos sapkát vett le a fejéről, és meghajolt, miközben az a benyomás alakult ki, hogy a következő pillanatban kettétörik és ráesik az asztallapra – olyan sovány volt.

– Neve? – kérdezte a kapitány.

– Bruineboon Sam – válaszolt a sovány. – Sam Bruineboon, uram, szíves engedelmével.

– Születési éve, helye?

– Ismeretlen, uram. Sajnos derék anyám…

– Foglalkozása?

– Anyámról… nos, anyámról… uram… én… ó… félek, hogy…

A rendőrkapitány sóhajtott anélkül, hogy felnézett volna jegyzetfüzetéből. – Ne beszéljen összevissza – mondta ellenszenvvel. – A foglalkozását szeretném tudni.

A sovány megkönnyebbülten nevetett. Ismét visszatette sapkáját ovális fejére, és szeretetreméltóan válaszolt: – Én vagyok „a nagy európai panoptikum” igazgatója, uram. Szíves engedelmével.

– Szép. – A rendőrkapitány jegyzetfüzetére ejtette a ceruzáját, mintha el akarná dobni, aztán visszahanyatlott recsegő székébe, majd a keménykalap legyezése okozta huzattól hunyorgó szemmel kérdezte: – Van valami különös mondanivalója a ma történtekről? Látott, hallott valamit? Vannak föltételezései?

– Semmi különös közölnivalóm nincs, uram – válaszolta Bruineboon olyan hangon, amelyet őszinte sajnálkozás hatott át. – Semmit sem láttam, semmit se hallottam; és ami a feltételezést illeti, ó, uram – az ember az ön jóakaratú engedelmével, úgyis csak olyan, mint a fű…

– Igen, igen! – A rendőrkapitány félbeszakította, székével újra előredőlt, és könyökével az asztallapra támaszkodott, miközben egy pillanatra sem hagyta abba a legyezést.

– Jól ismerte Botermant?

– Nem különösen, uram – közölte a sovány, közben újra levette a sapkáját, és fájdalmasan összehúzott szemöldökével nézett a sapka belsejébe, akár egy halász, aki századszor húz üres hálót a szárazföldre. – Hendrik Boterman olyan magasan állt, olyan végtelenül távol volt tőlünk, tőlünk, a szórakoztatás területének egyszerű munkásaitól, fiataloktól és öregektől…

– Hol lapult maga ma reggel tíz és tizenegy óra között? – kérdezte Poesiat barátságtalanul.

– Nem lapultam, uram, engedelmével – válaszolta Bruineboon úr udvariasan. – Álltam, méghozzá egy szép fiatal nő társaságában, mozdulatlan gyülekezetem körében…

– Uram… – üvöltötte a rendőrkapitány.

Bruineboon úr megijedt, s aztán gyorsan és alázatosan azt mondta: – A panoptikumban tartózkodtam, szíves engedelmével, a turkesztáni lány társaságában.

– Ahá! A turkesztáni lánnyal. Lám, lám. És mikor ment ezzel a fiatal hölggyel a panoptikumba?

– Körülbelül háromnegyed tízkor, uram… – válaszolta Bruineboon. – Felkeresett engem a fiatal hölgy. Azzal töltöttük az időt, hogy megcsodáltuk új szerzeményeimet, Pippi Bruint, a tornászok atyját, Johann Bachot, a vak szerzetest, akit az inkvizíció felakasztott, és Mas Haddipatti Sappo Ligi-t, a huszonnyolcszoros asszonygyilkost, Báli szigetéről…

A rendőrkapitány köhécselt.

– Egy asszony kiáltása riasztott fel minket… – folytatta sietve Bruineboon – mire mi, szíves engedelmével, a szabadba mentünk, és Hendrik Boterman halandó maradványainak megpillantása által megismerkedtünk a szörnyű eseményekkel.

– És a fiatal hölgy egész idő alatt magával volt?

– Ahogy mondja, uram. Így volt.

– Látta valaki, mikor kijöttek a panoptikumból?

– Valószínű, uram, hogy mindenki a halotton tartotta tekintetét. Ha azonban egyesek körülnéztek, akkor látták, hogy kijöttünk a panoptikumból.

– Hova mentek? Mindjárt a halott teste felé?

– Nem, uram. Bocsánat, szíves engedelmével. A fiatal lány letérdelt megkötözött apja mellé, aki közben felébredt, és én elvegyültem a tömegben, amely a halott körül gyülekezett.

– Honnan jött a kiáltás, amely úgy megijesztette önöket?

A sovány széttárta kezeit. – Nem tudnám megmondani, uram. Egy nő volt, ennyi minden, amit tudok.

– Miért jött a lány magához? Megbeszélték?

Bruineboon úr mosolyogva rázta meg a fejét.

– Nem, uram – válaszolta szelíden. – Már hosszú ideje ismerem ezt a lányt, a nagyapja lehetnék, szíves engedelmével, testileg is, lelkileg is. Olykor meglátogat engem, népes magányomban, és felüdül attól, hogy megtekinti… pardon.

– A szemtanúk azt állították, hogy a lány az apja mellett ült, és zöldséget vágott, méghozzá azzal a késsel, amellyel néhány perccel később a gyilkosság történt. A zöldséget már félig szétvagdosta, s úgy hagyta vissza a deszkán. Kézenfekvő tehát, hogy nagy sietve szaladt el onnan. Ha a maga kijelentése megfelel a valóságnak, akkor a munkájától egyenesen a maga panoptikumába ment… Válaszoljon tehát világosan és határozottan erre a kérdésre: kifejezte a lány valami módon, hogy valami vagy valaki által megriasztva menekült magához?

Ha Bruineboon úr édeskés arcáról bármit le lehetett olvasni, az a szelíd csodálkozás volt. – Amit ön mond, uram, teljesen új számomra, szíves engedelmével. Én a fiatal lány érkezésénél semmit, de abszolút semmit nem vettem észre.

– Hm… – brummogta a rendőrkapitány, és megdörzsölte az állát. – Egyetlen szóval sem célzott jövetelének okára?

– Nem, uram – válaszolta Bruineboon. Egyetlen szóval sem, szíves engedelmével. Ezt állíthatom.

– Szép – mondta a kapitány. – Köszönöm. A továbbiakban is számítunk önre. Ki a következő?

Bruineboon úr egy struccmadár fájdalmas méltóságával, tűnt el a füstfelhőben. Poesiat levette gallérját, anélkül hogy abbahagyta volna a legyezést, és a mély megvetés hangján sóhajtott.

– Minden stimmel, és semmi se stimmel – mondta dagadt nyelvvel.

– Különös… – kezdte a kis ember.

– Pszt – figyelmeztette a kapitány.

Boyarski kérdően nézett fel, és két törpefejecskét látott, amelyek az asztal széle fölé magasodtak. Két nagyon pici fej, de olyan elvirult, öreg arccal, hogy csak egy meghatározás illett rájuk: két öreg manó.

– Úgy – morogta Poesiat bizonytalanul. – Hát ti meg kik vagytok?

– A Rintintin-testvérkék – morogta a bal oldali fejecske.

– Rintintin? – kérdezte a kapitány a csodálkozástól majdnem barátságosan. – Csakugyan így hívnak titeket?

– Igenis, uram – mondta a bal oldali fejecske.

– Hm – Poesiat rozmárbajuszának a végeit húzogatta, mintha azt remélné, hogy valamilyen ihletet facsar ki belőlük. – Ó. És mi a foglalkozásotok?

– Balerinák, uram – mondta a bal oldali. – …rinák – visszhangozta a jobb oldali.

– Korotok?

Csend. A fejecskék egymásra néztek.

– Nos? – sürgette őket Poesiat. – Hány évesek vagytok?

– Fontos ez, uram? – kérdezte a bal oldali.

– Fontos? – suttogta a jobb oldali.

– Nagyon is, hölgyeim – mondta a kapitány.

– Ötvenöt – suttogta a bal oldali fejecske. A jobb oldali csak rémülten mozgatta az ajkait.

– Rendben van – morogta Poesiat, akit ez a közlés, mely legvadabb elképzelését is felülmúlta, bizonyos fokig megzavart.– Azt szeretném megtudni önöktől, tudnak-e velem valami olyasmit közölni, ami Boterman úr gyilkosának elfogásához vezethetne?

Jó ideig tartott, amíg a fejecskék egyike válaszolt. Egymásra néztek, bólintottak, tagadó mozdulatokat tettek, aztán újra a kapitányra néztek az asztal széle fölött. Amikor azonban beszéltek, Dolleboter felé fordultak: – Láttunk valamit, uram… – Ezt a biztató kijelentést annyira egyszerre, kórusban mondták, hogy úgy tetszett, mintha betanulták volna. Dolleboter barátságosan elöljárójára mutatott hüvelykujjával, és azt morogta:

– Itt ül, hölgyeim.

Poesiat és Boyarski közben éberré vált. Az asztallap fölé hajoltak, a két balerina felé, a kapitány még a legyezésről is megfeledkezett. – Láttak valamit? – kérdezte. – Mit?

Úgy látszott, hogy a jobb oldali fejecske akarja vezetni a beszélgetést, a bal oldali arra szorítkozott, hogy beleegyezően bólintson. – Láttuk, ki szúrta le Botermant – mondta a jobb oldali fejecske. Egy percig csönd volt.

– Hol és mikor? – kérdezte a kapitány gyorsan. – Nyugodtan elmondhatják nekem – fűzte hozzá, mikor látta, hogy a két testvér félénken körülnéz. – Senki sem hallhat meg semmit.

– A kocsink bakján ültünk – kezdte a jobb oldali fejecske. – Én éppen krumplit hámoztam, és a testvérkém kötött.

– Hány órakor?

– Úgy tizenegy óra körül – suttogta a fejecske. – Nagyon meleg volt, ezért ültünk a bakra, a fa árnyékába, amelyik a kocsi mögött áll. Egy órácskát ültünk ott, amikor fütyülni hallottunk valakit a mélyben, és ahogy a bak fölött átnéztünk, egy kövér embert láttunk fehér ruhában a kocsi mögött elsietni, a homokfolt felé, amely körül a legtöbb kocsi áll. A mienk egy kicsit hátrább áll, tudja…

– Igen, igen – mondta a kapitány. – Értem már. Látták, hogy jön egy kövér ember – ez nemde, Boterman volt?

A két fejecske beleegyezően bólintott.

– Igen, Boterman – mondta a jobb oldali fejecske. – És miután Boterman elhaladt a bak alatt, és minket nem vett észre, mi se láttuk őt egy jó ideig, amíg a testvérem át nem nézett a mögöttünk csüngő leveleken. – Nézz csak oda, mondta ő, ott áll megint Boterman, Sjaak Pollum és Annie Paling kocsija között. És amikor megfordultam, láttam, hogy Boterman ott áll, ahol a testvérkém mondta. És úgy állt ott, mintha valakit figyelne, akinek nem szabad tudnia, hogy ő ott áll.

– És maguk látták ezt a „valakit”? – kérdezte Boyarski.

– Ki volt az? – kérdezte Poesiat.

– Nem láthattuk, hogy ki volt, uram – mondta a fejecske. – Mi nem láttuk az egész homoktérséget, csak Boterman felső részét, ha kifejezhetem így magam, és Sjaak Pollum meg Annie Paling kocsijának alsó felét, mert a többi a mi kocsink felső része mögött volt, és az alsó rész… a felső rész… – Láthatóan belezavarodott a topográfiába.

– Értem, hogy mire gondol – nyugtatta meg a kapitány. – Na és aztán?…

Az volt a benyomás, mintha a két hölgy, a kritikus pillanathoz közeledve, megbánta volna sietségét. De a négy óriás arca az asztal mögött nem adott módot a visszavonulásra, hiszen ők A-t mondtak, s a rendőrség nem hagyja őket békén, amíg le nem morzsolják az egész ábécét. – Mi… mi úgy félünk, hogy bántani fog bennünket, uram… – vallotta be suttogva a jobb oldali fejecske. – Olyan szörnyen indulatos ember.

– Kicsoda? – kérdezte a kapitány.

Ez a rájuk lövellt szó szíven találta a hölgyeket. Kölcsönösen egymásra néztek, és egyidejűleg nyeltek egyet. Azután úgy látszott, telepatikus úton arra az elhatározásra jutottak, hogy együtt viselik
a felelősséget, és kórusban válaszoltak: – Job, a tengerész, az autóparkból… uram. Job tette…

Boyarski a listákat nézte át, de Job, a tengerész, úgy látszik, még nem került sorra. Dolleboter azt a megbízást kapta, hogy keresse meg ezt az urat, lehetőleg feltűnés nélkül; egy idő múlva visszajött, és jelentette, hogy meglelte a férfit. Eközben Boyarski és Poesiat megdolgozták a Rintintin-hölgyeket, és rászorították őket, hogy pontosan rögzítsék vádjukat. Kiderült, hogy miután Boterman eltűnt a kocsik között, egy sötét alakot láttak mögötte felbukkanni: majd valami felvillant a napban. Boterman kezével a melléhez kapott, lassan összecsuklott, és hátrafelé, a földre zuhant. Ezután szörnyű kiáltást hallottak. Az alak egy pillanatig Boterman fölé hajolt, és a hölgyek akkor megpillantották fején „a kis medaliont”… A kis medalion félreértésre adott okot: Poesiat feltételezését, hogy az illetőnek egy fehér dudor volt a fején, a nővérek megdöbbent vihogással visszautasították. Jobnak, a tengerésznek valóságos, tallér nagyságú tonzúra van a fején. Ez a kopasz folt árulta el őt, mert a hölgyek hajlandók voltak megesküdni rá, hogy ő és senki más hajolt a test fölé, s elmenekült, mikor a kiáltozás kezdődött. Miután a hölgyekből semmi többet nem lehetett kivenni, Poesiat megbízott két rendőrt, hogy kísérje őket a helyükre. De a jelek szerint még valami nyomta a szívüket.

– Uraim – kezdte a jobb oldali fejecske. – Most tényleg le fogják vágni a fejét?

– Mit? – kiáltotta a kapitány. – Mit fognak levágni?

– Hát a fejét… – tódította a bal oldali fejecske.

– Nagyon örülnék ennek – folytatta a jobb oldali fejecske –, mert ő már sok rosszat tett nekünk… Ó, ó… nemrégen ok nélkül bottal ütötte Lischent.

– Ki az a Lischen? – kérdezte a kapitány olyan hangon, melyből kihallatszott, hogy szükség esetén hajlandó megvédeni ezeknek a nőknek a becsületét a nyers erőszak ellen.

– A mi gidánk – válaszolta a jobb oldali fejecske. – Angyali kis állat, légynek sem árt. És mit gondol, miért vágott ő a szegény állat szemecskéi közé? Csak azért, mert Lischen egy egészen icipicikét az autópályájára piszkított… Mit szólnak ehhez? Néhány ilyen kis mogyoró miatt…

A kapitány sürgősen elbocsátotta a hölgyeket.

Rövid értekezés után a bűnügyi hivatalnokok megegyeztek, hogy a kihallgatás utolsó fordulata ellenére, mely valamelyest gyöngítette a titokzatos Job ellen emelt vádat, a tanút minden további habozás nélkül sorra veszik. De hogy semmiféle gyanút ne ébresszenek, Poesiat megbízta az őrmestert, hogy valamilyen megfelelő kifogással szólítsa elő ezt az urat. Boyarskinak kellett a kapitányt ennél a kihallgatásnál helyettesítenie, hogy lehetővé tegye számára a tanú feltűnés nélküli megfigyelését, és azt, hogy ezalatt teljesen a keménykalapjával való legyezgetésnek szentelhesse magát.

Hamarosan kiderült azonban, hogy Job, a tengerész, a cirkuszi sátor ama kevés személyiségei közé tartozik, aki egyáltalában nem helyez súlyt arra, hogy kihallgassák. Harcias tartásban bukkant fel a füstből és párából. A rendőrök, akik minden mellékgondolat nélkül, pártfogóan a vállára tették kezüket, a legcsekélyebb köszönetben sem részesültek fölösleges szívélyességükért. Job, a tengerész összeszorított ököllel, előretolt állal és fenyegetően görbe lábakon, amelyek sajnálatosan bizonyították, hogy hatalmas felsőtestét túlságosan nehezen viselik, hintázott az asztal felé. Piszkos hajóssapkáját előretolta a fején, egy cigarettavég lógott ki harciasan szája szögletéből, és egymáshoz igen közel fekvő disznószemeit már néhány méter távolságból egyenesen a rendőrkapitány gallérgombjára irányította, aki kicsit csodálkozva, kezében öngyújtójának pislákoló lángjával, nézett vissza rá. Amikor Job odaért, annyira az asztallap fölé hajolt, hogy az jókora darabon hátracsúszott, és bizonyosan feldőlt volna, ha a kapitány hasa nem szerepel ütközőként. Boyarski a nyitott ingen át észrevette, hogy Job egy kecses vitorláshajót visel a mellény valószínűleg ifjú napjaiban hiúságból tetováltatta magara, piros és kék színekben. A tengerész olyan közel vitte arcát a kapitányhoz, amennyire az adott körülmények csak lehetővé; tették, és hangosan, azt mondta: – Jó napot.

Poesiat kapitány nem válaszolt, hanem akkurátusan meggyújtotta a szivarját, és hátradőlt. A tengerész, aki szemmelláthatóan észrevette, hogy ez a megszólítás nem vált ki megfelelő visszhangot, és ezért minden érdeklődését elvesztette a rendőrkapitány személye iránt, disznószemeit Boyarski gallérjára szegezte, és megismételte: – Azt mondom, jó napot!

– Jó napot – mondta Boyarski barátságosan. – Neve?

Az ókorban egy párbaj elhárítását a társadalmi és szellemi kisebbrendűség bizonyítékának tartottak, és ebből az atavizmusból a jelek szerint élt még valami Jobban, a tengerészben. Mindenesetre kiköpte a cigarettavéget, a legszélsőségesebb megvetés olyan tömény kifejezésével, hogy Boyarski egy pillanatra kijött a sodrából, majd mindkét kezével megemelte a nadrágja szárát, és utolérhetetlen udvariassággal így felelt: – Job.

– És tovább?

– Névtelen Job.

– Születési éve?

Ha Job számára már az is megalázó volt, hogy nem vettek tudomást ökölbe szorított kezéről, ez az érdeklődés afféle intimitások iránt, mint a születési éve, már sértésszámba ment. Névtelen Job még egyszer magasba emelte nadrágszárait, de most olyan energiával, hogy az ingmelle fölpúposodott, hevesen összeráncolta szemöldökét, hogy ettől a fejbőre és a sapkája is félrecsúszott, aztán lassan, nyomatékosan azt mondta: Semmi köze hozzá, értette?

A helyzet kritikussá vált, Boyarski érezte, hogy megfeszül az arca, de mégis szórakoztatta az eset. Akármi nyomja is ennek a Jobnak a lelkiismeretét, az ő rokonszenvére bizonyos fokig számíthatott.

– Sajnálom, de ehhez az adathoz ragaszkodnom kell – mondta nyugodtan.

Job, a tengerész egy ideig hallgatott, azután hirtelen a fölkorbácsolt szociális igazságérzés eksztatikus állapotában találta magát.

– Én csak egy egész jelentéktelen, szegény tengerész vagyok – jelentette ki –, de én kérdem magától, hogy megértett-e engem?

– Tud ön arról, hogy fontos adatok elhallgatása öt hónapig terjedő elzárással büntethető? – érdeklődött a kis ember, teljesen zavartalanul.

– Nekem arról van tudomásom, hogy egy bevert orr két évvel büntethető – válaszolta hangoskodva Job, a tengerész. – De ezt szívesen vállalom, érti? Én szabad ember vagyok, és szabad országban élek, és szabadságomban áll, hogy csukva vagy nyitva tartsam a pofámat, ahogyan kedvem tartja. És vegye tudomásul, aki engem akar megcsáklyázni, annak nem szabad panaszkodnia, ha ő issza meg a levét.

– Én… – kezdte a kis ember.

– Én nem tudok semmit, nem láttam semmit, nem hallottam semmit – üvöltötte Job. – És önnek egy gentlemannel van dolga. Még nem fogták fel abban a fafejükben, hogy kiragadnak békés munkámból azért, mert egy ilyen kapitalistát, egy ilyen kövérre tömött bikát, aki azt sem tudta, hová legyen a sok finom zabától, valami szegény ördög ledöfött? Hát mi közöm nekem ehhez?

– Én… – kezdte Boyarski újra.

– Kérdezem: mi közöm nekem ehhez? – kiabált Job, a tengerész. Ezzel azonban megelégelték a dolgot. Minden természeti jelenségnek megvan a maga festői oldala, de mindennek van határa. Boyarski felügyelő összekulcsolta a kezét, szelíd mosollyal nézett a szabadsághősre, és azt kérdezte:

– Nem mesélné el inkább, hogy miért gyilkolta meg Hendrik Botermant?

Ennek a robbanóbombának a hatása nem érte el a kívánt célt. Bár Job, a tengerész, egy pillanatig tátott szájjal bámult, tekintete az ijedtségből gyorsan részvétbe váltott. – Bocsásson meg – mondta hirtelen, szinte emberi csengéssel a hangjában – gondolhattam volna, hogy tébolydába való emberrel állok szemben.

Boyarski egy pillanatig elgondolkozott; mielőtt további kérdéseket tett volna föl, magához kellett térnie a szellemi boxringben abból a knock-outból, amit az elszánt tengerésztől kapott. – Mit keresett a Pollum-testvérek és Paling kisasszony kocsija között abban a percben, amikor Boterman ott összeesett, egy késsel a mellében?

– Én? – Őszinte csodálkozás csengett a hangjában. – Nem! – kiáltotta aztán. – Nem! Engem nem fogsz meg, barátocskám! Ismerem a törvényt. Engem nyakoncsíptek egyszer Angliában, mert részegen fetrengtem. És tudom, hogy magának azt kell mondania: Máj djuti tu inform ju[2] hogy minden, amit mond, a bíró előtt megismétlendő! Nem, nem, nem hagyom magam megfogni, ismerem a törvényt, és ehhez tartom magam.

– Sajnálom – folytatta Boyarski, nem veszítve el a kedvét. – De két tanú hajlandó megesküdni, hogy látta magát a kocsik között, szorosan azon a helyen, ahol Boterman összeesett, és hogy maga le is hajolt, hogy lássa, meghalt-e.

Job, a tengerész, ezt a rettenetes vádat olyan lelkinyugalommal vette tudomásul, ami ártatlanságát minden kétségen felülinek mutatta, hacsak nem rendelkezett színészi tehetséggel. Megvonta a vállát, fölemelte a nadrágját, barnát köpött sziszegve a fűrészporba, és azt válaszolta: – Lenyúzhatja a bőrömet rozsdás tűvel, de alaposan melléfog, ha azt hiszi, hogy én intéztem el ezt a szerencsemalacot. Énnekem – Nereus tudja – elég okom volt rá, hogy apró darabokra vágjam, de valamelyik ütődött gyorsabb volt nálam. Ennyit! mondhatok.

– Van valaki a mutatványosok között, akit magával össze lehet téveszteni?

Megvonta a vállát. – Messziről mindannyian hasonlítunk egymásra… Néha összetévesztettek már Haantje Pikkel, a céllövöldéből… – Felnézett, és a kifejezés, amivel végignézte az alacsony felügyelőt, a legrövidebb idő alatt egész skáláját mutatta a dühnek, kárörömnek és vásottságnak. – Várjon csak – mondta ravaszul –, itt essek össze, ha nem a Rintintin-hölgyek engedték meg maguknak ezt a tréfát… Igen, igen! Ezért hurcoltak ide a hekusok, még mielőtt sor került volna rám. Igen, igen! A Rintintin-hölgyek! Mondja csak meg nyugodtan… Ezek az ocsmány, öreg, agyontáncolt, kiszáradt majmok. Meséljem el maguknak, minek köszönhetem ezt? Két dolognak, uram. És akár hiszi, akár nem, mind a kettő tizenhét évvel
ezelőtt történt. Egyszer, amikor a kocsim lépcsőjén üIve, a harisnyámat stoppoltam, beleszúrtam a tűt az egyik kis Rintintin popsijába, aki mellettem állt, a mosóteknő előtt, és én azt hittem, hogy tűpárna. No, mondja, azt hiszi, szándékos volt? És legközelebb pedig a gidájukat, amelyet különleges élvezettel sétáltattak az én autópályámon, néhányszor fejbevertem egy darab fával, mert ott feküdt, és bepiszkolta a jövedelmi forrásomat… Kérdem öntől, mint férfi a férfitól: ez szándékos volt? És…?

– Igen, igen – szakította félbe Boyarski – rendben van. Most ebben maradjunk. Mindössze egy kérdésre szeretném még, ha válaszolna, de kérem, pontosan. Hol tartózkodott tíz és tizenegy óra között, délelőtt?

– Az ágyamban – válaszolta a másik azonnal. – Ha nem akarja elhinni, egy rakás tanú vám rá, akik megmondják magának, hogy ha én az ágyamban fekszem, akkor kiéneklem magamból a kopoltyúmat. – Eme szavait tett követte, s azonnal bemutatta énekművészetét, elharsogva egy dal első sorait.

Miért is szálltam én tengerre…

Szebben ringott Marie melle…

De az alacsony embernek elege volt ebből, és ezért Jobot, a tengerészt két rendőrre bízta, akik a kötelező tisztelettel visszavezették őt a ködbe, ahonnan jött.

Kézenfekvő volt, hogy ennek a férfinak a hasonmását, a titokzatos Haantje Piket hallgassák ki, ha kevés volt is az urak reménye, hogy itt valóban személycsere történhetett. Ám az alaposság a bűnügyi szakma alapélve, így tehát a rendőrök visszatérésükkor azt a feladatot kapták, hogy a céllövölde tulajdonosát varázsolják elő a nyugtalan tömegből, a tribünről. Egy idő múlva újra megjelentek az asztal előtt, mivelhogy a várakozás ellenére, portyázásuk sikerrel járt.

Az új tanú mogorva, halszájú uracska volt, óriási, harmatos földieperre hasonlító orral, a füleiben rézkarikákkal. Boyarski vezette a kihallgatást.

– Neve?

– Pik, tisztelt ítélőszék. Haantje Pik. Pik, egy k-val.

– Haantje? Kakaska? De hiszen ez nem név. Hogy hangzik a keresztneve?

– Willem, tisztelt ítélőszék. Willem, Friedrich, Henri.

– Kora?

– Hetvenhat és még valamicske, bíró úr.

– Hm – Boyarski fölnézett. Szinte kizárt volt, hogy ezt a félénk, szánalmas fickót össze lehetett volna téveszteni a bátor névtelennel. De a bűnözés világában a lehetetlenségből él az ember.

– Foglalkozása?

– Tulajdonosa vagyok egy céllövő és dobáló bódénak, bíró úr.

– Dobáló bódé?

– No igen, bíró úr. Hiszen tudja… Sózz oda neki, peng-peng, bum-bum…

– Igen, igen – erősítette meg őt a felügyelő.

– Értem már. Mondja meg nekem, Pik úr, milyen adatokat tud velem közölni a ma reggel történtekről. Mit tud ön?

Haantje Pik hegyesre csücsörítette ajkait, amíg csak az orrhegyéig nem értek. – Három szóval megmondhatom, bíró úr – válaszolta ártatlanul. – Hogy úgy mondjam, a semminél is kevesebbet.

– Igen? – Boyarski letette a ceruzáját, és összekulcsolta a kezét. – De önnek okvetlenül tudnia kell valamit. Például azt, hogy mi keresnivalója volt a Pollum-fivérek és Paling kisasszony kocsija között abban a pillanatban, amikor Botermant leszúrták.

De jaj, ez a tanú se tört meg. Bizalmas, ám egyúttal elutasító mozdulatot tett a könyökével, aztán vigyorogva felelte: – Nana, bíró úr, ezt nem mondhatja komolyan. Az ágyamban feküdtem, amit a táborban minden becsületes ember bizonyíthat önnek, amikor a dolog történt, hogy így fejezzem ki magam.

– Mikor látta utoljára a meggyilkoltat?

Haantje Pik elgondolkodott. Még erősebben csücsörítette a száját, hogy úgy hatott, mintha az utolsó cseppeket akarná kiszippantani egy pálinkás pohárkából, és azt válaszolta: – Ez ma kora hajnalban lehetett, bíró úr, amikor fenn állt a hullámvasútja tetején, néhány perccel azelőtt, hogy a fülemre feküdtem. Ekkor kinéztem az ablakon, hogy lássam, vihar lesz-e, és megpillantottam őt a tetőn, vakító fehér ruhában, valahogy úgy festett, mint egy angyal. És akkor azt gondoltam: már megint ott áll ez a Jan Hühnerbein, és nyugodt lelkiismerettel összehúztam a függönyt.

– Jan Hühnerbein? – kérdezte Boyarski. – Dél hiszen azt az embert Botermannak hívták.

– Stimmel, bíró úr – válaszolta Haantje Pik szeretetreméltóan. – Számomra azonban Jan Hühnerbein marad, mert egyszer boldogult lányom után szaladt egy kakaslábbal, amikor még legényke volt, a Loop the Lopp-nál.

– Ja igen… és mikor hallott ön a gyilkosságról?

– Amikor Annie Paling elkezdett sikoltozni, bíró úr, felébredtem, kinéztem az ablakon, két lábat pillantottam meg Sjaak Pollum kocsija alatt, és azt gondoltam: ott fekszik a Jan Hühnerbein. Rögtön tudtam, mi történt.

Boyarski vizsgálódó pillantással nézte a különös urat. – Úgy – kérdezte halkan –, eszerint maga; várta a gyilkosságot?

Haantje Pik csodálkozva nézett rá, de nem válaszolt.

– Na, rajta, feleljen a kérdésemre – sürgette a kis ember.

A céllövölde-tulajdonos sóhajtott, vállat vont, felvette a sapkáját, majd azt kérdezte: – Ki nem várta? – megkísérelte, hogy félreérthetetlenül jelezze: a beszélgetést befejezettnek tekinti, megfordult, és elindult a tribün felé. Ezzel azonban nem volt szerencséje.

– Halló, barátocskám – kiáltotta Boyarski –, még nem végeztem.

Egy rendőr visszahozta a menekülőt. – Hogyan lehetséges, hogy maga számított erre? – kérdezte a kis ember élesen.

A másik vállat vont, és egy gyámoltalan mozdulat kíséretében így szólt: – Maga Boterman akarta így. Mindenki tudta, hogy rosszul fogja végezni… Ez nem mehetett így az örökkévalóságig.

Többet nem lehetett kihozni belőle, közelebbi felvilágosításokra nem volt hajlandó. Egy negyedórán keresztül próbálkozott még vele Boyarski, aztán bosszúsan eleresztette.

– Sötét ügy ez – morogta a rendőrkapitány. – Mind azt kiáltják: – Ide nézz! És ha az ember odanéz, akkor becsukják a kukucskálót.

A kis ember mosolyogva csóválta a fejét. – Nem egészen így van, Poesiat – mondta. – Két fontos dolgot megtudtunk Pik úrtól: először is, hogy ezt a gyilkosságot, már régen várták, méghozzá, mint Boterman viselkedésének erőszakos következményét, ami megint csak azt bizonyítja, hogy olyan üggyel van dolgunk, ami zárt körben játszódott le. Valami kívülálló személy szerepének feltételezését, véleményem szerint, nyugodtan kikapcsolhatjuk, a gyilkos itt van ebben a sátorban, ehhez nem férhet kétség.

– Hm – Poesiat kapitány áttette a keménykaIapot egyik kezéből a másikba. – Hivatalosan ezt még nem fogadhatom el – morogta csukott szemmel. Bajuszának szálai mozogtak a legyezőnek használt keménykalap okozta huzatban. – De mit tudott meg még ettől az úrtól?

– Az ismeretlen nő kilétét, aki kiáltásával felébresztette az alvókat – válaszolta Boyarski. – Anna Paling, „a világ legkövérebb hölgye”, őrmester úr, hozza ide ezt a hölgyet.

Anna Paling, a világ legkövérebb hölgye, harminchét éves, foglalkozására nézve élőkép, hamarosan ott trónolt az asztal előtt, kövéren és hatalmasan, mint egy húsból és zsírból való Szabadság-szobor. A kérdésekre lihegve kilökött szavakkal válaszolt, rövid, befejezetlen mondatokban, szinte anélkül, hogy kinyitotta volna a száját. Árnyékában egy gondterhelt emberke állt, aki madárhangon közölje, hogy őt Kareltje Palingnak hívják, és nincs foglalkozása, amennyiben azt a minőségét, hogy ő hitvesének jobbik fele, nem veszik foglalkozásszámba. Impresszáriónak nevezte magát, és minden alkalommal elpirult. A kövér asszony egy kis sámlin ült, miközben hites uracskája állt. De a férfi körteformájú fejének hegye így sem ért az asszony válláig.

– Mondja csak – kezdte Boyarski, miután letette a ceruzáját és összekulcsolta a kezét –, jól ismerte Hendrik Botermant?

– Korábban – lihegte a hölgy.

– Milyen régen?

– Amikor ő még… egy fiatal… Henkije Loop the Lopp… húsz éve.

– Húsz éve? Hát az nagy idő. Akkor még csinos fiatalember lehetett, nem? Igen, igen, így gondolom. Ki ölte meg?

– Jaj – ijedt meg a hölgy –, én… ó… ő… Boter… én… nem tudom… nem…! igazán… igazán nem…!

Szánalmas volt látni, hogy a Napisten mit művelt ezzel a csodalénnyel. A hölgynek szó szerinti úszott mindene, haja úgy tapadt vörösen izzó arcába, mint egy ragadós fürdősapka. Kövér virsliujjaival, amelyek szinte észrevétlenül mentek át lottyadt, párnás kezekbe, átnedvesedett zsebkendőt szorongatott, s a kihallgatás alatt azt egy kifacsart mosogatórongy kicsinyített másává változtatta. Hatalmas keble, mely mint egy dupla szállítmányú csempészáru domborodott ki rózsaszín ruhájából, olyan izgatottan hullámzott, hogy Dolleboter őrmester szinte nem bírta többé levenni a szemét a természeti erők eme játékáról. Ámde felriadt bűvöletéből, amikor Boyarski kérésére a rendőrkapitány megparancsolta neki, hogy még egyszer vezesse elő a céllövölde-tulajdonost.

Felállt, hogy elinduljon a parancsot teljesíteni. Boyarski arra szorítkozott, hogy gondterhelt pillantással figyelje a hölgyet, aki félig öntudatlan állapotban, összeomolva ült a sámlin. Hitvese egy lebegő zsebkendővel legyezte a hölgy arcát, miközben magas, csicsergő hangokat hallatott. Amit ez a nő ezen a napon ebben a sátorban végigcsinált, arra nem volt többé emberi kifejezés.

Haantje Pik szemmelláthatóan igen csodálkozott, hogy ilyen gyorsan újra érte jöttek. Mindenesetre egy fogorvos szórakozott és valamennyire felajzott arckifejezésével jelent meg, olyan fogorvoséval, akit kártyajátékból hívnak el, hogy egy kórházi páciens fogát kihúzza.

– Maga azt állította, hogy ennek a hölgynek a kiáltása ébresztette fel – mondta a kis ember. – Igaz ez?

Haantje sértődötten húzta fel a szemöldökét a magasba. – Hát mit gondol, bíró úr? – kérdezte felháborodottan. – Úgy nézek én ki, mint egy csaló?

– Maga mit mond erre?

A kövér hölgy kinyitotta a szemét, amikor fölfogta a kis felügyelő hangját, amely nyilvánvalóan, hozzá szólt. – Én… én nem… nem tudok… hörögte.

– Anna – nyekergett a férje. – Anna, asszonykám… Segítség…! Segítség…! Vizet!

– Az isten szerelmére, Boyarski, legyen elővigyázatos – figyelmeztette rémülten a rendőrkapitány, tompa morgással. – Ha ez az elefánt itt lefordul, akkor el vagyunk veszve, akkor egy teherkocsit kell hozatnunk.

De Boyarski nem mutatkozott hajlandónak, hogy visszariadjon a fenyegető természeti katasztrófa eme előjeleitől. – Nana – mondta bátorítóan – mindjárt befejezzük. Az egyetlen, amit még tudni szeretnék: mikor fedezte fel a gyilkosságot, és hol tartózkodott, amikor kiabált?

Az impresszárió válaszolt a hölgy helyett. Lábujjhegyre állt, ráütött az asztallapra, hogy ezzel megerősítse szavait, és úgy csipogta: – Nem látja, nem látja, hogy a hölgy rosszul van? Nem látja, hogy egész életére tönkreteszi? Nem látja, hogy nevetséges, azt állítani, még csak állítani is, hogy valaki, egy asszony, ilyen állapotban kiálthatott? Nem látja? Ahogy most látja, uram! – mondta egy lezáró szónoki mozdulattal – ahogy most látja őt, eszméletlenül és magánkívül, ilyen állapotban volt már egész délelőtt. Egész délelőtt, mint egy halott feküdt az ágyán, uram. Igen, igen! Erre esküszöm! Megesküszöm rá! És Habakuk bizonyíthatja!

Boyarski beszélni akart, de Haantje Pik megelőzte. – Ezt az ujjadból szopod, Karel –; mondta megvetően. – Saját fülemmel hallottam Annie-t. Óóóóóó! – sikoltotta. Ismerem őt, olyan, mint egy disznó, amelyet leszúrnak.

– De ha én hajlandó vagyok esküt tenni rá…! – vetette közbe az opponens.

– Akkor hamis tanúzás bűnébe esel – fejezte be Haantje a mondatot. – Térj észhez. Én ismerem a hangját, jobban ismerem, mint te, barátocskám. Amikor ő még egy piros arcú vakarcs volt… (itt a kezével valószínűtlenül alacsony szintet mutatott), már akkor megismerkedett a borotvaszíjammal, mert üvöltve és kiabálva feküdt az ajtóm előtt, miközben engem a tanulmányaim foglaltak le. Nem! Beszélhetsz nekem, amit akarsz, de az üvöltés, amelyik felriasztott nyugalmamból, tőle jött, vagy itt vakuljak meg.

Minden részvevő számára igen kellemetlen pillanat volt. A kövér hölgy alapjaiban remegni kezdett. Karel, az impresszárió és az odasietett Dolleboter az utolsó pillanatban tudták csak megtámasztani egy ferdén tartott székkel, amit a lapockái közé szorítottak. A szék azonban, amely az öntudatát vesztett tehetetlen testtömeget egyensúlyban tartotta, összeomlással fenyegetett. A férj ekkor kiutat talált: ugyanis segédcsapatokat hívott.

– Hol van Habakuk? – kiáltotta éles hangon.

– Habakukot akarom hallani… Habakuk jöjjön ide… Habakuuuuk!

Habakuk jött. Egy óriás méretű, majomszerű eszkimó, olyan tökéletesen lapos arccal, mintha röviddel születése után egy estében Őt súroló jégtábla arcának minden kiálló részétől megfosztotta volna. – Bruccs! – kiáltotta derűs, mennydörgő hangon, amikor az asztal elé ért, félelmetes tenyerekkel megragadta a felügyelő mindkét kezét, fel-alá lóbálta, miközben sugárzott a szívélyességtől, és rettenetes vigyorral újra és újra azt kiáltotta: – Bruccs! Paracskó! Bruccs! Bruccs!

Paling úr kiszabadította a felügyelőt, oly módon, hogy mindkét kezével az eszkimó nadrágjába kapaszkodott, és azt kiáltotta: – Habakuk! Mondd, hogy ma reggel nálunk voltál! Mondd meg, hogy megesküszöl rá, hogy ő nem kiáltott! Mondd ezt, mondd ezt!

A rendőrkapitány véget vetett ennek a teljességgel törvénytelen jelenetnek, amennyiben esernyőjével szétkalapált minden további esküformát.

– Ha ezt tovább folytatja, Paling – figyelmeztette –, akkor egyre inkább megnehezíti a felesége helyzetét! Hallgasson! – Paling úr úgy elhallgatott, mintha kitekerték volna a nyakát.

– Ó… Habakuk! – folytatta Poesiat, és a laposfejűhöz fordult. – Ugyebár maga ért hollandul?

– Iken, iken! – Az eszkimó vigyorgott, szájai sarkának félelmet gerjesztő meghosszabbításával, amely az arcát mintegy két részre választotta. – Jót nap! – dadogta, hogy nyelvismeretét bizonyítsa. – Jó est! Mennykü!

– Szép, szép – hagyta rá a kapitány. – Meglátogatta ma reggel ezt a hölgyet?

Az eszkimó abba az irányba nézett, amerre Poesiat ujja mutatott, arcán gyermeki csodálkozással nézett a kövér hölgyre, aztán hevesen intett, és válaszolt: – Iken, iken! Én voltam lenni Anna. Iken, lkon! Menykü! Iken!

– Mettől meddig?

– Mit mondani? – kérdezte Habakuk, és összehúzott szemöldökkel a kapitány felé fordította jobb fülét.

– Milyen kora reggeltől milyen sokáig volt ennél a hölgynél, ezt akarom tudni.

– Óóóó, aha, iken, iken – úgy tűnt fel, dereng neki, mit akarnak tudni tőle.– Én voltam lenni Anna. Iken. Én lenni voltam baba-baba-baba (itt festői mozdulatokat tett az állkapcsával). Én voltam lenni gnrr… gnrr… havaaaa… – Egymásra fektetett kezekkel megsimogatta a jobb arcát, miközben ferdén tartotta a fejét és csukva a szemét. – Én lenni voltam sirr…sir… bruccs! Mi, Kareltje?

– Itt dögöljek meg, ha tudom, mit akar mondani ez a fickó – vallotta be a kapitány.

– Azt akarja mondani, hogy nálunk reggelizett, azután aludt, és azután egy csésze kávét ivott, uram – magyarázta az impresszárió.

– Hm! – A rendőrkapitány kétségei világosan leolvashatók voltak az arcáról. Elhatározta azonban, hogy még egy kísérletet tesz. – Ez a hölgy egész délelőtt aludt? – kérdezte. – És még akkor is aludt, amikor odakint kiáltottak?

Az eszkimó leolvasta a szavakat az ajkáról, majd összeráncolt homlokkal és mereven bámuló szemekkel állt egy percig, míg végre felfogta a kérdést: – Anna gnrr… gnrr… Kareltje – takarja be… gnrr… gnrrr… meleg! Mellleg! Gnrr… hirtelen… hihihihi! Segítség! Segíííítség!

– Ki? – kérdezte Poesiat.–Az asszony kiáltott?

– Nemdenem! – Habakuk nyomatékosan rázta a fejét. – Hirtelen kinn hihihi… segítttség… gyilkooos! Anna: mivankareltje?

– Látja? – ujjongott Kareltje Paling. – Most már látja? Ő nem kiáltott, ő aludt, amikor odakint kiáltottak.

A rendőrkapitány és Boyarski egymásra néztek!

– Mondhat, amit akar – szólt Haantje Pik – de én tudom, hogy ő volt ! Valaki kiáltott, amikor Boterman a bordái közé kapta a kést, és ez a valaki Anna Paling volt, vagy lenyelem a kalapom.

Szomorú volt, de igaz: sem a Paling-házaspár, sem a készséges Habakuk nem vitt közelebb egy lépéssel sem Boterman gyilkosának leleplezéséhez. Elbocsátották őket, és a kövér hölgy elszállításának nehéz problémáját az eszkimó közreműködésével minden akadály nélkül megoldották, mert az szemmelláthatóan hegyeket tudott elmozdítani.

Az utolsó előtti tanú egy negyvenéves férfi volt, rövidre nyírt hajjal, lapos ajkakkal és vizes szemmel. Narancssárga nadrágot viselt, fehér övvel és égszínkék rövidujjú pulóverrel, hóna alatt átizzadva. James Baardspulnak hívták, foglalkozása: az ezerhangú ember. Unalmas ember benyomását keltette, akitől nem sokat lehet várni. De elég gyorsan
kiderült, milyen gyakran csal a látszat. Poesiat kapitány, aki megsajnálta ezt az embert, megjegyezte, hogy a foglalkozását nem magyarázta meg elég világosan. Baardspul félrehúzta ajkait, fájdalmas mosolyra, mély lélegzetet vett, és azután egy szuszra válaszolta:– Film- és varieté artista, mindén zörejt utánoz, a gyermekkiáltástól a fojtogatás által bekövetkező haldoklás hangjáig, ezenkívül az állatvilág minden kifejezési eszközét, a rovarok, csúszómászók és a halak kivételével, specialitásom: a hangbemondó, a porszívók, motorok és a körfűrész utánzása.

A kapitány nem hagyta magát lerázni. Az ezerhangú embert különös alapossággal hallgatta ki, anélkül, hogy bármit megtudott volna, ami megérte a fáradságot. Kilenctől tízig aludt, nem hallott, nem látott, és nem vett észre semmit, mielőtt egy kiáltás kicsalta a kocsijából. Első gondolata akkor az volt, hogy az öreg arabbal, aki székéhez kötözve szorosan a lépcsője előtt üldögélt, történt valami. Ami az esetleges gyilkosság motívumát és egyebeket illeti, tudatlanságával csalódást kell okoznia az uraknak. Baardspul röviddel ezután távozott, éppoly feltűnés nélkül, mint ahogy jött.

A Pollum fivérek, Sjaak és Freek voltak az utolsó tanúk. Torz lábaikkal bukdácsoltak az asztalhoz, mint egy gorillapár, amikor hallja, hogy az őr közeledik a banánnal. Az első, ami a bűnügyi alkalmazottaknak feltűnt, egy különös, meghatározhatatlan szag volt, amely azonban pontosan egybevágott megjelenésükkel. A kihallgatás alatt meglehetősen idiotikus benyomást keltettek, mindenesetre olyan fokú félelmet mutattak az emberektől és annyira tudatlanok voltak, hogy a legegyszerűbb kérdésekre is csak gondterhelt vagy örvendő morgással tudtak válaszolni. És Boyarski mégis kapott tőlük egy jelzést. Amikor ugyanis a kapitány megkérdezte hogy ismerték-e Botermant, először egymásra, aztán körülnéztek, és Sjaak azt morogta: – Ő a lányt akarja… mi akarjuk a lányt… ha megoperáltatja magát, apróra vágom… igen! A lány! Boterman a lányt akarja!

– Milyen lányt? – kérdezte Boyarski.

Sjaak vigyorgott, és rázta a fejét. – Én nem mondok semmit – morogta. – Én tartom a szám… ő is.

– Igenis – mondta Freek. – Én is. A lány… a lány… a lány… – és ezután valami különöset tett.

Felemelte egyik kezét a feje fölé, a másikat az oldalához nyomta, és néhányszor körbeugrándozott dongalábaival, olyannyira felkavarva a fűrészport, hogy az a papírokon zörgött. Közben a fejére ütögetett, és énekelt.

– Tom-tom… tom-tom… tom-tom…

– Gyere már, te – förmedt rá Sjaak, megfogta fivérét a csuklójánál, méghozzá olyan erővel, amivel egy elefántot is elindíthatott volna, és visszavezette a tribünhöz.

Miután távoztak, a kis felügyelőben először rémlett föl, hogy ez a tevelábú idióta mire gondolt. Újra maga előtt látta a homokos térséget, úgy, ahogy először: egy öreg arab egy széken, egy tál, egy deszka, egy rakás zöldség és egy kis tamburin a homokban.

A turkesztáni lány!

Negyedik fejezet
MIT MOND A LÁNY?

A kihallgatás véget ért, a sátrat kiürítették, a nap lenyugodott a hársfák sűrű koronája mögött. Lágyan suhant át az esti szél a mezők fölött, a házak, a fák között, és a bejárati kapottra akasztott táblát is meglengette:

ma este zárva

A szélben zizegtek a hársfalevelek, zörrent a papír, egy nyitott ablak függönye lengett, lószerszám kantárja hintázott, a tó higany-ezüst felülete fodrozódott, és időnként csillogás futott végig rajta, mint egy hal hasán. De a szél semmilyen lehűlést nem hozott. Miközben a nap vérvörösen szétfolyt a nyugati horizonton, és a fák koronái titokzatos, vöröseskék árnyalatú fénybe merültek, a felperzselt föld hőséget sugárzott, nyomasztóbbat és fullasztóbbat, mint a fojtott, naptól izzó nappali levegő. Csend volt a vurstliban, olyan csend, amilyen azóta sem, soha, amióta Ukko és Bukko leverték sátraik cölöpét.

Poesiat, Boyarski, a felügyelők, a bűnügyi tisztviselők, a gyorsírók és a rendőrök jól megérdemelt nyugalomban lustálkodtak a lombtető alatt, a cirkuszsátor bejáratánál. Dolleboter sört és szendvicset szerzett, kis asztalokat hoztak ki a vendéglőből, és a törvény szolgái most három csoportban üllek ott, teli szájjal fecsegtek, nyeltek, csámcsogtak, nevettek, és hátravetett fejjel ittak, miközben az üvegek a tiszta esti ég felé meredtek. A felügyelők és a kapitány mérsékelt elragadtatással csevegtek a nap eseményeiről, a kihallgatás eredményeiről és a gyilkos esélyeiről. Barf és Meulemans, a másik két asztal kapitányai együttesen majdnem száz embert hallgattak ki, akiknek elsöprő többsége – a vallomások szerint – az alvók kategóriájába tartozott. Barf azt állította, hogy ez a különös szieszta ténylegesen a mutatványosok szokása, akik rendszerint késő éjszakáig a tűzhely mellett ülnek, vagy egy padon együtt a holdfényben, ilyenkor tehát nemigen jutnak alváshoz. Reggel nyolckor aztán fölkelnek, teát csinálnak, megreggeliznek, majd fél tizenegyig visszafekszenek az ágyba, míg fel nem tűnnek az első látogatók. Az igazi vásári elfoglaltság csak este tíz órakor kezdődik. Délután csak azért hagyják nyitva üzleteiket a különböző szórakozóhelyek tulajdonosai, mert „mindent be akarnak söpörni”.

Barf és Meulemans mindketten bevallották, hogy kihallgatási tevékenységük azonkívül, hogy a főhivatalban rengeteg munkát okozott a gyorsítóknak és gyorsírónőknek, semmilyen eredményt nem hozott. Talán öt-hat személy „gyanúsnak” látszott, de nyilván ki fog derülni, hogy ezeknek az uraknak már volt dolguk a rendőrséggel és ezért nem mutatkoztak valami fesztelennek. Meulemans a hullámvasút és a kantin személyzetét vette célba, nagy részük egyszerű fiatalember, akik közönséges szállodai munkából kerültek a kantinba, és tönkrement ipari üzemekből a hullámvasút géptermébe. Csak annyit tudtak mondani, hogy Boterman általában tisztességes főnök volt, akit azonban személyesen alig láttak. A vezetést többnyire átengedte első gépészének, egy bizonyos van den Heuvelnek, meg a kantin üzletvezetőjének, akinek Schlachter volt a neve. Meulemans mindkettőt alaposan kihallgatta, mert eleinte a konkurrens irigységben kereste az indítékot, és az ősi jogi kérdésre gondolt: Fecit cui prodest? (Kinek használt tette?) Van den Heuvel és Schlachter uraknak jelentős haszna lesz Boterman halálából, mert az üzlet vezetése az ő kezükbe megy át, és az özvegy csak járadékot kap. Főnökük hirtelen halála mindent inkább jelentett számukra, mint sorscsapást. Meulemans joggal csodálkozott azon a teljesen kidolgozott terven, amely az örökösödés mikéntjét megszabta, és arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy a van den Heuvel–Schlachter–Botermanné trió már régen számított erre a megoldásra. Boterman tirannus volt, a szó legtágabb értelmében, és számtalan ellenséget szerzett a mutatványosok között is, akik azonban nem mertek vele szembeszállni, mert valamennyien túl hatalmasnak érezték. A „szervezkedés” fogalmának ugyan e gyermekes fél-artisták körében nem volt még élő jelentősége, de egy erőszakos lázadás lehetősége semmiképp sem volt kizárva. Azonkívül Boterman az utolsó időben szívbeteggé vált, és érelmeszesedés lépett fel nála, egy híres orvos azt jósolta, hogy már legföljebb néhány éve van hátra.

Ahogy a két úr kihallgatásából kiderült, Botermanné alapjában véve egyáltalán nem volt az az alázatos ember, amilyennek Poesiat kapitány bírói széke előtt látszott. Schlachter üzletvezető szavaival, „két lábon járó kígyó” volt, rendkívül praktikus, rendkívül kellemetlen és teljesen szívtelen asszony. Férje se nem szerette, se nem tisztelte, ez közismert volt, és Boterman nem is igyekezett eltitkolni. Az asszony úgy kezelte őt, mint egy elkényeztetett utcakölyköt, amitől a presztízse csak növekedett. Schlachter úr azonban, aki olykor a Boterman házaspár magánszféráiba is behatolt, ha az üzlet úgy kívánta, és olyan pillanatokban is, amikor semmiképp sem számítottak rá, bizonyította, hogy a házastársak kölcsönösen megkeserítették egymás életét, és hogy a szerepek fölcserélődtek köztük. A privát életben ugyanis Boterman úr a legközönségesebb módon bánt a feleségével, biztosra vehető, hogy verte, mikor nem volt túl fáradt a túlzott étkezéstől.

Meulemans jelentette, hogy a kihallgatások fényt vetettek a mutatványosok képtelen szociális viszonyaira. Véleménye szerint e bűncselekmény mögött olyan konfliktus húzódik meg, amit a féltékenység szóval nem lehet kifejezni. Barfnak más volt a véleménye. Idősebb volt Meulemansnál, és a politika sem érdekelte oly szenvedélyesen, már több gyilkosságban nyomozott, mint ahány politikai könyvet Meulemans olvasott, pedig ezek is szép számot tettek ki. Barf tapasztalatból, tudta, hogy az előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosságok vizsgálatánál „a szociális háttér” rendszerint egykettőre hamis nyomra vezet. A társadalmi ellentétek legtöbbször nem annyira élesek, hogy a gyűlölködőt ez az érzése olyan cselekedetre ösztönözze, mely a valószínű életfogytiglani fegyházzal szociálisan végleg megsemmisít. Így teljesen egyetértett Boyarski kollégájának és Poesiat kapitánynak a diagnózisával, még azt is kijelentette, hogy véleménye szerint a gyilkosságok nyolcvan százaléka szerelmi históriákra vezethető vissza. A vita kezdetén, amit ez az elmélet kiváltott, Boyarski feltűnés nélkül visszavonult. Elment a gyorsírók asztala mellett, akik a könyvelők képzéséről beszélgettek, a fennálló bérviszonyokkal összefüggésben, elment a pad mellett, ahol a rendőrök ültek futballproblémákat tárgyalva, és a bűnügyi hívatalnokok asztala mellett is, akik filmcsillagokkal foglalkoztak, s Dolleboter vitte a szót. A homoktérségre ment, amely körül a mai napon felvonult tanúk kocsijai csoportosultak. A tér közepén kis tűz égett, öt figura vette körül, akiket az időközben mélykékbe fordult sötétség miatt nem lehetett felismerni.

Boyarski látta, hogy az egyik alak bottal a tüzet piszkálja: gyorsan széthulló szikraeső kavarodott fel, és egy lángnyelv magasra csapott. Felismerte Job, a tengerész matrózsapkáját, és Haantje Pik fülkarikáit látta felragyogni két árnyékfigura között, akiket a Pollum-testvéreknek nézett. Amikor a föllobbanó láng imbolygó fénye egy narancssárga színű nadrágra vetődött, az ötödik emberben fölismerte James Baardspult, az ezerhangú férfit. Hoyarskinak az volt a szándéka, hogy egy bizonyos kocsit keressen fel, és ezt nem halogathatta soká, de nem tudott a kísértésnek ellenállni, és közelebb osont az öt emberhez. Egy lehullott ág megreccsent a lába alatt. Csendben állt, és bizonyosra vette, hogy a tűzimádók meghallották őt. De a sors kegyesnek mutatkozott iránta. Mindenesetre az öt alak mozdulataiból nem lehetett arra következtetni, hogy fölfedezték volna jelenlétét. Még mindig szinte mozdulatlanul ültek, az újra hunyó tűz mellett. Csak néha-néha tett egy kéz, rózsásan megvilágítva és mint egy álomkép a térben lengve, bizonytalan mozdulatot a csillagok felé. Job, a tengerész megint felszított egy tűzesőt a fákig, ahol az kialudt, mielőtt még a vizesen kék égdarabot elérte volna. Boyarski elhatározta, hogy még jobban előmerészkedik, és közelebb lopózott. Néhány lépéssel az ezerhangú férfi háta mögött, tétovázni kezdett. Ha még tovább megy, észreveszik, amint Job botja ismét lángot lobbant. De már elég közel volt hozzájuk, hogy valamit elkaphasson a beszélgetésükből. Kíváncsisága azonnal lebilincselődött. Mozdulatlanul hallgatózva állt a lágyan zizegő hárságak lombsátra alatt, amelyet Habakuknak, az eszkimónak a kocsija mellett emelkedő fa alkotott.

– … egy pillanatig aggódtam, hogy nyomra jön – mondta az egyik hang –, de ezek a fickók a töknél is butábbak.

Boyarski nem ismerte fel azonnal a hangot. De amikor a beszélő folytatta, tudta, hogy nem tévedett. Haantje Pik csillogó fülkarikája mellett az egyik alak, biztos, hogy nem Pollum volt, hanem Lobilla, a jövendőmondó. Lassan beszélt, álmosan, férfihangon: – Régebben, amikor Hendrik még rendes ember volt, óvtam őt. Hendrik, mondtam neki, vigyázz magadra a nőkkel. Ennek nem lesz jó vége, fiú, mondtam, ez még a nyakadba kerül. De ő sosem hallgatott az értelmes szóra. Azt mondta, hogy nyilván magam is szemet vetettem a cicájára.

– Hát nem volt valami igaza? – hallatszott Haantje hangja. Boyarski feltételezte, hogy vigyorog.

– Mit mondjak neked – folytatta Lobilla ilyen zöld levelecske egy öreg törzsön, nem is olyan megvetendő. Nem tudom, mi rossz volna ebben. De Botermannál egész másképp állt a helyzet. Őt nem szerelem hajtotta, hanem a birtoklási vágy! Végül már csak azért szaladt a szoknyák után, mert bizonyítani akarta, hogy mindenhez joga van. És ha meggondoljuk, így is volt.

– Igen – mondta Haantje sóhajtva –, csirkefogó volt, a legjavából, de valaki volt. Végül mégis csak elérte, hogy a Loop the Lopp-jából hullámvasutat csinált, amivel tizenöt ember kereste meg a napi kenyerét.

– De ő a halált kereste meg vele – mondta egy harmadik hang, az egyik a sok közül, amellyel az ezerhangú ember rendelkezett.

Sem Haantje, sem Lobilla nem akartak erről beszélni. A kasztszellem nyilvánvalóan a mutatványosok között is éppoly erősen kifejlődött, mint a társadalom többi részében: az ezerhangú ember a két veterán szemében csak buta, ifjoncnak számított.

– Szeretném tudni, kinek a lelkiismeretén szárad a vén pohos élete – kezdte Job, a tengerész, néhány percnyi teljes csönd után. – Akárki volt, ért a dologhoz. Valljátok be, mondjuk ki már egyszer, hogy mindannyian odadugtuk az orrunkat és kint voltunk, még mielőtt Boterman csakugyan kinyúlt volna. Hova tűnt el a gyilkos ilyen gyorsan, ez meghaladja a képzeletemet.

– Nem kell nagyon messzire menned a keresésében…

Az sem Pollum volt, aki Haantje másik oldalán ült, mert ebben az új hangban Boyarski Bukkót, a bohócot ismerte fel.

– Nem kell messzire keresnem? – kérdezte Job. És anélkül hogy válaszra várt volna, folytatta: – Hogy a tettes a táborban van, azt mind tudjuk.

– A táborban, még ez is túl tág – mondta Bukko.

Hirtelen csönd állt be. A tengerész megint a tűzben kotorászott, és a többiek olyan némán ültek, mintha aludnának. De nyilvánvaló volt, hogy egyik sem mer tovább beszélni. Boyarski megérzett valamit a fenyegetésből, amely ezeknek az embereknek az életét pillanatnyilag beárnyékolta.

– Mit értesz azon, hogy túl tág? – kérdezte végül Job, a tengerész. Hangjából ellenségesség csendült ki, amely még Boyarskit is megdöbbentette egy pillanatra.

– Én… semmit se gondolok – válaszolta Bukko ijedten.

A szikrák újra felizzottak, sárga-fekete lángnyelvek imbolyogtak percekig a fekete hamuban.

– Adhatok neked egy tanácsot – mondta ekkor az ezerhangú férfi –, én nem törném a fejem azon, hogy ki nyírta ki Botermant. Efféle dolgokba értelmes ember nem avatkozik bele, legalábbis, amíg kedve van az élethez.

– Téged senki se kérdezett – mondta Job, a tengerész, fullánkosan.

– Én csak úgy mondom – felelte Baardspul nyugodtan, miközben felállt. – És minden értelmes ember igazat fog adni nekem.

Boyarski sietve visszahúzódott a fatörzs mögé, épp idejében. James Baardspul ahelyett, hogy a kocsijához ment volna, áthaladt Habakuk és Paaltjes kocsija között, és eközben kéznyújtásnyira került a kis embertől. A kísértés, hogy a veteránok beszélgetését tovább hallgassa, nagy volt, de az idő sürgette. A kis ember utat csinált magának a bokorban, a kocsik mögött, útjának célja felé, anélkül, hogy a beszélgetők a tűznél észrevették volna.

Rövid keresés után meg is érkezett céljához. Ott volt egy öreg, viharvert kocsi keskeny ajtajánál, az erdő szélén. Az ajtó kis kukucskálóján arany fény áradt ki a lombsátor sötétlila árnyékára. Boyarski óvatosan felmászott a lehajtott kocsirúdra, oldalra hajolt és bekukkantott. Csak valami kéken csillogó, selymes hajat látott, és tudta, hogy nem tévedett. Óvatosan hármat kopogott.

– Who is there?[3] – kérdezte egy hang.

Angol! Boyarski mosolygott a sötétben.

– The little gentleman from the police[4] – válaszolta suttogva.

Egy ideig eltartott, amíg választ kapott.

– I have told you everything I know, go away![5]

De ilyen egyszerűen nem hagyta lerázni magát a kis felügyelő. Megrántotta az ajtókilincset, amit némi tapogatózás után megtalált, és azt mondta:

– De nem, tisztelt barátom, még egyáltalán nem mondott semmit. Jöjjön, engedjen be, különben arra kényszerít, hogy hivatalos látogatást tegyek önnél, és higgye el, ez nem volna önnek nagyon kellemes.

Amire számított, megtörtént. Lépések hallatszottak a kocsi deszkapadlóján, és az ajtó kissé kinyílt.

– What do you want?[6]

– Egy órányi nyugodt, zavartalan csevegést – felelte Boyarski –, valakivel, aki tudja, miért jöttem.

– That, that’s inipossible, my daughter sleeps.[7]

Boyarski megfogta a kilincset, de ennél tovább nem merészkedett. Jobb keze a revolver ravaszát kereste esőköpenyének nagy zsebében. – A lánya nem alszik – mondta élesebben. – De ne hagyjon tovább kint állni. Ha valaki meglát engem, az magának lesz kellemetlen, és akkor holnap újra eljövök. De a főbejáraton.

Az ajtó kinyílt.

Keskeny, fojtó levegőjű szoba volt, alacsony tetővel, mint egy hajókabin. Egy divatjamúlt petróleumlámpa aranyfénnyel töltötte meg a szobácskát. A hosszú asztal mindkét oldalán falba épített fülke, zöld függönnyel takarva. A jobb oldali fülke függönye mozgott. Boyarski tudta, hogy amögött fekszik a turkesztáni lány, és dobogó szívvel hallgatózik.

Jehemi Slebeziel ben Ibbis hosszú fakóselyem, borvörös burnuszba burkolózva, mely a lábikrájáig ért, háttal állt a fénynek. Csontos ujjai az asztal szélébe kapaszkodtak.

– Sit down, gentleman[8] – mondta. Egy rozoga sámlira mutatott, amely félig a fényben, az asztal mellett állt.

Boyarski mosolygott. Vonásai nem árulták el a benne reszkető feszültséget. Merész játékot játszott, de aduk voltak a kezében.

– Megengedem magamnak, hogy álljak – válaszolta nyugodtan. – Nem beszélnénk inkább hollandul?

– I don’t understand, what you mean[9] – suttogta az arab.

– Ma délután olyan tökéletesen megértettük egymást, hogy mindenki szentül meg volt győződve róla, hogy arabul beszélünk – válaszolta Boyarski. – Most azonban elég okom van feltételezni, hogy a kölcsönös búj ócska ideje végleg lejárt.

Ez után a különös párbeszéd után csend ülte meg a szobát. Egyik férfi sem mozdult. A pisztoly kakasán nyugvó ujj megfeszült.

– You are mistaken – mondta végül az arab.

– I understand the Dutch language very well, but I don’t speak it. You can take it, or leave it, just as you like.[10]

– Angol?

– No. Egyptien.[11]

– Útlevél?

– Yes.

– Mutassa.

Az arab kihúzott egy fiókot az asztallap alól, és matatott benne. Boyarski papírzörgést hallott. Az arab ezután megfordult, és egy elnyűtt füzetecskét nyújtott át neki.

– Köszönöm.

A felügyelő bal kezével fölnyitotta, és a fényhez tartotta. Valóban egyiptomi útlevél volt, Jehemi Slebeziel ben Ibbis nevére, született Kairóban, 1890. április 19-én, kíséri a lány, Amrah, foglalkozásuk szerint varieté-művészek. Letette az útlevelet az asztalra, lapozott benne, és számos határállomás pecsétje alatt megtalálta a holland munkavállalási engedélyt. Visszaadta az öregnek az útlevelet.

– Köszönöm, láttam.

– Thank you very much[12] – mondta Jehemi ben Ibbis. Újra visszatette az útlevelet, és betolta a fiókot.

– Ön bizonyára tudja, hogy gyanúsított – mondta a kis ember.

Az arab meghajtotta magát, és azt válaszolta: – I am sorry, but I’m innocent.[13]

– Hagytam elmenni ma délután, mert nem tudtam elég anyagot összegyűjteni a bíróság számára – folytatta a felügyelő. – Ahogy e percben állnak a dolgok, valószínűleg nem akadna ügyész, akinek kedve lenne vádat emelni ön ellen, és ezzel saját magát nevetségessé tenni. Látja, hogy egészen nyíltan beszélek magával. Ha ártatlan, akkor értékelni tudja ezt. Ha azonban bűnös – amit fel kell tételeznem, míg az ellenkezője be nem bizonyosodott – akkor felhívom a figyelmét, hogy nincs joga ezt a területet elhagyni. Még nincs letartóztatva, de nem is szabad.

– I understand[14] – suttogta az arab.

– Annál a kijelentésnél marad, hogy abban a pillanatban, amikor az asszony sikoltozott, ön aludt, és utána Botermant két kocsi között fekve látta?

A másik nem válaszolt, csak egy tehetetlen kézmozdulatot tett.

– Amennyiben ártatlan, nem jól teszi, ha valótlanságokat állít – folytatta a kis ember kíméletlenül. – Nem lehetetlen, hogy ilyen kijelentésekkel még eléri, hogy egy napon letartóztatják.

Semmi válasz. Csak a kézmozdulat. Alázatos benyomást keltett, de különös módon nem volt mentes a gúnytól.

– Meg kell értenie: nemcsak azért jöttem, hogy ezt közöljem önnel. Azért jöttem, hogy az egyetlen tanút halljam, aki délután nem jelent meg: az ön lányát, a turkesztáni lányt.

Az öregember felnézett, és a rémület kifejezésével rázta meg a fejét.

– No, no – morogta. – You can’t do that… you mustn’t… she has got nothing to do with it, nothing, I assure you…![15]

– Sajnálom – mondta a kis ember –, de nem teljesíthetem a kívánságát, fölszólítom, hogy engedjen be a lányához.

Az arab egy pillanatig szótlan maradt, aztán egy lépést tett a fülke felé. Az egész fény hosszú, sovány alakjára esett, arcán mély ellenérzés tükröződött…. I… I warn you that it will be a very foolish thing to do…[16]

Egyetlen válaszként Boyarski fejével a fülke felé intett.

– A very, very foolish thing – ismételte az öreg. – You will gain nothing by it, you will only be shocked, deeply shocked.[17]

– Csak semmi trükköt! – mondta Boyarski-élesen. – Húzza szét a függönyt!

Az öreg sóhajtott és megfogta a függönyt sovány kezével. Aztán megfordult. – You are a very foolish young man[18] – mondta egyszerre könyörögve és fenyegetően.

– Gyerünk – mondta Boyarski.

Az arab széthúzta a függönyt és visszalépett. – There you are… – morogta. – Now, you will see.[19]

A fülkében ott feküdt a turkesztáni lány. Sárga nyersselyem kendő fogta szorosan körül a testét, egészen a hónaljáig. Fekete, kékesen csillogó haja laza fürtökben omlott a vállára. Ott feküdt, félig fel támaszkodva a bal könyökére, és komoly, sötét szemmel nézte az idegent.

Boyarskinak be kellett vallania magának, hogy ritkán látott életében ilyen szépséget. Annyira tökéletesen szép volt, hogy a kis ember legnagyobb csodálkozására egy percig ugyanazt érezte, amit a gyilkos érezhetett, amikor a Hendrik Boterman nevű emberi szörnyeteget leszúrta, hogy megakadályozza ennek a szépségnek a megsemmisítését. Néhány percig átadta magát a sötét, fájdalmasan nagy szemek csalogató mélységének, aztán összeszedte magát és azt mondta: – Milyen nyelven beszél? – A hangja lágy volt.

Az öreg arab visszahúzódott a szoba leghátsó sarkába. Csak alakjának alsó részét érte fény. A vörös burnusz szegélyét és a sovány, inas lábat a csontvázszerű lábfejekkel, sötétsárga szalmapapucsban.

– You try! – kiáltotta. – You just try and hear![20]

Boyarski tétovázott, aztán a fülke fölé hajolt.

– Do you speak English?

Semmi válasz. A turkesztáni lány sötét, komoly szemmel nézett rá.

– Parlez vous français?

Hallgatás.

– Sprechen Sie Deutsch?

Semmi válasz.

– Vaoumoulla gashvi arabesh?

Ekkor történt a csoda. A lány ajkain remegés futott át. Szája, a leghalványabb rózsaszín, amit Boyarski valaha látott, lassan kinyílt. Keze, amely eddig mozdulatlanul pihent csípőjének domborulatán, különösen kecses mozdulattal feléje nyúlt.

– Habaaa! – dadogta a turkesztáni lány.

Süketnéma volt.

Ötödik fejezet
LÁNGOLÓ VÁZAK

– …éppen ezért – mondta Poesiat rendőrkapitány, és kövér ujjaival megkopogtatta az asztalt – a büntetendő cselekmény vizsgálatánál egyetlen aranyszabály létezik csupán: „Cherchez la femme”… Hé, Jarski! Hol bujkált?

– Sétálni mentem – morogta az alacsony férfi, és egy széket húzott maga alá.

– Csak nem akarja azt állítani, hogy minden bűncselekménynek erotikus háttere van! – kiáltotta Meulemans.

– Erotikus? – A kapitány csodálkozva ráncolta a szemöldökét. – Én ezt a szót, hogy „erotikus” nem vettem a számra. Én azt mondtam, hogy tíz esetből kilencben: Keresd a nőt! Vegye például ezt az esetet. Maga azt állítja, hogy Botermant meggyilkolták, mert kizsákmányolt néhány szegény ördögöt. Barf azt állítja, Botermant meggyilkolták, mert el akarta csábítani egy ilyen szerencsétlennek a lányát. Jarski azt állítja, Botermant meggyilkolták, mert… – a kapitány habozott és körülnézett. – Tényleg, mit is állít maga, Jarski?

Boyarski fölriadt, szórakozottan mosolygott és azt mondta: – Én semmit sem állítok.

– Hm – a kapitány egyet kortyolt a sörösüvegéből –, hűvösödik – mondta. – Néhány perccel ezelőtt még majd elolvadtam, és most nem lenne kifogásom egy kályhácska ellen. Hé! Hova megy?

Boyarski felügyelő azonban már messzebb volt, semhogy válaszolhasson. A homokos térségre sietett, a kocsik közé. Átugrotta Piet Paaltjes kocsijának rúdját, megbotlott egy abrakoszsákban, amely a sötétben rejtőzött, aztán felkattantotta a zseblámpáját. A kis fénnyel végigpásztázta a csillogó homokot, és végül messze hátul, elfogott egy fekete foltot.

Boyarski letérdelt a tűz hamuja mellett, ahol egy órával ezelőtt még az öt ember gubbasztott. Bal kezében tartotta a zseblámpát, jobb kezével a még meleg hamuban vájkált.

– Gondoltam – morogta.

Amikor Poesiat a kályháról beszélt, hirtelen megtalálta azt a megmagyarázhatatlant, azt az irracionálist, amit attól a pillanattól kezdve, hogy felfedezte az öt embert a tűznél, érzett, de nem értett. Meleg, nyomasztó este volt: az emberek egész biztosan nem azért gyújtottak tüzet, hogy melegedjenek, hanem a hangulat kedvéért, vagy azért, hogy valamit elégessenek.

Lassan végigfolyatta kezén a hamut: a tüzet kizárólag papírral szították! Kis nyomtatott és írott papírdarabokkal. De mi állt ezeken a papírdarabokon? Sietős ujjakkal keresett, jobb és bal oldalra osztotta szét a hamut. Egy fehér sarkocska! Közeli vitte a lámpához.

… obus Né … st …

li K Bo … sa …

… e ar …

vi dő 95 …

Boyarski halkan nevetett a sötétben. Nem volt valami nehéz rejtély. Az utolsó ismerős szöveg adta meg neki a kulcsot: „… vi … dő… 95 …” Visszafizetendő 195 … adóslevél volt. Óvatosan betette a kis darab papírt levéltárcájába, hogy otthon teljes nyugalomban fejtse meg. Úgy-úgy! A hölgyek és urak nem akarták megvárni, hogy fű nőjön felette! Még aznap este, amikor hitelezőjük! meghalt, minden adóslevelet elégettek. Adóslevelet? De hiszen ezeknek egyáltalán nem az ő tulajdonukban kellett lenniük… természetesen! Ez magyarázta az aláírás hiányát. Kópia volt. Szegény optimisták! Az eredetiek természetesen Boterman kocsijának valamelyik pénzszekrényében szunnyadnak, és csak arra várnak, hogy egy közjegyző felébressze őket. Sokat nem segít rajtuk, hogy a másolatokat elégették.

Most az is világossá vált Boyarski előtt, hogy a négy veterán: Lobilla, Job, a tengerész, Haantje Pik és Bukko miért találták oly fölöslegesnek az ezerhangú ember társaságát. Naiv tudatlanságukban valószínűleg mind a négyen a tűzhöz vitték papírcsomagocskáikat, és ehhez nagyon rosszkor jött Baardspul úr. Ez a magányos agglegény nyilván arra vágyódott, hogy együtt guggolhasson néhány baráttal egy vidám tűznél.

– Tűz!

Mi ez? Valaki kiáltott a távolban? Boyarski fölállt, s beszívta az esti levegőt. Nem! Ez az égésszag nem a hamuból ered, ez…

– Tűz! Tűűűűz!

Egy harang kondult. A csendben vad őrjöngés dagadt. Rekedt kiáltás tört át a vidék fölött, hol hangosabban, hol megint tompán, a kocsik mögül.

– Tűz…! Tűz…! Tűz…!

Hangzavar, mormogás, fecsegés, kiabálás.

– Tűz…

– Tűz…

Ajtók csapódtak fel, kis tolóablakokat nyitottak ki zajosan, férfihangok üvöltöttek a kocsikból, nők sikoltoztak, gyerekek kezdtek nyöszörögni és bömbölni. Sietős léptek surrantak, a rekedt hang kiabált.

– Tűz…!

– Tűz…!

Sötét alakok siettek tova, állatok nyihogtak a kocsik mögött, éles, maró szag terjengett.

Ukko és Bukko bódéjának szögletes árnyéka mögött vöröses tűzeső kavargott az éjsötét égen. Ropogás hallatszott, őrületes robaj, mintha robbanás történt volna, tűzoszlop lövellt fel világos lángnyelvekkel a lombsátor sárgásvörösen remegő háttere előtt. A hullámvasút!

Boyarski rohant, olyan gyorsan, ahogy rövid lábai vitték, át a földeken, Jack és Lola kocsija között, át a cirkuszsátron, az erőmérő, a céllövölde és a panoptikum mellett. Meglepően nagy embertömeg gyűlt össze a bódék között a néhány perc alatt; a felügyelő tolta, lökdöste az embereket, nekiment egy asszonynak, belerúgott egy férfi sípcsontjába, belebotlott egy sátorlapba, de tovább rohant a lángoló szikraesőt hányó hullámvasútváz felé, mely gyorsan fokozódó világossággal, kísértetiesen megvilágította a vásár területét. Már ott találta a kapitányt: a lobogó állványok lábánál állt, és messzehangzó hangon parancsokat kiáltott az embereknek, akik kis vödrökből kétségbeesetten öntözték a vizet a sziszegő tűzbe.

– Jarski… az ördögbe is! Hol bujkál? Előre! A tűzoltókat! Az egész vacak a pokolra megy!

Mintegy válaszként felüvöltöttek a távolból a tűzoltószirénák, és a csilingelés közeledett.

– Meulemans! Barf! Dolleboter! Hajenius! – a rendőrkapitány üvöltött, kezéből hangszórót formálva, lengette a keménykalapját, lerázott a válláról egy szikrát, anélkül hogy törődött volna vele. Meulemans és Barf rohanva jöttek a tolongásból.

– Előre! Mint a villám! Az egész dolgot lezárni! Jarski! Hozza ide a rendőröket! Barf hívja ide a bűnügyi tisztviselőket! Az ördögbe is, hol bujkálnak… – a tűzoltókocsik vadul rohantak be a nagy hirtelen kinyitott kapun, és a hullámzó tömeg forgatagán úgy csúsztak keresztül, mint csillogó, vörösen ragyogó szánkók. Sisakok szikráztak a lobogva és recsegve terjedő tűz imbolygó fényében, csöveket tekertek szét, létrák emelkedtek a magasba. Ekkor történt.

Egy magasba csapódó, világossárga lángnyelv elérte a legmagasabb pontot, tűzvillám fröccsent, vastag tűzfelhő tört elő. Mágikus fénybe vonta a magas tetőt, és a rémület és a csodálkozás moraja csapott át, mint hullám a fejek fölött. A hullámvasút legmagasabb pontján egy akasztófa állt, nyers faalkotmány lécekből, és alatta egy palatábla, valami felirattal. Az akasztófán egy test függött, egy test fehér öltönyben, hátrakötözött kézzel, mellében késsel. Nyugtalanul rángott ide-oda, lassan forgott, mintha minden oldalról meg akarná magát mutatni, mielőtt a tűz elnyelné. És a palatáblán nagy, otromba betűkkel ez állt:

aki a lányt megkívánja,
ugyanerre a sorsra jut.

a lány az enyém.

a gyilkos

– Lezárni! – kiabált Poesiat. – Erősítést hívni! Tíz méterre megtisztítani a terepet! – Az őrmesterek hangosan kiabálva ismételték meg a parancsot. Füttyök sivítottak, rendőrök jöttek rohanva és kordont alkottak. De alig bírták visszatartani az előretörő tömeget. – Tűzoltóparancsnok! – mennydörögte Poesiat. – Csővezető! Nem lehet lehozni azt a testet? Azt a testet… Az ördögbe is…! Azt a testet le kell…!!

Boyarski a kapitány vállára tette a kezét. – Nyugalom, Poesiat – mondta neki. – Ez nem test, ez egy bábú.

– Egy… bábuuuu?!

A kapitány tátott szájjal csodálkozott. A lángok imbolygó fényköröket dobtak hatalmas termetére. Ott fönn, a legmagasabb ponton, diadalmas lobogással tombolt a tűz. A test összezsugorodott, lángolt, szétesett, míg végül csak a szánalmas váz tántorgott ide-oda a nagy káoszban. Aztán szétroppant az akasztófa. Szikracsóva csapott a magasba, lángoló lapocskák keringtek, mint tüzes pelyhek az ég felé, vöröses füstfelhő tört elő.

Hendrik Boterman hullámvasútja lángolva égett.

Meulemans felügyelő egy kopasz fejet látott csillogni a tűz fényében. – Van den Heuvel! – kiabálta. – Van den Heuvel úr! – a hullámvasút gépésze megfordult és szaladva jött.

– Igen! – kiáltott a rendőrkapitány. – Szükségem van magára. – Megfogta az elképedt embert a gallérjánál, alaposan megrázta, és a leomló hasábok dübörgő zajában ezt kiáltotta: – Emberek… technikusok, segíteni a rendőrségnek… lezárni!

Van den Heuvel megértette. Előrerohant az embereiért, és néhány perc múlva tíz önkéntest hozott. Ezek egymásnak nyújtották a kezüket, és visszaszorították a tömeget, amely felemelt botokkal és fenyegetően összeszorított öklökkel kiabált, üvöltözött, tombolt.

Az első vízsugarak sziszegve lövelltek föl a hamunak és a lángoknak ebbe a poklába, mely lobogó, imbolygó függönnyel vette körül a hullámvasút utolsó darabjait. Emberek rohantak fel-alá, parancsokat kiabáltak, szirénák üvöltöttek, a tűzoltók sisakjai szikrákat hánytak. A cső vezető a kantinba rohant, megragadta a telefont és jelentette: – Nagy tűz! Nagy tűz! – A vízsugarak, amelyek nem tudták meggátolni a tüzet, a kantin teteje felé fordultak, a teherkocsik felé, amelyek ott álltak a perzselő forróságban. A szél felerősödött, tűzeső keringett a térség fölött, itt-ott füst szállt föl egy-egy sátorból, hajlatból vagy szénakazalból. Lángoló deszkalapok, repültek, mint tűzmadarak az alacsonyan szálló füstgomolyagokkal. Mindenütt férfiak és asszonyok szaladgáltak, rohantak, hívogatva, sikoltozva, sírva, tanácstalan pánikban. Vödröket, kannákat, edényeket, kalapokat töltöttek meg a tóból, vízzel. Odaverekedték magukat a parthoz, benyomultak a sárba, beletapostak a vízbe, szánalmasan kiáltoztak segítségért, visszarohantak, botladozva kiloccsantották a vizet, köhögtek a füsttől és sikoltoztak a félelemtől, a víz maradékát az izzó helyekre öntötték, ahol sziszegve gőzzé vált.

Új tűzoltókocsik jöttek, szirénázva és csilingelve a kapun keresztül. Tűzoltócsövek fordultak a térség fölé, földagadtak, gurgulázó sziszegéssel nyögdicséltek, és a fehér habsugár, amit kiköptek magukból, felfelé hullámzott, a tűzzel szemben. Egy kis vörös autó jött utánuk, ebben ült a tűzoltóparancsnok és egy városi tanácstag. Egy szakasz lovas rendőr érkezett vágtatva, és átvette a térség lezárásának feladatát. Ezek a lovas rendőrök utat vágtak maguknak a tömegben, visszaszorították az embereket, kardok villantak. Kiabálás, átkozódás, könyörgés hangzott, a lovak ágaskodtak és fölvetették a fejüket, tajték csapott a rémülten visszahőkölő arcokba, fekete hajakba, piros fejkendőkre. Csizmák tapostak vállakra, hátakra, fejekre, a lovasok olyanok voltak, mint fekete kentaurok víziói az arcok fehér tengere előtt, az imbolygó tűzzászlók vörös fényében, amelyek surrogva törtek elő a tűzből. Vízfátyolok emelkedtek zúgva a lángoló éjszakában, cseppeket szórtak a sátorlapokra, csattantak a kocsitetőkön, a homokban tócsák keletkeztek, amelyekben visszatükröződött a tűztenger. Ítélet napja lett, tűz és víz pusztító orgiája. A gyámoltalan törpék lihegve küszködtek együtt a pocsolyákban, mint az őrültek táncoltak és ugráltak a gőzölgő víz lecsapódó esőjében, sóhajtoztak, zokogtak, rikoltoztak. Lovak szabadultak el, és nyihogva törtek át a tömegen. Kecskék, majmok, papagájok, kosok, kutyák, macskák, gyerekek szabadultak ki és rohantak, vágtató hordában csörtetve keresztül a nyüszítő embertömegen. Madarak repdestek vijjogva az emberek feje fölött, repülés közben belecsúsztak a tűzbe, megégették szárnyaikat, belebukfenceztek az őrjöngő káoszba. Halálsikolyuk átvágta a lángok végtelen tombolását, a recsegő, zuhanó fa ropogó, repedő hasadását, a lezuhanó tönkök tompán morajló dörejét. Kísértetfigurák sikoltottak és gesztikuláltak a kocsitetőkön fehér ingekben, takarókban, kabátokban, lepedőkben, a körhinta tetejére nyomultak, mint mozdulatlan rongycsomók gubbasztottak a vízsugarak alatt, lélek nélkül bámulták annak a legremekebb, leggazdagabb, legpompásabb építménynek kegyetlen pusztulását, amelyet vurstli valaha ismert.

Két órakor éjszaka a tűzoltók elnyomták a tüzet. Ahol valaha Hendrik Boterman hullámvasútja állt, most nem lehetett egyebet látni, mint elhajolt és bekormozódott csöveket és drótokat. Három vízsugár tartotta nedvesen a romokat, de csakhamar fölöslegessé vált ez a munka. A fából, kartonból és sátorlapból álló építményt éppoly gyorsan el lehetett oltani, mint ahogy tüzet fogott. A tűzoltóság megmentette a tűztől a közeli sátrakat és kocsikat, és ezzel elhárította a katasztrófát, amely az emberek százait megfosztotta volna kenyerüktől. Még a hullámvasút teherkocsijai is épségben maradtak: ott álltak kerekeikkel a vízben, amely gyorsan ingovánnyá vált.

Az átnedvesedett és megperzselődött Boyarski gyorsan megtalálta a kapitányt. Az hamufeketén állt, szétvetett lábakkal, izzadva, megperzselt ruhái rongyokban lógtak kövér hasán; a kehely, amelyből sört ivott, furcsán fehérnek tetszett a kezében. Ott volt mellette a tűzoltóparancsnok, a város képviselője, Barf, Meulemans, a gépész.

– Még semmi nyoma sincs a tettesnek? – hallotta a kis ember a városi tanácstag kérdését.

– Holnapra csomagolva házhoz szállítjuk – válaszolta Poesiat szívélyesen.

Az urak némileg kényszeredetten búcsúztak el egymástól; vörös kocsijuk pocsolyákon keresztül tört magának utat az éjszakában. Egy szakasz rendőr vonult be a kapun, bajtársai leváltására, előírásszerű öltözékben, tisztán, vidáman. Piszkos, füstös baj társaik hazamentek, az újonnan jöttek kordont alkottak a hullámvasút romjai körül. Ott három alak kóválygott, lehajoltak, ástak, és botokkal meg lécekkel turkáltak a nedves hamuban. A tűzoltófényszórók fénye élesen kirajzolta körvonalaikat. A tűzoltófelügyelők voltak, akik a tűzfészket keresték. A nyomot, amelynek a gyújtogatóhoz kell vezetnie. A gyilkos nyomához.

– Új fejlemény, rendőrkapitány – mondta Meulemans. – Van már valami feltételezése?

A kapitány leeresztette a serleget, keze fejével megtörölte a bajuszát, kéményseprőarcát dühös mosolyra húzta, és így válaszolt:– Fiatalember, én már mindent el tudok képzelni.

Hatodik fejezet
MEGISMÉTLI MAGÁT A TÖRTÉNELEM

Kétórai fárasztó, intenzív kihallgatás után egy rendőrautó hazavitte Poesiatot és az alacsony felügyelőt. A munkásokat, a gépészeket, az üzletvezetőket, a pincéreket és magát Botermannét, aki a második sorscsapás után már alig állt a lábán, vették nagyító alá. A gyújtogatás tényéről volt szó: félórai szakértői vizsgálat után az utolsó esetleges kétely is eltűnt ezzel kapcsolatban. A szakértők lent, a hullámvasút rézsűjén, ahol a vitorlavászon a földet érinti, egy kis megszenesedett tisztítórongyot találtak, amely minden kétségen kívül petróleummal volt átitatva. Teljes biztonsággal mindenesetre csak a vegyi vizsgálat állapíthatja meg a tényállást. Magukkal vitték a rongy hamuját és a papírral táplált tűz hamuját is, amit a homokos térségről Boyarski teremtett elő nekik, mindezt dobozba helyezve, hogy átadhassák a laboratóriumnak.

Már a gépészek számára is rejtély volt, hogyan tudta a tettes a tüzet előkészíteni, anélkül hogy valamelyik technikai alkalmazott észrevette volna. A vasutat éppen a tűzveszély miatt éjjel-nappal szigorúan őrizték. Habár az egész építmény megfelelt a tűzrendészeti előírásoknak, a gyakorlat megint egyszer bebizonyította, hogy az ily mértékben gyúlékony anyagból álló szerkezet tűzbiztonsága végül is mindig illúzió. Ezért a szigorú őrizet egyetlen pillanatra sem szűnt meg, miként az a kihallgatáson kiderült. Három ember ellenőrizte folyamatosan a terepet, és ahogy kifejezték, „egy egeret sem engedtek át”. A rendőrkapitány és Boyarski azonban, miután szembesítette a három ellenőrt, arra a meggyőződésre jutott, hogy ezek az urak főleg a kantin belsejében végeztek őrszolgálatot. Következésképp az őrségtől elvárt biztonságteremtés éppoly illuzorikusnak bizonyult, mint az égési szerkezet tűzbiztonsága, és ez bosszantó dolog volt. Így miheztartás végett csupán az alábbi szempontokat lehetett figyelembe venni: az időpont, amikor a tüzet felfedezték, a legfelső pontra akasztott bábu odakerülésének módja, és a tisztítórongy, amelyik végeredményben a tüzet okozta.

Ami az első pontot illeti, az adatok pontosak és világosak voltak. Van den Heuvel, a gépész, egy javítási munkálat ellenőrzése során, tizenegy óra hét perckor égésszagot érzett. Mindkét mechanikust, akik vele együtt a gépteremben tartózkodtak, figyelmeztette rá: és mind a hárman az egyre erősbödő égésszag okának keresésére indultak. A vezetékek mellett kutattak, amelyek a hullámvasút alatt a mechanikus kerékműhöz vezettek, ahol először rövidzárlatot tételeztek fel. Amikor kívülről sikoltást hallottak, a kijárathoz siettek, és kimásztak egy nyíláson, elsőnek a gépész. Ekkor egy férfit pillantott meg, aki tüzet kiáltott, és elfutott a sötétben. Rögtön ezután felfedezték a tüzet. A délkeleti sarokban kezdődött, ebből az irányból fújt a szél, és később ott fedezték fel a tisztítórongyot. Ahelyett, hogy azonnal a tűzfészket keresték volna, elszaladtak, hogy fecskendőket hozzanak, de kiderült, hogy nincsenek rendben. (Ez a vélemény a tűzoltóságtól származott, és a gépész erősen vitatta, anélkül, hogy az ellenkezőjét bizonyítani tudta volna.) Amikor azonban végül magukkal hurcolták a csöveket, a tüzet már nem lehetett elszigetelni.

Mindezekben a tanúvallomásokban különböző sötét pontok maradtak. Először is: ki volt az az ember, aki egy kiáltássál fölhívta a munkások figyelmét önmagára? Senki se tudta. Sötét volt. Milyen volt a hangja? Rekedt férfihang. Ilyen adatokkal nem sokat lehetett kezdeni! Másodszor: a tűzoltófecskendők. Hogyan lehetséges, hogy nem vették azonnal használatba? A gépész, akit két makacs, rosszkedvű bűnügyi alkalmazott ízekre szedett, végül is belátta, hogy semmi sérelem nem esik a becsületén, ha beismeri, hogy a fecskendőkkel valami nem volt rendben. Mi? Nem jött belőlük a víz. Hogy lehet ez?… Igen, ezt azonnal megvizsgálták, és ezért érkeztek túl későn a tűzhöz. A vízvezeték főcsapja le volt zárva. Hol volt a főszivattyú, ez az oltási művelethez tartozó berendezés? Boterman kocsija mögött. Itt Barf felügyelő közbevetette, hogy ezeket a csapokat mindig lezárják, mivel a fecskendőket vízzel telve az állványokra függesztve tartják, hogy azonnal vizet kapjanak, amint a fecskendő csapját kinyitják. Ez azonban lehetetlenség volt, mivel semmilyen állvány nem bír el ekkora megterhelést. A csapnak tehát természetesen zárva kell lennie. Akkor miért volt a késlekedés? – Igen, uraim, úgy állt a dolog, én úgy mondanám, arról volt szó, hogy nem találtuk a kulcsot? – Aha. Ez már más szöveg! Hová tűnt el a kulcs? Tulajdonképpen a csap mellett kellett volna lógnia. Egyszerű csavarkulcs, amit fenn a pumpára fektettek, és amelyik a csapot egy fél fordulattal működésbe hozta. Végül valahol másutt megtalálták a kulcsot? Nem? A gépész hiába kereste kétségbeesetten, és végül leküldött egy embert, hogy hozza a nagy franciakulcsot, amivel aztán ki is nyitották a csapot. Mikor jutottak végre odáig, hogy nekikezdhettek a tűzzel való harcnak? Akkor, amikor a tűzoltóság megérkezett, és akkor már nem volt rá szükség. A kapitány azt mondta, hogy van den Heuvel urat ezért a hanyagságáért még felelősségre vonják, és rátért a következő napirendi pontra.

Ez a második pont, a bábu eredete, hosszú időt vett igénybe. Először is: honnan került oda a bábu? Kérdőjel. Másodszor: hogyan tudta valaki a bábut észrevétlenül fölvinni? Két kérdőjel. Emberi számítás szerint kizárt dolog, vélték az ellenőr urak. Eszerint hol töltötték az egész estét? – De rendőrkapi…! Csend, semmi kibúvót! – A rendőrkapitány absztinens volt, és ha sor került rá, értett az alkoholszaghoz. – Jobb, ha bevallják, hogy a kantinban egyik poharat a másik után hajtották le, ahelyett, hogy a kötelességüket teljesítették volna. – Ó… uram… csak egy csöppecskét… – Igen, igen, a kapitány ismerte ezt, hogy egyik cseppecske követi a másikat. Tehát: ki dobta föl a rundót? Vagy talán alkalmilag iszogatnak? – Nem, uram… Csak úgy… – Csak úgy – ez semmi! Ha a rendőrkapitány az urakat a gyújtogatás bűnrészeseiként „csak úgy” lakat alá teszi, akkor ennek a fele se tréfa. Ezért röviden: ki dobta föl a rundót? Van den Heuvel úr ebben a pillanatban tompa kiáltással, leejtett egy üveget, és ez megtörte a varázst. Az ellenőr urak az ismert zajtól, úgy látszik, magukhoz tértek, nagyhangúak lettek, s ilyen fickókkal az ember már mit sem tud kezdeni, akkor sem, ha az egész rendőrhatalom mögötte áll. – Mit gondol ez az úr a rendőrségtől! Ők tisztességes emberek. Becsületes emberek. A következő pont: láttak-e az est folyamán a hullámvasút közelében embereket, akiknek ott semmi keresnivalójuk nem volt? Igen, láttak ugyan olyanokat, akiknek a hullámvasúttal hivatásszerűen semmi dolguk nincs, de azok a hullámvasút alkalmazottjainak valamelyikével barátságban vagy ismeretségben állnak, és ezért semmilyen gyanakvást nem keltettek. – Ki az ördög? – De rendőrkapi… – Csend! Egy szót se többet! Nem azért ülök itt, hogy a pofámba szar…! Ki vele? Kicsoda? Ki volt ott?

A rendőrkapitány ihletett pillanataiban még a legmakacsabb különcöt is félénk nyulacskává tudta változtatni. Egyes-egyedül a szó hatalmával és a gége funkciójával. Az urak most végül betekintést engedtek a szívükbe: asszonyokról van szó. – Igen… Na és…? Rajta… Semmi locsogás!… – A sziámi ikrek, uram… Adinda és Saidja… Ó, angyali lények, szó sem lehet arról, hogy… – Előállítani! – Könyörgés, jajveszékelés, fenyegetőzés… Minden hiába. Két rendőr idehurcolta a sziámi ikreket a latyakon s a futó téglákon át, egészen a söntésig, amelyre a rendőrkapitány felült, hogy az otthonosság hiányát pótolja. Két kicsi, karcsú, mandulaszemű lány érkezett, reszkető ajkakkal és madárhangocskával. Ó, hogy is lehetett a rendőrkapitány ilyen kegyetlen! Kínpadra feszítette szegény lányokat, és ördögi praktikákkal bánt velük. Ők lettek minden bűn megtestesítői, melyet a világ Éva óta ismert: bámulatos volt, hogy rendőrkapitány ebben a kritikus pillanatban miféle ismeretekkel rendelkezett a női jellemvonásokat illetően. Azzal vádolta őket – a fölösleges időpocsékolást elkerülendő –, hogy a hátborzongató bábujátékot ők rendezték. Még a legelkeseredettebb nőgyűlölőnek is be kellett volna látnia, hogy egy ilyen vád képtelenül szörnyű. Az urak, akik szerelmüket ily megvetendő módon elárulták, mint a fiatal hölgyek védői vetették közbe magukat, ám olyan éles támadás érte őket, hogy hamarosan feladták a védelmet. Az igazság, meztelenül és tisztán, mint minden, ami meztelen és tiszta, egyszerű volt és megható: az urak Saidja és Adinda társaságában szegény főnöküket gyászolták, és emlékére mindenféle fajtájú alkoholtartalmú italt fogyasztottak, amely a kantinban található volt. És az isten szerelmére, honnan volt rá pénzük? Hát igen… Ez ismét az emberi természet gyengesége… A fizetésüket, amit Botermanné a délelőtt szomorú eseménye után kifizetett nekik, szomjas torkuk kerülőútján megint az ő fiókjába gurították vissza, a söntéspult alá. A rendőrkapitány morgott, és egy kifejező kézmozdulattal elbocsátotta a szerelmespárokat, majd sört rendelt.

Ekkor következett a harmadik pont. A tisztítórongy. Hát igen, ehhez nem sokat lehetett szólni. Tisztítórongya mindenkinek van tartalékban, aki a vurstliban gépekkel dolgozik, és ezért nem lenne könnyű ennek a rongynak a tulajdonosát megtalálni. Tisztítórongy az tisztítórongy, és csak kétféle van: fehér és színes – piros, kék, sárga, szürke. Ismerjük. A kapitány azonban nem ismerte, és tisztítórongyot akart látni, azonnal. Végre találtak egy darabot; a készlet a gépteremben volt, ebben a pillanatban, ha nem is örökre, elérhetetlenül. Ezt még az időnek kell majd felszínre hoznia. A tisztítórongy, amit a gondosan vizsgálódó rendőrkapitánynak, mint gusztustalan trófeát bemutattak, egy olyan kis helyiségből származott, ahová higiénikus célokból irányították. Egy színes, olcsó minőségű darab. – Hm – mondta a kapitány –, vigyék el. – Reggelre úgyis tudni fogja, hogy a kérdéses rongydarab miféle tisztítórongyból származik.

Az uraknak, akik agglegényszabadságukat élvezve, még a kantinban voltak, kitették a szűrét. Köztük volt van den Heuvel, az első gépész, egy trónjától durva erőszakkal megfosztott király. Kopasz feje, mint egy szomorú kis hold még egy pillanatra felvillant az ajtónyílásban, aztán eltűnt. – Sört – mondta a kapitány. A jelenlevők közül senki sem tudta megmondani, honnan került elő a sör, amit eléjük tettek. Ezért Barf felügyelő egy üveg után nyúlt. Tartalma az első pohár után nem volt felismerhető, tehát egy másik pohárral is ittak. Ez igazán érthető, meg is érdemelték. A második pohár után még megoszlottak a vélemények az üveg tartalmát illetően, tehát egy harmadik pohárral is ittak, hogy dönthessenek. A kantin egyik sarkában bolondos garázdálkodás folyt. – Itt van, Dolleboter, igyon, ettől éber lesz. – Dolleboter valóban éber lett, cuppantott a szájával, egyik szemével kacsintott, és reményteljesen kérdezte:– Van még benne? – De hát mindennek van határa. Hívatták Botermannét.

A szegény Botermanné lábai remegtek, sápadt volt, az orcái beesettek. De – még mindig milyen hihetetlenül gyors volt a pillantása! Észrevette a poharakat, és látszott rajta, hogy a fejében egy blokkot állít ki, villámgyorsan. Nem, Botermanné nem látott semmit. Kicsit fáradt volt, és lefeküdt a szófára. Ó… minden olyan nehéz… – Fel a fejjel, Botermanné – mondta a rendőrkapitány. – Mindjárt végzünk. Szóval semmilyen vonatkozásban nincs a legcsekélyebb feltételezése sem arról, hogy ki merészelte mindezt a férje ellen elkövetni? – Az asszony a sötétben tapogatózott. Nekidőlt a söntéspultnak. Kínos helyzet. – Hm – morogta a kapitány, akinek eszerint mégis volt szíve, most, hogy ilyen későre járt, és az italtól jó melege lett. Remélhetőleg van biztosítása? Igen… Még egyéb értékekkel is rendelkezett, amelyek megsemmisültek? Ekkor következett az elképesztő válasz: minden értékpapír, részvény, adóslevél és egyéb dokumentum egy kis ládában feküdt, amelyet férje a hullámvasút kasszájában tartott. És ez a kassza elpusztult! Csak füst és hamu maradt belőle. Meg egy fémszékecske szánalmas váza. – De kedves, tisztelt nagyságos asszony, miért volt az ön férje egy ilyen kétszeresen, háromszorosan ostoba, óvatlan szamár, engedelmével? – Mert a férje bizalmatlan volt, és mindig kijelentette, hogy a tolvajok a legfeltűnőbb és a legkézenfekvőbb helyeket figyelmen kívül hagyják. A rendőrkapitány nem kínozta tovább, néhány részvevő szót ejtett Botermannéval és a biztosítótársasággal kapcsolatban, és elbocsátotta az asszonyt. Boyarski felügyelő különösen magába zuhanva ült egy sarokasztalkánál és ide-oda forgatta a poharát.

A csattanó rendszerint a legutolsó pillanatban jött. A kapitány éppen megállapította, hogy az öltönyét elvitte az ördög, és hogy a fehérneműjével különböző mosodáknak kell majd bajlódniuk. A felügyelő urak már távozáshoz készülődtek, és higgadtan vették tudomásul a parancsot, hogy kora reggel kilenc órakor a főhivatal négyes számú szobájában meg kell jelenniük, amikor a kantin ajtaja csikorogva kitárult, és egy furcsa fej nézett be a résen.

– Uraim – morogta a fej. – Szeretnék maguknak elmesélni valamit, engedelmükkel.

– Csak röviden, Bruineboon – mondta a kapitány a „nagy európai panoptikum” igazgatójának, mert ő volt az.

– Uraim – mondta a fej –, el kell maguknak valamit mondanom, ami, engedelmükkel, igen nagy jelentőségű lehet. Hiszen az ember csak…

A kapitány csírájában fojtotta el Bruineboon filozófiai nézeteit, és kényszerítette a sovány uracskát, hogy a tárgyra térjen. A tárgy az volt, uraim hogy Bruineboon úr, a nagy európai panoptikum igazgatója, és így tovább, az akasztófán csüngő bábuban egész gyűjteménye legszebb példányának hűséges és tökéletesen természetes alakját fedezte fel, mégpedig a nagy Mas Haddipatti Sappo Lidi kormányzóét, a bali-szigeti huszonnyolcszoros asszonygyilkosét, amelyik ma este ismeretlen módon elhagyta helyét, és nem tért többé vissza…

Poesiat kocsiján egészen a ház kapujáig vitte Boyarskit. – Holnap – hadarta –, holnap… – Az autó elszáguldott, kissé féloldalasan, arra az oldalára dőlve, amelyen az Amszterdami Centrale Recherche kapitánya terpeszkedett és horkolt, és horkolásával túlharsogta a motor zúgását. Boyarski néhány hiábavaló kísérlet után kinyitotta kapuját a kulccsal; már nem látott a fáradtságtól. Fenn, a fürdőszobában, eltávolította testéről a piszkot, a mosdókesztyűvel letörülte az arcát, észrevette, hogy emiatt megint az éberség fenyegeti, és meztelen, fájó lábbal sietett hitvesi ágyába. Yvonne Boyarski-Delpeche füstszagra ébredt. Azonnal felegyenesedett, mert csak a tűztől és az egerektől félt.

– Te! Gregory…! Je crois, qu’il brûle quelque part – azt hiszem, valami ég itt…!

– Én vagyok az – válaszolta a férje.

– Quoi? Salaud! – Mit mondasz, gazember?

– Aludj! – mondta a férje.

Egy pillanatig csend volt.

– Mi történt? – kérdezte aztán az asszony. A férje már aludt.

Hetedik fejezet
A TIZEDIK NAP

Boyarskiné, született Yvonne Delpeche, másnap reggel kapta meg a választ éjszakai kérdésére. Valóban történt valami, hogy becsületesen bevalljuk, olyan különös valami, amit még Poesiat kapitány is, akinek ítélőképessége egyébként fölötte lassan működik, egészen bonyolult esetnek tartott.

Reggel kilenckor összegyűltek a négyes számú szobában, abban a hivatalban, amelyben a Centrale Recherche főnöke napjait morgással, tréfálkozással, kávéivással és cigarettázással, valamint ravaszkodással töltötte. Éppen kilenc óra volt, és a kapitánynak máris sikerült Wilhelm kisasszonyt, a „gyilkossági” részleg mindenesét oly merész kijelentésekkel elkábítani, hogy az a szoba egyik sarkában egy médium transzállapotában foglalatoskodott a tollsöprűvel. Barf, Meulemans, Boyarski, és felesége, Delpeche felügyelők a kényelmetlen székeken helyezkedtek el, maguk előtt a kapitány íróasztalával, mint egy magas fennsíkkal, ezzel az íróasztallal, amely egy kettős ágy méreteivel rendelkezett, és annyi vértől csöpögő könyvvel volt telerakva, hogy az írószerszámnak, a hamutartónak, a tintatartónak és a telefonnak már alig maradt rajta hely. A kapitány forgószékéből recsegő és nyögdécselő hangokat csalt elő, öklével az asztalon kalapált, dobogott a padlón, zsebkendő nélkül tüsszentett, és olyan harciasan vett levegőt, hogy a portás is meghallhatta a fülkéjében. – Pszt, pszt – mondta mindenkinek, aki kérdezni akart tőle valamit, nehogy egyetlen szó is elkerülje a figyelmét.

– De hát nem értik meg, uraim! – kiáltotta a parancsnok, miközben ökleivel és lábaival úgy dolgozott, mint egy orgonista az orgonán –, hogy a tettest egy héten belül meg kell találnunk… Hat nap múlva vége a vurstlinak, és azután, ha én magam lennék az igazságügyminiszter, akkor se tudnám itt tartani a fickókat. Hat nap múlva kinyílik a kalitka, és akkor a keselyűk a szabadba röpülnek, és mi csak nézhetünk utánuk!

Barf összehúzott szemöldökkel bámulta a szivarját. – Hat nap, az nagy idő – mondta. – Ki tudja… talán találunk még néhány hiányzó részletecskét, hogy összeállíthassuk a képet.

– A szép képet! – mondta a kapitány. – Két nagystílű bűncselekménnyel állunk szemben: egy gyilkossággal és egy gyújtogatással. Hat nap múlva vége a munkának, és én nem vagyok elég életunt ahhoz, hogy utána a főnök elé menjek, és azt mondjam neki: sajnálom, összevissza szaglásztunk, de sajnos semmilyen eredményre nem jutottunk. Nem, felügyelő uraim. Dolgoznunk kell, keményen dolgoznunk. A sajtóhiénák már mögöttem vannak, vért kell látnom… Wilhelm kisasszony, öt kávét!

– Igenis, kapitány úr – morogta Wilhelm kisasszony, akit Tietnek is hívtak, s a törlőronggyal letisztította az asztallapot.

– Ha ezzel örömet okozok önnek – jegyezte meg az alacsony felügyelő –, akkor ma néhány embert letartóztathatok…

– Hah! – kiáltotta a kapitány, és hirtelen tetőtől talpig kivirult. – Ez férfibeszéd! Rajta, ide a letartóztatásaival! Kik azok, és milyen okból?

– Tegnap este – mesélte Boyarski –, amikor önök a kihallgatás után a cirkuszsátor előtt ültek, még egyszer meg akartam magamnak nézni a terepet, és eközben ráakadtam öt úrra, akik egy tűz körül ültek.

– Mutatványosok?

– Igen, mutatványosok. Hogy pontosabb! mondjam: Lobilla, a jövendőmondónő, Job, a tengerész, Bukko, a bohóc, Haantje Pik és az „ezerhangú” ember. Kihallgattam beszélgetésük egy részét, és két dolgot tudtam meg: először is, hogy a részvevők, legalábbis ez az öt tűz körül ülő emberke, meg vannak győződve róla, hogy a tettes a lakókocsitáboron belül van; és másodszor, hogy Bukko, a bohóc, bizonyos adatokat elhallgatott, mert kiszaladt a száján, hogy ez a szó: lakókocsitábor, túlzottan tágas fogalom – más szavakkal a tettest a homoktérség lakói között kell keresni.

– Ragyogó! Nagyszerű! – dicsérte a kapitány. – Ez legalább végre valami, amihez tarthatja magát az ember. No, de… ezért máris le akarja tartóztatni ezeket az embereket? Nem akarja először…?

– Egy perc – szakította félbe a kis ember. – Még nem fejeztem be. Amikor az urak elhagyták a tüzet, visszamentem a sátorba. Akkor önök megjegyzést tettek a hőségről, és nekem hirtelen eszembe jutott: rendkívül furcsa, hogy ilyen rettenetesen fülledt estén még tüzet is csináljon valaki. Arra a végeredményre jutottam, hogy nem melegedni akartak a tűznél, hanem valamit elégetni. Megvizsgáltam a dolgot, összegyűjtöttem a hamut, és azt a felfedezést tettem, hogy pusztán papírral szított tűz volt. És a hamuban ezt találtam.

Lefektette a megszenesedett papírdarabot a kapitány itatóspapírjára, és a többiek felálltak, s elöljárójuk válla mögül nézték a papírt.

– Azonnal világossá vált számomra – folytatta Boyarski –, hogy egy adóslevélről van szó. A legutolsó sor: „vi… dő… 95…” azonnal feltárta a megfejtést: „visszafizetendő (ekkor és ekkor) 195…”. A papírdarabot a levéltárcámba tettem, hogy később teljes nyugalomban megfejtsem, és közben volt néhány feltételezésem. Valami nem stimmelt. A tűz közbejött, és csak ma éjszaka jutott eszembe ez a kis darab papír, amikor néhány órai alvás után felébredtem, és észrevettem, hogy Yvonne eltűnt… Mondd csak, hol voltál tulajdonképpen?

Yvonne nevetett. – Az irodában ültem – válaszolta – és figyeltem a gyorsírókat, akik legépelték a jegyzeteiket. Mindent olvastam, ami tegnap történt; ismerem tehát az ügyet, kedvesem.

– Előre, előre – figyelmeztette a felügyelőt a kapitány. – Ne eresszük hosszú lére! Mi volt tovább…?

– Újra eszembe jutott a darab papír – folytatta Boyarski –, és elhatároztam, hogy pontosabban megvizsgálom. Halvány feltételezéseim most pontosabb formákat öltöttek. Két okból égethet el valaki adóslevelet: először, mert már kifizette, és a hitelezőtől visszakapta, vagy pedig, ha az ember ellopta a hitelezőtől, és most minden bizonyítékot el akar tüntetni. Azonnal a második esetet tételeztem föl: a lopást. De valami különös volt ezeken az adósleveleken. Az aláírás hiányzott. Ennek a titokzatos dolognak rögtön a végére akartam járni és hozzáláttam, hogy megfejtsem a rejtvényt. Ez volt a szöveg:

…obus. Né… st…

li… Bo …… sa …

… en ar ………….l
vi dő… 95…

Elég egyszerű volt a megfejtés. Alulírott, Jacobus, a Névtelen, artista elismeri, hogy Hendrik Botermannak adósa százötven arany összeggel, visszafizetendő (ekkor és ekkor) 195…

Mondanom se kell önöknek, hogy ezt a megfejtést nem találtam meg egykettőre. A néven jó ideig törtem a fejem, most azonban azt hiszem, hogy fordításom helyességéért vállalhatom a felelősséget. Már csak az marad a kérdés: miért hiányzott az aláírás?… A felelet elég nyilvánvaló: másolatról volt szó!

– Hm – morogta a kapitány. – Egészen ügyes… De… Mit jelentsen ez az egész? Hogy az emberek tartoznak Botermannak, az számukra nagyon bosszantó volt, és érthető, hogy ilyen műveletlen lény valami gyerekes gondolkodásból kifolyólag elégeti az adóslevelét, amint a hitelező meghalt. De ez még nem visz bennünket előre. Maguk az adóslevelek, az eredetiek…

A szavak elhaltak a kapitány ajkán, aztán az ökle súlyosan az asztallapra zuhant, és felkiáltott: – Hű, az áldóját! Igaza van…! Az eredetiek elégtek a hullámvasúttal együtt.

– Így van – mondta az alacsony ember. – És most csak a következő kérdés marad: hogy lehet az, hogy Job, a tengerész, adósleveleit előbb elégette, mintsem a hullámvasúton a tűz kitört?

Egy percig csönd volt a szobában.

– Bravó! – mondta azután Barf bosszús mosollyal. – Nyakoncsípte a fickót, Boyarski!

– Valóban, igen terhelő indicium ez, Job, a tengerész, mint gyújtogató ellen – fűzte hozzá Meulemans.

A kapitány a telefonhoz nyúlt. – Én ezt a fickót azonnal. – kezdte, de a kis ember gyorsan visszatartotta.

– Ne, Poesiat! Még ne…! – figyelmeztette.

– Miért ne, az isten szerelmére? – kérdezte Poesiat csodálkozva. – Hiszen a dolog most kerek. Ha ehhez még hozzászámítjuk a Rintintin-nővérek tanúvallomását, akik látták őt a haldokló Boterman mellett, minden ügyész vádat emel ellene, előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosságért és gyújtogatásért.

– Ez még nagyon kétséges – mondta a kis ember –, azonkívül még egy csomó ok van, amely számomra tanácsossá teszi, hogy egy ideig még várjunk a letartóztatással.

– Hm. Ahogy gondolja. – A kapitány letette a kagylót. – Beszéljen!

– Először is. A tűz, amit égni láttam, elég nagy volt, és a hamuja nehezen fért volna el egy háromszor harminc centiméteres dobozban – kezdte Boyarski. – Nehéz elképzelni, hogy Jobnak ilyen sok adóslevél-másolata volt.

– A többi újságpapír is lehetett, hogy a terhelő bizonyítékdarabot fedje – vélekedett a kapitány.

– Lehetséges – egyezett bele a kis ember. – De ha biztosak akarunk lenni benne, meg kell várnunk a laboratóriumi jelentést.

– Rendben! – A kapitányt nem lehetett visszatartani. Letépte a hallgatót a készülékről, és parancsot adott, hogy hatoljanak be a laboratóriumba, és még ha a laboratórium vezetőjének a holtestén át is, kaparintsák meg az elemzést. Sürgős!

– Én azonban feltételezem, hogy nem egyedül Jobról, a tengerészről van szó – folytatta Boyarski. – A tűz körül, ahogy mondtam, többen ültek! Bukko, Lobilla, Haantje, Job és az „ezerhangú” ember. Az utóbbival szemben a másik négy feltűnően hűvös magatartást tanúsított. Én ezt először egy bizonyos kasztszellemnek tulajdonítottam, azt hittem, hogy az ezer hangú embert nem tartják „magukhoz méltónak”, és ezt világosan kimutatják, hogy elűzzék körükből. Az ezerhangú ember egy idő múlva valóban felállt, és elhagyta a homoktérséget, a cirkuszi sátor irányában. Most azonban egy másik magyarázat tolul előtérbe, ami elutasító magatartásukat magyarázza! Szerintem nagy a valószínűsége annak, hogy a másik három veterán: Lobilla, Bukko és Haantje is hozott a tűzhöz egy-egy ilyen kis köteg adóslevelet, és hogy az ezerhangú embert, aki az elégetésben zavarta őket, ünneprontónak tekintették.

– Csakugyan, nagyon valószínű magyarázat! – tette hozzá Barf.

– Más szavakkal: a maga véleménye szerint a másik három is benne van a bűnszövetkezetben? – kérdezte a kapitány.

– Bűnszövetkezetről beszélni talán egy kissé elsietett – mondta a kis ember. – De hogyha Job, a tengerész ellen ügyet konstruálnak, akkor nem felejtkezhetünk meg a másik háromról.

A kapitány rázta a fejét. – Ez a Job az! – mondta határozottan. – Tegnap egy percre azt gondoltam, hogy ez a két törpekisasszony, ezek a Rintintinek, a kisujjukból szopták az egész történetet, hogy valamiféle ellenük irányult jogtalanságot megbosszuljanak; most azonban teljességgel meg vagyok győződve róla, hogy vallomásuk az igazságon alapult. A tengerész alibije gyönge, rendkívül gyönge. És nem megy a fejembe, hogy ez a két szerencsétlen néni, lett légyen akármilyen fecsegő és árulkodó is, egészen légből kapott történetet adott volna elő.

– Be kell látnom, hogy vallomásuknak nagyobb a valószínűsége, ha legutóbbi felfedezéseinkkel kombináljuk – állapította meg a kis ember.

– Szamárság!

Meglepetve nézett szét. – Szamárság? –, kérdezte. – Miért? Valami butaságot mondtam?

Yvonne megvonta a vállát. – Olvastam a Rintintin-hölgyek kihallgatásáról szóló jelentést mondta aztán könnyedén. – És nem tudom elképzelni, hogy önök, zseni uraim, a Central Recherche-ből, csak egy pillanatra is elhihetik a vallomásukat.

– Hát ez aztán… – kezdte a kapitány felháborodottan.

– Hogy vallomásaik sokat veszítettek jelentőségükből, a tengerész kijelentései meg annak következtében, amit a „fejlevágásról” mondtak, ezt belátom… – állt mellé a kis ember kötelességszerűen. – De ebből mindjárt arra a megállapításai jutni, hogy az egész ostobaság…?

– Hahahaha! – A jelek szerint Yvonne ragyogóan szórakozott. – Nem értem magukat – mondta gúnyosan. – Hogyan hihették el egy percig is ezekről az öreg, elmeszesedett kisasszonyokról, akik egy pillanattal előbb másfél méter távolságból nem tudták Dollebotert megkülönböztetni a kapitánytól, hogy viszont képesek lennének felismerni egy tallér nagyságú tonzúrát ötven méter távolságból.

– Ugyan… – tiltakozott a kapitány halkan, néhány percnyi kínos csönd után. – Honnan veszi azt a képtelenséget, hogy nem tudták Dollebotert tőlem…?

– Benne van a jelentésben – mondta Yvonne egyszerűen. – A kapitány azt mondja: szeretném tudni, van-e valami közlendőjük számomra, ami Boterman úr gyilkosának letartóztatásához vezethetne. A Riritintin-testvérek rövid habozás után úgy válaszoltak: – Mi láttunk valamit, kapitány úr. – Dolleboter azonban félbeszakította őket ezekkel a szavakkal: – Ott ül, hölgyeim! – Nem következtethetek ebből arra, hogy összekeverték önt Dolleboterrel?

– Igaza van – látta be végül a kis ember. – Szép kis társaság vagyunk. Most itt ülünk. Egész vádunk összeomlott a tengerész ellen.

De a kapitányt nem lehetett ilyen egyszerűen meggyőzni. – Jó, jó – mondta kényszeredett jókedvvel. – De ezzel számomra még nem vesztette el értékét az egész vallomás. Ha a hölgyek nem is voltak képesek arra, hogy biztonsággal megállapítsák: ez a férfi volt az. De valamilyen férfi biztosan volt. És miért ne lenne éppen Job, a tengerész?

– Elméletileg igaza van, mon commissaire – egyezett bele Yvonne. – De vallomásuk többi része éppolyan bizonytalan, mint a vád, amit előadtak. A jelentésben az áll, hogy a Rintintin-hölgyek elmondták: egymás után látták, amint Boterman megjelent, és amint mögötte egy sötét alak bukkant föl, ahogy valami megcsillant a fényben, és ahogy Boterman a melléhez kapott és összeesett. Majd szörnyű sikoltás hallatszott, és látták, hogy egy alak föléje hajol. Ekkor pillantották meg – állítólag – a tonzúrát. Néhány pillanat múlva azt mondták: látták, hogy ez az alak a kiáltás pillanatában elfutott! Itt nem stimmel valami, drága főnököm.

– Elég volt a Rintintin-hölgyekből – állapította meg Barf. És ha Barf, maga a megtestesült alaposság, valamit megállapított, akkor az, aki nem értett egyet vele, nevetségessé tette magát. A kapitány ezt alighanem belátta, és megelégedett egy vállvonogatással.

– Jutottál még több ilyen nagyszerű végkövetkeztetésre a jelentés szövegéből? – kérdezte Boyarski óvatosan.

Yvonne bólintott. – Certainement – természetesen – válaszolta –, de ezek csak feltételezések. Ma este, ha a vurstlit működés közben látom, szeretném feltételezéseim jogosultságát ellenőrizni.

– Határozott elmélet? – firtatta Boyarski tovább.

– Hm… – Az asszony bólintott. – Nagyon határozott elmélet. De egyelőre még nagyon gyenge lábakon.

– És ez.

Yvonne-nak azonban nem volt alkalma feltételezéseit előadni, mert kicsapódott az ajtó, és doktori Samuel Moerik tántorgott be a szobába. – Há! Ez, aztán… Jó reggelt, jó reggelt! – kiáltotta Aeskulapnak ez a tanítványa, odaintett a jelenlevőknek, összehúzta a szemöldökét, és végigmatatott egész ruházatán, mint valaki, aki elkeseredetten keresi a vonatjegyét. – Az ördögbe is, hol van az a dolog…! Nahát, itt van valamim a maguk számára, uraim; van valamim, amitől elájulnak… A fe… Szeretném… Ó! – Megtalálta a csiptetősét, amely egész idő alatt a fülén táncolt; ferdén az orrára tette, elnézett fölötte a kapitányra, aztán alatta az aktatáskájára, amit feszült csendben kinyitott. Egy halom gyűrött papírt vett ki belőle, belelapozott, és elhelyezte az íróasztalnak egy véletlenül még üres helyén. – Tessék, kérem, olvassa!

A kapitány csodálkozva nézte a papírokat, azután egy óriási tokot vett elő a mellényzsebéből, abból egy óriási szemüveget, a füle mögé akasztotta, és olvasni kezdett.

– A mennydörgős mennykőt, mi történik itt, dok…? – kérdezte a kis ember egy idő múlva.

– Nem mondok semmit! – diadalmaskodott a doktor. – Semmit se mondok. Mondja maga.

A kapitány bizonytalanul morgott. – Én… Eh… borzasztóan sajnálom, Sam… de nem tudok kiigazodni rajta.

– Nem tud? – Az orvos összerándult ettől a hallatlan sértéstől.

– Nem – mondta a kapitány, és lecsapta füléről a szemüveget. – Nem tudom a macskakaparását elolvasni, ezt tudja.

– Hogy a nyavalya!

– Na, na – mondta a kapitány. – Szedje össze magát. Az idő szép. És azután jön a kávé.

Wilhelm kisasszony bejött, tekintetét mereven az öt kávéscsészére irányította, melyeket egy tálcán olyan messzire tartott magától, mintha bombát vinne.

– Nekem nem kell kávé! – ordította a doktor.

– Rendben van – mondta a kapitány –, szolgálják ki magukat, uraim.

– A nagy csésze a magáé, kapitány úr – suttogta Wilhelm kisasszony. – És ez, tej nélkül, Boyarskinéé.

Elvették a kávét. – Yvonne asszony! – kiáltotta Poesiat. – Ez az öné!

– Merci, mon commissaire. – Köszönöm, kapitányom.

– No, rajta – kezdte a kapitány szívélyesen, amikor az ajtó becsukódott Wilhelm kisasszonyt mögött. – Adja már elő az újdonságait.

– Miért nem olvassa maga? – duzzogott az orvos.

– Ne gyerekeskedjen, doki – figyelmeztette Poesiat, miközben megfogta a hatalmas csészét. – Ha csak azt akarja, hogy a maga kézírásának megfejtésén törjem a fejem, jobb lett volna, ha nem jön ide. Botermanról van szó?

– Igen.

– Megtörtént a boncolás?

– Igen.

– Jó. És van benne valami különös?

Az orvos az orrát húzta, a csíptető leesett róla, és félénken ugrándozva ágaskodott mentőkötelén. –? Olyan őrültséget találtam – mondta az amszterdami rendőrség kínzó szelleme –, hogy arra a meggyőződésre jutottam, túl keveset keresek. Amit most el fogok mesélni maguknak, az egy tömeg pénzt takarít meg a városnak és ha a világegyetemben csak egy szikra igazság van, akkor ez pénz nekem jár.

– Legyen a magáé – mondta a kapitány, aki mindig hajlandó volt olyasvalamit megígérni, aminek teljesítése nem állt hatalmában. – Rajta, Sam! Mutassa meg, milyen jó szíve van. Ne kínozzon bennünket… Hát miről van szó?

Moerik doki vigyorgott, talpáról a sarkára hintázott, először a lámpára nézett, aztán a kapitányra, Barf, Meulemans és Boyarski urak szemébe, kinyitotta a száját és…

– Azt akarja elmondani maguknak, hogy Hendrik Botermant egyáltalán nem szúrták le – mondta Yvonne.

– Az ördögbe is! – ordította Moerik doki.

– Mi?… Mit jelentsen ez…? – dadogta Poesiat.

Yvonne mosolyogva bólintott. – Hendrik Boterman agyvérzés következtében halt meg. A seb, amit a kés okozott, nem ment mélyebbre a bordájánál.

– Kémkednek utánam – kiabálta a doktor. – Követelem az elbocsátásomat. Magasabb hatóságokhoz fordulok! Én…!

– Csend! – kiáltotta Poesiat. – Honnan veszi ezt, Yvonne asszony? – kérdezte nyugodtan.

– A vizsgálati jelentésből és a tanúvallomásokból olvastam ki – válaszolta. – A fegyver, amikor megtalálták, nem volt vérfoltos, és a test mellett feküdt a földön. Ha a penge valóban a szívig hatolt volna, akkor először is véresnek kellett volna lennie, és másodszor a gyilkos valószínűleg nem ejtette volna le. Hogy a kést a szívből kihúzhassa, olyan nagy erőre lett volna szüksége, hogy a gyilkos reflexmozdulattal nem engedte volna el, hanem a kezében a késsel menekül. Csak azért ejthette el, mert tettében megzavarták, méghozzá a test lezuhanása, még mielőtt a kést beleszúrhatta volna. Ehhez tartozik még, hogy van den Heuvel kijelentése szerint minden végrendeleti és örökösödési kérdést már régen rendeztek Boterman, Schlachter üzletvezető és Botermanné között. Mert az orvos közölte, hogy Botermannak gyönge a szíve meg a véredényei, és minden pillanatban gutaütés érheti. Forró, nyomasztó nap volt. Boterman valószínűleg izgatottan ment arra a helyre, ahol el kellett pusztulnia. Fel kell tételeznünk, hogy ott valakivel találkozni akart, és az út, amit választott, elég világosan mutatja, hogy ezt a találkozást titokban akarta tartani. Ez az ember tehát az időjárási viszonyok és lelkiállapota következtében megérett az agyvérzésre, ezenkívül a bokrokon keresztül, a kocsik mögött megtett út is nagy megerőltetést jelenthetett neki. Nagyon is érthető, szinte előrelátható, hogy valaki ilyen állapotban, egy ráirányított kés láttán, amit egy feléje ugró orgyilkos tart, iszonyúan megrémül, annyira, hogy a régóta várt szívroham életét veszi, még mielőtt a gyilkos kése valóban kárt tehetne benne. A gyilkost szándékának meghiúsulása meglepte, elejtette a fegyvert, menekült, és a többi már ismert. Maga a seb valószínűleg csak izomseb, amely hevesen vérzett. Így van, monsieur le docteur?

Az ajtó becsapódott doktor Moerik után.

– Ez alapos… – mondta Barf csodálattal. – Elismerésem, kollegina.

– Ravasz… – tette hozzá Meulemans.

– De nincs nagy jelentősége az esetre nézve – tompította a kapitány szívtelenül a lelkesedést. – Hogy Boterman egy tőrszúrástól, vagy kanyarótól halt-e meg, nem változtat az „előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság kísérlete és a gyújtogatás” vádján. Hogy a tettes halálosan megsebesítette-e vagy más módon okozta a halálát, kedves gyermekem, ez kizárólag jogi kérdés. A szándék bizonyítva van, és a mi feladatunk, hogy a késelőt megtaláljuk, és átadjuk a büntető igazságszolgáltatásnak. Minden egyebet a bíróságra hagyunk.

– Igen ám… – szólt Yvonne. – De előbb még egy másik támadó ellen kellett védekeznie, aki sokkal veszélyesebb volt.

– Ma chérie… Drágám – kezdte a kis ember óvatosan. – Nem vonom kétségbe, hogy egész ügyesen kombináltál és következtettél. De végkövetkeztetéseddel a késre vonatkozóan nem voltál kissé elhamarkodott…? Hisz olyan figyelmesen elolvastad a jelentéseket és tanúvallomásokat, és észrevetted, hogy én a hulla mellett talált késnek nem tulajdonítottam akkora jelentőséget, amennyi a corpus delictit megilletné.

– Valóban – mondta Yvonne – csodálkoztam is rajta, főleg az arab kihallgatásánál. Volt erre valami különös okod?

– Volt – mondta a kis ember, és kávéscsészéjét óvatosan a büntető törvénykönyvre tette. Aztán megtörölte a száját világfias zsebkendőjével, és megkérdezte: – Tökéletesen működő agyaddal nem jöttél arra a gondolatra, hogy a kés tudatos félrevezetés célját szolgálta?

– Nézd csak… – mormolta Yvonne, és az ajkába harapott.

– Hogy megmondjam neked az igazat, az én első gondolatom ez volt, madame – folytatta Boyarski. – Természetesen feltűnőnek találtam, hogy egy ilyen késszúrásnál a kést a tetem mellett találják. Ez az, ami szerény véleményem szerint csak a legritkábban fordul elő. A kés vagy a testben található, vagy eltűnik. Ez utóbbi esetben a gyilkos tartja a kezében, amikor elfut. Ennek két oka van. Először is, a híres reflexmozdulat, amivel a tettes az erőfeszítés után, mellyel a testből kirántja a kést, a markolatot görcsösen fogva tartja, és másodszor, hogy ne hagyjon nyomot maga után. Még a legösztönösebb, leggyerekesebb, legtapasztalatlanabb gyilkos is gondol rá, hogy egy ilyen szembetűnő bűnjelet ne hagyjon a tett színhelyén – hacsak nem szándékosan.

– És mi a te végkövetkeztetésed? – kérdezte Yvonne röviden.

– A gyilkosságot egy másik fegyverrel hajtották végre – válaszolta a kis ember –, és az általunk talált kést szándékosan hagyták a test mellett, hogy hamis nyomra vezessenek.

Egy pillanatig csend volt.

Azután a megfontolt Barf vette át a szót. – Ezt az elméletet nem valószínűsíti a doktor… pardon, Delpeche kolléganő kijelentése. Az én véleményem szerint…

– Nem látom be – válaszolta Boyarski.

– Világos – folytatta Barf. – Az ön elmélete először is a szándékosság elemét hangsúlyozza, és másodszor, elhanyagolja a tanúvallomásokat a gyilkosság felfedezéséről.

Boyarski csodálkozva nézett fel. – Sajnálom, de nem tudom követni önt, magyarázza meg világosabban.

– Tehát – mondta Barf, és szivarját a hamutartóba helyezte – a szándékosság eleme, amit önök olyan a priori feltételeznek, számomra, ahogy ennek az ügynek az előzményeit ismerem, egyáltalán nincs bizonyítva.

– Csakugyan – szólt közbe Yvonne. – Erre mindjárt visszatérek…! Ne vegye rossz néven, hogy közbeszóltam, kolléga úr, beszéljen csak tovább.

– Figyeljenek ide – folytatta Barf, meggondolt modorában. – Egyáltalán nem akarok az ellenkezőjéről bizonyítékot felmutatni, mert ilyen bizonyítékaim nincsenek. Csak nagyon szeretnék olyan bizonyítékokat, amelyek egy szándékosan elkövetett tettre vallanak, mert eddig csupán annyit tudtam megállapítani, hogy a szándékos cselekedet elmélete egyedül és kizárólagosan egy úgynevezett találkozáson alapul, amit Boterman állítólag le akart bonyolítani, és Boyarski hipotézisén a késről, mint hamis nyomról. És a hipotézis, kedves Boyarski, nekem kissé keresettnek tűnik. Én, a magam részéről, Delpeche asszony diagnózisát tartom a legelfogadhatóbbnak, hogy ne mondjam, egyedül elfogadhatónak, hacsak nincs módjában Boyarskinak a szándékosságot bizonyítani. Ahogy a dolgok most állnak, mindössze két tényt ismerek. Először is azt, hogy a turkesztáni lány kése a zöldséges deszkán maradt, az alvó arab mellett, és másodszor, hogy a gyilkosságot Boterman elzuhanása után egy eddig ismeretlen személy kiáltására fedezték fel, rögtön utána pedig igen sok ember ettől a kiáltástól felizgatva, megjelent a színhelyen. Ha az ön elmélete az igazságon alapul, akkor a gyilkosnak vagy meg kellett volna ragadnia az arab kését, ezután elbújni, majd szúrni, és a kést eldobni (és a szándékosan elkövetett tett elmélete már itt meginog), először szúrni, azután elragadni a kést, ezt a test mellé dobni és menekülni. Ha az ember nem akar túl fantasztikus lenni, akkor az utóbbi a valószínűbb. Az első esetben a gyilkosnak mindkét kezében fegyvert kellett volna tartania, az egyikben a gyilkos fegyvert, a másikban az arab kését, és ez némileg erőltetettnek látszik. A második eset azonban kizárt. A gyilkost az elősiető emberek azonnal leleplezték volna, ideje sem lett volna, hogy kivitelezze a tervét.

Boyarski rázta a fejét. – Nem stimmel, Barf. Nem stimmel, kedvesem. A maga hipotézise, hogy annak a személynek a sikolya fedezte fel a gyilkosságot, egyedül és kizárólagosan a Rintintin-nővérek vallomásán alapul. És ezt a vallomást Yvonne alaposan megcáfolta. Azon a véleményen vagyok, hogy a gyilkosságot később fedezték fel, méghozzá az a személy, aki kiabált. Csak amikor a test már a földön feküdt, és a gyilkos már rég eltűnt.

A kapitány véget vetett a párbajnak. – Elkanyarodtunk, uraim – mondta figyelmeztetően. Túlságosan eltávolodtunk. Először azt kellene megtudnunk, ki kiáltott. Akkor tovább mehetünk.

– Azt hiszem, erre a kérdésre ma este megtalálom a feleletet – mondta Yvonne.

– Ma este? – A kapitány meglepetten ráncolta a homlokát. – Miért éppen ma este?

– Mert ma este kimegyek a vurstliba, és ott szétnézek – válaszolta Yvonne. – Előzőleg azonban még egy veszekedést akarok lebonyolítani a férjemmel, ha nincs kifogásuk ellene.

Mivel a kapitány biztos volt benne, hogy Yvonne asszony a veszekedés szót csak átvitt értelemben használja, beleegyezően bólintott. – De kérem, csak röviden. Még sok dolgunk van.

– Egy szempillantás alatt végzek – nyugtatta meg Yvonne a kapitányt, és hitvestársához fordult, aki a maga részéről elég bizonytalanul készült fel a támadásra.

– A te elméleted egy előre megfontolt szándékkal elkövetett tettről – mondta nyomatékosan – szép példája a vágy és a gondolat apa–leány-viszonyának. Véleményem szerint a tanúvallomásokból napnál világosabban kiderül, hogy itt rögtönzött, a perc hatása alatt elkövetett, és nem hosszú távon előkészített gyilkosságról van szó. A motívumot a Pollum-fivérek véleményem szerint jól kifejezték: „Ő a lányt akarja, mi a lányt akarjuk!” Ez a lány a turkesztáni lány. A mi: nemcsak a Pollum-fivérek, hanem a tábor legtöbb lakója, és az ő: Boterman. A motívum tehát – és ebben egy pillanatig sem kételkedem: féltékenység, crime passionnelle!

– A tárgyra! – figyelmeztette a kis ember.

– Ahogy akarod – felelte Yvonne harciasan. – A tanúvallomásokból a továbbiakban kiderül, hogy a lány az arab lábainál ült, amíg egy bizonyos pillanatban nyílegyenesen Bruineboonhoz nem ment a panoptikumba. (Miután Boterman a hullámvasútja legtetején állt, elhagyva a kocsiját; Haantje Pik szerint úgy állt ott, mint egy angyal a fehér ruhájában. Miután Boterman szemet vetett a turkesztáni lányra, és ezen a délelőttön elérkezettnek látta a pillanatot, hogy vágyaival zaklassa a lányt. Majd, hogy Boterman kerülő úton a homoktérség felé indult.) Majd: hogy a fiatal lány látta őt, és előle menekült. (Bruineboonhoz!) Hogy különböző érdekeltek, akik tudták, mi Boterman szándéka, figyelemmel kísérték, merre megy. (A Rintintin-hölgyek, Jack, a halálmotoros és mások. Vagyis végeredményben nemcsak Boterman látta elérkezettnek a pillanatot a lehetőség felhasználására, hanem riválisa, a gyilkos is, elérkezettnek látta, a saját lehetőségét illetően. Egy megbeszélt helyről, véleményem szerint, nem lehet szó. Az egyetlen személy, akivel Boterman a saját kocsiján kívül randevúzhatott – és ez olyan randevú lett volna, mikor a hegy megy Mohamedhez – csak olyanvalaki lehetett, aki fölényben volt vele szemben, mert Boterman egyébként magához hívatta volna. Az egyetlen ember, akinek ilyen hatalma volt Boterman fölött, a turkesztáni lány. Botermant csak a vágyakozás vihette rá arra a lealacsonyodásra, hogy felkeresse őt, ne pedig magához hívassa. Állítom, hogy a turkesztáni lány és Boterman között nem jöhetett létre ilyen megállapodás – a turkesztáni lány süketnéma.

– Honnan tudod! – kiáltotta a kis ember az általános megrendülésben, amely Yvonne utolsó szavait követte. – Honnan tudod?

– A tanúvallomásokból olvastam ki – válaszolta Yvonne. – Ti, urak, nem tudtok olvasni?

Néhány percig egymásba folytak a férfihangok. Akkor Boyarski leült egy székre, a fejét rázta, és azt mondta: – Ez valószínűleg a legnagyobb boszorkánystikli, amivel életemben találkoztam… Avagy álmomban beszéltem?

– Maga… maga tudta ezt? – kérdezte a kapitány sötéten.

A kis ember bólintott. – Igen – mondta – el akartam magának mesélni, de közbejött a tűzeset. Meglátogattam a lányt.

– Szép história – morogta Poesiat –, mondhatom.

– Ez a kis részlet nem olyan jelentős – mondta Yvonne megnyugtatóan. – Csak mint olyan mellékkörülménynek van értéke, amely fényt vet az ügyre. De a lényege más.

– Honnan tudod? – kérdezte a kis ember állhatatosan.

– Egyszerűen az arab magatartásából következtettem rá, amikor megpróbálták rávenni, hogy hozza el a lányát a kihallgatásra, és Bruineboon válaszára, a kapitánynak arra a kérdésére, hogy: „egyetlen szóval sem célzott látogatása okára?”; a válasz így hangzott: „egyetlen szóval sem, uram. Egyetleneggyel sem, engedelmével. Ezt bizonyítani tudom.” Előzőleg kijelentette, hogy kettesben volt a lánnyal. Tehát harmadik személy által nem bizonyíthatta kijelentését. Mi egyéb bizonyítéka marad tehát, mint hogy a lány nem tud beszélni? Olyan egyszerű ez, akár a kétszer kettő, és teljesen egybevágott az arab magatartásával, meg a lány húzódozásával minden idegennel való kapcsolni iránt, ami őt a rivalizálók szemében, a lány szerencsétlenségére, még kívánatosabbá tette.

– Helyes. – A kis ember felállt, és ráolvasó mozdulattal mutatott az asszonyra. – Ezek a riválisok! Jössz ide üdén és vidáman egy olyan állítással, amelyhez képest az én elméletem egy előre megfontolt cselekedetről, merő bagatell. Micsoda bizonyítékaid vannak arra, hogy a homoktérség lakói a lányt akarták megszerezni, és ezért egy féltékenységi drámáról van szó?

– Nincsenek bizonyítékaim – mondta Yvonne élesen –, de több tényezővel tudom állításomat alátámasztani, mint te a te elméletedet.

– Gyerekek, gyerekek… – szólt közbe a kapitány, aki megpróbálta vereségét a szelíd érdeklődés apai póza mögé rejteni.

– És melyek ezek a tényezők? – kérdezte a kis ember ingerülten.

– Ezeket a bizonyítékokat egyrészt kiolvashatod a tanúvallomásokból, másrészt a vurstli alaprajzából – válaszolt Yvonne azonnal. – Tanúvallomások, mint a Pollum-fivéreké, amelyeket már idéztem, Haantje Pik és számtalan más személy kijelentései, azonnal fel kellett volna hogy hívják a figyelmedet: a lány itt a középpontban állt. Az alaprajz azonban egy érdekes sajátosságot mutat. Miközben a többi kocsit – azokra gondolok, amelyek nem állnak a homokos területen – igen logikusan és érthetően a hozzájuk tartozó bódé közvetlen közelében találhatjuk – holott még számos gyülekezőhely van a közelben –, a homokos területen tömörült kocsik a hozzájuk tartozó bódékhoz képest igen kedvezőtlenül helyezkednek el. A tér csak Ukko és Bukko és maga a lány részért előnyös! Mind a többiek, beleszámítva a legöregebbeket és látszólag legfásultabbakat is, kocsijaikkal többé vagy kevésbé kifejezetten kényelmetlen helyen vannak; Lobillának, a jósnőnek például legalább száz métert kell mennie, míg eléri bódéját, holott a bódéja mögött van egy hely, ahol nagyszerűen elférne a kocsija. És így tovább: így van Jobbal, a tengerésszel, az öt Callopisszal, Billel, Jackkel és Lolával, a Pollum-fivérekkel, és ki mindenkit soroljak fel még. Mivel magyarázható ez? Hogy ezen a homokos területen van valami, ami erősebb volt, mint az ő általában igen fejlett anyagiasságuk. Ez a valami adott volt, mert nagyon valószínűtlennek tartom, hogy a kocsik később helyet változtattak. A kocsik felállításából azonban világosan következik, hogy Ukko és Bukko voltak az elsők, és ezután jelent meg a turkesztáni lány. Az orléans-i törpe és a sziámi ikrek esetleg más okból is odaállíthatták a kocsijukat, éppen úgy, mint Baba apó és Bakkes apó. De a többiek… Nem! A többiek a turkesztáni lány miatt álltak oda. Két okból. Elsősorban a férfiak: Job, Haantje, Baardspul, Bruineboon, Bill és Jack, Karel Paling, Pierre Ballebops, Piet Paaltje, a Gallopisok, a Pollum fivérek. Másrészt az asszonyok, akik szemmel akarták tartani férjeiket, vagy akiknek talán érzelmi kapcsolatuk volt egyes férfilakókkal. A Rintintin nővérek (Freud egy híve azt mondaná, hogy szerelmesek Jobba, a tengerészbe, de csúnyán visszautasították őket!), Lobilla, Ahoeskes. Habakuk valószínűleg azért áll itt a kocsijával, mert szívbéli esetlen vazallusa a „kövér hölgynek”, és így tovább. Ezek az én érveim… Most rajtad a sor, hogy más érvekkel megcáfold őket.

A bekövetkező csend világosan megmutatta, hogy senki sem érezte szükségét a hallottaknak ellentmondani. Ha Yvonne Boyarski Delpeche felügyelő egyszer nekidurálta magát, akkor alapos munkát végzett.

– Hát ez már olyan dolog, hogy eláll az ember lélegzete – sóhajtott a kapitány. – Be kell vallanom, hogy én hiszek ebben a féltékenységi elméletben, de akkor mit kezdjünk a gyújtogatással és az adóslevelek megsemmisítésével?

– Az az elmélet, hogy a gyújtogatás és az adósi levelek összefüggnek egymással, nem tőlem származik, hanem a férjemtől emlékeztette rá Yvonne.

– Akkor a négy öreg, aki a papírokat égette, eszelős, gyerekes, együgyű, elhülyült tűzimádók lennének – tört ki hevesen a kapitány.

– Valószínűleg – hangzott a nyugodt válasz.

– Ön szerint tehát csak a férfiak gyanúsak? – kérdezte Barf, aki szemmel láthatóan küzdött a problémával.

– Pardon – mondott ellen Yvonne – ha a bábu nem jelent volna meg a tetőn, akkor a nőket kikapcsolhattuk volna, mert nem lehet elképzelni, mi hasznuk lett volna az asszonyoknak Boterman halálából, aki adut adott a kezükbe, mert megsemmisítette a többi férfi minden reményét a lány meghódítására. Ha csak Boterman megsemmisítésénél maradt volna a dolog, akkor kizárólag a férfiak jöttek volna számításba, és a nők közül legföljebb olyanok, akiknek perverz hajlamaik vannak. Mivel azonban ez a bábu is előkerült, és a palatáblára írt fenyegetés ismert, mindenképp számításba jön egy asszony is, aki a férfiak elvesztésének vágyát az abszurdumig vitte. A fenyegetés így hangzott: Aki a lányt megkívánja, ugyanerre a sorsra jut. A nő az enyém. Ez a nők számára azt a kívánatos hatást tartalmazza, hogy egyetlen férfi sem merészel ezentúl a lány nyomába eredni, akinek kedves az élete. Szóval, a férfiak és a nők egyaránt gyanúsak!

E monológ közben feltűnés nélkül belépett egy közigazgatási tisztviselő, hosszúkás, sárgás borítékot tett az itatósra, és újra eltűnt. A kapitány kinyitotta a borítékot, kivett egy nagy fényképet és egy levelet, amit szemüvege segítségével elolvasott. Aztán letette maga elé a fényképet, levette a szemüvegét, titokzatos mosollyal nézett Yvonne-ra, és megkérdezte: – Yvonne, kedves nagyságos asszony, megkérdezhetek valamit, amire egyértelmű választ kérek? A gyilkosságot az arab késével követték el?

– Minden kétséget kizáróan – válaszolt Yvonne, egy pisztolylövés gyorsaságával.

– Jó! – A kapitány odatolta a fényképet. – A kés markolatán világos ujjlenyomatokat fedeztek föl, mindegyiket ugyanattól a kéztől! – Felállt, a szemüveget az itatósra dobta, és a beszélgetést lezárandó azt mondta: – Ez azt jelenti, felügyelő urak, hogy abban a pillanatban megvan a gyilkos ahogy az ujjlenyomatok tulajdonosát megállapítjuk.

Nyolcadik fejezet
DÉLUTÁN A TÁBORBAN

Olyan egyszerűnek látszott, akár egy automatánál. Dobjál be egy érmét a nyílásba, és kijön a gyilkos. Ha az automata nem működik, nyomd meg a gombot.

Értesítették az ujjlenyomat-szolgálatot, és ezen a délutánon három „ujjlenyomatos”, Noorderlicht felügyelő vezetésével, a technikai részlegtől, lerohanta a homokterület mit sem sejtő lakóit. Legnagyobb részük a kocsija előtt ült, a hársfák árnyékában, székeken, sámlikon, vagy ami a törpéket illeti, zsámolyokon, és mint egy rakás macska, szunyókáltak. Élvezték az utolsó szabad délutánt, amellyel a sors megajándékozta őket, mert este újra megnyitják a vurstlit. Az urak különös műveletei ecsetjeikkel, tintahengereikkel és pompás, drága papírjaikkal, kiváltották a lakók csodálkozását; és az elsőnek, aki alávetette magát a próbának, minden bátorságát össze kellett szednie, hogy kezét egy ilyen titokzatos megmunkálásnak átengedje. Habakuk volt ez, az eszkimó, és először kelletlennek látszott. De még sohasem tudta egyetlen ember kérését sem visszautasítani anélkül, hogy nagy szíve ne vérzett volna, és ezért végül is részt vett a játékban, hogy a gyerekes embereinek a filckalapjaikban, ne okozzon csalódást. Az eredmény az volt, hogy fél óra múlva Noordenlicht felügyelő hatvan ujjlenyomat birtokában mehetett vissza a rendőrkapitányságra. Ezen az estén legkésőbb nyolc órakor kell majd közölnie az eredményt.

Amikor az ujjlenyomatosok elvonultak, Boyarski nekikezdett a tanúk újbóli kihallgatásának. Kérte Yvonne-t, hogy menjen vele, de ez a kiszámíthatatlan teremtés mellesleg kifejezésre juttatta: szívesebben hallja tőle, mi történt, mint hogy személyesen ott legyen, azonkívül este a vurstliba akart menni, és súlyt fektetett arra, hogy inkognitóban maradjon. Egy nőben a naiv emberek ritkán tételeznek fel rendőrtisztviselőt, és ezt a körülményt akarta kihasználni. Így a kis ember magányosan és egyedül nézett szembe a feladattal, hogy bizonyos felfedezetlen dolgokat, amelyek még a mutatványosok hivatásbeli titkainak sötét ölében szunnyadtak, napvilágra hozzon. Elküldte Dollebotert, rágyújtott egy cigarettára, és olyan hanyagul, ahogy csak tudott, a kocsik felé sétált.

A lakók, az ujjlenyomatosok távozása után újra elkezdtek saját dolgaikkal foglalatoskodni. Bill, Jack és Lola kártyáztak a fájuk árnyékában; Adinda és Saidja könnyen kitalálható céllal leléptek. Az orléans-i törpe miniatűr kocsijának rúdján ült és plakátot festett; felesége egy sámlin ült mellette, és ezüstösen csillogó harisnyáját stoppolta; egy miniatűr bölcsőben pedig a világ legkisebb gyermeke fejlődött erőssé és naggyá a napon. A Pollum fivérek, mint fénytől viszolygó állatok, visszavonultak, rossz szagú kocsibarlangjukba. A napfényben, amely a nyitott ajtón át besütött és háromszöget rajzolt a piszkos padlóra, egy dongaláb és égy mellkas feküdt. Akár valami szürrealista csendéletben. Haantje Pik azzal foglalkozott, hogy egy edényekkel teli kosárból újból összeragasszon egy készletet dobóbódéja számára. Eperorrán drótkeretes szemüveg volt, nadrágjának szárait feltűrte, mellette Kareltje Paling ült, aki semmi mást nem tett, mint gyermekhangocskáján megállás nélkül fecsegett. A „legkövérebb hölgy” láthatatlan volt. Valószínűleg az ágyán feküdt, és a nap áldásaitól szenvedett. Az „ezerhangú” férfi nagyon festői és felemelő benyomást keltett, ahogy kocsijának ajtaja előtt ülve, egy könyvet olvasott. Narancssárga nadrágja, amely egy cowboyöltözethez tartozott, színekben gazdagabban hatott a ragyogó napsütésben, mint valaha: széles karimájú vadnyugati kalap volt a fején, és a nyitott ajtó belső oldalán egyéb cowboy kellékek lógtak: lasszó, kesztyű és rojtos ing. Az öreg arab éppen úgy ült ott, ahogy a gyilkosság reggelén. Konyhai székéhez kötözve szunyókált, lába egy tál vízben. A kegyetlen napizzásban csupán turbánt viselt a fején, a nyaka meztelen volt. A lánya csak némi leskelődés után fedezte fel Boyarskit, kis balkonjának sarkából, ahol kötéssel foglalkozott, egy színes anyaggal, amit kiterített a szoknyáján. Szép motívuma lehetett volna egy üdvözlőlapnak az algériai piacról. Pierre Ballebops nem volt jelen. Kocsija zárva, a függönyök behúzva, minden arra vallott, hogy titokzatos vándorúton van, vagy pedig, hogy kocsijának forraló melegében megint eltévedt. Job, a tengerész, félelmes kardjainak pengéjét tisztogatta egy gyapotcsomóval; a napfény ragyogott, szikrázott az acélon, hogy öröm volt nézni. De a nap kissé túl nagyvonalúan pazarolta ajándékát, még egy viharvert tengerész és kalóz számára is. A tengerész zsebkendőt csúsztatott sapkájának széle alá, úgy festett, mint az idegenlégió egy előőrs-katonája, és tisztogatott, hogy folyt róla a verejték. Baba apó és apró felesége vihogás és suttogás és fecsegés közben azzal foglalkoztak, hogy ablaküvegeiket egy régimódi ablakfecskendővel benedvesítették. Ez egy vödörben állt, amit üres konzervdobozokkal töltöttek meg. A dugattyút egyesült erővel és hatalmas sóhajok közepette nyomták a fecskendőbe. Ekkor aztán egy szánalmas, vékony vízsugárka jött ki is csőszájból, reszketeg rajzokat varázsolva a kocsi falára, és Baba apónak ideges kezekkel kellett rángatnia a fecskendőt, hogy a sugár az ablakot érje. Az öt Callopis részben a kocsiban feküdt, részben a kocsin kívül, egymásba fonódva, és aludni próbált. De túl heves vérmérsékletűek voltak ahhoz, hogy az ilyen semmittevést sokáig bírják; miután az ujjlenyomatosok elmentek, félelmetesebb testhajlítgatásaikat kezdték gyakorolni a földön.

Ahoeskes, az asszony a halakkal, szétvetett Iábbal ült a székecskéjén, és egy macskát tartott az ölében. Karjai mereven csüngtek le vállából; így szunyókált, arcán egy zsebkendővel, a napon. Lobilla kocsija zárva volt, és az ablakocskái sűrűn elfüggönyözve. A Rintintin nővérek kedvenc helyükön, kocsijuk bakjának kukucskálóhelyén ültek ismét, villámgyors ujjacskákkal kötöttek, és suttogó hangon fecsegtek. Bakkes apó és a Tomboló Röhögés ikerpárja dominót játszottak, amihez egy láda szolgált asztalul, az erdő szélén, a fűbe, az árnyékba állítva. Bruineboon úr nyitott kocsijának védelmében a szállítás közben babáit ért károsodásokat reparálta. Piet Paaltje a kocsija alatt hason fekve úgy aludt, akár egy halott, és Habakuk körbe sétált, széles szájában egy különösen esztergált pipaszárral.

Így próbálták valamennyien, egy bűncselekmény láncolatának legkülönbözőbb tagjai, a maguk módján eltölteni az időt. Boyarski össze akarta kovácsolni ezt a láncot. Tudta, hogy együttesen teljes láncot alkotnak. A gyilkos a lánc kapcsa. De, hogy a nyavalyába illenek egymásba a láncszemek…?

– Kör hármas.

– Ász.

– Passz.

Jack odadobta a kártyáit. – Nem akarja inkább egyenesen feltenni a kérdéseit? – kérdezte barátságtalanul. – Az mindenesetre tisztességesebb lenne, mint itt állni a fa mögött, és kilesni a beszélgetésünket.

Boyarski mosolyogva lépett ki az árnyékból. Ebben a pillanatban amúgy is fölöttébb tolakodónak érezte magát, és ez egyáltalán nem volt ínyére. A rabiátus halálmotoros nyers hangja hideg tusként hatott rá.

– Honnan veszi, hogy kérdezni akarok valamit? – kérdezte szelíden.

– Mert egyébként nem értem, hogy miért éppen oda állt, uram. – Ajjaj! Ez a Jack mindenre képes! Tanácsos tehát előzőleg a csontjait megszámozni.

– Van valami kifogása ellene, hogy ideüljek el egy percre?

A halálmotoros egykedvűen megvonta a vállát. – Úgyis meg fogja tenni! – válaszolta. – Tehát… üljön le már.

– Köszönöm szépen.

Boyarski kényelmesen leült a homokba, amely föltétlenül melegebb volt, mint egy vasút fapadja télen, és cigarettát sodort magának. Nem kerülte el figyelmét az a bizalmatlanság, rosszindulat, s feszültség, amely ezeket az embereket eltöltötte. Miközben a cigaretta sodrásával foglalkozott, olyan csend volt, hogy bűvésznek érezte önmagát, akitől a lélegzet-visszafojtva figyelő közönség elvárja, hogy egy nyulacskát ugrasson ki kalapjából, holott verejtékes munkával sem képes többre egy szánalmas tojás elővarázsolásánál. Ez a tojás azonban, ha a várt nyulacskánál kevésbe volt is lenyűgöző, a halálmotorost mégis arca közepén találta.

– Mondja csak – kezdte a kis ember, miközben az utolsó műveletet is elvégezte rosszul sikerült cigarettáján –, kettejük közül melyik szerelmes a turkesztáni lányba?

Ez ült! Micsoda rémületet keltett! Pillantások, gyors pillantások, ökölbe szoruló kezek… Jól van, uraim, Boyarski már érti. Mind a ketten.

Jack, a halálmotoros, hidegvérűen megkísérelte menteni a helyzetet, és így válaszolt: – Ha nem a rendőrségtől volna, tisztelt úr, akkor elfenekelném. Ilyen körülmények között azonban veszem magamnak a jogot, hogy eltávozzam.

Szavait tett követte. Jack felállt, letisztogatta a nadrágját, és elindult a vurstli területének irányába. Bill, aki valamelyest bizonytalanul és együgyűen bámult, azon tűnődött, hogy mit tegyen, aztán mégis úgy döntött, hogy követi fegyvertársát. Olyan hangot hallatott, amely részint egy körzeti orvos megnyugtató mormolására emlékeztetett, részint egy paraszt beleegyező morgására, akitől megkérdették, hogy zavarhatják-e egy pillanatra. Mindenesetre a kis ember ezzel a módszerrel éppen azt érte el, amit akart. Az urak eltávoztak, a hölgy hátramaradt, mint aranyrögöcske egy homokszita alján. Amikor ő is nekikészülődött, hogy elmenjen, Boyarski elfújta a gyufaszál lángját, füstfelhőt fújt a kék nyári ég felé, és azt mondta: – Nagyon zavarná, ha valamelyik munkatársát egy letartóztatás következtében elveszítené?

Az asszony állt, mereven és mozdulatlanul. Te jó Isten… Lehet, hogy a két fickó közül valamelyiknek nem tiszta a lelkiismerete…?

– Melyik…?!

Boyarski nézte és mosolygott. Ejnye, közönséges komédiás, súgta egy hang a belsejében, – A maga férje – válaszolta aztán… – Csak képzelődött, vagy valóban átsuhant valami megkönnyebbülésféle az asszony sápadt arcán?

– Maga… csak nem azt akarja mondani, hogy őt gyanúsítja?… Jacket…?! Nevetséges…!

Szóval Jack volt a férje! Valamit mindig tanul az ember.

– Ó…? – mondta Boyarski, és őszinte meglepetés látszott rajta. – A maga férje Jack? Bocsássa meg, hogy tévedtem.

Peng! Az ember formálisan hallotta a csilingelést, ha csak átvitt értelemben is. Lola, a halálmotoros, leült a kis ember mellé, és az arca, az arckifejezése volt az, amely a csengő jelzést kiváltotta. Ez az asszony Billt gyanúsítja, ez nyilvánvaló. Ó, az ihlet! Ó, a rendőrség múzsá…

– Honnan… honnan veszi?… – kérdezte az asszony, a rémülettől rekedten. – Mit, mit tud ön…?

Boyarski egy barátságos füstfelhőcskét fújt el Lola feje fölött, mintha megnyugtatóan meg akarná simogatni.

– Nem kell ennyire felizgatnia magát – mondta csitítóan. – Eddig csak kevés történt, és még nagyon sok minden történhet. – Leütögette a hamut cigarettájáról, ferdén nézett a földre, mint egy alkudozó állatkereskedő, és folytatta: – Ha nem akarnék jót magának, nem ülnék itt. Ezt megérti, ugyebár…? Most, hogy így, négyszemközt beszélgetünk egymással, nem érzi maga is elérkezettnek a pillanatot, hogy elmesélje, mit tud?

– Hogy én mit tudok…? – Az asszony nem bízott benne, nem tudta, mit gondoljon róla. Vigyázat, Boyarski, most muszáj a bizonytalanba ugrani, különben vége az eshetőségnek. – Szedje össze magát – mondta sokat jelentő pillantással –, mind a ketten épp eléggé tudjuk, hogy Billt gyanúsítanunk kell, mindannak alapján, amit tudunk róla… De azt is tudjuk, hogy nem hisszük, hogy bűnös…! Nemde…?

Izgalmas pillanat volt. Boyarski úgy meredt áldozatának ajkára, mint egy horgász a hintázó úszóra…

– Tudtam, hogy ennek be kell következnie… – mondta Lola. És olyan hangon mondta, hogy a kis ember hirtelen elkomolyodott.

– Miért nem beszélt hamarább? – kérdezte halkan a nőtől. – Korábban minden egyszerűbb lett volna, mint most… – A jég megingott tapogatózó lábai alatt. Mit tud a nő…?

– Nem voltam rá képes… – felelte az asszony szomorú vállrándítással. – És féltem.

– Félt? Mitől?

– Billtől. És Jacktől is. Ők… ő olyan, olyan kiszámíthatatlan. Ó… ha egyszer vége lenne már…!

Boyarski a homokba hajította cigarettáját. Sarkával eltaposta a csikket. – Ezért fontos, hogy mindent őszintén elmondjon nekem. Meglátom, mit lehet tenni. Ezt megígérem.

– Ó… mit jelentsen ez…? – kérdezte a nő ellenszegülve. – Ha maga tud valamit, akkor kérdezze meg inkább őt… Én… én nem akarok ebben benne lenni…

– Ezzel most már elkésett. Elkövette azt a hibát, hogy hallgatott előttünk. Most nem háríthatja át a következményeket Billre. Ha én hallgatom ki, az annyit jelent, hogy biztos a letartóztatása. Ha azonban maga elmondja, amit maga tud…

– Akkor…?

– Akkor talán még mindent el lehet hárítani.

– Hogyan… hogyan mondhat ilyesmit! Ezt maga sem hiszi komolyan! Csak azért mondja, hogy engem megnyugtasson, hogy engem…

– Pszt! – Boyarski rátette kezét az asszony térdére. – Csendesen! Többet tudok, mint maga. Nem Billről, de talán a többiekről. Ezért látom jobban a lehetőséget arra, hogy az igazság kiderüljön. Mert… mind a ketten azt gondoljuk, ugyebár, hogy Bill ártatlan?

Az asszony elgondolkodott. Olyan sokáig, hogy a felügyelő már feladta a reményt. Túl messzire ment. Mindentudása annyira meggyőzően hatott, hogy Lola nem bírta felfogni, ilyenformán miért akarja még egyszer hallani tőle az igazságot. Végül is azonban partnere sorsa miatt érzett aggodalma felülkerekedett, és egyszerre csak könnyedén megjegyezte: – Nem tudom, hogy történt. Talán csak beképzelem magamnak. De tudtam, hogy Bill belebolondult ebbe a lányba, és amikor Jack bejött a kocsiba, és azt mondta neki: „Botermant meggyilkolták”, akkor ráébredtem, hogy ő tudja: Bill tette. Hirtelen éreztem meg, tulajdonképpen anélkül, hogy felfogtam volna, miért. Amikor ezek a fiúk valamit mondanak, én mindig értem, mire gondolnak, akkor is, ha az ellenkezőjét mondják… És amikor Bill, miután megnézte a tetemet, visszajött, és azt mondta…

– Úgy! Szóval ilyen kedélyes együttlét folyik itt?!

A hang olyan erős volt, és olyan közeli, hogy Boyarski attól félt, hogy az asszony elájul. Arca egészen elszíntelenedett. A felügyelő uralkodott magán, és felnézett, pillantása két motoroscsizmás lábra siklott, amelyek porosan, hanyagul, harciasan szétterpeszkedve álltak a homokban, aztán a lovaglónadrágra, a gépolaj zsíros foltjaival, és följebb, az erős derékra, az izmos, napbarnított karra, a széles mellkasra a nyitott ingben, a kemény, fenyegetően kemény arcra, Bill, a halálmotoros arcára. – Én… én máris… – Lola felszedelőzködött, és bizonytalan lábakkal menekült a kocsijába.

– Foglaljon helyet – mondta Boyarski röviden.

– Szívesebben állok – mondta a másik, alig-alig uralkodva dühén. – Hogy jön ahhoz, hogy kihallgassa ezt a nőt, maga… maga, a mocskos…

– Üljön le…! – ismételte a kis ember.

Egy percig csend volt. – Állva is tudok beszélni – mondta Bill, de már nem volt olyan határozott.

– Majd leül akkor, ha a vádlottak padjára kerül – válaszolta Boyarski, felállt, leverte a hamut a ruhájáról, és úgy látszott, el akar menni. Egy kéz, erős, mint a satu, fogta át a karját.

– Mi…! Mit… mit akar ezzel mondani?

– Hogy mit gondolok, az mindkettőnk számára teljesen világos – mondta a kis ember nyugodtan. – És ha súlyt helyez rá, hogy továbbra is komédiázzon, akkor részemről a beszélgetés befejeződött… Mindig vannak emberek, akik csak akkor ismerik fel az esélyeket, amikor már késő.

– Jack a barátom… – mondta a másik rekedten. – Én… én aztán igazán tudom, hogy csibész, de nem akarom, hogy a saját felesége hurkolja meg a nyakán a kötelet. Akkor sem, ha úgy bánik az asszonnyal…, mint egy kutyával…! Ha már valakinek hurkot kell vetni rá, akkor inkább én legyek az. Akkor hozzám forduljon, ne a feleségéhez, akit egész életére boldogtalanná tesz, ha odáig juttatja, hogy a férje nyakába tegye a kötelet…

A kis ember már szédült a sok huroktól. Amennyiben ez az ember, aki itt áll vele szemben, nem nagyvonalú szimuláns, s valóban azt gondolja, amit mond, akkor ugyanazzal gyanúsítja a partnerét, amivel a partnerének felesége őt magát gyanúsítja! És az volt a kínos a helyzetben, hogy ezek a derék emberek oly sziklaszilárdan hittek a rendőrség mindentudásában! Minden percben úgy látták, hogy az állandóan várt letartóztatások elhalasztása csak rafinált kínzás, és természetesnek tartották, hogy a rendőrség már mindent kinyomozott.

– Egyelőre semmit sem hozhatok fel Jack ellen, ami alkalmas a vádemelésre – mondta a kis ember, hogy addig üsse a vasat, amíg meleg. – De félek, nem soká marad így…

– Tudom, amit tudok – mondta Bill keserűen, és Boyarski szerette volna, ha ő is tudná.

– Elmulasztotta, hogy a megfelelő pillanatban közölje, mit tud – jelentette ki. – De még egyszer alkalmat adok magának, ha rövidre fogja, és nem kerülgeti a forró kását.

A másik grimaszt vágott. – Nincs semmi értelme – morogta. – Jobban tudja maga, mint én.

Boyarski érezte, hogy remegnek ajkai, de ez a feszültségtől is lehetett, mert egyáltalán nem volt nevethetnékje. És mégis, hogy most ugyanazt a megjegyzést hallotta, mint néhány perce az asszonytól, megfejthetetlen módon hatott a nevetőizmaira.

– Jack bejött és azt mondta: „Botermant meggyilkolták segítette ki Billt, és ezzel az egy mondattal mindent elmondott, amit tudott.

– Igen… – mondta Bill keserűen. – Tudtam, hogy szerelmes ebbe a lányba, holott olyan felesége van, amilyen nem akad még egy, de azzal nem törődik. A módból, ahogy közölte: „Botermant meggyilkolták”, azonnal tudtam… Ő tette! Miért? Nem tudom. De ismerem őt, hosszabb ideje, mint ahogy az neki és nekem kedvünkre van. Engem nem csaphat be…! Nem! Abban a pillanatban tudtam. És most maga is tudja. De, ha tisztességes ember, akkor az asszonyt kihagyja a játékból.

– Ne aggódjék – ígérte meg a kis ember őszintén, és azon volt, hogy minél előbb elmenjen.

A kocsi mögött Jack tartóztatta fel, – Felügyelő úr! – szólt rá sürgetően és mégis halkan. Én… mondani akarok magának valamit…

A kis ember egy percig bőszen villogó szemmel méregette. – Nos?

A másik nyugtalanul túrta lábával a homokot. – Lola… Lola mondott önnek butaságokat?

– Csak azt mondta, amit már úgyis tudtam – válaszolta Boyarski az igazságnak megfelelően.

Jack, a halálmotoros, tágra nyílt, rémült szemmel nézett rá. – Akkor… akkor…! Ó! Tegye meg nyugodtan, de legyen magában részvét! – könyörgött, és megragadta az elképedt felügyelő karját. – Ő… Lola tényleg nem tehet róla őt… őt belehajszolták. Talán az én bűnöm. Semmi értelme nem volt. Nem tudott ezzel semmit elérni, semmit! Semmit…! De Lola már ilyen! Mindig értelmes, mindig türelmes, és aztán hirtelen… pand. S valami olyat csinál, amit nem kellene…

– Miről beszél tulajdonképpen? – kérdezte Boyarski, aki most már hajlandó volt mindent elviselni, amit a sors még tartogat számára. De a másik nem hallotta őt. Ott állt, őszintén kétségbeesve, könnyekkel a szemében, rángatózó arccal, és azt dadogta: – Ó, te jóságos ég… mindezt megakadályozhattam volna, ha korábban észreveszem. Vak voltam. Vak! Teljesen vak…! És csak amikor beléptem a kocsiba, és azt mondtam: „Botermant meggyilkolták”, csak akkor nyílt ki a szemem, csak akkor láttam, hogy mit tettem… Láttam Lola arcán, szemén, a kezein… Minden azt kiáltotta: Lola tette! Ő tette…! És… és ekkor már késő volt.

– Hidegvér – mondta a kis ember, és vállon veregette. – A kártya még ott fekszik, ahol az előbb… Éppen maga passzolt!

Anélkül, hogy tisztában lett volna, mit tesz, bement az erdőbe, aztán megállt, és maga elé mosolygott.– A tudat alatti pszichológiája…! – morogta. Évekig vártak mind a hárman a saját esélyeikre: Lola Billt akarja hidegre tenni, mert Jack azt hiszi, hogy ő Billt szereti, és nem a férjét: Bill Jacket akarja hidegre tenni, mert ő Lolát szereti, és azt gondolja, hogy Jack nem szereti az asszonyt; Jack Lolát akarja hidegre tenni, mert azt hiszi, hogy Billt szereti, és nem őt… Az ördög vigye el az egész szerelmet!

Fejére tette a kalapját, elhatározta, hogy cigarettát sodor, és a Baba-házaspár kocsija mellett ki akart kerülni az erdőből, amikor a rémület kiáltása tört ki belőle. Egy éles lándzsahegyet látott maga felé repülni, az utolsó pillanatban hajolt le, és így csak a kalapja lett áldozata ennek a támadásnak. Ha azonban e mögött az esemény mögött valami sötét praktikát tételezett volna fel, egy pillanat alatt rá kellett jönnie, hogy itt sző sem volt rossz szándékról. Baba úr és Babáné ugyanis azzal foglalatoskodtak, hogy kiverjék a szőnyegüket, és e célból két fa közé lógatták föl egy Job fegyvergyűjteményéből való lándzsára. Ezt a lándzsát egy ághoz kötötték. Baba anyó tartotta a szőnyeget, és az apó porolta, de láthatóan akkora energiával művelte eme dicséretes tevékenységet, hogy a szőnyeg kicsúszott az anyó kezei közül. Ezáltal a lándzsa visszalódult, és megfosztotta a felügyelőt kalapjától. Már éppen prédikációt akart tartani a törpe házaspárnak erről a különös csapdáról, de aztán még időben eszébe jutott az apó epilepsziás rohama, és megelégedett annyival, hogy újra felvette a kalapját, és elindult következő áldozatához, anélkül, hogy még jobban megijesztette volna a törpéket, mint amennyire kiáltásával már úgyis megtette.

Mire vágsz fel, Karolina,

Falábadra, műhajadra?…

– Jó napot – mondta Boyarski.

– Napot – mondta Job, a tengerész, fel sem pillantva tisztogató tevékenysége közben.

Egyik szeme üvegből volt, a másikkal nem látott, és orrocskája, amire felvágott…

– Meleg van ma, nem? – kérdezte a kis ember.

– Szörnyen meleg – egyezett bele a tengerész.

De légy csendben, gyermekem,

Tudod, vak a szerelem!

Elégedett mormogással fúrt egy kardot a homokba, mint valami szigonyos, aki egy cethalat nyársal föl, és azt mondta: – No, ez megvolna. És most vegyük elő ezt. – Maga mögé nyúlt, előhúzott egy koromlepte, görbe kardot, s valamilyen rózsaszínű, ragadós folyadékkal, amit egy tálból egy rongyocskára öntött, újra tisztogatni kezdte.

A vonat borvörös ülése
finom hölgyet és urat rázott…

– Miért égette el Boterman adósleveleit? – kérdezte a kis ember.

A tisztítórongyocska megállt. A hang elhallgatott. A majomszerű karmok megmerevedtek. Sokáig némán ült. Aztán barna csillagot köpött dohányléből a homokra, és azt mondta: – Maga fifikus ember. Ez az igazság.

Aki ébren van, amikor alszol, az jó ember,
a nővér a kórházban…

– Tudja, hogy tíz évébe kerülhet a gyújtogatás? – kérdezett tovább a kis ember.

– Mi?! – kiáltotta Job, a tengerész, rémülten. – Ezért a néhány papírkáért…?! Akkor maga engem… No nem, apuskám! Ismerem a törvényt. Akkor azonnal feljelentést kellett volna tennie! Most már senki sem bizonyíthatja, hogy én csináltam azt a tüzecskét. Vallja be őszintén!

– Én nem a kis tüzecskéről beszélek, hanem a nagy gyújtogatásról – magyarázta Boyarski, aki minden gyanúsítását és vádját megint elolvadni látta, mint a havat a napon, amikor belenézett Job nyílt disznószemecskéibe. – Ha ezeket az adósleveleket a gyújtogatás után semmisítette volna meg, akkor más lenne a helyzet. De előtte…! Job, fiatalember, ez a dolog nem áll jól a maga szempontjából.

Job térdére fektette a görbe kardot, mintha arra szánta volna el magát, hogy használja, és izgatottan és dühöngve kérdezte: – Hát ez megint mit jelentsen? Előbb vagy később, utána vagy mellette, ez nékem teljesen mindegy. Jól van, de legyen őszinte – miről van szó, arról, hogy tiltott területen tüzet gyújtottam, vagy arról, hogy ünnep- és szabadnapokon énekeltem és kiáltoztam?

– Gyilkosságról és gyújtogatásról van szó – válaszolta a kis ember önuralommal. – És tulajdonképpen azért jöttem, hogy letartóztassam.

– Tegye – kiáltotta Job. – Tegye hát! Nekem megfelel! Miattam! Minden jobb, mint ez a kínzó huzavona. És most egy túlbuzgó hivatalnokkal van dolgom, vagy valakivel, aki egy húron pendül az örököseimmel…?! Le akar tartóztatni, igen vagy nem?

– Nem – mondta a kis ember.

– Hát akkor? Akkor miért olyan nagyhangú? – mondta Job, láthatóan megnyugodva. Újra elővette a fegyverét, és folytatta a tisztogatást. Boyarski megállapította, hogy a tisztogatórongy színes.

– Van még több ilyen rongy is magánál? – kérdezte.

– Nem, ez az utolsó kis darabom – válaszolta Job, és a pengét megszemlélte a napfényben. – Éppen tegnap adtam oda az utolsó tartalékot.

– Kinek?

Job fölnézett, és kérges hüvelykujjával kipróbálta a penge élességét. – Miért szeretné ezt olyan nagyon tudni? – kérdezte. – Ne légy kíváncsi, mert hamar megöregszel – igyekezett tréfálni.

– Mert szeretném tudni – válaszolta Boyarski.

– Az akarathoz erő is kívántatik – szavalta Job.

– És ha ettől függne a maga szabadsága? – kérdezte tovább a kis ember.

– Akkor azt mondanám: tegyen, amit akar! Akkor inkább a dutyiba!

Boyarskit szórakoztatta, méghozzá pompásan, ez a bátor, kopasz ember, de első a kötelesség. Hagyja abba a viccelődést – intette komoly arccal. – Nem azért vagyok itt, hogy bolondozzam magával. „Gyilkosság és gyújtogatás” – így hangzik a vád, és egyszer nyugodtan végig kell gondolnia a következményeket. Szívesen elhiszem, hogy ártatlan, de ezt be kell bizonyítania.

– Uram – mondta Job, és egész testével felé fordult. Térdére helyezte az ökleit, hogy megmutassa, immár az utolsó szót mondja ki. – Hogy mit gondol, azon nem akarom törni a fejem. Ahhoz túlságosan szabad gondolkodású ember vagyok. Élni és élni hagyni, ez az én elvem, és ehhez tartom magam. Ha azonban egy vadidegen ember azt mondja nekem: „Job, szerintem a békának négy lába van”, és „szabadon engedlek, ha ezt bebizonyítod nekem!”, akkor azt válaszolnám ennek a gentlemannek: „Uram, a hit a maga személyes ügye. És ha megingott hitében, ugorjon a tóba! Akkor, elég hamar megszabadulhat a kételyeitől!”

Fölkapta a kardot, rézsútosan bedugta a homokba, és egy új cseppecske pomádéval a rezet kezdte megdolgozni. Boyarski a karjára tette a kezét, és nyugodtan így szólt: – Ide hallgasson, Job. Én megelégszem azzal, ha két kérdésre válaszol. Először is: miért égette el az adósleveleket? Másodszor: kinek adta a tisztítórongyot?

– Válaszolok – mondta Job, és a jelek szerint most komolyan gondolta. – De a maga szavaihoz tartom magam. Először: mert Lobilla azt mondta, „Job, égessük el az adósleveleinket, most, hogy Botermant eltették láb alól, a feleségének igazán nem kívánjuk”. Másodszor: a tisztítórongyot Genovévának adtam, a sanghaji gyermekgyilkosnőnek.

– Kinek? – kérdezte Boyarski, vérvörösen a dühtől. – Ha bolonddá akar tenni, Job, meg fogja bánni.

– Genovéva – válaszolta a tengerész hangosan –, a gyermekgyilkos Sanghajból… És ha nem hiszi, kérem, itt áll.

A karddal Samuel Bruineboon kocsijára mutatott, a „nagy európai panoptikum” igazgatójáéra. A kocsi előtti deszkán, az árnyékban egy formátlan, széteső bábu állt. – És ha nem akarja elhinni, csípjen csak a vádlijába. Szegénynek kiszakadt a lába, és Bruineboon az én tisztítórongyommal tömte be. Csípjen csak bele nyugodtan! De vigyázzon! Harap! Adieu!

A kis ember sóhajtott, koponyájára csúsztatta a kalapot, és elsétált a napon.

– Ó, a felügyelő úr – köszönt Bruineboon úr. Szemüvege fel volt tolva a homlokára. – Minek köszönhetem a szerencsét? Jöjjön be.

– Köszönöm – mondta Boyarski. – Kérdezhetek valamit?

– Hogyne, a legnagyobb örömömre szolgál – válaszolta a sovány foltozószabó. – Olthatatlan szükségét érzem a beszélgetésnek, szíves engedelmével.

Boyarski leült a kis lépcsőre, a sanghaji gyermekgyilkosnő mellé, és beszélgetés közben ravaszul megtapogatta a vádliját. Korpával volt megtöltve! – Mikor fedezte fel, hogy ellopták azt a bábut?

– Tegnap este, uram – válaszolta Bruineboon. – Ez számomra sorscsapás, amin még nem tudtam túltenni magam. Raden Mas Haddipatti Sappo Lidi, a huszonnyolcszoros, ékszere volt a gyűjteményemnek…

– Jól van. És maga hol volt tegnap este?

– Mire gondol, felügyelő úr? Nem egészen értem, hogy mire gondol pontosan, szíves engedelmével…

– Tegnap este, a kihallgatás vége és a gyújtogatás kezdete között.

– Ja, erre gondol. A kocsimban tartózkodtam, felügyelő úr. Itt, szerény háztartásomban. No igen, magányom levesecskéjét főztem.

– Hogy hallott a gyújtogatásról?

– A kiabálás útján, felügyelő úr. Ordítás, jajveszékelés. Kinyitottam az ablakomat, és láttam a pusztítás rózsapiros izzását. Akkor kirohantam, és tanúja lettem a megsemmisítő tűzvésznek… Óriási, rettenetes, fájdalmas látvány volt, uram, szíves engedelmével. Lelkem gyökeréig megrázottnak éreztem magam. Azt hiszem, hogy még a könnyeim is…

– Milyen idő tájban fedezte föl a bábu eltűnését: a tűzeset előtt vagy után?

– A tűzeset után, felügyelő úr. Meg akartam győződni róla, hogy vajon a pusztító tűz egy szikrája nem bújt-e el viaszgyermekeim ruhái között. Késedelem nélkül arra a helyre siettem, ahol Raden Mas Haddipatti Sappo Lidinek, a huszonnyolcszorosnak állnia kellett, és ekkor a szörnyű sejtelem, amelyik beleette magát agyamba, miután rövidlátó szememmel a hullámvasút tetején egy ismerős figurát véltem megpillantani, szívszaggató módon igazolódott. A bűn, mely Boterman életfonalát elvágta, mely Boterman hullámvasútját a tűz martalékává tette, mely a palatáblára a titokzatos feljegyzést írta, nem érte be ennyivel. Még arra is szüksége volt, vad ösztönei eme áldozatának, hogy az ékszer után kapjon, a koronaékszer után… Pardon, akart valamit kérdezni.

– Meg akartam kérdezni, hogy rövidlátó szemeivel, hogyan tudta a palatáblán elolvasni a titokzatos feliratot – kérdezte a kis ember.

– Felolvasták nekem, felügyelő úr – válaszolta Bruineboon úr sóhajtva. – Minden oldalról hallottam az elítélendő szavakat, ahogy a tömeg maga elé mormogta.

– A palatábla is a maga gyűjteményéhez tartozott?

A sovány ember bólintott. – Úgy bizony, felügyelő úr – válaszolta. – Az én allegorikus ábrázolásomból származott: Az életút címűből, szíves engedelmével. Allegorikus ábrázolás hét képben. A bölcső, a járóka, az óvoda, a magasabb iskola, a szerelem, a fogság és a sír. És ebből az óvodából lopták el a palatáblát. Csak ma reggel vettem észre, amikor tisztítóeszközeimmel körbejártam…

– Tegnap Jobtól, a tengerésztől kapott egy csomó tisztítórongyot, nemde?

– Bocsánat? – A sovány férfi felnézett. Rövidlátó szemei nem akadályozták meg abban, hogy a kis embert kutatóan végignézze. – Egy csomó mit…?

– Tisztítórongyot. Másodosztályút. Hol van?

– Csodálatos, hogy éppen most kérdezi… – jegyezte meg Bruineboon úr. – Kértem tegnap a tengerésztől, hogy egyik viaszgyermekem üresjáratú lábát megtömjem vele. De ellopták a tisztítórongyot, egyszerűen eltűnt.

– Ellopták? Mikor?

– Ezt nem tudnám megmondani, felügyelő úr, szíves engedelmével. A tengerész lakásából elhoztam szegényes háztartásomba, és ott a jobb oldali hátsó kerék mellé tettem… De lám, mikor reggel ismét munkához akartam látni, nem volt ott. Fuccs, teljesen eltűnt. Sötét eset, szíves engedelmével.

– Más nem hiányzik a bódéjából?

A sovány ember megrázta a fejét. – Ennyi is elég nekem.

A kis ember nevetett, és egy percig minden figyelmét a cigarettájának szentelte, Bruineboon úr ismét az orrára csúsztatta a szemüveget, és nekilátott, hogy megfoltozza Johann Bach, egy vak szerzetes és híres muzsikus nadrágját, akit az inkvizíció felakasztatott. Egyáltalán nem volt olyan egyszerű a vak szerzetest levetkőztetni, miért is Bruineboon úr levette őt az akasztófáról, a térdére fektette, és a keze lassan járt fel és alá, mint egy testi fenyítés lassított felvétele. A bábu feje, melynek természetes színei és üveges szemei voltak, félelmet keltő tekintettel bandzsított a kis emberre kócos lenhajának fátyolán át. A karjai széttöredezett kezeivel ki voltak feszítve. Valóban kellemetlen volt ezt a javítást végignézni! Ha a nap nem sütött volna oly barátságosan és vidáman, és ha a derék Job éneke nem visszhangzott volna a kocsi falai között oly hamisan, a kis emberben nagyon könnyen az a benyomás támadhatott, hogy serény vendéglátója a gyilkos mesterség minden fogásában járatos, és ezért a gyanúsak listájára való. De ebben a környezetben, ezen a ragyogó nyári napon Bruineboon úr csak egy barátságos emberke benyomását keltette, aki a felügyelő szíves engedelmével összevarrta Johann Bach nadrágját, anélkül, hogy ezzel arra akart volna célozni: nincs ínyére ez a beszélgetés.

– Tulajdonképpen mit csinált a turkesztáni lánnyal, amikor az a gyilkosság órájában magához jött? – kérdezte a kis ember váratlanul.

Bruineboon úr megszúrta magát a tűvel, de ennek semmi jelentősége sem volt, egyáltalán semmi, csak gyorsan ki kellett szopni, nehogy vérmérgezést kapjon. Közben azonnal ismét hajlandó volt felvilágosítással szolgálni, hogy a turkesztáni lánnyal Raden Mas … Haddit… tekintették…

– Igen, igen – mondta a kis ember –, ezt tudjuk. De most az igazat! – Bruineboon úr újra homlokára tolta a szemüvegét, megfeledkezett sérült ujjáról, és ama ellenkérdéssel válaszolt, vajon a felügyelő úr felfedezte-e már az igazságot, hogy ugyanis a lány süketnéma? Igen, a felügyelő felfedezte.

– Hm – mondta Bruineboon úr elgondolkozva –, akkor azt hiszem, hogy szíves engedelmével, semmi sem tart vissza attól, hogy mindent elmondjak a dologról. Én, ahogy már mondtam önnek, nagyon régen ismerem a lányt, és kívül-belül ismertem a nagyapját. Egész nehéz életemben mindig nagyon vonzódtam a szerencsétlenek és elnyomottak iránt. Mindenki, aki megnézi a gyűjteményemet, meggyőződhet ilyen irányú előszeretetemről. És én, felügyelő úr, miután öreg, rozzant ember vagyok, konkurrencián kívül, hogy így fejezzem ki magam, szíves engedelmével, tehát azon kevesek közé tartozom, akiknek Jehemi Slebeziel ben Ibbis megengedte, hogy megnézzem a lányt. Így vettem észre egy napon, mely már a szürke múltba merült, hogy a sors ennek a gyönyörű lánynak a szájára tette ujját. Ez talán szerencsés állapot, felügyelő úr, mert én már annyi szép lánykát láttam haszontalan életemben, kiknek megtekintésénél varázslatos állapotba kerültem, szíves engedelmével, amikor is a világmindenség költészetét hallottam dallamosan zümmögni – a fülkagylómban. De mikor ezek a szép lánykák kinyitották a szájukat, vagy szíves engedelmével a csőrüket, akkor ez a varázslat lidércnyomássá változott, és a világmindenségnek ez a dallamos zümmögése átadta helyét a majomketrec és a halpiac kakofóniájának. Ilyen az élet, felügyelő úr… Az ember olyan, mint a fű… Zavarhatom egy pillanatra? A vak Johannt meg kell fordítanom… Egy-kettő… Köszönöm szépen.

Boyarski most láthatta a híres muzsikus talpát amely olyan félelmesen természetesnek hatott, hogy a felügyelő beleborzongott. Miután kivette szájából a tűt Bruineboon, folytatta foltozómunkáját, és monoton hangon tovább mesélt:

– Amikor egy napon felfedeztem, hogy a természet a turkesztáni lánnyal mostohagyermekként bánt, és amikor ben Ibbis úr észrevette, hogy ezt felfedeztem, viharos perceket éltem át. Ibi urat ugyanis időnként csak nehezen lehet elviseli szíves engedelmével, és hogyha ő lehordja az embert, akkor az ember lélegzetet se mer venni. De én meg tudtam őt győzni, részben becsületességem, részben önzés nélküli érdeklődésem folytán, hogy a szerencsétlen teremtéssel csupán a legjobb szándékaim vannak. Akkor még egészen kis teremtés volt. Aztán eljött az ideje, hogy kivirult, mint egy rózsa, egész pompájában, egész fenségéből egész szépségében, és csáberejében, szíves engedelmével. És ez az időszak neki és apjának sok gondot okoz, felügyelő úr, mert sok kéz van, otromba, sima, karcsú meg egyszerűen vérszomjas, amelyik egy ilyen rózsát le akarna szakítani, hogy élvezze az illatát, és elhervassza egy kocsi vagy egy kunyhó ablaküvegében. És ebben egyet kell velem értenie, uram. Nincs szebb a természeti szépségnél és én szívesebben látok egy rózsát ragyogó színekben egy cserjésben, mintsem a lányt egy rossz levegőjű, szűk házasság keretében. Ezért megesett a szívem annak idején ezen a gyermeken, ezen a tiszta, egyszerű edényen, tele tömjénnel. Megengedi egy pillanatra? Köszönöm szépen… És ezért nekikezdtem, hogy reggelenként beszélni tanítsam az emberek és a madarak nyelvén.

– Tanítani? – kérdezte Boyarski meglepve. – Beszédre tanítani?

Bruineboon bólintott. – Így van, uram, erre nekem van egy saját módszerem. Például, szíves engedelmével… – A vak szerzetest, mint egy keresztet, a falhoz állította, s félfordulatot tett a sámliján, úgyhogy most először ült teljesen szemben Boyarskival, aki megállapíthatta, hogy Bruineboon munkakötényt visel; a panoptikumtulajdonos egy O-t formált a szájával. – O-o-o-o – tutulta – az o az első hang, uram, amit meg tudtam neki tanítani. Így szokott szemben ülni velem, ahogy maga most áll: szemtől szembe. Megfogom a kezét, szíves engedelmével – az orromra mutatok, és lassan, tisztán azt mondom: orr. Aztán kinyitom a számat, szíves engedelmével, ujjammal a szájamba mutatok, és azt mondom: fog. Ugyancsak lassan és világosan. Ezen a módon – ha hiszi, ha nem – már figyelemreméltó előrehaladást tettünk. De sajnos, gyönge jellem vagyok, uram, és ezt szégyellem. Többet hagytam magam tanítani a lánytól, mint amennyit én tanítom őt. És így állt elő, hogy együttléteinkor ilyen mondatokat váltunk: „Hobo haba bubu bon”, amelynek a fordítását önre hagyom. Már egyáltalán nem tudom, uram, lefordítani, mert az ő sajátos beszédmódja teljesen elkeveredett az enyémmel. Ha azt mondja: „Hobobabububon”, akkor minden további nélkül tudom, hogy szép idő van, de vihar is jöhet.

– Hát akkor nagyon jól kell őt ismernie – mondta Boyarski mosolyogva.

– Valóban így van – válaszolta Bruineboon úr.

– Milyen hangulatban volt a lány, amikor a gyilkosság reggelén idejött magához a panoptikumba?

– Egy neveletlen kislány hangulatában – felelte a sovány uracska. – Olyan volt, mint egy fiatal csikó, amelyik elrejtőzik a patkolókovács elől, szíves engedelmével.

– Szóval az a benyomása, hogy a lány nem fogja föl a helyzet komolyságát.

Bruineboon úr, kezében a tűvel, felnézett, és homlokára tolta a szemüveget. – Hogy érti azt, hogy a helyzet komolysága? – kérdezte udvariasan.

– Azt gondolom, világos számára, hogy sok férfi jár utána, de behatolnak-e tudatába egy ilyen rivalizálás következményei?

– Ó – mondta Bruineboon úr, jelezve, hogy végre érti, miről van szó –, erre a kérdésre egyszerű nemmel felelhetek. Ez a lány, uram, akit úgy szeretek, mint a lányomat szeretném – ha a gondviselés teremtett volna egy női lényt, aki hajlandó lett volna hozzám jönni feleségül –, ez a lány külső megjelenésére maga az érettség, lelke mélyén azonban a cseresznyevirág tisztaságával bír, szíves engedelmével. A lelke gyengéd, mint a déli szél, és gyanútlan, mint egy kis borjú, amelyik nincs tisztában vele, hogy egy napon a vágóhídon fogja végezni. Azokban a hímnemű állatokban, akik körülötte veszekszenek, csak kövér, nyers lényeket lát, akik buták és rövidlátók, és akiktől fél egy kicsit, mert olyan gyakran köpködnek, és gyufákat gyújtogatnak, és azokat még a fogaik közé is bebökdösik. Ha, szíves engedelmével, bele akarja élni magát ennek az egzotikus virágnak a kiforratlan gondolatvilágába, uram, akkor egyet fog velem érteni abban, hogy a férfi, amilyennek a mi nyugati világunkban mutatkozik, nevetséges, érthetetlen és undort kiváltó teremtmény, olyan, akár egy kendőbe csavart disznó, tisztátalan, és a próféta előírásai szerint emberi célokra nem alkalmas. Így van ez, uram… – és Bruineboon úr itt nyomatékosan Boyarski orrára mutatott a tűvel –, és így van az, hogy a lány minden közeledést a férfiak részéről játéknak tart, játéknak egy esetlen bestiával, amely tompaagyúan nevet, amely a kezével, mint valami lapáttal, kotor maga körül, és halványszínű szalonnaoszlopokon billeg körbe. Vonzhatja őt valami ezeken a torz teremtményeken? Nem, uram. Ez a lány lány marad, amíg álmainak hercege tüzes paripán a levegőből hozzá nem lovagol, arannyal felkantározott, bíborvörös nyergű lovon. És ennek a hercegnek karcsúnak kell lennie, feketének, tüzes szeműnek, és nem szabad dohányoznia, semmilyen körülmények között. A szivarok iránti ellenszenve csak az én ellenszenvemmel mérhető össze a durva szavak iránt. Ja, igen… – Megint a munkájához látott, és tűjét a zenész nadrágjába szúrta. –… Ha fiatal volnék, uram, és ha a csillagok gyémántvilágukból nem dobtak volna le a sárnak és a szerelemnek ebbe a siralomvölgyébe ötven évvel előbb, mint ahogy a lány a Tejút titokzatos világából hozzánk leszállt, akkor életem pályája talán egészen másképp alakult volna. De a gondviselés útjai kiszámíthatatlanok, uram, és úgy illik, hogy mi, a szórakoztatás területének egyszerű dolgozói, szerények legyünk és segítsük egymást kenyérrel és borral.

A sovány úr sóhajtott. Egy ideig egyikük sem szólalt meg. Az öt Callopis kézállást csinált a homokban, az egyik felmászott a másik ég felé meredő talpára, háromszoros salto mortaléval a másik kettőnek a karjába bukfencezett, akik kézen álltak, hogy felfogják az ugrót. Baba apó és anyó még mindig kocsijuk tisztogatásával foglalkoztak, most a hátsó részén, és így nem voltak láthatóak. Csak ideges sóhajtozásuk, fecsegésük és locsogás| hallatszott.

– Ki ölte meg Boterman urat? – kérdezte Boyarski hirtelen.

Bruineboon úr alighanem várta ezt a kérdést. Jóindulatúan és titokzatosan mosolygott: – Nem tudom, uram. Szívemre teszem a kezemet. Nem tudom. De mindenkinek megvannak a maga föltételezései.

– Miféle föltételezések ezek?

Bruineboon úr ajkait csücsörítette, lábára állította a vak szerzetest, minden oldalról megtekintette, és vállat vont. – Az én feltételezéseim fűcsomóját, uram – mondta végre lassan –, szíves engedelmével, már lekaszálták, kiszárították, és az erre alkalmas állatok már felzabálták. E kérődzők gyomrában a föld legnagyobb bölcsességévé változott: hallgatássá. Mert a szó, uram, olyan, mint az ausztráliai rézbőrűek, bumerángja. A szó elhagyja a dobót, egy ártatlant üt fülön, majd kecses fordulattal visszatér, és a dobót veri fejbe. És ez, uram, fájdalmas tapasztalat.

– És mégis, nagy súlyt helyezek rá, hogy halljam az ön feltételezéseit.

Bruineboon úr mosolygott, levette a szemüvegét, megtörölte az akasztott ember ingének szélével, és miközben magasra tartotta, és az üvegen át összehúzott szemmel az égre nézett, azt mondta: – A bölcs, uram, inkább a csalogányt hallgatja, és a nád susogását a tóban, ahelyett, hogy fáradságot venne terhelő szövegek meghallgatására. És most, uram, bármennyire sajnálom, szíves engedelmével, pihenni térek. Ma este megint frissnek kell lennem, hogy azt nyújthassam az embereknek, amit kívánnak – a hazugságot. Jó napot! – A kocsi ajtaját gyengéd kézzel becsukták, és amikor Royarski megfordult, Genovévának, a Sanghaji gyermekgyilkosnőnek üvegszemébe nézett.

Lobillának, a jósnőnek a kocsija volt a legkülönösebb mind közül. Egy álcázás céljából kabalisztikus jelekkel befestett, félig kész bunkerra emlékeztetett. A kis ablakok keskenyek voltak, mint a lőrések, az ajtón vaspánt, mint egy kripta bejáratán. Lobilla: állt bizarr, ügyetlen betűkkel az ajtónyílás fölött. A színes élet közepén, amely egyébként a homoktérségben uralkodott, ez a kocsi halottnak látszott, mozdulatlannak, kietlennek, sötétnek.

Boyarski kopogott az ajtón, és várt.

Csend.

Még egyszer kopogott.

Bent lépések csoszogtak egy rozoga, csikorgó padlón. Fekete folt jelent meg az ajtón, amit Boyarski először ecsetnek vélt, de kukucskálónyílásnak bizonyult; egy halott tárgyként csillogó szem nézett ki kutatóan az idegenre. Aztán a hang így szólt:

– Mit óhajtasz, kis hercegem?

– Kérdezni – felelte a kis ember.

– Ó – recsegte a hang, rekedten, mint egy papagáj hangja. – Egy kis fecsegés Lobillával, aki mindent tud, mindent lát, mindent hall és mindenre gondol?… Igen… Ma este, kishercegem, a bódémban, jó…? – A kukucskáló becsukódott.

Újabb kopogás. Nyikorogva nyílt ki a kukucskáló.

– Kinyitni! Rendőrség!

– Ma este…

– Nem, azonnal! Három perc gondolkodási időt adok.

Bizonytalan dörömbölés volt kivehető az ajtó mögül. Jó ideig tartott, hol innen hangzott, hol onnan, egyszer balról, másszor jobbról… Olyan benyomást keltett, mintha a különös boszorkány a kis bűnügyi hivatalnok kedvéért átrendezné a bútorait. Boyarski cigarettát sodort, megnyalta, aztán mozdulatlanul állt papírral a szájában. Nem tudta, miért, de hirtelen kényelmetlen érzése támadt. Körülnézett, és már tudta, hogy miért.

Úgy látszott, mintha a homokterület lakói csoportképbe merevültek volna. Mind őt nézték, mozdulatlanul, kifejezéstelenül, mintha ő lenne a fényképész. Ott ült Job, kezében egy karddal, a pengén a tisztítóronggyal, és féloldalt hajtott fejjel nézett át hozzá; ott álltak a Gallopisok, természetellenes tartásban, és őt nézték; Baba apó és Baba anyó a kocsijuk sarkából kémleltek feléje; az ezerhangú férfi mozdulatlanul, könyvvel a térdén ült kocsijának nyílásában; Az orléans-i törpe, a kígyóhölgy, Bill, Jack és Lola, de még a Pollum fivérek fejei is előbukkantak gödrükből, és őt nézték olyan némán, mint az állatok. Ukko, Bukko, Bakkes apó ládájuk előtt ültek, dominókövecskékkel a kezükben, és néztek, Ahoeskes, a halasasszony, nehéz testével terhelte meg a széket, és egy arcára borított zsebkendő mögül ráfüggesztette sötét szemét. Még az ölében fekvő macska is nyitott szemmel bámult rá kövér fejéből.

A jósnő kocsijának ajtaja nyögő zajjal, lassan kinyílt. – Gyere be, hercegecském… – suttogta egy hang. Boyarski befejezte cigarettájának sodrását, meggyújtotta, és a gyufát a homokba ejtette. Az ajtónyílásból két zöld, maszatos függöny dagadt kifelé. Egyik lábát a lépcsőre tette, egy pillanatig habozott, aztán zsebre tette a kezét, és bement.

Job, a tengerész, kiáltott valamit, de ő már nem hallotta. Lobilla kocsijának küszöbén állt, akár Aladdin a csodabarlang bejáratánál. Szürkület uralkodott, zöldesen ködös alkonyi fény. Nem lehetett felismerni, hogy honnan jön ez a fény, mert az odú annyira tele volt zsúfolva holmival, hogy az ablak és a szellőzőnyílások eltűntek mögöttük. A helyiségben állati és emberi kipárolgás, hagyma- és nedves porszag olyan undorító bűze keveredett, hogy Boyarski áldotta a cigarettát, amit röviddel azelőtt meggyújtott. A kacatokból mindenféle különös zaj tört elő: egércincogás, kutyamorgás és egy macska dorombolása. Kanárimadár trillázott egy láthatatlan kalitkában, és valami szuszogás a sarokban odavonta Boyarski pillantását egy sárga hasas valamire, amely árnyékistállójában feküdt – bakkecske volt. És ennek a hihetetlen kacattömegnek, kosaraknak, csizmáknak, késeknek, lámpaernyőknek, kalitkáknak és tönkrement székeknek előterében ingatag sámlin, mint e leírhatatlanul piszkos istálló királynője, egy asszony ült. Kifakult függönybe burkolózott, amelyen még rajta voltak a gyűrűk. Hegyes fején, mint ferde sapka, zsírosan ragadós haj. Hosszú, csontvázszerű karok. Kék zoknikat húzott sajtszínű lúdtalpára, és fogatlan szájjal nevetett. Közben gyulladt szemmel bandzsított Boyarskira, vihogott, egy gyengeelméjű gurgulázó nevetésével, és odaintett egyik kezével. Másik kezével a magasba tapogatózott, megfogott egy selymesen csillogó zsinórt, amely a mennyezetről lógott le, és húzott rajta egyet. Boyarski hallotta, amint az ajtó halk csattanással becsukódik mögötte. – Guk, guk – gurgulázta Lobilla, és közben játékosan eltakarta rettenetes arcát alsókarjával. – Hihi, gu-gu-gu! Gyere be, szép hercegecske, adjál a szép Csipkerózsikának egy csókocskát… Hihi! Gugugu!

– Ki ölte meg Botermant? – kérdezte Boy arski halkan.

Az asszony csendben ült. Ránézett, a karja közül kilesve, amit még mindig nem vett el az arca elől. Aztán lassan leeresztette a karját, és vigyorgott. Olyan vigyorgás volt, amely egész arcát szétszabdalta, a mélyen belevésődő ráncok és barázdák éles nyomaival. A szeme kis ráncok hálójában veszett el, száját szélesre húzta, és még szélesebbre, úgyhogy Boyarski nemcsak a hiányzó első, hanem a hiányzó rágófogak helyét is látta. Az orra, a feszes bőr alatt teljesen fehér volt, és a jókedve olyan magasra hágott, hogy végül is kísérteties jelenségként egy halott koponyájának formája villant elő a sárgás bőr mögül.

– Hihi…! – gügyögte most olyan természetellenes hangocskán, mintha mellüregében egy elkoptatott gramofont működtetett volna. – Ki ölte meg Botermant…? Két kar, két kéz, két láb, két szem, két fül, egy orr és egy száj, két mell, két csípő, két comb, két vádli.

A bak lihegett az árnyékban, hosszúra nyújtott ásítással. „Lórika, Lórika, Lórika”, rikácsolta egy kakadu.

Boyarski tétovázott, aztán újra a boszorkány gombszemeibe nézett, és megismételte: – Kicsoda?

Lobilla vigyorgott.

– Hatvan és tizennégy az hetvennégy – suttogta. – Akik csipkelődnek, szeretik egymást. Mért kell a lábbal mindig csak szaladni? Miért nem a szájjal szerelmet vásárolni?

Meghúzta a zsinórt, és kiengedte Boyarskit. Amikor a felügyelő eltűnt a függöny mögött, levette a parókáját, és vihogott: – Kis bolond, kövér Iábakon. Hallotta, hát higgye… Pfuj, és ezt ebben a hőségben. – Felállt, a sarokba csoszogott, oldalba rúgta a bakkecskét, és azt morogta: – El veled, Henk! – Begyújtotta a petróleumfőzőt, hogy teát készítsen.

A három öregember ferdén tartott fejjel nézett fel, amikor a rendőrség árnyéka a játékukba mászott, és elsötétítette a követ, amit Ukko éppen letett. Bakkes apó kiütögette a pipáját, kemény aggastyánkezével, aztán belefújt a szárába, és azt mond ta: – Te következel, Bukko.

De Bukko nem játszott, nézte a kis felügyelőt, és az őt. – Akar valamit… akar valamit tőlem… – kérdezte félénken.

– Igen – mondta Boyarski. Miközben csodálkozó csönd állt be, az öreg bohóc felállt, és elcsoszogott vele az erdő széléig, ahol már nem lehetett hallani beszélgetésüket. Sokkal kisebb volt, mint a kis Boyarski, koponyája fénylett a ragyogó napfényben, amely átszivárgott a hárslevelek között, és fényből és árnyékból szőtt hálóként fogta körül a két embert.

– Miért mondta tegnap, hogy a lakótábor, az még túl tágas feltételezés? – Bukko megijedt, szeme kitágult, és szája eltorzult. – Én…? Én ezt mondtam…? Mikor?

– Tegnap este, a tűznél. A hullámvasút égése előtt. Annál a tűznél, amelyben elégették az adósleveleket.

– Ez… ez nem…! – dadogta a bohóc. – Ott… ott…. maga nem volt jelen.

– Ott voltam – válaszolta a kis ember komolyan. – Mindenütt ott vagyunk, Bukko. Nem érdemes az igazságot elrejteni. Mindenütt ott vagyunk, mindent kihallgatunk, mindent látunk. Miért mondta ezt?

Bukko megvonta a vállát. Elhúzta vastag száját. – Nem tudom – mondta dünnyögve. – Én… mindenki ezt mondta.

– Ki az a mindenki?

– Lobilla és Haantje és Job…

– Ez nem igaz, Bukko. Maga is tudja ezt. Mikor maga ezt mondta tegnap este, Lobilla és Haantje és Job, mind a hárman kifejezetten megijedtek… Hagyja tehát abba a bújócskát, Bukko. Rajta! Mit látott?

– Látni? – kiáltotta Bukko riadtan. – Semmit se láttam.

A kis ember hosszan, áthatóan ránézett, megrázta a fejét és lassan mondta: – Hazudik.

A másik egyre idegesebb lett. Már nem mert a vizsgálódó szemekbe nézni, amelyek mindent látnak. Nem mert többé egyedül maradni ezzel a férfival, aki mindent tudott. De nem bírta fejét elfordítani, és nem bírta a lábait megmozdítani, hogy elszaladjon, csak arra bírt kísérletet tenni, hogy nyögve-nyelve visszatartsa a szavakat, amelyek lassan előmásztak a torkába, a szájába, amelyeket mondania kellett, és nem akart mondani, amelyeket mondott volna, de nem tudott mondani…

– Mi volt az…? – kérdezte a hang, és átszakította a vékony hártyát, amely mögött a szavak hemzsegtek, a rémült, sietős, egymás elé toluló szavak, amelyek zuhatagként törtek elő.

– Én… én borotválkoztam a kocsimban hadarta. – Egy széken ültem és borotválkoztam, és láttam az ablakomon át, láttam a lányt és az apját, az apját, aki aludt, és a lányt, aki zöldséget vágott, és láttam, hogy az öregember elbóbiskol és láttam a lányt, aki felnézett rá, és láttam, ahogy a ruháját összehúzza és föláll, óvatosan, lábujjhegyen, hogy föl ne ébressze, és láttam, hogy ott meglátott valamit, amitől megijedt, és láttam, hogy errefelé fut, és láttam, hogy futás közben körülnéz, és hogy majdnem elesik, és láttam, hogy elsuhant a kocsik mellett, és azt gondoltam, hogy Samhoz megy a panoptikumba. Minden reggel odamegy, és senki se tudja, mit csinálnak azok ketten, és arra gondoltam, mitől van így megijedve, és óvatosan kinyitottam az ablakot, mert Ukko aludt, és semmit sem szabadott erről tudnia, és először azt hittem, hogy az öreg arab meghalt, és lány ezért van úgy megrémülve, mert az öreg olyan csöndesen ül a székén, és nem mozdul. De aztán láttam, hogy valami fehér mozog Anna és Sjaak és Freek kocsija között, és láttam, hogy Boterman az, aki ott jön. És egyszerre mindent megértettem, mert Boterman járt a lány után, és el kellett jönnie a napnak, amikor a lánynak muszáj engedelmeskednie, ha nem akarja, hogy minden vásárból kikergessék. És láttam Botermant kijönni a kocsik közül, és már vissza akartam húzni a fejemet, mert tudtam, Boterman nem akarja, hogy mi utána kémkedjünk, és akkor láttam valakit, aki utána futott és ez a valaki fölemelte a kezét, és valami megvillant, és Boterman kiáltott, és az ingéhez kapott, és lassan összeesett. És az a valaki föléje hajolt, mintha meg akarna győződni arról, valóban halott-e, és akkor ez a valaki hirtelen szörnyen hangosan sikoltott, és azon volt, hogy eltűnjön Anna kocsija mögött. A kiáltástól mindenki fölébredt. Az arab megijedt és körülnézett, mert a lány eltűnt, és Haantje Pik kijött a kocsijából, és a Pollumok és Kareltje Paling és Baardspul és Ballebops… Mindannyian kijöttek a kocsijukból, félig felöltözötten, és mint az őrültek, szaladtak Boterman felé, és körülállták, és akkor én is odamentem, még szappanhabbal az arcomon, és elmentem az arab mellett, aki azt kiáltotta: „Amrah, Amrah!”, és áttörtem a tömegen, és láttam Kareltjét és a Pollumokat és Ballebopsot és Haantjét és Baardspult és a törpét. Mind körülállták, és föléhajoltak, és fecsegtek, és kiabáltak, és nézték a kést, ami a földön feküdt, és Baardspul azt mondta: „Nem, emberek, ne nyúljunk hozzá, ez rendőrileg tilos.” És aztán mind visszaléptek, és akkor Haantje a kantinba rohant, és akkor telefonáltak…

– Igen, igen – mondta a kis ember. – De miért mondta tegnap este, hogy a tábor túl tágas fogalom. Mit akart ezzel mondani?

Az öreg bohóc kétségbeesetten nézett rá. Szemei meredten és könyörögve néztek; ajkai rángatóztak és remegtek mintha zokogásba akarna kitörni, a homlokán kövér, lusta cseppek keletkeztek, amelyek lassan a szemöldökére és végül az orrán folytak végig. Aztán szinte nem is hallható, suttogó hangon azt dadogta: – Valaki… valaki a homoktérségről…

– Ki? – kérdezte a kis ember nyomatékosan, minden izmát megfeszítve.

Bukko megrázta a fejét. A cseppek leestek az orráról. – Én… nem mondhatom meg… – lihegte. – Én… én… mind a kollégáim… én… nem tudom… soha…

Boyarski keze előrelendült, megfogta a bohócot, aki félénken visszahőkölt, megragadta a gallérját, és megrázta. Olyan hevesen rázta, olyan féktelenül, olyan szenvedélyesen szorongatta a; gallért fojtogató kezében, hogy az öreg bohóc arca a rémülettől meredt lett és vérvörös. Boyarski odadugta az arcát szorosan a másiké elé, és azt sziszegte:

– Beszéljen! Beszéljen, azt mondom magának!

– Én… – lihegte Bukko, és aztán mindketten elhallgattak. Halálos csend lett. Boyarski még mindig fogva tartotta a bohócot a gallérjánál, a bohóc hátrafelé lógott, nyitott szájjal.

A bódék mögött élesen és panaszosan felhangzott egy asszony elfojtott rikácsolása: Segítség!… Segítség…! Se… se…

Boyarski elengedte Bukkót, aki köhögve tántorgott; a felügyelő a kocsik közé ugrott, felfordította a két öreg ládácskáját, keresztülbotladozott a homoktérségen, és szétnézett. Mind ott voltak még, akiket az előbb látott. Mind.

– Segítség! Segítség! Segítség!

Inkább ugorva, mint futva, keresztülgázolt a térségen, a halálmotorosok, a Pollum-testvérek és a törpe kocsija mellett, be az erdőbe, utat vágott magának a bokrok között, hallotta, hogy elszakadnak a ruhái, érezte, hogy tüskék szúrnak a lábába, átugrott egy kis padot, és rohant. Amikor az út hajlatába befutott, ott, ahol a tó, mint egy ködösen kékeszöld felület terült el, a hársfák között, amelyek a partot szegélyezték, ott látta őt. Egy hajlott alakot a tó partján, csípőig a nádban, amint valamit lefelé nyomott a víz alá… Boyarski revolvere felcsattant. A rövid, száraz csattanás szétterült a csendben. Az alak elugrott, be az erdőbe. Tak-tak…! Boyarski kétszer tüzelt. Hibázott! Ha Poesiat lett volna a helyén… Boyarski sose tanult meg igazán lőni. Utánarohant a menekülőnek, de az ügy reménytelen volt. Hallgatózott az erdőszélen. Semmi zörgés, semmi recsegés. Csak egy feketerigó csivitelése és a dobolás a saját halántékán.

Betette a revolvert a zsebébe, és visszasietett a partra. A nádban egy test feküdt. Mozdulatlanul. A test fölé hajolt, és megfogta: nedves, petyhüdt karjánál fogva. Kihúzta a partra. Háromszor hangzott fel a sípja. Aztán letérdelt, az egyik kéz megmozdult. Keskeny, fehér kéz, amely a végtelen fáradtság kifejezésével feszítette szét ujjait a felügyelő ingujján.

Botermanné keze volt.

Kilencedik fejezet
A KÉZ

– Fölismerte, hogy ki volt? – kérdezte a rendőr. Lihegett a gyors futástól.

Boyarski a fejét rázta. – Nem, túl messze volt. Itt…! A lábánál…

Megfogták az asszonyt a válla alatt és a bokáinál, és az árnyékba vitték. Botermanné sóhajtozott, amikor fejét óvatosan a mohába helyezték, és fölnyitotta a szemét.

– Nem… nem…

Néhány másodpercig a rémülettől kitágult szemmel nézett Boyarskira, nem azt látta, ami előtte volt. Aztán lassan valami felismerésféle csillant föl a szemében, és a szája megmozdult.

– Hol… hol van ő?… – suttogta.

– Elment – mondta a felügyelő nyugodtan.

– Nem kell felizgatnia magát, biztonságban van.

– Ő… ő hirtelen rám ugrott, a bokrokból – suttogta lázasan –, én… nem tudtam már… körülnézni… Sétálni mentem a partra… és hirtelen egy zizegés… megijedtem, kezeket éreztem a gégémen… azt hiszem… kiáltottam… olyan… fáradt vagyok.

Becsukta a szemét. Boyarski szemügyre vette a fehér nyakán látható kék foltokat.

– Ki… ki…? – suttogta még, aztán úgy látszott, utolsó ereje is elhagyja, és viaszsápadt arcán halvány mosollyal elaludt.

Boyarski odaintette az embereket, akiket a kiabálás és a rendőrsíp hozott oda. A rendőr és van den Heuvel gépész bevitték az asszonyt a kocsijába, lefektették a kerevetre. Az orvos, akit nagy sietve odahívtak, azt mondta, nem veszélyes az állapota. A felügyelő a legutolsó pillanatban érkezett, különben Botermannét is ugyanaz a sors éri, mint a férjét és a hullámvasútját, elpusztította volna a megszállott, aki mindezen események mögött áll – a gyilkos.

Amikor Boyarski meggyőződött arról, hogy az asszony jó kezekben van, visszament a tóhoz, és megvizsgálta a lábnyomokat a puha parti homokban. Ahhoz a helyhez, ahol a testet megtalálta, kettős nyom vezetett: durva férficsizmák nyoma, elmosódóan és bizonytalanul, a fűvel benőtt tőzeges talajon, és egy másik, két hegyes saroké, amelyek a vízhez vezettek, és kettős vonalat hagytak maguk után a mohában. Visszament a. kantinba, telefonált a hivatalba, kihívta a technikai szolgálat embereit, és a helyszínen maradt, amíg azok elvégezték méréseiket és fényképeztek. Mielőtt elhagyta a terepet, még egyszer bement a kocsiba, ahol Botermanné nagyon sápadtan, soványan és fáradtan egy fehér takaróval betakarva a kereveten feküdt. Három rendőr állt, kezét, az övén tartva, szétterpesztett lábakkal, a kocsi sarkaiban. Boyarski látta őket az ablakon keresztül, amelyre ráesett a hárslevelek mozgékony árnyéka.

– Sejtelme sincs arról, ki volt a tettes?

– Nincs.

– Férfi vagy nő?

– Férfi. Éreztem a nadrágját, amikor hátrafelé nyúltam.

– Magas vagy alacsony?

– Azt hiszem, magas.

– Látta a kezeit?

– Nem. Hátulról fogott meg. Semmit Sem láttam, csak éreztem.

– Senkivel sem találkozott séta közben a kocsitól a tóig?

– Senkivel.

– Figyelte magát valaki, amikor elhagyta a kocsit?

– Senki. Csend volt a táborban.

– Mondta valakinek a nap folyamán, hogy sétálni készül?

– Nem… Ebben az időben gyakran megyek sétálni.

– Egyedül volt, amikor elhagyta a kocsit?

– Mondtam már: egyedül! Egészen egyedül. Nem tudom, ki láthatott.

– Ismétlem: látta a tettest?

– Megismétlem a válaszomat: nem.

– Miért hazudik?

Hallgatás.

– Rajta, válaszoljon! Miért hazudik?

– Én… nem hazudok. Miért sérteget?

– Elfelejti, hogy mi az én feladatom. Az, hogy egy gyilkosságot, egy gyújtogatást és egy gyilkossági kísérletet felderítsek. Nehéz nem sértőnek lenni, ha az a személy, akit a legsúlyosabban érintett mind a három bűncselekmény, hazudik az embernek. Válaszol tehát a kérdésemre…? Miért hallgatja el a tettes kilétét?

– Én… nem hallgatok el semmit. Nem láttam. Erre esküt tehetek.

– Akkor hamis esküt tesz. A nyomokból világosan kiderül, hogy magát háttal a tóhoz hurcolták. Az arca a gyilkos felé fordult.

– Téved. A kezét a szemem elé tette.

– Ne kísérelje meg, hogy kibúvókat találjon, Botermanné. Egyik hazugságból a másikba esik. Egy pillanatban azt állítja, hogy nem látta a kezét, a másik percben azt mondja, hogy a kezét a szeme elé tette… Hát most melyiket higgyem? Nem veheti rossz néven tőlem, hogy csak azt hiszem el, amit bizonyítani lehet. És én bizonyíthatom, hogy maga minden kétséget kizáróan látta a gyilkost. És bizonyítani tudom, hogy megkísérel fedezni valakit, aki három nap leforgása alatt szörnyű sorscsapásokat okozott magának.

– Nem kértem magát, hogy beleavatkozzék a dologba. Nem kérek segítséget. Csak azt kérem, hagyjanak békén, semmi mást.

– Sajnálom, nagyságos asszonyom, de személyes érzelmeire nem lehetek tekintettel. Kötelességem, hogy felderítsem ezt az ügyet, akár akarja, akár nem. Utoljára kérdem: ki volt az az ember?

– A válaszom: nem tudom. Nincs értelme, hogy tovább kérdezzen.

– Akkor letartóztatom, bűnrészesség gyanúja miatt.

Kint közölte az őrmesterrel, aki a kocsit két rendőrrel őrizte: – Senkit sem szabad ki- vagy beereszteni. Ez az asszony le van tartóztatva. Megértette?

– Igenis, felügyelő úr.

– Ha valaki be akar jönni, írja föl a nevét, készítsen személyleírást, csalás esetére. Megértette?

– Igenis, felügyelő úr.

– Sok sikert.

– Jó napot, felügyelő úr.

Amikor keresztülment a kapun, egy kocsi állt elő, Barf, Meulemans, Poesiat…

– Nos, előkerült, Jarski…

– Mi…? Hova mennek! Mi történt?

A kapitány bólintott. – Megkaptuk az ujjlenyomatos szolgálat jelentését, és letartóztatni megyünk.

Egy pillanatig habozott a kis ember. – Ha megesküszöm, hogy ma este elfogom a tettest, megtennék nekem azt a szívességet, hogy elhalasztják a letartóztatást, amíg elérkezettnek nem látom a pillanatot?

– Itt nincs mit elhalasztani – mondta a kapitány. – Megvannak a bizonyítékaink, minden halasztás őrültség lenne.

– De ha megígérem maguknak, hogy legkésőbb ma éjszaka szállítom maguknak a férfit?

– A férfit…! Nem férfi.

– Nem férfi?… – Boyarski meghökkent benyomást keltett. Az lehetetlen. Ha nem férfi, akkor hamis nyomon vannak. Kinek az ujjlenyomatait találták meg?

Válaszul a kapitány két fényképet húzott elő a zsebéből, és Boyarskinak nyújtotta. Az egyik fénykép a kés fogantyúján mutatta az ujjlenyomatokat, a másik egy egész kéz lenyomata volt.

Semmilyen kétség nem maradhatott: egy és ugyanaz a kéz volt, amelyik a kést fogta, ugyanaz a kéz mind a két fényképen.

A turkesztáni lány keze.

MÁSODIK RÉSZ
A GYILKOS

Tizedik fejezet
VIHAR ELŐTTI CSEND

Mielőtt egy-egy gyilkossági ügy elérte volna csúcspontját, Boyarski és Yvonne rendszerint elmentek este egy városszéli kis vendéglőbe. Valami megmagyarázhatatlan ösztöntől vezetve, mint mikor mondjuk a bomba felrobbanni készül. Egyszerű, olcsó vendéglő volt, amelyet egy Krompoot nevű vendéglős vezetett. Ez a férfi, a hasán köténnyel, látszólag a levegőből élt. Ugyanis soha nem láttak nála egyetlen vendéget sem.

Hogy a bomba közvetlenül felrobbanni készül, azt félreismerhetetlen jelek bizonyították. Yvonne és a kis ember útközben akkora szórakozottságot tanúsítottak, hogy minden utcasarok életveszélyt jelentett számukra. Magukban mosolyogtak, anélkül, hogy erre különös okuk lett volna. Csóválták a fejüket, anélkül, hogy bármit beszéltek volna, ami feleletre várt. Megjegyzéseket ejtettek el mindkettőjük számára teljességgel közömbös dolgokról. Buta kérdéseket tettek fel, és tökéletesen értelmetlen válaszokat adtak rá. Röviden, mind a ketten azzal voltak elfoglalva, hogy a tettes bűnösségére vonatkozó bizonyítékokat gondolataikban rendezzék, felmérjék, és körültapogassák, mint a fösvény tapogatja körül nehezen megszerzett birtokát gyertyafény mellett. Szinte gyerekesen igyekeztek egymást abban a hiszemben hagyni, hogy a gyilkos és a lány titka még mindig rejtély számukra. De ez nem egészen sikerült nekik. Boyarski tudta, hogy Yvonne töviről-hegyire végiggondolta az ügyet. És Yvonne ugyanezt tudta Boyarskiről. A kis ember például azt mondta: – Egek… nem volt még egy eset életemben, amellyel ennyi gondom és nehézségem lett volna. – Mire Yvonne: – Igen, a történelemben adódnak csapdák és kelepcék. – De Yvonne nagyon jól tudta, hogy kis hitvese voltaképpen azt akarta mondani: – Még sose volt ennyi nehézségem egy üggyel, és ezért nem csekély büszkeség tölt el, hogy felfedeztem Kolumbus tojását. – És Boyarski értette, hogy Yvonne tulajdonképpen azt akarja mondani: – No igen… az ügynek vannak csapdái és kelepcéi, engem azonban nem tudtak tőrbe ejteni. EgyáltaIán nem vagyok annyira buta! Ezt a legnagyobb szerénység mellett is megállapíthatom.

Miután becsapódott mögöttük a kis vendéglő ajtaja, és a kis ember lesegítette feleségéről a kabátot, leültek „az ő” asztalukhoz, a fal és az ablak előtt álló spanyolfal között. Ó, te jó isten, mi mindent ért már meg ez az asztalka, mégis tiszta és ártatlan maradt. Itt állt keskenyen és kicsit félszegen a kemény padok között, amelyekre a kocsmáros oly különösen büszke volt, és szégyenét egy papírból való, elrongyolódott asztalterítő alá rejtette. Ez a szégyen mélyen rejtőzött, kitörölhetetlen volt, és ha a kis ember érzelmes hangulatba került, fölemelte az abroszt, hogy még egyszer megnézze azt a szívet, amit könnyelműen az asztallapba vésett, amikor életében először ült Yvonne-nal ennél az asztalnál. Rosszul sikerült szív volt és egy görbe nyíl szúrta át. De mégis bensőséges látványt nyújtott, ha az ember időközben, anélkül, hogy igazán tudatára ébredt volna, öreg házasemberré változott. Hányszor ültek ők később ennél az asztalnál, ragyogó szemekkel, a feszültségtől lázasan suttogva, kezükben parázsló cigarettát vagy egy cédulát tartva, melyre a gyanús személyek névsorát firkálták föl… Itt ültek azon az estén, amikor néhány órával később Henny Exalte kisasszonyt meggyilkolva találták, és az Eulália-gyilkosság utolsó felvonása megkezdődött. Itt ültek egy este, mikor néhány órával később Yvonne-nak majdnem az életébe került az öreg professzorral való kísérletezés a „pigmeus-ügyben”… És most megint itt ülnek, miután gondolataik a turkesztáni lány groteszk ügyében egy bizonyos megfejtéshez vezettek. Itt ülnek látszólag egykedvűen, látszólag éhesen, látszólag nyugodtan, de belül szüntelenül azzál foglalkozva, hogy elméleteiket pontról pontra ellenőrizzék, s biztosak lehessenek benne: ma semmilyen hibát nem követtek el, tehát nem idéztek elő olyan fejleményeket, amelyek az ügynek egy még váratlanabb megoldást adhatnának.

– Kérem, uram… – selypítette a kocsmáros, és a kezeit dörzsölgette.

– Ami éppen akad, Krompoot – mondta a kis ember közönyös kézlegyintéssel. – Minden megfelel, csak ne legyen túl sok.

– Ahogy a vendég parancsolja.

A kocsmáros elosont, felszívódott az alkonyatban, úgy tűnt el a söntés függönye mögött, mint egy kísértet, amely befejezte körútját. Yvonne az orrát púderezte egy nevétségesen kis pamaccsal, egy nevetségesen kis púderdobozból. Boyarski egy nevetségesen nagy halom dohányból egy nevetségesen kis papírdarabkába cigarettát sodort magának, Yvonne retikülje becsukódott, kis kattanás hallatszott, amely a csendben zajosnak hajtott. Maga mellé tette a retikült a padra, cigarettát ütögetett egy ezüst cigarettatárca tetejéhez, és odahajolt a tűzhöz, amit a kis ember nyújtott feléje.

– Merci…

Az első slukk füstjével Boyarski a gyufát is eloltotta, előrehajolt, és összekulcsolta a karját az asztallapon.

– Úgy látszik, elborul az idő, nem?

– Igen. C’est orageux. Viharos.

A kocsmáros beosont és két vízzel teli poharat állított a söralátétre olyan csendesen, és olyan barátságosan, akár egy méregkeverő. Csissz-csossz… már el is tűnt.

– Hallottad még, hogy mit mond a technikai szolgálat jelentése a hamuról? – kérdezte a kis ember hosszú hallgatás után.

Yvonne bólintott. – Semmi különöset. Gyújtogatás, másodrendű minőségű tisztogató ronggyal. Piros-fehér-kék fajta. A homoktérségben gyújtott tűz hamuja nyilvánvalóan csak papír hamu, semmi mást nem lehet megfejteni belőle. A hullámvasút romjai között semmi különöset nem találtak, csak a bábu vázát és a kést, amelyet a bábura szúrtak; Márkája: „Bowie”, hajlított pengéjű kés. C’est tout. Ez minden.

– Hm. – A felügyelő cigarettájának füstjén át a feleségére nézett. – Vannak feltételezéseid?

Az asszony megvonta kissé a vállát. – Evidemment. Természetesen.

– Poesiat nem tud hová lenni a boldogságtól, hogy megfogta a lányt – folytatta Boyarski. – Ha meg akarod menteni szegény bárányt a bilincsektől, akkor sietned kell.

– Ma este. Ehhez nem fér semmi kétség.

– Úgy…? Már együtt vannak a bizonyítékaid?

– Azok után, amit ma este legutolsó tapasztalataidról elmeséltél nekem, igen.

– Én… aha! Én is sokat tanultam ezekből a tapasztalatokból. De ezeket nem meséltem el neked…

Yvonne vonakodott. – Nyilván te is találtál magyarázatot arra, hogyan kerültek ezek az ujjlenyomatok a késre? – kérdezte aztán hirtelen.

– Természetesen! – a férfi bólintott. – De ezt nem meséltem el neked.

Egy ideig csend volt. Krompoot tálcán hozta az ennivalót, és ismét csendesen tűnt el, ahogy jött. Már a kávénál tartottak, amikor Yvonne megkérdezte:– Erőszakkal akarod ma este a dolgokat lebonyolítani?

– Igen, ezt akarom.

– Tehát te… tudod, ki a tettes?

– Valóban.

– És nem azoknak a dolgoknak az alapján tudtad meg, amit nekem elmeséltél.

– Nem.

Egy ideig csendben itták a kávéjukat. Aztán Yvonna így szólt: – Eh bien… lehetséges… de azt hiszem, tévedsz.

A kis ember nevetett. – Majd meglátjuk – mondta. – Elveszek tőled egy cigarettát.

– Marie! – morogta Poesiat kapitány, miközben levessel befröcskölt bajuszát szárította egy szalvétával, amit két kézzel tartott, mint egy svéd tornász a törülközőjét. – Nem tudom mi ez, de nem vagyok biztos a dolgomban.

– Told beljebb a tányérodat az asztal széléről! – mondta Marie. – Mert különben én nem érzem magam biztonságban.

– Hm… – a kapitány engedelmeskedett. Homlokát mélyen összeráncolta. – Nem tudom, mi ez… – ismételte –, de az az érzésem, hogy nem a turkesztáni lány tette… és még azt is hiszem, hogy bizonyítékom van rá, hogy nem tette… nem, köszönöm, nem kérek többet.

Késével egy „M” betűt rajzolt a terítőre. Maga elé morgott. Aztán még egy M betűt rajzolt.

– Muszáj darabokra vágnod az asztalterítőt? – kérdezte Marie.

– Mi? – a rendőrkapitány felriadt. – Nem nem, Marie. Hát persze hogy nem… egyáltalán nem – letette a tányérja mellé a kést, elborult
arccal. A cselédlány egy tál gőzölgő krumplit hozott be. – Hah! – mondta a kapitány, és sötét vonásait napsugár öntötte el, a jő étvágy napsugara. – Végre a krumpli.

Kivett magának egy adagot, mint a paraszt, aki elhatározta, hogy a sovány állatnak mostantól kezdve jobb abrakot kell adni, és erős kézzel ragadta meg a kést és a villát. – Sötét ügy volt ez, Marie – mondta. – Az embereim ragyogó munkát végeztek. De a te urad sem most jött le a falvédőről! Happ! Állkapcsának malomkövei megkezdték őrlő munkájukat. – Nem a falvédőről jött le – ismételte és egy korty vizet ivott. – Mert… – a kés, rajta egy darab krumplival, fenyegetően és diadalmasan meredt a mennyezet felé –, mert ma este ráteszem a kezem a gyilkosra. És majd meglátod, milyen képet vágnak akkor!

– Ha bepiszkolód az abroszt – figyelmeztette Marie –, akkor majd látni fogod, milyen képet vágok én.

A rendőrkapitány hallgatott.

Hendrik Barf felügyelő magányosan költötte el vacsoráját, mivel ő magányos ember volt. Normális körülmények között nem lett volna csak magányos, hanem felháborodott is, és azzal dühítette volna háziasszonyát, hogy ma van itt utoljára… Miután hajszálat talált a mártásban. De jelenlegi hangulatában megelégedett annyival, hogy a hajszálat csupán kihalássza a mártásból, és a tányér szélére helyezze, anélkül, hogy igazán tudatára ébredt volna, hogy ez hajszál. Miként most a hajszálat halászta ki a mártásból, úgy akarta ma este a gyilkost kihalászni a vásári tömegből: lassan, kegyetlenül, kíméletlenül, teljesen nyugodtan és fegyelmezetten, Boyarski úr és társai majd nagy szemeket meresztenek. Hol van az megírva, hogy mindig nekik kell megszerezniük a babért? Hát az a kis levélke, amelyik ott úszik a mártásban, semmi esetre sem babérlevél… Ezt a Bullepiet kisasszonyt egyszer már… de minek?

Barf felügyelő elégedett ember volt. Úgy tekintett bele az esti újságba, mint egy király, aki házalók kérvényét olvassa, ránézett a karórájára, és rágyújtott egy szivarra. Még van ideje. Először gerjedjen csak be az a vásár teljes forgatagában, úgy lesz a legjobb. Hiszen olyan egyszerű ez az eset. Kedves közönség, ez a Kolumbus tojása. Igen, igen, gondolta Hendrik Barf felügyelő, miközben mosolyogva állt az ablak előtt, látván, hogy az utca másik oldalán fehérnemű lóg, de anélkül, hogy mérgelődött volna ezen, bizony, bizony! Kellemes előérzettel szippantott a szivarjából, amely ma este különösen jólesett, és bal kezének hüvelykujját mellényének karöltőjébe dugta. Igen, igen, Hendrik Barf felügyelő lehet magányos ember, szerény ember és egészében véve kicsit melankolikus ember is. Ez így mind rendjén van! De Barf felügyelő nem most lépett le a falvédőről!

– Tatja… suttogta Wim Meulemans. Tatja… mondjak el neked egy titkot, amitől a szemed, szád eláll?

A szemben ülő lány mosolygott. Ó, istenem, ez a mosoly Meulemans lelkének közepébe hatolt. De nem tudott még kedvesebb lenni, mint amilyen amúgy is volt, bármennyire szeretett volna. Az a kellemetlen érzése támadt, hogy őt és a lányt mindenki féltékeny érdeklődéssel figyeli a kis önkiszolgáló vendéglőben.

– Milyen titokról van szó, Wim? – kérdezte a lány.

A férfi elvörösödött az elragadtatástól, de egetverő szerelmének hátterében bosszantóan és nagybetűsen állt ez a szó: Kötelesség. A nagy titok. A nagy tett. A hatalmas felfedezés, amelyet ma a világ elé fog tárni.

– Nekem… nekem… az a gondolatom… hogy mi meghá… hogy én béremelést kapok – dadogta. Bah! Ez férfibeszéd? A sült halon bosszulta meg magát, belevágta a villáját.

– Au – rikácsolta egy kisasszony, aki mellette állt, és nagy küzdelmet folytatott egy hatalmas habos tortával.

– Ó, bocsásson meg, sajnálom! – Meulemans gyorsan felajánlotta neki a zsebkendőjét, hogy letörölhesse azt a darab sült halat, amely a lány nyakába repült. Olyan epizód, amitől az embernek remegni kezdenek a lábai! Mindenki vigyorgott, és a pult mögött álló kiszolgáló kisasszony sem érhetett meg még eddig sokat: tátott szájjal bámult a férfira, mint valami Al Caponéra. A felügyelő otthagyta a szétdarabolt sült halat, és elmenekült a rémes helyiségből, magával hurcolva menyasszonyát.

– Ó, Wim! Ne szoríts ilyen vadul!

Az ördög vigye! Legszívesebben felpofozta volna magát. És mindez éppen ezen a nagy estén törtténik, amelyen ő…

– Tatja, el kell mondanom neked valamit aminek nagyon fogsz örülni – mondta a felügyelő olyan gyorsan, hogy a lány, őszinte igyekezetében, hogy kövesse, összeráncolta a homlokát. – De nem szabad túl sokat várnod, mert lehet, hogy minden rosszul sikerül: de találtam valamit, amivel vagy megcsinálom a karrieremet, vagy ebek harmincadjára jutok. Tatja, én… – a lány elé állt, és csillogó szemekkel nézett rá. – Tudom, ki ölte meg Botermant! És ma este felrobbantom a bombát.

– Ó… – mondta a lány bizonytalanul. – Milyen csodálatos.,. de óvatos leszel, Wim… bombák olyan…

– Nem csinálhatnátok odahaza? – ordított egy taxisofőr. – Vagy összeölelkezve akartok a kerekek alá kerülni?

Rémülten menekültek a járdára.

– Ó, ördög és pokol! – sóhajtott Dolleboter őrmester. – Ezek ma este mind megbolondultak.

– Kicsodák, ember? – kérdezte Anna félénken!

– Kicsodák? A nagymamám…! – Dolleboter őrmester akkorát húzott a cipőfűzőjén, hogy egy kis darab a tükörnek repült. – Az elöljáró urak – adott közelebbi felvilágosítást. – Ez az egyetlen szabad napom, s erre felhív engem ez a Meulemans! „Dol? Dollie, ugye, magának ma szabad estéje van?” – „Szabad? Nem!” – Dolleboter üvöltözött, és úgy toporzékolt a lábával, hogy a berámázott esküvői kép a kályha párkányán inogni kezdett. – Akkor már inkább a dutyiba!

– A szomszédok… – figyelmeztette Anna félénken.

– A szomszédok is menjenek a fenébe! – üvöltötte Dolleboter őrmester felháborodásának tetőpontján. – Legközelebb kibújok a bőrömből! Szabadság… Egy szardíniának több szabadsága van a dobozában, mint nekem ebben a szemétládában.

Félénk csend következett, miközben az őrmester belepréselte magát a mellényébe.

– Elviszed a vajaskenyeret? – kérdezte Anna.

– Nem – felelte a férfi –, csak a bilincseket.

Az asszony kinyitotta a fehérneműszekrényt, kihúzott egy fiókot, kivett belőle két nikkelezett bilincset, és megtörölgette a ruhaujjával.

– Nézd csak… már teljesen megrozsdásodtak… gyorsan…

– Semmit se csinálsz – parancsolta az őrmester, és egykedvű arckifejezéssel zsebre vágta a holmit. – Aki ezt megkapja, azt nem érdekli néhány foltocska.

Topogott a padlón, úgy tette fel a sapkáját a fejére, mint egy dühös nő, aki a hatvanötödik kalapot próbálta föl a kalapszalon tükre előtt, és Anna kinyitotta az ajtót.

– Agyő – mondta az asszony, amikor a férfi már kinn állt, halk, kérdő hangon mondta. A férfi búcsúcsókja felért egy gyomorbavágással. Aztán lerobogott a lépcsőn.

– Vigyázz magadra! – kiáltott még utána Anna.

– Méghogy Vigyázzak! – szitkozódott a dühös visszhang, és a ház kapuja dübörögve csapódott be.

Tizenegyedik fejezet
A LUNA-FOLLIES

Még soha Amszterdamban vásáron ilyen tolongás nem volt, mint a Luna-parkban azon az estén, amikor az újságok közölték a gyilkosság és a gyújtogatás hírét. A kaput csak este nyolc órakor nyitották ki, de az előtte levő tér már sokkal előbb feketéllett az emberektől. A kíváncsiak hosszú sora állt ott tolakodva és ordítozva és lökdösődve és topogva, és egy lovasrendőr-kordon éppen csak hogy sakkban tudta őket tartani. Csak azután hívták ezt az erősítést, hogy a kétségbeesett rendőrök szem elől vesztették egymást a tömegben, és a bejáratot csupán életük kockáztatásával tudták megvédeni öreg urak előrenyomakodó gárdájától, akik a rohamosztag szerepét játszották, és éles végű esernyőkkel s nem kevésbé éles hangokkal a vásár azonnali megnyitását követelték, mondván, hogy: „kiszorítják belőlünk a szuszt”. Amint a tisztviselő elhúzta a pénztári tolóablakot, többé nem volt elegendő keze, szeme, lélegzete és aprópénze. Fokozódó kétségbeeséssel érezte kényszerítve magát arra, hogy tízeseket, huszonöt, sőt ötvenforintos papírpénzeket váltson fel, melyeket hivalkodóan felgyűrűzött kezek csúsztattak eléje. A jóemberen eluralkodó pánikot figyelembe véve, nem volt csoda, hogy időnként tévedett a visszaadásnál, jó hollandi vére azonban legalább attól megőrizte, hogy a saját kárára tévedjen.

Alig érkeztek meg az első látogatók, máris nekilódult a forgatag. Elsőnek Piet Paaltje kezdett a dobó-bódéjában tutulni, mert ő volt a legközelebb a bejárathoz, és ezzel a kürtszóval mintha a pokol kapui nyíltak volna meg. Minden oldalról lárma tört elő, hogy bele kellett süketülni, vakulni, őrjöngés, csörömpölés, csattogás, csengetés, ujjongás, kurjongatás, közben-közben rekedten könyörgő hangszóróhangok. És mindent túlharsogva zúgott, dobogott és surrogott a pokoli zenekarban a körhinta. Bengálifény szállt sziszegve a magasba, szikrák pattantak, füstgomolyag borította el a fejeket, rózsaszín tűz fénye tükröződött éles színekben az emberek arcán, akik a körhinta kis kocsijaiban rikoltozva keringtek. A süvöltő hinták nagy köröket kaszáltak szabaddá az ember tömegből. És túl ezeken a körökön terült el a vurstli, mint mesebeli állatok összeterelt, gigászi, mozdulatlan nyája, melyben lángolt, lobogott, szikrázott, nyüzsgött, nyomakodott minden, ahonnan tűznyilak repültek föl fütyülve a homályosan csillagos égre, hogy ott óriási, színes virágcsokorrá hulljanak szét, és sziszegve és csattogva, üstököscsóvaként visszatántorogjanak a földre.

De ennek a mérhetetlen, szétrobbanó tűzcsóvákat eregető és süketítő lármába fulladó ünnepségnek szívében ott kuporgott a halál, feketén és mozdulatlanul. Végtelen sötét sorokban, morogva ácsorogtak a szenzációéhes nézők a hullámvasút kormos romjai előtt. Parasztok és polgárok bámulták a rendőröket, akik Boterman hullámvasútjának sírjánál halotti őrséget álltak; fehér kezek mutattak az elhajlott csövekre, a szélben szomorúan hintázó deszkalapokra, a sínek és felborult kocsik bizarr maradványaira. Hölgyek és asszonyok, urak és férfiak meredtek általános, áhítatos csöndben – mint akik egy megfoghatatlanul gonosz esemény láttán megnémulnak a tiszteletteljes félelemtől – erre a fekete hegyre, a vigasztalan elhagyatottság helyére. A szürkületben zúgtak a hársfalevelek, a vurstli vad lármája a kísértetiesen kivilágított háttérben morajlássá csitult, és a fejek fölött óriáspók szőtte hálóját, egy szót, amely mint valami jelszó, suttogva járt szájról szájra, és amely az éjszaka bizonytalan fényében a romok fölött is kusza, vérrel befröcskölt betűkkel volt leolvasható: gyilkos.

Boyarski felügyelő lehetőleg feltűnés nélkül sodródott a tömegben. Ő is, mint mindenki más, jegyet váltott. Ő is elvonult a többiekkel a romok mellett, vásárolt magának trombitát, bohócsapkát, elsétált a bódék, az elárusítóhelyek, a vasutak mellett, akárcsak a többiek: és ő is elhaladt egy pénztár mellett, és belépett egy bódéba. Kicsi, rossz szagú bódé volt. A világítást mindössze két piros üvegű lámpás szolgáltatta, egy dróton függve két cölöp között, és vöröses barázdákat vetve a dohányfüstre, mely gomolyokban úszott a fejek fölött. És körülötte zsibongtak a látogatók, akik még helyhez jutottak a fapadokon, Ő egy bonbont szopogató nő és egy kövér fiatalember között ült, aki hallhatóan az orrán át lélegzett. Előtte egy hölgy kalapjának tolla árnyfigurákat festett a színpadot takaró lila függönyre. Néhány percnyi dobogás viháncolás és mormogás után a függöny mögött megütöttek egy gongot, és egy zörgő zenegép gyors ütemű indulóra zendített; majd a gépet elhallgattatták. A függöny szétnyílt, és egy emberke lépett elő, egy patkány arcú uracska szürke, kemény kalapban, amit kecses mozdulattal, vigyorogva levett a fejéről, és ezáltal leleplezte zsírosan pomádézott frizuráját.

– Hölgyeim és uraim! – mondta az emberke cincogó hangon –, üdvözlöm önöket. Csak egy parányi bódéban vagyunk és kicsit büdös is van, de ezért önök viselik a felelősséget.

– Hahaha – a közönség jóindulatúan nevetett.

– Ma este – cincogott a férfi tovább – a legnagyobb, a legszenzációsabb és legritkább világcsodát fogják látni saját szemükkel és hallani saját fülükkel. Olyan csodát, amilyet soha azelőtt se nem láttak, se nem hallottak, és soha többé nem fognak látni és hallani. Nem akarom túl sokáig kínpadra feszíteni önöket, hanem mindjárt rátérek a műsor első számára: az orléans-i törpe a kígyóhölggyel. Remélem, mindkettőjüket szívbéli tapssal üdvözlik.

Meghajolt, meglengette a kalapját, elsietett, és a közönség szívélyes tapsa mellett görbe lábacskáin kitántorgott a színpadra az orléans-i törpe, miközben a másik oldalról feléje gurult, karokból és lábakból álló különös gombolyagként, a kígyóhölgy. Valóban rendkívüli benyomást keltett ez a két teremtmény, és amikor kezet nyújtottak egymásnak, s a vigyorgó közönség előtt szeretetreméltóan meghajoltak, újra tapsot kaptak, mire késedelem nélkül munkába kezdtek. A kígyóhölgy lefeküdt a földre, a törpe a másik oldalon háttal állt neki, és szétterpesztette görbe lábacskáit meg a karjait. Ekkor – mint egy rugótól fellendítve – a hölgy a magasba szökött, háromszoros szaltót csinált a levegőben, és hangos puffanással a törpe vállán kötött ki, aki dobbanva és port kavarva hátraejtette magát, a lány karjait, lábait és a fejét a könyökével és a térdeivel átfogta, majd gömbölyű húscsomagban egyesültek, és gurulva eltűntek a színpad másik oldalán. Kétségtelenül merész teljesítmény volt, és a közönség dobogva, fütyülve, tapsolva adott kifejezést elragadtatásának. A törpe és a hölgy visszatértek, már nem olyan ragyogóan fehér trikóban, mint első megjelenésükkor, de evvel legfeljebb besavanyodott kicsinyeskedők törődtek. A hölgy háromszorosan összehajtogatta magát, rikítóan pirossá vált arca a combjai között nézett a közönségre, műfogait kivillantva vigyorgott, majd a levegőbe robbant, hogy egy pillanatig úgy látszott, mintha darabokra szakadva a szabad térben keringene, aztán egy csattanással megint a várakozó törpe vállán kötött ki, aki ferdén nézett föl rá, és a száját siránkozóan félrehúzta. Ezután a törpe görbe lábacskáit még jobban elgörbítette és felsóhajtott: – Ready? – mire a kígyóhölgy azt felelte: – Yes – és a törpe egy lökéssel kinyújtotta a lábait. A hölgy egy sikollyal a magasba lendült, és eltűnt a szemek elől. Olyan sokáig maradt távol, hogy a közönség nevetni kezdett. A törpe elkapásra kész karokkal állt ott, egyik oldalról a másikra kacsázott a színpadon, mintha a hölgy szeszélyeit követné a légtérben, és komikus hangon kiáltotta: – Hé! Ott maradsz fönn? – És miközben a közönség már dőlt a nevetéstől, a hölgy éles kiáltással lefelé vitorlázott a magasból. A törpe felfogta, és a házaspár fülsiketítő robajjal eltűnt a padlón keresztül, a pincébe. Dübörgő tetszésnyilvánítás volt a jutalma ennek a felső világból az, alvilágba való utazásnak, és a pár ugrándozva, hajlongva, pukkedlizve visszatért, hogy köszönetet mondjon. A taps nem szűnt meg, a közönség üvöltött: – Újra, újra! –, a törpe elvonult, és módot adott a hölgynek, hogy a szünetet bukfencek és ugrások pergőtüzével töltse ki, ami megint csak hangos tetszésnyilvánítást idézett elő. A tapsolás közben a törpe visszatért. Egy táblát hordott, amelyen ferde és görbe betűkkel ez állt:

minden hölgy, aki nem hiszi, hogy az orléáns-i törpe keresztül tudja dobni a mennyezeten, udvariasan kéretik a színpadra!

Meglepett, először kínos vihogás következett, itt-ott némileg hisztérikusan nevettek, rikácsoltak és dobogtak. Végre gyenge taps tört ki, amire a törpe, ki hasán a táblával még mindig hívogatóan állt ott, kérdő pillantásokkal és fejhajtással válaszolt. Az első sorokban mozgás vált észrevehetővé; és egy sötét kolosszus indult el a színpadra. Kiabálás, fütyülés, hurrá-kiáltások! A törpe megkísérelte, hogy kedvesen bámuljon, de tekintete valamelyest gondterhelten meredt erre a szörnyetegre, aki fújtatva, lihegve, botladozva bukdácsolt a színpad kis lépcsőjén. Óriási ováció köszöntötte a vakmerőt, amikor kiderült, hogy ő a város egyik kövér polgárnője, aki a fénytől elvakítva idegesen vihogott, és magas szalmakalapját, amely a megerőltetéstől félrecsúszott, ismét a kontyára próbálta tolni. Feketébe volt öltözve, retikült és esernyőt hordott, és az idegességtől meg a vihogástól alig tudott járni.

– Jöjjön csak, hölgyem… – mondta a törpe, aki már ismét ura volt önmagának. A kisasszony rikácsolt; a közönség harsogva nevetett, és bátorító kiáltásokat hallatott; a törpe sietős lábacskákkal közeledett felé, és a nő annyira megijedt a kis szörnyeteg látványától, hogy egyszerre kiabálva és nevetve, tapogatózó kézzel megint a lépcsőkorlátot kereste. De gaáda nélkül csinálta a számítást, mert Kareltje Paling, a konferanszié-impresszárió kinyújtott kemény kalapjával elzárta előle az utat, és megragadta a szoknyáját. A közönség elragadtatása nem ismert határt. Üvöltöttek, sziszegtek, dübörögtek. A kisasszony kényszerítve érezte magát, hogy visszatérjen, és vállalja túlcsorduló kedélyének következményeit. Félelmében és izgalmában majdnem elájult, az esernyőjét és a retiküljét átnyújtotta a rivaldán, és azt kiáltotta: – Kees… Kees… Fogd meg már a retikülömet… az esernyőmet… ojjé!… Kees… hihihi… hehehe… én… segítség!

Kees, akit a rivaldafény kísérteties korccsá változtatott, alig vette birtokába a nő méltóságának jelvényeit, amikor a törpe megragadta a nőt a derekánál fogva. A közönség fellángoló kiáltozásai közben a bátor manó megpróbálta, hogy a súlyos személyt, kinyomja. A nő sikoltozott, és kövér lábaival kapálózott, amitől egy régimódi alsószoknya vált láthatóvá. A törpe megingott a rettenetes teher alatt, izmai rendkívül kidagadtak a karjain, és ijesztően vörös lett a feje. Miközben a jelenlevők felálltak helyeikről, a hölgy lassan az ég felé emelkedett. Olyan tolongás volt, mint végítélet napján, a padok csikorogtak és recsegve feldőltek; az emberek trappogtak, lökdösődtek, kiabáltak, üvöltöttek örömükben. A törpe addig hajlította a lábait, amíg a hátsó része a földet érte, miközben végig összezárta a sarkait,. aztán fellendítette magát, és a hölgy éles rikácsolással az égi régiók felé lebegett. Olyan megfoghatatlan teljesítmény volt ez, hogy csodálkozó némaság állt be, miközben a törpe lélegzet után kapkodva, ismét megkísérelte visszanyerni egyensúlyát, aztán felfogásra kész karokkal ide-oda szaladgált, és morgó hangokat hallatott. Hihetetlen volt, megfoghatatlan, de a hölgy eltűnt. Föntről egyszerre csak rövidlélegzetű sikoltás hallatszott: – Segítség! Segítség! Engedj el! Jeminech! Zuhanok! – Hirtelen nyugtalanság vett erőt a nézőközönségen. – Na, jön már? – szólt fel a törpe rekedten. – Lottchen – kiáltott egy félénk hang, nyilván Kees hangja. – Lottchen, hol… hol vagy?… – Már útban volt, hogy fölmásszon a rivaldára, mikor őrjöngő sikoltással és hangos sziszegéssel lefelé zuhant egy fekete gomolyag, a törpét elsöpörte, a padlót szétrepesztette, és dübörögve a pincébe zuhant. A publikum iszonyú lármát csapott, hogy attól kellett félni, az egész bódé beomlik. Olyan nagy volt a lárma, hogy az impresszárió félénken bepislogott a terem sarkából, és egy ujját a szájára tette, ám ezzel nem érte el a kívánt hatást, ellenkezőleg. Ekkor a gépzongora a színpadi függöny mögött játszani kezdett, a törpe oldalról a színpadra lépett, és kezénél fogva vezette a fekete hölgyet. Esti ruháján fehér foltok éktelenkedtek, és hisztérikus vihogással botladozott a lépcső felé, amely visszavezette a földre, és közben ezt dadogta: – Ott fönn csupa férfi van! Ó, istenem… én… – őrült siker volt: a hölgyet kiáltásokkal, integetéssel és tanácsokkal ostromolták, amiből látható volt, hogy a hangulat csúcspontjára ért. Közben azonban az impresszárió megint a függöny elé lépett, s könyörögve felemelt kézzel kért csendet. Végre legalább annyit elért, hogy kiabálása meghallgatásra talált. – Hölgyeim és uraim! – rikoltotta. – Hölgyeim és uraim! – én… bemutatni… sikert megbecsülni…! – A függöny újra szétvált, és hirtelen csend lett.

Egy zsámolyon egy hölgy ült, olyan óriási, olyan undort keltő rózsaszín hústömegekkel kipárnázottan, és kocsonyás karjait maga köré fonva, olyan irtózatot keltő, szalonnás elefántoszlopaival, hogy egyszerűen nem lehetett elhinni, hogy ebben az óriási masszában egy öklömnyi nagyságú szív dobog, és egy lélek él. Nyitott szájjal, kitágult szemel, összeszoruló gégével meredtek erre az iszonyatot keltő világcsodára, amikor egy reklámtábla ereszkedett lefelé a mennyezetről, amit egy pszichológiában járatos, üzleti szempontból rátermett kereskedelmi társaság a megfelelő pillanatban tárt az egybegyűlt tömeg szeme elé: „Hölgyeim – állt rajta metszett szépírással – a szép mellhez egyetlen szer megfelelő! Louis Pirouette, párizsi gyógyszerész okcidentális pirulái. Do it now!”[21] A függöny összement, még mielőtt a közönségnek alkalmi ma lett volna, hogy magához térjen döbbenetéből, és aztán olyan taps hangzott fel, ami nem is maradt abba, míg egy különös zaj a függöny mögött a döbbenet újabb árjával el nem borította aj közönséget, és ismét Csend lett.

– Segítség! – rikácsolta élesen, hasítóan egy hang. – Megölnek! Kegyelem! Segítség! – Ezután gurgulázó bugyborékolás, s tompa csattanás hallatszott, mintha egy hatalmas test tóba fulladna. A férfiak már felugráltak, már rémült kiáltások hallatszottak, de szétment a függöny, és egy férfi sovány alakja vált láthatóvá cowboy öltözékben, narancssárga nadrágban és rojtos ingben, széles karimájú sombreróval a fején, sárga kesztyűs kezeit csípőre téve. Ott állt, a világ legközönyösebb arcával, ferdén elhúzott majomszájjal, és mindezen szörnyű hangokat s zörejeket produkálta. A közönség először nem akarta elhinni, hogy ez a rikácsolás, csattanás, bugyborékolás és csapkodás valóban a férfi orra alatti fekete lyukból jön, de végül nem zárkózhatott el a valóság elől. Kirobbanó tetszésnyilvánítás jutalmazta a cowboyt, akinek azonban nem sok ideje volt hosszas köszönetnyilvánításra. Tágra nyitott szájából egy száguldva közeledő, balesetet okozó autó vonító üvöltése tört elő, kocsiajtók csapódtak, duda hangzott fel, aztán egy súlyos hang azt mondta: – Kezeket fel, emberek! – Ováció üdvözölte ezt a remek teljesítményt. A cowboy azonban megint kinyitotta a száját, és olyan meglepően természetes, olvatag, édesen siránkozó nyafogásba kezdett, hogy hitetlen füllel hallgatták az édeskés fejhangot, amely orron át dalolta: – I, I love you my sweethart, I love you… – s rögtön ezután egy oroszlán ordított tompa morgással, horkanó gurgulázással kezdve és vérszomjas, őrjöngő üvöltéssel végezve. Majd egy hangszóró hangja szólalt meg: „Hölgyeim és uraim, ha egy nyulat jól akarunk megsütni, várjuk meg, amíg az olajból kék gőz száll föl, akkor fogjuk meg az állatot hátsó lábainál, és merítsük a zsírba…” A hús sziszegő sercegése a sistergő zsírban teljessé tette a képet. Azután egy porszívó zümmögött, egy halasasszony sopánkodott, és felhangzott egy kongó, kenetteljes hang: – Segítsétek… segítsétek, fivéreim és nővéreim, segítsétek a gyűjtési akciót a kijáratnál! – A frenetikus tapsolás közben, amit a cowboy szeretetre méltó hajlongásokkal nyugtázott, az impresszárió megint megjelent a színpadon, és a közönséget csak könyörgő gesztusokkal és titokzatos sziszegéssel tudta hallgatásra bírni. Levette a kemény kalapját, rámutatott vele a közönyösen nézelődő cowboyra, és így fuvolázott: – Hölgyeim és uraim. Átélték az ezerhangú férfi meghökkentő tehetségét. Kivételesen a Luna-Follies igazgatósága alkalmat ad önöknek, hogy személyesen profitáljanak e világcsoda rendkívül ritka adottságaiból. Kérdezzenek, és az ezerhangú férfi válaszol! Bármilyen zajt kívánhatnak, amit csak akarnak, és ő természethűen fogja maguknak imitálni, amíg az illendőség határait nem lépik túl! Kérem szépen, hölgyeim és uraim! – lengette a keménykalapját, zúgó tetszésnyilvánítás közben visszavonult, és az ezerhangú ember várakozóan a rivalda elé állt. Rögtön záporoztak rá a kérdések, kiáltások és kérések: ő azonban sárga kesztyűjének fáradt mozdulatával intétte le a kiáltozást, és egy ideges hölgy hangján kért csendet. – Csak sorjában! – Egy tehenet! – kiáltotta egy hang.

Azonnal felhangzott egy magányos szarvasmarha panaszos bőgése a szürkületben. Taps.

– Papagájt! – kiáltott egy másik hang.

– Lórikalórika! Akaszdfelmagad! Addafej ecskéd! Lórika!

Nevetés, tetszésnyilvánítás.

– „A világ legkövérebb hölgyének” kiáltását egy gyilkosság után!

Meghökkent csend állt be. Nevettek, vihogtak, és körülnéztek, de a színpadon a. férfi nem válaszolt. Tágra nyílt, rémült szemmel meredt, halálsápadt arccal a rivalda mögött vöröslő sötétbe.

– Rajta, rajta! – kiáltotta egy hang.

– Ezt… ezt nem tudom… – válaszolta a férfi rekedten és vonakodva. A közönség felfogta, hogy valami különös történik, kiáltoztak és csoszogtak, néhányan felálltak.

– Rajta, kiáltson! – parancsolta a hang.

Az ezerhangú férfi levegőt vett, behunyta a szemét, s aztán egy éles kiáltás üvöltött föl a fenyegető csendben.

A függöny összement, bizonytalan, gyönge taps következett, egy emberke tolakodott előre, fölbukdácsolt a színpadi lépcsőn, megkereste a függöny nyílását, és eltűnt. A függöny mögött a gépzongora kalimpálni kezdett.

A színpad sötétjében az emberke a rojtos ingű férfi vállára tette kezét: egy reszkető lámpás fényében, amely a zongora tetején állt, revolver csöve villant fel. – Baardspul – mondta Boyarski felügyelő. – A törvény nevében letartóztatom, gyilkosság és gyújtogatás vádjával. Ha van esze, feltűnés nélkül követ.

Tizenkettedik fejezet
KÖRSÉTA A PANOPTIKUMBAN

– És ez, hölgyeim és uraim – mondta Bruineboon úr –, A rémálom, egy nagy gépi műalkotás. Mint elhervadt virág hever a kedves szépség a díványon hátradőlve. Egy papucska csúszott le a lábáról, és belebonyolódott az agár irhájába, amelyik gyanútlanul fekszik az oldalán és horkol. A lány gyönge, fiatal melle viharosan mozog föl-le. Látják, ahogy vízióiban kígyót vél látni, mely kényelmesen dörgölődik selymes bőréhez és éjszakai öltözetéhez. Aki a nyílásba bedob egy krajcárt, iszonyatos módon életre kelti ezt a nagy gépi műalkotást.

Egy paraszt tört elő a kis csoportból. A többiek úgy állták körül a vitrint, ahogy közlekedési balesetnél szokás álldogálni; a vitrinben egy fiatal hölgy feküdt üveges szemmel egy deszkán; mellén valamiféle hurkával. – Itt van – mondta a paraszt, és Bruineboon úr kinyújtott kezébe dugta a krajcárt. – Lássuk!

A „nagy európai panoptikum” igazgatója meghajlással köszönte meg a pénzt, és bedobta a nyílásba. A deszkán fekvő figura egy lökéssel fölegyenesedett, hunyorgott a szemével, mint valami botokkal, úgy hadonászott a kezével, a hurka egy kígyóvá változott és beleharapott a nyakába. Borzongató, gurgulázó hörgés hangzott föl a vitrin alatt elhelyezett tölcsérből, egy éles kiáltás, és a figura egy csattanással visszazuhant a deszkára, a kígyó pedig ismét visszaváltozott hurkává. A kiáltás, ezt meg kell adni, kellemetlenül valóságos volt. De egy valódi hölgytől származott, aki ezzel fejezte ki, mennyire „élethűnek” találja az egészet. És Bruineboon úr a következő mutatványhoz vezette a társaságot. Két szörnyeteg ült ott egy ládán, megrepedezett lábakkal, és a fülük között pókhálóval. Bruineboon úr egy zseblámpa fényét bocsátotta rájuk. – Itt látjuk, hölgyeim és uraim, Bertolót és Maremiet, a híres azték házaspárt. Ha megtekintjük ezeket a figurákat, feltűnik nekünk arcuk teljesen abnormális jellege, ezt a különös arcformát azték típusnak nevezik. Erre az arcra főként az alacsony koponyatető, a nyomott homlok, a kiálló szemgolyók és a csapott áll jellemző. Az arckifejezés buta, barátságosan vigyorgó. A testtartás hajlott. A végtagok hanyag, gyakran értelmetlen mozgatása, az ostoba beszédmód és az ítélőképesség hiánya, mindezek a tényezők igazolják azt a megállapításunkat, hogy az aztékokat idiótáknak kell tartanunk, és bennük az emberiség kezdeteinek egy kihalt fajtáját kell látnunk. A művész annak az embernek a koporsóján ábrázolta őket, aki felfedezte ezt a fajtát: Kneip lelkipásztorén, Magdeburgból. A következő kép, hölgyeim és uraim.

A látogatók csoszogva követték az igazgató száraz figuráját a következő látványossághoz, egy embermagasságú üvegszekrényhez, egy sarokban. Bruineboon úr megvárta, míg nyája összegyűlik, aztán felgyújtotta a zseblámpát. A csodálat sóhaja tört ki a nézőkből, és a sovány emberke jóindulatúan kivárta, míg lassan elcsitult a megbecsülés moraja. Amikor a kíváncsiság várakozóan feléje irányult, megköszörülte torkát, nyelt egyet a hegyes ádámcsutkájával, amely a vitrinben visszaverődő fényben körtévé látszott növekedni, és megkezdte magyarázatát. A vitrinben álló figura egy nőnemű emberi lényt ábrázolt, egy kis földgömbön. A következő felirattal: „Hillahulu, az albinó lány.” A lánynak sápadt arca volt, sápadt lábai, sápadt haja, sápadt füle, röviden szólva, olyan sápadt volt, mintha hosszú ideig pácolták volna. –; Szörnyű sorsa volt ennek a szegény lánynak – mondta Bruineboon úr rekedtesen tompa, érzelmes hangon. – Egy majom hozta őt a világra, egy őse az emberi nemnek, Borneó őserdeiben. Az ártatlan lény először nem értette meg, hogy a majomfajta ezzel a szüléssel micsoda óriási ugrást tett; még kevésbé értette, hogy az egyetlen élő bizonyítéka Darwin professzor elméletének, akit 1788-ban a görög királynő kötél általi halálra ítélt, mert a lányt saját elméletének bizonyítékául, miszerint az ember a majomtól származik, le akarta festetni. De egy expedíció megtalálta ezt az albinó lányt az őserdőben, és elhozta a civilizált világba, ahol egy fiatal diák az élet művészetére tanította. A fiatalembert Ámor nyila szúrta szíven, és beleszeretett a lányba. Amikor azonban a lány majmot hozott a világra, embertelen bírák boszorkányságért életfogytiglani fegyházra ítélték. Művészünk néhány évtizeddel később meglátogatta fogságában, és lefestette arcvonásait, amelyek a fogság rossz levegőjében így elszürkültek. Gyermeke a londoni királyi állatkertben él, ahol a kis vadállatok pavilonjában ápolják, és jó egészségnek örvend.

– A következő kép, szíves engedelmükkel.

Hálálosan zöldes, víz alatti csillogásban, amit Bruineboon úr akképp varázsolt elő, hogy zseblámpája elé egy zöld üveget helyezett, két érzéketlen, porszürke csecsemő lebegett egy láthatatlan végű dróton. Tiszteletet parancsoló aggastyánarcuk volt. A legkülönösebb módon kapcsolódtak egymáshoz: egy bádogdrót által, amely két szög segítségével a borzalmas fenekecskéjüket kötötte össze. Rongyos, piszkos keresztelő ingecskékbe voltak öltöztetve, amelyeket elborított a légypiszok. Amikor Bruineboon úr a lámpás fényét rájuk irányította, a bal oldali torzszülött hajából moly repült föl, és beleszállt egy nagyothalló készülékbe, amit egy öreg hölgy hordott a fülében, nehogy egyetlen szót is elmulasszon. – Itt láthatják, hölgyeim és uraim – kezdte Bruineboon úr –, az Allemanda testvéreket, egy úgynevezett kraniopagnust, ami azt jelenti, hogy hátsórészüknél egymáshoz nőtt ikrek…

– Szóltál valamit, Mela? – kérdezte a nagyothalló öreg hölgy sápadt kísérőjétől.

– Pszt, nénikém – suttogta a kísérőnő félénken.

– Ropogást hallok! – mondta az öreg hölgy.

Bruineboon úr folytatta: – Születtek 1894-ben. 1900. május 30-án elhatározták, hogy a testvéreket elválasztják egymástól. Theepot doktor a helyét kloroformmal…

– Újra hallom – mondta az öreg hölgy makacsul. – Ropogást hallok, egész biztosan. Ég itt talán valami?

Az „égés” szó nyugtalanítani látszott a hallgatóságot, körülnézték, szaglásztak, szimatoltak. A paraszt segítségre készen megkérdezte: – Nem az én szivarom talán?

De az öreg hölgy még nyugtalanabbá Vált. – Ropogást hallok! – ismételte önfejűen, és félénken az orrán keresztül vett lélegzetet. – Itt ég valami.

Bruineboon úr kénytelen volt a társaságot a kijárathoz vezetni, ahol az öreg hölgy készülékéből kis lepke szállt föl, amely mint a hölgy félelmének megszemélyesítője, a szabadba repült. Az igazgató fejcsóválva már készülődött, hogy a következő látogatókat végigvigye a panoptikumon,: amikor látni vélte, hogy viaszgyűjteményének mozdulatlan figurái között valami mozog. Újra felkattintotta zseblámpáját, és a táncoló fényt egy kövér úrra irányította, egy férfira, aki felöltőt, keménykalapot és nagy bajuszt viselt.

– A kalauzolás véget ért, szíves engedelmével – közölte Bruineboon az úrral.

A kövér férfi szótlanul feléje lépett, és kinyújtotta a kezét, amelyben cédulácskát tartott.

– Mi ez… – kezdte Bruineboon úr, de a kövér férfi az orra alá dugta a cédulát, és morogva kérdezte: – Maga írta ezt?

Bruineboon úr felháborodva vette észre, hogy a cédulát Hillahulu, az albinó lány földgömbjéről távolította el egy szeszélyes kéz, és már éppen rajta volt, hogy élesen tiltakozzon leltárának ilyen megkárosítása ellen, amikor tekintete egy fénylő tárgyra esett, és elállt a lélegzete.

– Mi?… mi… mi…? – dadogta.

Nehéz kéz helyeződött a vállára. – A törvény nevében – mondotta Poesiat kapitány – letartóztatom.

A Nagy Európai Panoptikum igazgatója azonban nem mozdult el a helyéről, annyira meg volt rökönyödve.

– Mit… de hát mit követtem el? – kiáltotta végül, fájdalmas felháborodással. – Mi jogosítja föl önt…?

A kapitány bosszúsan nevetett, és hátába nyomta a revolverét. – Csak semmi duma! – parancsolta. – Rajta, gyerünk! Hamarosan megtudja, mit tett, ha még lesz füle, hogy hallja…

– Hogy jön ehhez? – rikácsolta Bruineboon, már a kijáratnál állva. – Hogy jön ehhez! Teljesen ártatlan vagyok. Semmit se tettem! A panoptikumban voltam, amikor Botermant meggyilkolták. Én…

– Pofa be! – parancsolta a kapitány. – Vagy nyugton követ, vagy megbilincseltetem. Saját érdeke, hogy ne teketóriázzon. Előre! Kifelé…!

A fogoly holdkórosként támolygott ki a meglepett látogatók szeme előtt. Piet Paaltje bódéja előtt valamennyire összeszedte magát. – Az isten szerelmére, hogyan…? – kezdte újra.

A kapitány morogva lökdöste maga előtt. – Nem kellett volna a cédulát rajta hagyni, apuskám – mondta kedélyes kegyetlenséggel. – Maga a lány szót egészen utánozhatatlan módon írja.

– De én ártatlan vagyok! – ordította Bruineboon úr. – Teljesen ártatlan. Nincs bizonyítéka!

– Hamarabb tudom bizonyítani, hogy maga gyilkosságban, gyújtogatásban és nőrablásban bűnös, mint azt, hogy megszülettem! – válaszolta a kapitány, és kitolta Bruineboont a kapun.

Tizenharmadik fejezet
AZ EGYKORI HULLÁMVASÚT KANTINJA

– Jól megértette, Dolleboter? – kérdezte Meulemans segédfelügyelő nyomatékosan. – Abban a pillanatban, amikor kifújom az orrom, maga jön a lenyomatokkal.

– Csak ne olyan idegesen, felügyelő úr – válaszolta Dolleboter őrmester atyaian. – Meglátja, minden úgy fog menni, mint a karikacsapás.

– És az isten szerelmére, ne tűnjön el szem elől – folytatta Meulemans, és megragadta az őrmestert kabátujjánál fogva, – Nehogy aztán lemaradjon, miközben a friss lenyomatok után jár.

– Felügyelő úr… – ennyit bírt csak felelni Dolleboter. – Ember vagyok, és mindent megteszek, amit egy ember tehet. Sós heringből nem tudok habos tortát csinálni, de ha olyat kíván tőlem, ami emberileg lehetséges, akkor számíthat rám.

– Jó, jó – válaszolta Meulemans izgatottan, és annak jeléül, hogy rokonszenvez az őrmesterrel, belecsípett kabátujjába. Kihúzott egy fehér zsebkendőt a nadrágja zsebéből, és megtörölgette nedves homlokát. Az őrmester gondterhelt pillantással figyelte az idegességnek eme megnyilvánulását, és intette: – Hagyja most a zsebkendőt a zsebében, felügyelő úr, amíg nincs rá szüksége. Mert ha idő előtt húzza elő, akkor nem vállalhatom a felelősséget a következményekért…

– Persze, persze! – Meulemans felügyelő egyre idegesebb lett, minél inkább közeledett a nagy pillanat. Rossz érzés környékezte a gyomra táján, mintha valami túl nagy falatot nyelt volna le, és hirtelen az egész reménytelenül kikívánkozna. Persze, valahol elszámíthatja magát, és akkor bumm – itt fekszik az egész kártyavár, amit oly gonddal épített fel.

– Szóval, felügyelő úr… akkor itt most elválnak az útjaink – jelentette ki az őrmester, a hullámvasút romjainál. – Maga most nyugodtan nekilát, hogy elfogja a kanárimadárkáját, és eközben én elvégzem a magamét, hogy a kis állatra a megfelelő pillanatban rátegyem a gyűrűt. De ne vegye rossz néven, felügyelő űr, gondol a zsebkendőre?

– Természetesen! – válaszolta Meulemans felügyelő, aki most, hogy az elkerülhetetlennel állt szemben, a férfias megfontoltság állapotába került. – Ha jól vigyáz, minden magától fog menni.

– Reméljük, felügyelő úr – mondta Dolleboter szkeptikusan, és visszahúzódott a háttérbe.

Meulemans felügyelő nyugodt kézzel gyújtott meg egy cigarettát, a gyufát odadobta a többi elégett anyag közé, és a kantin felé sétált.

A sarkocskában, amit megjátszottan egykedvű arckifejezéssel felkeresett, halálra rémült. Ott ült kedélyesen és elégedetten, ápolt kezében finom szivarral Barf kolléga, egy pohár Müncheni mellett bóbiskolva. Ha az ember azt mondaná, hogy Meulemans meglepődött és csalódott, nagyon keveset mondana. Néhány percre annyira meghökkent ettől a nem várt bonyodalomtól, hogy nagy erőfeszítéséibe került megőrizni egyensúlyát. Barf összehúzta a szemöldökét, amikor kollégáját az ajtókeretben megpillantotta. Számára ez a találkozás valószínűleg éppolyan váratlan volt, mint fiatal kollégája számára, de ő már hozzászokott a sorscsapásokhoz. Kis kézmozdulattal barátságosan intett az újonnan jöttnek, és teljesen nyugodtan s fegyelmezetten így szólt: – Ezt nevezem véletlennek.

– Igen… igen – mondta Meulemans, még mindig bénultan a csalódottságtól. Nehézkesen leereszkedett a székre, amit Barf a lábával odatolt neki, és úgy nézett az öreg felügyelőre, mintha még mindig nem akarná elhinni, hogy a valóságot látja. Álmai, jövő tervei, várakozásai, reményei, mindez a semmibe hullt, ama egyszerű tény következtében, hogy egy idősebb felügyelő megelőzte. Ó, micsoda hülye, micsoda idióta is ő! Megérdemelte, hogy így járjon! Hogyan is gondolhatta, hogy Barf, ez a ravasz, hallgatag, öreg róka nem vette észre!

– Sok minden történik a vurstliban, mi? – jegyezte meg Barf.

– Nagyon sok… – felelte Meulemans.

Kínos csend állt be. Barf kis szippantásokkal, élvezettel dohányzott, és füstkarikákat fújt a söntéspult irányába.

– Rendelhetek magának valamit?

– Nem… azaz… köszönöm szépen. Én… várok valakire.

– Micsoda véletlen! Nevezetesen én is!

Csend. Az ördögbe is! Ez kibírhatatlan volt. – Barf… – mondta Meulemans rekedten. – Ne vegye tőlem rossz néven, de megkérhetem…

– Egy pillanat! – szakította félbe Barf, sietősen felállt, és odaintett egy rendőrnek, akit a meglepett Meulemans az ablak mögött a sapkájáról ismert fel. – Ne vegye rossz néven, de sietek… – morogta Barf, letépte kalapját a fogasról, az ajtó mellől, és kisietett.

Meulemans még meghökkenve bámult utána, mikor új látogató érkezett. Van den Heuvel volt, a gépész. Majdnem átesett egy széken, káromkodott, és szinte nekizuhant a pultnak. – Az ördög vigye el! Ez a sár! – átkozódott, vadul kezdte tisztogatni a cipőjét, és szemmelláthatóan az átkozódások egész pergőtüzét akarta kibocsátani magából, amikor megpillantotta a felügyelőt. – Ó… jó estét! – mondta bizonytalan mosollyal. – Nem vettem… hívatott engem?

– Én? – kérdezte Meulemans meglepetten. – Nem tudok róla…

– Hát ez aztán mindennek a teteje! – kiáltotta a gépész dühösen. – Néhány perccel ezelőtt találkoztam a maguk egyik emberével, és az azt mondta, hogy amilyen gyorsan csak lehet, siessek ide a kantinba, mert egy felügyelő vár itt rám.

– Az lehet! – mondta Meulemans nevetve –, de arra mérget vehet, hogy az nem én vagyok. Ha beéri velem… én ugyanis várok itt valakire.

– Úgy? – a gépész egyszerre csupa fül lett. – És kire, ha szabad, érdeklődnöm?

– Ó… az ügyfeleim egyikére… – válaszolta Meulemans, hiába igyekezve, hogy a kínos témát, amelyet oly könnyelműen felvetett, egy tréfával elüsse. – Innánk valamit? – kérdezte reménykedve.

– Nem, köszönöm – utasította vissza van den Heuvel, és látszólag ismét erőt vett rajta ingerült hangulata. – Ne vegye tőlem rossz néven, de úgy találom, hogy a maga kollégái kissé nagyvonalúan rendelkeznek embertársaik szabad idejével. Nyilván azt gondolják, hogy nincs más dolgom.

– Nana… – mondta jókedvűen Meulemans –, olyan nagyon sok dolga azért nem lehet, miután a hullámvasút leégett.

– Úgy, azt hiszi? – sziszegte van den Heuvel, és egy percig azt lehetett hinni, hogy ennél marad. De dühe hallgatagsága fölé kerekedett, és a szükségesnél élesebben mondta: – Csak látná, micsoda pokoli disznóságot kell még ott kitakarítani ez után az istenverte tűz után. Hogy micsoda istállót hagyott hátra a tűzoltóság! És most a szakértők takarodót fújtak, és nincs egy perc nyugalmam, uram! Egy pillanat sem! Szerencsére a biztosító társaság még nem szabadította fel a romokat, mert különben még rosszabb lenne a helyzet. Bizony, bizony, szép kis meglepetés! – még mindig állt, és most úgy tűnt, hogy rá akar ugrani a pultra, de aztán mégse tette. – Ha a maga ismeretlen kollégája azt hiszi, hogy még egy percig várok itt rá, akkor téved – kiáltotta, akár egy hőstenor. – Én eltűnök, uram, nincs annyi időm!

– Ha megenged egy jó tanácsot – jegyezte meg Meulemans –, úgy gondolom, várjon még, amíg megbizonyosodik a dologról. Csak azt akarom mondani, hogy mi a bűnügyi rendőrségtől, hivatásunknál fogva bizalmatlanok vagyunk, ugyebár érti? És ha jön a kollégám, és a madár elrepült, akkor ezáltal csak fölöslegesen gyanússá tenné magát.

– Gyanússá? – Van den Heuvel úr leroskadt Barf székére, mintha minden ereje elhagyta volna egy ilyen égbekiáltó rágalom hallatán. – Gyanússá? – ismételte – én…?! De drága uram! Hát mit gondol maga?

– Amíg a gyilkos személyét teljes bizonyossággal meg nem állapították, és amíg nincs letartóztatva, addig a vásáron minden lélek gyanús válaszolta Meulemans komolyan. – Ebbe bele kellene nyugodnia, és ezekben a napokban minden tevékenységét ehhez igazítania. Óvatosnak kellene lennie a szavaival. Nem kellemes se magának, se a többi ártatlan személynek a táborban, de ezen nem lehet változtatnia. Egyébként – ez érdekelni fogja, és azt hiszem, nem lépem túl illetékességemet, ha a titoktartás pecsétje alatt elmesélem: – tudja, hogy a tűzoltófecskendő kulcsát megtalálták?

– Mit mond? – kérdezte a gépész udvariasan csodálkozva. – A kulcsot… a négyszögletűt?… nem igaz! Ez valami félreértés lehet, mert én mindenütt kerestem, uram, és ha én keresek valamit, akkor meg is találom, abban biztos lehet.

– Akkor nem kereste az erdőben, úgy látszik – jegyezte meg Meulemans mosolyogva. – A kulcsot ugyanis az erdőben találták meg, a bokrok között.

– Az erdőben? – kiáltotta van den Heuvel úr elutasító kézmozdulattal. – Az erdő, az természetesen egészen más. És ott hol, ha megkérdezhetem?

– Nem messze a tűzoltócsaptól – válaszolta a felügyelő. A gyújtogató egész egyszerűen levette a kulcsot a csapról, és se szó, se beszéd, bedobta a bokrok közé. Egyszerű, de célravezető.

– Hm… igen, igaza van… – jegyezte meg a gépész szórakozottan, miközben a székén oldalra fordult, és figyelmesen bámult a padlóra. – Az istenfáját! – kiáltotta. – Mit jelent ez már megint!

– Mi… – kérdezte Meulemans kíváncsian. – Mit látott?

– Hm. Semmit – morogta a gépész. – Én… én azt gondoltam, hogy fénysugarat látok az ajtó alatt. De bizonyára tévedtem – tántorogva felállt, térdével oldalra lökte a széket, kezét a zsebébe tette, és fel-alá kezdett járkálni. – Soká tart, azt meg kell hagyni.

– Hogy érti? – kérdezte a felügyelő udvariasan.

– Hát amíg az a maga kollégája idejön! – kiáltotta van den Heuvel, hirtelen az ajtóhoz ugrott, és feltépte. Dolleboter őrmester kinn guggolt, és csodálkozó arcot vágott.

– Néhány mérést végez, van den Heuvel úr – jegyezte meg Meulemans nyugodtan. – Saját érdekében ajánlom, hogy ne zavarja.

A gépész hamuszürkévé vált. Néhány pillanatig tágra meresztett szemmel bámult a földön guggoló őrmesterre, aki teljes nyugalommal tovább dolgozott zseblámpával és mérőléccel. Aztán egy lökéssel megfordult, vad szemekkel meredt a, felügyelőre, és a felindulástól rekedten kiáltotta: – Ez egy előre kicsinált dolog, ez kelepce!

– Nana! – nyugtatta őt csillapító kézmozdulattal Meulemans. Még mindig nem adta föl türelmes magatartását. – Nem értem, van den Heuvel úr, hogy miféle kelepcébe csalhatták volna önt.

A másik látszólag kissé összeszedte magát, összehúzott szemmel nézett az őrmesterről a felügyelőre, miközben a feje egyre vörösebb és öklének csontjai egyre fehérebbek lettek.

– Mit jelent mindez? – morogta aztán. – Micsoda őrültség ez? Micsoda… micsoda…? Nem engedem, hogy így bánjanak velem. Ezt nem csinálom tovább… !

– Állj! – hangzott a felügyelő nyugodt hangja.

Van den Heuvel habozott, és megfordult a küszöbön.

– Csak blamálja magát ilyen viselkedéssel – folytatta Meulemans. – Felkelti bennem a gyanút, hogy rossz a lelkiismerete, van den Heuvel úr.

– A gyanút? – ordította megbicsakló hangon, annyiban azonban uralkodott magán, hogy nem próbált további átkozódásba kezdeni. – Ezt nevezi maga gyanúnak? Haha! – görcsös nevetése visszataszító volt. – Ez a maguk gyanúja! Egy ártatlant gyanúsítani! Egy gyanútlan embert csapdába csalni, miközben az igazi tettes szabadon futkos, mint a madár a levegőben.

– Ha így van, és ha bizonyítani tudja, akkor arra kell következtetnem, hogy fontos adatokat eltitkolt előttünk – jegyezte meg Meulemans józanul. – Azonkívül fel akarom hívni a figyelmét, hogy a madár nem futkos, hanem repül a levegőben.

– Tőlem maga is a levegőbe repülhet! – ordította van den Heuvel úr, és mint egy részeg tántorgott a felügyelő felé. – Szabad talán megtudnom, hogy miért mérik meg az én lábnyomomat?

– De kedves és tisztelt van den Heuvel uram – válaszolta Meulemans, és kifújta az orrát. – Honnan veszi, hogy éppen a maga lábnyomait mértük meg?

Mielőtt a gépésznek alkalma lett volna válaszolni, Dolleboter őrmester felállt, vörös arccal bepillantott, és kezeit az ajtófélfán tartva, azt mondta: – Stimmel, felügyelő úr. A méretek milliméterre azonosak.

– Szép – válaszolta a felügyelő, felállt, kinyújtotta a kezét az elképedt, gépész felé és azt mondta: – van den Heuvel úr, le van tartóztatva.

A férfi visszahőkölt, mintha izzó vassal fenyegetnék, a pult felé ugrott, a szélét átfogta ökleivel, és ordított: – Nem! Nem! Ez lehetetlen! A méretek nem lehetnek… az istenit!

A felügyelő nevetett: – Látja, van den Heuvel úr! Benne van a pácban. Nem akarja inkább azonnal elismerni, hogy a Botermanné ellen elkövetett merényletéhez nagyobb cipőt húzott, hogy ne árulja el magát a lábnyomaival?

Túl későn vette észre, mit tervez a gépész. Van den Heuvel lehajolt, a szék recsegve ütődött a falnak, de nem anélkül, hogy állon ne találja és a földre ne sodorja a felügyelőt. Még mindig a földön ült, és félig süketen rázta a fejét, amikor meghallotta Dolleboter őrmester barátságos hangját. – Rajta van már a mandzsetta, felügyelő úr – mondta ez a megtestesült jóság. – Meghívhatom egy pohár kára…?

Amikor aztán elfogyasztották a pohár italt, Meulemans vállon veregette a kövér őrmestert. – Hálás köszönet, Dolleboter – mondta szívélyesen. – Jól megértettük egymást… istenem, amikor olyan dühös lett, már azt hittem, hogy kútba esik az egész séta.

– Ó, felügyelő úr – mondta Dolleboter egyszerűen. – Azt gondoltam magamban: sár az sár. Miért kell a felügyelő úrnak ezzel az emberrel olyan messzire mennie, mikor itt az ajtó előtt olyan csinos pocsolya van.

– Kitűnő! – Meulemans lehajtotta a második pohárkát, amit az őrmester segítőkészen betöltött neki. – Az a hazugság a méretekkel – azt jól csinálta! Amikor a fickó megbotlott a küszöbön, rögtön láttam, hogy túl nagy cipő van rajta.

Letörölte az arcát zsebkendőjével, amely ilyen kiváló szolgálatot tett, elégedetten sóhajtott, felállt, és odament a férfihoz, aki a helyiség egyik sarkában, egy széken ült. Magába roskadva gubbasztott, kezeivel a hátán.

– Van den Heuvel – mondta Meulemans, és keble duzzadt a büszkeségtől, miközben kimondta azokat a szavakat, amelyeket életében először használt: – A törvény nevében letartóztatom, gyilkosságért, gyújtogatásért és súlyos testi sértésért. Tanácsolom önnek, hogy nyugodtan viselkedjék.

A férfi nem reagált, és Dolleboter őrmester barátságosan mondta: – Ne izgassa fel magát, felügyelő, ez a következő három órában egyetlen tagját sem fogja megmozdítani. Megengedtem magamnak, hogy eszméletlenre verjem, amikor a székkel olyan vadul hadonászott.

Meulemans felügyelő férfiasan lényelte csalódását, egy harmadik pohárka tartalmával egyetemben.

Tizennegyedik fejezet
ARANYOZOTT KOCSIBAN

Hendrik Barf felügyelő kint találta a rendőrt, aki a kantin ablakán át intett neki. – És…? – kérdezte gyorsan. – Mit csinál a nő?

– A szalonban van, uram… – felelte a rendőr, és alig tudta a Boterman kocsija felé szaladó felügyelőt követni. – Éppen evett, és most a díványon fekszik.

– Jó, jó! – ez a közlés látszólag megnyugtatta a felügyelőt. – Magának és a kollégájának most nincs más dolga, mint hogy a szalon ablaka előtt valamilyen ládán álljanak, hogy belássanak, és mindent figyelemmel kísérhessenek, ami odabenn történik… És mindenre, amit magától ennek az asszonynak a jelenlétében kérdezek, csak sima igennel kell felelnie, akkor is, ha se nem látott, se nem hallott semmit. Érti?

A rendőr habozott. – No, felügyelő úr, a maga felelősségére – válaszolta bizonytalanul. – Nem tudom, hogy…

– Semmit se kell tudnia – szakította félbe Barf élesen. – Magának a parancsaimat kell követnie, és egyébként semmi dolga. Nekem ott benn egy ravasz komédiát kell rendeznem, és ha elsózza a levesemet, akkor mindennek vége. Tartsa tehát magát a megállapodásunkhoz, és vigyázzon, hogy belülről ne lehessen magát észrevenni.

A rendőr morgott valamit, és visszahúzódott a koromtól fekete teherkocsik árnyékába, miközben a felügyelő felbaktatott az aranyozott karfájú kis lépcsőn, és kopogott az ajtón. Soká tartott, amíg választ kapott, és sürgetőbben megismételte a kopogást. Ekkor lépések közeledtek, és az ajtó kissé kinyílt. – Zavarhatom egy percre, nagyságos asszony? – kérdezte a felügyelő udvariasan, levette a kalapját, és minden további nélkül belökte az ajtót. – Fontos dologról van szó.

– Miről? Nem értem – kezdte Botermanné. Kicsinek és jelentéktelennek látszott kifakult pongyolájában, amit kezével a mellénél összefogva tartott, és ami sovány vádlijáig ért. Apró lábait csámpás papucsba bújtatta. – Most nem áll módomban fogadni magát. Én…

– Bocsásson meg, nagyságos asszony – szakította félbe Barf udvariasan. – Sajnálom, hogy ilyen alkalmatlan pillanatban kell magára törnöm, de amit mondanom kell, igen nagy jelentőségű. Megengedi… – Bebújt az ajtón, és léleknyugalommal bement a szalonba, ahol egy lámpácska sárgásbarna fényt sugárzott. A kis asztalkán még ott hevertek egy vegetáriánus étkezés maradványai. A felügyelő kényelmesen elhelyezkedett egy széken, kinyújtotta, majd hanyagul keresztbevetette a lábait, és szivarra gyújtott, holott az előbbit éppen most dobta el kint a sárba, félig elszíva.

Botermanné lassan tért vissza a kis helyiségbe, mely minden luxusa ellenére sem feledtette el a látogatóval, hogy lakókocsiban tartózkodik. Az asszony a dívány felé ment, amely az asztal mögött a falnál állt, és pillantásra se méltatta a felügyelőt. Amikor hátat fordított neki, a férfi látta, hogy kimonójának mintázatából kiszakadt egy sárkány, és most ezüstös szálacskán a nő mögött lebegett. Botermanné sóhajtva lehuppant a díványra, maga elé lökte papucsát, magára húzta a pehelypaplant és úgy nyújtózott ki, mint egy halott. Némán feküdt, és kimeresztett szemmel bámult a mennyezetre; némi idő telt el, amíg Barf nyugodt hangja megtörte a csendet.

– Sajnálom, hogy zavarnom kell, Botermanné. Módjában áll, hogy aláírjon egy nyilatkozatot, amelyet magammal hoztam az ön számára?

Az asszony csodálkozva és rémülten nézett rá. Szürke szeme megpróbált behatolni a férfi szeme mögött megbújó titokba. – Egy nyilatkozatot…?

– Igen, Botermanné, egy nyilatkozatot. – Kezével belső zsebébe nyúlt, kivette a levéltárcáját, a szivart a szájába dugta, hogy mindkét keze szabad legyen, és a tárcából egy ív papírt emelt ki, melyet zörögve széthajtogatott. Olyan csönd volt a szobában, hogy a papírzörgés szinte lármának hatott; a háttérben a vásár kintornáinak és az emberi hangoknak tompa lármája morajlott. Barf kisimította térdén a papirost, kivette szájából a szivart, és átfutotta a szöveget.

– Olvassam fel önnek a nyilatkozatot, vagy inkább személyesen elolvassa?

– Én… nem értem, miféle nyilatkozatot írjak alá?

A férfi mosolygott. – Nyugodjék meg, Botermanné, csak saját tegnapi kihallgatásának jegyzőkönyvét. Formaság az egész, hogy a kijelentéseit aláírásával kell hitelesítenie.

– Ó… – mintha megkönnyebbült sóhaj lett volna. Az asszony újra párnájára ereszkedett. – Én… betegnek érzem magam – suttogta. – Nem tud várni? Holnap?

– Sajnálom, Botermanné, de a dolog sürgős. Olvassam fel önnek?

Az asszony gyöngén bólintott. – Ha meg kell lennie.

Barf köhécselt, újra meggyújtotta szivarját, föltett egy csíptetőt és olvasni kezdett:

„Én, alulírott, Johanna Maria Elisabeth Boterman, született Grootendorst, harminckilenc éves…”

A felügyelő nyugodt, monoton hangon olvasta fel a válaszokat, amelyeket egy nappal korábban Botermanné Boyarskinak adott. Minden nagyon pontos volt, nagyon ártatlan, egyetlen hamis hang nélkül. Egy negyedóra múlva a következő szavakkal fejezte be: „aláírásommal hitelesítem ezt a nyilatkozatot, és egyúttal kijelentem, hogy a vallomásom pontos megfelelője, melyhez semmi hozzáfűznivalóm nincs…”

– Ez minden? – suttogta Botermanné.

– Ez minden – erősítette meg Barf. Elővette a töltőtollát, kinyitotta, felemelkedett, és odanyújtotta az asszonynak a papírt meg a tollat. – Ha volna olyan szíves azon a helyen aláírni, ahova egy keresztet tettem.

Az asszony felemelkedett a párnán, és bizalmatlanul nézte a felügyelőt. – Tényleg szükség van erre? – kérdezte suttogva.

– Tényleg, Botermanné. Sajnálom… Ha lesz olyan szíves és teljesíti ezt a kis formaságot, akkor ezután nyugta lesz tőlünk.

Az asszony tétovázott, kezében a töltőtollal, a papírról a felügyelőre nézett, aki barátságosan várakozva húzódott vissza a székébe. Azután elkezdte a nyilatkozatot átolvasni.

Barf nyugodtan várt, és jelenlétét csak olykorolykor árulta el egy illatos füstfelhőcske, melyet az asszony felé fújt. Botermanné végre befejezte az olvasást, miután a nyilatkozatot elölről hátra és vissza átolvasta.

– Nem értem, mi különös… – mormolta aztán.

– Valóban, Botermanné! – bólintott Barf. – Tényleg nincs benne semmi különös, kizárólag az, amit tegnap délután velünk közölt. Ha valami különös állna benne, akkor nem lehetne elintézni ilyen formasággal. Hát akkor megkérhetném…?

A nő sóhajtott és vállat vont. – Nem értem az egészet – mondta –, de úgy látszik, maga súlyt helyez rá. – Ezekkel a szavakkal aláírását a kereszt mellé kanyarította. – Tessék, uram…

A szavak a torkán akadtak. Fokozódó bizalmatlanság kifejezésével meredt a felügyelőre, mely halálfélelemmé változott, amikor Barf kinyújtott karral közeledett feléje, és azt mondta: – Botermanné, letartóztatom gyilkosság, gyújtogatás és hamis tanúzás vádjával, a törvény nevében. Most írta alá saját vallomását.

Az asszony egy sikollyal fölugrott, a következő pillanatban darabokra tépte a papírt, és a földre dobta.

– Úgy, maga ravasz rendőr! – lihegte. – Mégis csapda, igen? Mégis kelepce, mi? Hahaha! No, kísérelje csak meg, hogy tőlem vallomást csikarjon ki. No, kísérelje meg, hogy bizonyítson ellenem.

Válaszul Barf kinyitotta az ablakot, és intett. Két robusztus arc jelent meg az ablakkeretben, egyenruhasapkák alatt. – Mindent láttak és hallottak? – kérdezte a felügyelő.

– Igenis, felügyelő úr – felelték az emberei.

Botermanné sikolya megfordulásra késztette. Az asszony a díványon feküdt, arcát kezébe temetve, és zokogott. – Nem tettem… ártatlan vagyok… nem én tettem… csak a gyújtogatás… csak a gyújtogatást…! Egyébként semmit se tettem… ártatlan vagyok.

– Ezt aztán igazán hallották, nem? – kérdezte Barf halkan a két rendőrtől.

– Ezt igen! – mondta a magasabbik somolyogva. – De a többit…

– Pszt… – figyelmeztetta Barf. Az asszony felé indult, a vállára tette a kezét, és azt mondta:

– Jöjjön, Botermanné. Indulnunk kell. A legjobb, ha felvesz valamit, mert a tömegen kell keresztülmennünk.

Tizenötödik fejezet
KŐR HÁRMAS

Lobillának, a jósnőnek, bódéja a térség határán állt, a tó közelében, a hársfák csüngő ágaitól félig eltakarva, a bokrok mögött. Nem egykönnyen lehetett megtalálni. Egy keskeny ösvény, titokzatos lábaktól letaposva, vezetett ehhez a sajátos vigvamhoz. Az ösvény végén, ott, ahol a vásár sík területébe torkollott, tábla volt egy fára szögezve. Torz kézformája a sötétségbe mutatott, a következő felirattal:

út a jövőbe – lobilla mindent megmond kártyából és kávézaccból

Az ember nem hitte volna – a vurstli annyi változatosságot, oly sok hamis varázslatot, annyi lármát és lehetőséget nyújtott rá, hogy a reménytelen hétköznapok gondját a féktelen öröm tengerébe fojtsák –, szólal az ember nem tartotta volna lehetségesnek, hogy a felejtésnek ebben az ünnepségében akadhatnak lelkek, akik kedvet éreznek a jövőbe nézni. Yvonne ugyancsak csodálkozott, amikor a jósnő sátra előtt óriási embertömeget talált, amely a mélylila sötétségben, a hársfák alatt, köhécseléssel, suttogással és olykor egy-egy hangosan kiejtett szóval árulta el jelenlétét. Yvonne tapogatózva találta meg a hosszú sor végét, és egy férfi széles háta mögé állt, a férfi meg egy keskeny hátú nőt tartott őszinte gyöngédséggel a karjában. Sötét volt a fák alatt, de nem annyira, hogy Boyarski meg ne ijedt volna, ha a kihívóan kikészített hölgyecskében, aki ott rövid szoknyában és karcsú, gyöngyházfényű lábakkal, gondtalanul egy fatörzshöz dőlt, felismeri szigorú erkölcsű, magas intellektusú hitestársát. Yvonne néhány durva műfogással, szájrúzzsal, arcpirosítóval, fülbevalóval és rövid, szűk szoknyával olyan kellemetlenül feltűnő személlyé változott, hogy a világnak és örömeinek valamely ismerője kegyetlenül és széles vigyorral, egyetlen pillantással a hölgyeknek ama kasztjához sorolta volna, akikről nem beszél az ember. De a férj és a ház barátja nem voltak jelen. Mindegyikük a maga szimata után ment, így tehát Yvonne tökéletesen jól érezte magát szerepében, és semmitől sem kellett tartania. Meggyújtott egy cigarettát, mely művelet máskor az éles intellektuális koncentráció benyomását keltette nála, és ilyenkor az asszony eltűnt a felügyelőnő mögött. Most azonban, ebben a tálalásban, a cigaretta pont olyan színezetet adott neki, ami egy józan nézőben e fiatal hölgy pályáját illetően az utolsó kétséget is megszüntette volna. A széles legény, aki előtte állt, megfordult, mikor az öngyújtó lángja futólag megvilágította Yvonne arcát, és a vihogás, ami az ő mormogása után a törékeny asszonyka ajkairól trillázva felhangzott, elárulta a párocska beszélgetésének jellegét. Eközben a sor lassan előrehaladt. Bizonytalan figurák tűntek el a bódéban, hogy később egy ismeretlen kijáraton távozzanak. Nem sok idő múlva az emberpár is eltűnt a jövő fátylai mögött, és Yvonne állt a kígyózó sor elején, amely máris újból felgyülemlett mögötte. Amikor a bódéban gyöngén és titokzatosan megcsendült a kis harangocska, mely a következő látogatót belépésre szólította, Yvonne erősebben a karja alá szorította kis táskáját és szűk szoknyácskájában a függöny nyílása felé tipegett. Ott egy percig habozott, gyorsan körülnézett, aztán – bemerészkedett.

A jövő sátrában az atmoszféra csak egy fürdőszoba levegőjével volt összehasonlítható, ahol a kályhát elfelejtették időben lezárni. Ez a fülledtség csak erősödött az asztali lámpából sugárzó vöröses fénytől, amely úgy hatott, mintha barlang falairól csepegne lefelé. Lobilla, a jósnő, sárga és zöld műselyemből készült öltözéket viselt, csillogó érmékkel és üvegdarabocskákkal díszítve: hegyes sapka volt a fején, elöl begyűrve. Az asztal mögött ült, és rágcsált. Az asztal fölé sötétkéken ragyogó tető borult ezüst foltokkal, amelyek valószínűleg az égbolt csillagzatát voltak hivatva ábrázolni. A jobb kéz felé eső lámpa és a bal kéz mellett lévő, gusztustalan zsebkendővel letakart tányér között egy vérrel teli üveggolyó állt. A vérben formátlan lények úszkáltak, amelyek első pillantásra ebihalaknak látszották, egy gépezettel azonban mozgásba lehetett hozni őket, és akkor lassan körbeúsztak az üveggolyóban. Kanárimadarak csicsergése hallatszott, kakadúrikácsolás, macskadorombolás és egy kecskebak horkantása. A bak volt az egyetlen élőlény, amelyet – Lobillán kívül – puszta szemmel fel lehetett ismerni. Beburkolózva feküdt az égbolt egy darabján, és úgy horkolt, mint egy orrpolipos aggastyán. Mellette szék állt, amelyen egy párna ragyogott hívogatóan. Az ülőfelület puhaságában még kirajzolódtak az előző látogató körvonalai.

– Gyere be, gyermekem… – suttogta Lobilla fogatlan szájának mormolásával. – Gyere be, és foglalj helyet, ahogy illik, jólnevelten.

Yvonne kíváncsian leült a még meleg székre, táskáját az ölében tartotta, lábait egymásra vetette. Lobilla bandzsa, keskeny szemei lopva a pompás vádlit kémlelték, amelyet a nő oly gátlástalanul tartott oda elé, és egy széles vigyor ránchálót vetett árnyékban levő arcára. Száraz kezén gyűrűt hordott, egy macskafej formájú kővel, amely úgy szikrázott, mint egy vércsepp. Kontyára tette a hegyes sapkát, és kedveskedően vigyorogva, elváltoztatott hangon kérdezte: – Miről beszéljek, gyermekem? A múltad, vagy a jövőd érdekel?

– A jövő, anyácska – válaszolta Yvonne élesen. – Úgy szeretném tudni, mit tegyek – Louis-val?

– Ó – bólintott Lobilla, és mélyértelműen behunyta a szemét. –, Louis, érzem őt, Louis-t… ó, gyermekem, gyermekem…

– Ó – kiáltotta az ügyfél. – Mit ért azon, hogy: Ó?

Lobilla kinyitotta a szemét, és egyiket átható pillantással áldozatának tűzvörös szájára irányította, és azt lihegte: – Ide a pénzzel, kedvesem,. aztán majd meglátjuk, milyen lesz a jövőd.

Yvonne feláldozott egy pénzdarabot, amit – a macskafejet tartó csontos ujj intésére az üveggolyóba ejtett, ahol kis csörrenéssel eltűnt. Még nem húzta vissza a kezét, amikor valami zizegő, a vászonhasadáshoz hasonló zörej fölijesztette. Lobilla vigyorgott, és valamit megrúgott az asztal alatt, amitől az égbolt hullámokat vert. – Csak nyugodtan, gyermekem – suttogta az öreg. – Őrizd csak meg a nyugalmadat, csak a bak eresztett egyet. – E megnyugtató szavak után a mennybolt alól előhúzott egy összefogdosott pakli kártyát, és elkezdte keverni, közben ferdén tartotta a fejét, és csettintett a nyelvével. Azután hirtelen kinyújtotta a kezét, és az ujjai meg a hüvelykujja között egy kártyából képzett legyezőt tartott. – Húzz egyet, gyermekem – kiáltotta és felböfögött. – Ha húzol egy kártyát, Lobilla gondoskodik róla, hogy a j övődet lásd.

Yvonne mohó ujjakkal húzott egy kártyát, és odaadta a jósnőnek. Az kirántotta a kezéből, szorosan a szeméhez tartotta a lámpa alatt, vigyorogva maga elé mormolt valami érthetetlent, majd azt mondta: – Gyermekem, a kor hármas… mindent elmondok, gyere csak! – A macskafejjel parancsolóan a földre mutatott, a széke mellé, és Yvonne engedelmesen letérdelt. Lobilla egyik kezét a homlokára tette, és nekikezdett varázsigéket darálni. Yvonne térdei megmerevedtek, de tartotta magát, és a kifényesített éremre meredt, amely közvetlenül az orra előtt fityegett a jósnő öltözetén, a száraz comb szögletes hajlatában. Végre elhúzta kezét, a jósnő előrehajolt, és visszataszító arcát a térdelő felé fordította. – Gyermekem – hápogta, és Yvonne visszatartotta a lélegzetét. – Én láttam. Horlipillutopamaromme, az erdő szelleme, felfedte előttem pillangó életed titkát… szakítanod kell Louis-val, angyalkám…! Hallgass Horlipillutopamaromméra – hagyd Louis-t a fenébe… ez nem neked való férfi, kedves gyermek…! És a forrás szelleme, Ralomapurpasikollakte, felfedte előttem jövőd titkát. Ma éjjel tizenkettőkor a Kereszt-sétány sarkán kell lenned. Hallgass Ralomapurpasikollaktéra. Ma éjjel tizenkettőkor a Kereszt-sétány sarkán kell lenned az első fánál, a Közép-sétány jobb oldalánál. Ott egy férfit fogsz találni, egy már kissé idősebb embert. Egy férfit, olyan arccal, amelynek szépsége elmélyült. Ő a te szíved férfija, gyermekem! Fordulj ehhez a férfiúhoz, ő fog téged vezetni, és neked újra megjön az életkedved. Ezek az erő szellemének és a forrás szellemének a szavai, akik a te védőangyalaid. Hallgass az ő szavaikra, és életed csupa gyönyörűség lesz. Akarsz még valamit kérdezni, szívecske?

– De… de… anyácska… – dadogta Yvonne. – Honnan tudjam, hogy az a férfi, akit ma este találok, tényleg az; akire a szellemek gondolnak? Honnan tudjam, hogy nem tévedek, hiszen több férfi is állhat ott.

– Ördögbe is – morogta a jósnő. – Igazad van, szívecském… Megkérdezem védangyalodtól. – A nedves, rossz szagú kéz megint Yvonne homlokán járt, és Lobilla megint elkezdte mormogni a varázsigéket.

A bak, amely ismét elaludt, mélyet sóhajtott, és a másik oldalára fordult. Aztán a kéz eltávozott a homlokáról, és Lobilla lehajolt a térdelőhöz. – Hallottam, kedvesem – lihegte gonoszul csillogó szemmel. – Védőángyalod feltárta előttem. A férfi, akit vakon követned kell, fehér szalmakalapot fog ismertetőjelként a kezében tartani. Manapság már nem viselnek az urak ilyen kalapot, tehát nem tévedhetsz. És a kezében fogja tartani. Tehát… ahogy megpillantod ezt az embert, tudhatod, hogy azt a férfit találtad meg, akire védangyalod gondol, s aki téged a boldogság országába vezet. És a forrás szelleme különösen lelkemre kötötte: mondjam meg neked, hogy ne ijedj meg, ha ez a férfi kicsit másképpen fest, mint a többi férfiak… tudod, lelkecském, a látszat csal!

Yvonne bólintott. – Én… meg fogom tenni, anyácska – suttogta izgatottan. – Én… ott leszek! Meg fogom találni! Bien sur… Biztosan.

Ezután Lobilla újra homlokára tette a kezét, és azt motyogta: – Jó utat, jó utat, kis szívem, az élet legyen kegyes hozzád. Arra van a kijárat.

Yvonne még hallotta a csengettyűt, amely a következő ügyfelet szólította, mikor már elérte a vásár hátsó kijáratát. Szédült, és betegnek érezte magát. Mégis erőt vett magán, és a kijárathoz sietett, süketen az utánakiáltott kedvességek iránt. Olykor-olykor egy utánakapó erőszakos kezet hevesen el kellett löknie. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor végre elhagyta a parkot, körülnézett, aztán átvágott a csendes úton, és belépett egy telefonfülkébe. Egy pillantást vetett karórájára: fél tizenkettő. Nem volt veszteni való ideje!

Felhívta a rendőrkapitányságot, és a gyilkossági csoporttal kért összeköttetést. Egy bűnügyi tisztviselő jelentkezett, a felügyelők mind házon kívül voltak.

– Hullu, maga az? – kérdezte Yvonne energikusan.

– Igenis, itt Hullu beszél – válaszolt a hang.

– Itt Boyarskiné felügyelő – folytatta Yvonne sietősen.

– Ó – mondta Hullu –, ne vegye rossz néven, Boyarskiné, hogy ilyen gyorsan nem…

– Jól van, jól van – szakította félbe Yvonne. – Hány ember áll pillanatnyilag rendelkezésére?

– Négy, Boyarskiné. Én és…

– Jó, jó…! Ide hallgasson, Hullu, nagyon fontos. Ma éjszaka tizenkettőkor egy rabszállító kocsival a Kereszt- és Közép-sétány sarkán kell lennie… Érti? Kereszt-sétány és Közép-sétány. Igen. A jobb oldalon, az első fánál egy férfit fog látni, egy öreg embert, aki fehér szalmakalapot tart a kezében. Ezt a férfit minden további nélkül tartóztassa le, és vigye egyenesen a rendőrkapitányságra. A nyolcas szobába hozza, csak szállítsa le nekem. Érti? Csak nekem, Hullu! Gondoskodjék arról, hogy senkinek az urak közül ne jusson eszébe őt szabadon engedni. Mert nagyon fontos, hogy ezt az embert még ma éjjel kihallgassuk. Mindent megértett?

– Értem, Boyarskiné – válaszolta Hullu. – És milyen okát adjam a letartóztatásnak?

– Gyilkosság – mondta Yvonne röviden. – Letartóztatja őt, és közvetlenül a rendőrkapitányságra hozza. Ne legyen túlságosan gyengéd vele, de gondoskodjék róla, hogy fél egykor ki lehessen hallgatni. Hagyja ordítani, tombolni, ahogy csak akar, de tartsa őrizetben. Adieu.

Egy sóhajjal fölakasztotta a kagylót, végigsimított a homlokán, érezte a sajtszagot és nagyot nyelt. Aztán rágyújtott egy cigarettára, kinyitotta a telefonfülkét, és azt mormolta: – …és most a főtanúm! – S eltűnt a vásár irányába.

Tizenhatodik fejezet
A 15-ÖS SZOBA

Négy párnázott, csupasz mennyezet, kis konyhaasztal fényszóróval megvilágítva, előtte egy pad, mögötte öt szék. Ez volt minden berendezése a rendőrkapitányság 15-ös szobájának, ahol a nehéz eseteket hallgatták ki.

Ezen a különös nyári estén itt gyűlt össze a Centrale Recherche kapitánya és három felügyelője, azonkívül Dolleboter őrmester és egy gyorsíró. A fényszóró fehéren sugárzott az asztal előtt álló padra, mely most üresen állt. Dolleboter még néhány perccel ezelőtt hunyt szemmel és pirosan világító orral ült rajta, hogy a sugárnyalábot magára engedje irányítani. Az árnyékból, a lámpa mögül olykor füstfátyol lengett át a fényen, hogy aztán lassan a magasba emelkedjen és eltűnjön a mennyezetnél, amely ellenségesen csillogva, az ezer félelem e szobájának égboltozatát jelentette.

A négy úr meglepetése teljes volt, amikor ráébredtek, hogy mit intéztek: ahelyett, hogy az egyetlen bűnöst hozták volna be – akit hite szerint mindegyik személyesen letartóztatni vélt –, a bűnösök egész kis gyülekezetét hozták össze. A kapitány közelében egy percig úgy tűnt fel, vihar van kitörőben. Boyarski átharapott egy saját sodrású cigarettát. És Barf és Meulemans természetellenes mosollyal mondták egymásnak: – Micsoda véletlen. – De a csalódásuk kölcsönös megtárgyalása után a kötelesség legyőzte az önelégültséget. Haditanácsot tartottak, és megállapították, hogy hitük szerint az urak mindegyikének cáfolhatatlan bizonyítékai vannak az általuk elfogottak bűnösségéről, és elhatározták, hogy a letartóztatottakat érkezésük sorrendjében idézik a törvény színe elé.

Ezzel a fennkölt céllal gyűltek össze aztán a kihallgató-teremben, és most elérkezett a pillanat, amikor Boyarski felügyelőnek módot adtak arra, hogy igazolja az ő „meglepetését”, Baardspul letartóztatását.

Az urak leültek az asztal mellé. Dolleboter kinyitotta az ajtót, és betolt egy személyt, aki ijedten hunyorogva, a fejét ferdén behúzva, hátul megbilincselt kézzel, X-lábaival csoszogva, félénken botorkált a fényszóró sugarában, mint egy ripacs, akinek őrültet kell alakítania. Dolleboter halk kattanással bezárta az ajtót – a 15-ös szobában minden zajtalanságra volt beállítva. A megbilincseltet megfogta a vállainál, egy állatkereskedő energiájával a padhoz vezette, és lenyomta rá.

Boyarski összekulcsolta a kezét, felhúzott szemöldökkel és majdnem szeretetteljes pillantásokkal nézte kiválasztott emberét, és barátságosan azt mondta: – No, Baardspul…? Nem akarja inkább mindjárt bevallani?… A játéknak vége, kedvesem. Minden butaság, amit most még elkövet, csak árthat magának.

A fényszóróban ülő ember megkísérelte kinyitni a szemét, de nem ment. Az ajkai megvonaglottak, szusszantott, rángatta karjait a háta mögött, a megkínzott kétségbeesés kifejezésével, és az ezerhang legtanácstalanabbikával zokogott: – Uram… Uram…! Én… csak egyet tudok: én… én… ár… tatlan… vagyok… uram!

– Nana – mondta a kis ember biztatóan –, ezt maga se gondolja komolyan, Baardspul. Okosan játszotta a kis játékot. Ez igaz. Ha azonban belevaló fickó, akkor be kell látnia, hogy elvesztette. Tehát, legyen észnél. Most már ne teketóriázzon tovább. Bizonyítani tudjuk, hogy bűnös. Ha még mindig nem adja fel az ellenállást, az igen rossz benyomást fog tenni a bíróra. Pedig neki kell majd döntenie a büntetéséről… Tehát rajta!

De az ezerhangú ember nem vallott. Fogcsikorgatva csúszkált a padon ide-oda, szomorú volt ránézni. Folyton váltogatta a szája formáját, úgyhogy Dolleboter nagyon jól szórakozott rajta. Ez már valami, egy ilyen száj! A legtöbben csak egyetlen kifejezést ismernek: legörbülő szájsarok, előretolt, duzzadó ajkak. De kereken megmondva, ez a száj nagyszerű volt!

– Rajta! – figyelmeztette Boyarski most már élesebben.

Amikor azonban a letartóztatott sok üggyel-bajjal se hozott ki egyebet, mint hogy: – Ártatlan vagyok –, hol férfi-, hol női hangon zokogva, a kis felügyelő elvesztette a türelmét, és leírta a tettet, saját meglátása szerint. Egészen egyszerű volt és kristálytiszta. Motívum: féltékenység a turkesztáni lány miatt. Alibi: semmi. A tett rekonstruálása: Baardspul azon a reggelen kocsiajtaja ablakocskáján látta, hogy Boterman közeledik. Látta, hogy a lány a panoptikumba menekül. Elérkezettnek tartotta a pillanatot, kinyitotta az ajtót, odakúszott az alvó alakhoz, felvette a kést, amit a lány a zöldséges deszkán fekve hagyott, mégpedig kesztyűben! Ugyanabban a mosóbőr kesztyűben, amit este az előadás közben viselt, és amit a felügyelő azon a délutánon a kocsi ajtajának belső részén hintázni látott. Így történt, hogy a tetem mellett fekvő késen csak a turkesztáni lány ujjlenyomatait találták, aki zöldséget vágott vele, mielőtt elmenekült volna a közeledő Boterman elől. Miután Baardspul úr oly óvatosan fogta meg a kést, hogy az arab nem ébredt fel, saját kocsija mögött és Anna Paling kocsija körül a Pollum-fivérek kocsijához surrant, ott utolérte a kövér, lihegő Botermant, s közvetlen közelből bordái közé szúrta a kést, de nem teljes erővel. Boterman még néhány lépést tántorgott, majd Anna és a Pollumék kocsija között összecsuklott. Az ezerhangú ember a lány kését a test mellé helyezte (ebben a pillanatban láttak a Rintintin-hölgyek és Bukko bohóc valamit felszikrázni a napban), és legjobb tudásával utánozta a kövér hölgy sikoltását, miközben elmenekült.

Az ezerhangú ember ennek a történetnek a végighallgatása közben magához tért, amikor is aggodalma és tanácstalansága felháborodásba csapott át. Elkínzott mártírhangon megesküdött, hogy mindez szóról szóra hazugság. Látta Botermant közeledni, ez igaz: kiugrott a kocsijából, ez is igaz, de nem elöl, hanem hátul, anélkül, hogy akár csak látta volna is a lány kését. Követte Botermant Anna Paling kocsija mögött, ez is igaz, de nem azért, hogy megölje, hanem mert beszélni akart vele, egy adósságról, amit még nem törlesztett le, és aminek a visszafizetését rendezni akarta. A pillanat azért látszott alkalmasnak, mert Boterman normális körülmények között nem volt elérhető közönséges halandó számára, és hogy most így egészen egyedül, akár egy mindennapi embert látta a bokrokon keresztül a kocsik mögött közeledni, összeszedte magát és utánairamodott. Boterman azonban nem akart vele beszélni, vagy talán nem is vette észre, és a kövér hölgy kocsija mellett a homoktérség felé sietett. Az ezerhangú ember megkopogtatta a vállát, iszonyú riadalmára azonban Boterman közben összeesett, és a földre roskadt. Ekkor látta ő, hogy a melle egyre vörösebb, és észrevette a kést Boterman csípője mellett a homokban, és ekkor ekkor annyira megrémült, hogy ordított, és a kocsijába menekült, majd az elülső bejáraton kilépett, hogy csatlakozzék a tetem körüli többi nézőhöz.

– Úgy, ezt egészen ügyesen kitalálta, Baardspul úr. – De Boyarski felügyelő nézete szerint ez a történet nagyon gyenge lábakon áll, és a bíró még gyöngébbnek találná, hogy finoman fejezze ki magát. Hogyan tudná például Baardspul megmagyarázni, hogy a kövér hölgy hangján kiáltott, amikor ilyen rettenetesen megijedt. Ez, enyhén szólva, eléggé különös. És amikor Baardspul úr újra előkerült az elülső ajtaján, és odalépett a többi nézőhöz, miért nyomta vissza az embereket, és miért mondta, hogy ne nyúljanak a késhez, mielőtt a rendőrség megérkezik? És ha Baardspul úr ennyire ártatlan, akkor miért nem közölte sokkal előbb ezeket a fontos vallomásokat a rendőrséggel?

Baardspul úr megint előadta siratófal-számát, és megesküdött, hogy ő maga sem tudja, miért a kövér hölgy hangján kiáltozott. Teljesen véletlenül történt. Már több mint hat éve majdnem minden este elő kell adnia a Lruna-Follies-ban azt a kis jelenetet – tudják, azt a kis jelenetet, a kövér hölgy élőképe után –, mikor kiáltoznia kell, mint a nőnek, akit belefojtanak egy vizescsöbörbe. Ezen a hangon kiáltott hat éven keresztül, és soha másképp, soha! Ő soha nem kiabál, ő egy szolid, becsületes artista, aki soha nem kiabál, csak ebben a jelenetben a kövér hölggyel. S ezért neki, James Baardspulnak, egyáltalán nem olyan furcsa, mint a felügyelő úrnak, hogy amikor hat év óta először kiáltania kellett rémületében – úgy kiáltott, ahogy azt hat éven át estéről estére megszokta. Ez lélektani probléma volt, ezért elhatározták, hogy az ügyet átadják a pszichiátriai szakértőnek, dr. Gnoddénak, akit a vizsgálóbíró ilyen feladatokkal szokott megörvendeztetni. Na de most következik a második pont, Baardspul úr! Viselkedése a tetemet körülálló emberekkel és a szavai: „ne nyúljanak hozzá, mielőtt a rendőrség megérkezik”? Nem azért mondta-e, hogy az a csodaszép hamis nyom érintetlen maradjon? Nem! Nem! Nem, uram! Ezerszer is nem! Hova jutna a világ, ha olyanvalaki, aki csupán honpolgári kötelessége szerint jár el… A felügyelő felhívta Baardspul úr figyelmét, hogy itt most nem a világ folyásáról van szó, hanem a gyilkosság rekonstruálásáról. Baardspul úr nagyot sóhajtott, rázta a fejét, mint egy pudli fürdés után, és rekedt dohányoshangon morogta: csak azt tette, amit honpolgári kötelessége előír. És ami azt illeti, hogy miért hallgatta el ilyen sokáig ezeket a dolgokat: ő is csak ember, és semmi emberi nem áll tőle távol. Minden további nélkül bevallja, hogy kicsit félt a következményektől. Természetesen! Hiszen nem bolond. Nagyon is jól tudta, hogy gyanúsítanák, ha ártatlan történetét előadná, és ezért… ezért hallgatott, mint a sír. De hogy. ezt a sírt ilyen goromba erőszakkal feltörték, csak annyit mondhat: – Itt ülök… – és így tovább.

Ez az „és így tovább”, fél órát vett igénybe. Baardspul urat olyan szívtelenül préselték, gyötörték és rázták, hogy a kihallgatószoba párnázott falai igen hasznosnak bizonyultak. De akármennyit verték az asztalt – Baardspul úrból nem szedtek ki többet, mint amit már amúgy is mondott. Valóban kiabált, méghozzá „a világ legkövérebb hölgye” hangján, de egyébként semmi köze a dologhoz. És azt megmondani, hogy ki a gyilkos, mivel nem jómaga volt az, nem tudja, jóllehet mint értelmes, erkölcsös lénynek be kell látnia, hogy a kés nem repülhetett oda a levegőből. Fárasztó félóra után Dolleboter elvezette őt, és a kapitány azt mondta: ez egy sötét ügy.

Samuel Bruineboon úr, a nagy európai panoptikum igazgatója volt az urak elkeseredésének második céltáblája. Az éles fényszóró megvilágításában, amely alakjának minden titkát kegyetlenül leleplezte, még sokkal soványabbnak hatott, mint nappali fényben. Úgy lökték a padra, akár egy eretneket az inkvizíció bírósága elé. Könyörgő kutyaszemeiben földöntúlian éhes kifejezés ült, mintha tizennégy napja csak kenyéren és vízen élne, miközben egy közeli konyha csodálatos illatai valami paradicsomi meseország illúzióját ébresztették volna fel benne. De Poesiat rendőrkapitány olyan ember volt, aki mindkét lábával a tények világában állt, és ökleivel az asztalt ütötte: trükkjeivel megzavarta a szegény fickót. – Vallja be! – ordította. – Vagy apróra vágom. – Ez férfibeszéd volt, és Bruineboon urat felaprítani oly egyszerűnek látszott. Egy gyermek is elvégezhette volna egy szőnyegporolóval. Az áldozat ezt a kifejezést nem képletes beszédnek fogta fel, ellenkezőleg, a pillanat komolysága olyannyira áthatotta őt, hogy vallomása kilyukadt hordóból kibuggyanó bor gyorsaságával következett be. Igen… igen… szíves engedelmükkel szégyenteljes dolgot követett el. Mikor a gyilkosság megtörtént, és minden arra vallott, hogy a vásár királya vérengző kezek áldozata lett, e miatt a kicsi, gyöngéd, madártiszta lány miatt, a szelíd, sárga keletről, ahonnan minden titok származik…

A kapitány a szelíd, sárga kelettel egy rikítóan piros nyugati káromkodást állított szembe, és Bruineboon úr nagyot nyelt, ugráló ádámcsutkájával.

Meg akarta védeni a lányt az összes többi udvarló tolakodó kezétől, és ezért követte el a szégyenteljes… Raden Mas Haddipatti Sappe Lidi, a huszonnyolcszoros gyilkos testébe vágta Bubikopf, a rablókapitány kését, azután a tetemet Johann Bach, a vak muzsikus akasztófájára helyezte, az Egy életút című allegorikus ábrázolás óvodájából a palatáblára odaírta a gyilkos intését, és mindezt együtt, kerülő utakon, a bokrokon keresztül a hullámvasúthoz vitte. Azután a hullámvasút tetejére műgonddal felállította, abban a meggyőződésben, hogy másnap reggel felfedezik, és ezzel eléri a kívánt célt. Megesküdött, hogy soha eszébe se jutott felgyújtani a hullámvasutat; az egészet csupán egy ártatlan, ártalmatlan és emberbarátig allegorikus ábrázolásnak fogta fel, hogy minden mohó férfiba halálfélelmet oltson, és ezzel távol tartsa őket a turkesztáni lánytól. Mert a lány, engedelmükkel, ez a finom, egzotikus orchidea…

Orchideák helyett a kapitány a szerencsétlen flótást szidalmainak bűzös gyomnövényeivel árasztotta el, de semmi se segített. Bruineboon urat, a beesett, szemű, szűk mellű embert, kiszáradt karjaival és reszketeg lábain elbocsátották, miután minden viharnak ellenszegülve kitartott állítása mellett, miszerint ártatlan, és ez az igazság. A kapitány végül is elengedte – felmorzsolt idegrendszerrel. Amikor a Centrale Recherche nagyfőnökét megkérdezték, hogyan jött arra a gondolatra, hogy Bruineboon lehet a bűnös, olyasmit mormolt: – Már régen ez az ideám, és Bruineboon olyan utánozhatatlan módon írta le azt a szót, hogy lány… – De miközben ezt mondta, hangjának emberi csengése helyt adott egy felhorkanó tremolóhangnak, s így kijelentéseit csak részben lehetett megérteni.

Van den Heuvel, a gépész egészen megpuhult. Dollebotert jogos büszkeség töltötte el, hogy képes volt ezt a tigrist tökéletesen szelíd, gyöngéd, szánalmas bárányként a vágóhídi kiállítás urai elé vezetni. Van den Heuvel úr bevallotta, hogy Botermannéval némileg durván bánt annak idején a tónál. De ez nem azért történt, hogy bántalmazza… nem… nem… csak azért történt, mert ő temperamentumos ember, könnyen bízik, és spontánul bánik az ökleivel. Botermanné szégyenteljesen visszaélt a bizalmával. Ők már évekkel ezelőtt megállapodtak abban, hogy ha Boterman nem lesz többé, együtt viszik tovább a hullámvasutat, miért is ő gyakran védelmébe vette az asszonyt a férjével szemben, és nem tiltakozott a botrányosan alacsony bér miatt, amit Botermantól kapott. Mivel a szegény, boldogtalan asszony iránt nagy rokonszenvet érzett, embersége győzött a józan értelem fölött, és mindennek ellenére maradt. Miután azonban Boterman elpusztult, és a hullámvasút titokzatos módon leégett, hiába tett kísérletet arra, hogy főnöknőjét és jövendő partnerét előzetes ígéretére emlékeztesse. Az asszony elsáncolta magát a kocsijában, és húzódozott attól, hogy fogadja őt. Röviden: minden jel arra vallott, hogy az asszony megpróbált kibújni ígéretének beváltása elől, és az volt a szándéka, hogy a biztosítótársaság által kifizetendő összeget önmagának tartsa meg, holott ígérete egy új hullámvasút építésére kötelezte, amit aztán vele, van den Heuvel úrral üzemeltetett volna tovább. A hölgy önkényes elszigetelődése annyira gyanússá vált előtte, hogy elhatározta, erőszakkal létrehoz egy megbeszélést. Tudta, hogy Botermanné délutánonként rendszerint titokzatos sétát tesz az erdőben. Megvárta, és rátámadt a tó partján.

Ezt a, „támadást” az urak semmi esetre se ítéljék erőszakos cselekménynek. Ő egyszerűen elébe állt a bokorból kilépve, és közelebbi magyarázatot kért tőle. Az asszony ezt nem is tagadta meg, hanem Világosan közölte: nincs szándékában újra felépíteni a hullámvasutat, valahol Dél-Franciaországban nyugodt életet akar teremteni magának a biztosítási pénzből. A vásárt, a hullámvasutat, a szórakoztatás egész vesződségét azoknak az őrülteknek akarja hagyni, akik bolondkocsijaikhoz vannak láncolva. Neki elege van, és az egésznek istenhozzádot mond, a soha viszontlátásra. Amikor van den Heuvel úr, még mindig a legjobb indulattal, megkérdezte tőle, hogy akkor ővele, aki ennyi évig miatta szenvedett és veszekedett, mi lesz, az asszony azt válaszolta: tőle akár „bolhacirkuszt” is létesíthet, neki azonban nincs rá többé szüksége. Boterman kimúlt, és ő nem gondol arra, hogy továbbra is megtartsa van den Heuvelt.

Erre van den Heuvel, mélyen megbántva egyszerű, tiszta, gyermekesen bizakodó kedélyében, elvesztette utolsó reményét istenben és a világban. A legnagyobb önuralommal az asszony vállára tette a kezét, hogy mint ember az emberrel beszéljenek egymással, de erre az ártatlan mozdulatra az asszony olyan iszonyúan kezdett sikoltozni, hogy mindkettőjük érdekében kénytelen volt kezét a nő szájára tapasztani. Már majdnem sikerült megnyugtatni őt, és jobb belátásra bírni, amikor hirtelen, mint derült égből a villámcsapás, rálőttek. Halálra rémült, elmenekült, akár egy nyulacska az erdőben, és eltűnt – egy mindenben csalatkozott, szánalomra méltó férfi.

Meulemans felügyelő összes kollégái véleményét közölte, mikor előadta, hogy az egész dologból egy szócskát, de egyetlenegyet sem hisz el. Boyarski lövésével az utolsó pillanatban akadályozta meg van den Heuvel urat abban, hogy megfojtsa Botermannét: ezt aligha tagadhatja. Erre van den Heuvel úr lemondó vállvonogatással azt válaszolta: igazán könnyű megérteni, hogy szóváltásuk közben a tó közelébe kerültek. Botermannét is behívják ekkor, egy összetöpörödött, gondterhelt kis személyt. Barf felügyelőnek nem sok gondja volt vele. Minden további nélkül vallott, és azt suttogta, hogy férje halála után azonnal kitervelte: megszabadul a hullámvasúttól és azzal együtt a gépésztől meg az üzletvezetőtől, akik addig jó fizetés ellenében házastársi harcában az ő oldalán állottak. Nem volt szándékában ilyen gyorsan cselekedni a gyilkosság után. Azonban amikor azon az estén fel-alá bolyongott a vásár területén, rajtakapta Bruineboon urat, miközben ott állt a hullámvasút tetején, bábu játékával. Nem látta, ki az, ahhoz túl sötét volt, és ő a torony alján állt, vagyis túlságosan távol. Nem is zavarta az ismeretlent, és csak akkor mászott föl, amikor az már visszavonult. Ekkor megpillantotta az allegorikus képet a gyilkos figyelmeztetésével. Rögtön megértette: ez az ő eshetősége! Ha most felgyújtja a vasutat, akkor azt kétségtelenül a gyilkos számlájára írják. A gondolatot tett követte. A gazdasági kocsiból egy köteg tisztítórongyot hozott, leöntötte petróleummal, és a hullámvasút lábánál meggyújtotta. Minden jól ment, senki se figyelt föl rá, de mikor a tűzoltópumpához ment, hogy eltávolítsa a kulcsot, akkor pechje volt. Nevezetesen ugyanabban a pillanatban, amikor a kulcsot bedobta a bokrok közé, előjött van den Heuvel, aki a jelek szerint rögtön átlátott rajta. Ugyanis a legértelmesebbet cselekedte, amit egy férfi az ő helyében tehetett: megfogta a csuklójánál, és azt mondta: – Te közönséges kis boszorkány! Nem hagylak pácban! – S aztán elkiáltotta magát: „Tűz”, anélkül, hogy egy szóval is célzott volna rá: átlátott a cselekedetén. De a következő napon, a tó partján, mielőtt rárontott, azzal fenyegette, hogy följelenti mint gyújtogatót, ha a biztosítási összegnek legalább a felét nem fizeti ki neki. Ő a férfi arcába nevetett, és azt válaszolta, van den Heuvel túl gyáva ehhez, mivel ezzel a feljelentéssel csak magát keveri gyanúba. Ez az érv a férfit annyira felháborította, hogy fojtogatni kezdte, a többit tudják. Amikor újra magához tért, azért nem akarta a támadó személyét elárulni, mert joggal tartott attól, hogy a félelemtől űzve, a vád nyomása alatt, a férfi beváltja fenyegetését.

Miután a letartóztatottakat mind még egyszer elővezették, és a különböző vallomásokat összehasonlították, a négy úr arra a következtetésre jutott, hogy a Boterman-ügyet rekonstruálták, de csak addig a pillanatig, amíg a gyilkosság megtörtént. Minden homályos pontot felderítettek, attól kezdve, hogy az ezerhangú ember sikoltott, a panoptikum igazgatója a bábut figyelmeztetésül felállította, Botermanné gyújtogatott, és a gépész a gyújtogatót megtámadta. Ragyogó eredmény volt ez az urak számára, de keserű mellékízzel. Be kellett vallaniuk, hogy – miközben mindannyian azt hitték, hogy a gyilkost fogták el – csupán olyan embereket tartottak a kezükben, akik másodlagos cselekményben bűnösök. Boyarski azt gondolta, hogy Baardspul a gyilkos, és a gyilkosságot a lány késével követte el. Még mindig ezt hitte. Poesiat azt hitte, Bruineboon követte el a gyilkosságot a saját késével, az arab kését pedig a nyelénél megragadta, és letette a tetem mellé. Meulemans azt gondolta, van den Heuvel úr követte el a gyilkosságot, hogy minél előbb a hullámvasút birtokába jusson. És Barf azt gondolta, hogy Botermanné szúrta le a férjét, hogy megszabaduljon jelenlététől és zsarnokságától.

De – és ezt az uraknak be kellett látniuk egymás között – a fő dologban csődöt mondtak.

Boterman gyilkosát nem találták meg!

Tizenhetedik fejezet
A GYILKOS

– Te jó isten! – kiáltotta a kis ember rémülten.

– Mit csináltál már megint?!

– Tais-toi! – válaszolta Yvonne suttogva, óvatosan becsukta maga mögött az ajtót, és gyorsan az asztalhoz jött. – Ne törődj vele, hogy nézek ki… megtaláltam a gyilkost!

Meglepő közlésének hatása egyenlő volt a nullával. – Azt mind megtaláltuk – válaszolta a kapitány sötéten. – És mégse találta meg senki. – De Yvonne nem hallgatott rá. Az asztalra hajolt, szemét az éles fényszóróban félig behunyta, és folytatta: – Én megtaláltam! Megtaláltam… itt van, a rendőrkapitányságon… Hullu mindjárt elővezeti, de meg kell ígérnetek, hogy nem avatkoztok bele, bármi történjék is!

A kis ember mosolygott, de nem szívből. – Ne csinálj magadnak gondot belőle – nyugtatta az asszonyt közönyös hangon. – Egy nő, aki így szaladgál, mindent megérdemel, ami történik vele.

Yvonne először elképedve bámult, csak lassan rémlett fel előtte, hogy a kollégák az ő megoldását teljesen közönyösen és teljesen hitetlenül veszik tudomásul. – Ó… láttak már ilyet! – mondta kiegyenesedve. – Az urak azt hiszik, hogy komédiázom? Non, messieurs! Tökéletes bizonyítékom van a gyilkos bűnösségére, csak a tanúk hiányoznak. Vagy pontosabban: csak a tanúvallomások hiányoznak, mert a tanúk is itt vannak.

– Yvonne, gyermekem – morogta a kapitány, és jelt adott Dolleboternek, hogy tompítsa a fényszórót, és kapcsolja be a tető világítást. – Nem veheti tőlünk rossz néven, ha nem borulunk a nyakába. A helyzet ugyanis az, hogy mind a négyen, akik itt ülünk, úgy léptünk be ebbe a helyiségbe, hogy megtaláltuk a gyilkost, méghozzá mindenki a saját jelöltjét. Nem szabad tehát ferde szemmel néznie ránk, ha bizalmatlanok lettünk az ilyen „biztos dolgok” iránt.

Röviden közölte Yvonne-nal a kihallgatásokat, és az elméleteket, amelyek ezen az estén színes egymásutánban elvonultak előttük. Az asszony komoly arccal hallgatta, de mégis mintha gúnyosan mosolygott volna, ezt a mosolyt azonban senki se tudta volna lokalizálni. Amikor Poesiat befejezte meglehetősen komor beszámolóját, Yvonne egy cigarettát kért, fejbólintással megköszönte Meulemansnak, hogy tüzet adott, és azt mondta: – Nem értem, miben csalódtak, mes chères amis. Kedves barátaim. Mindegyikük követte az ügy egy-egy szálát, és megtalálta ennek a szálnak a végét, és ez az, amit értelmes alapon várhatott. Gregory az ő kiáltásával, a kapitány az ő bábujával, Meulemans a Botermannét ért támadásával és Barf a gyújtogatást illetően. Hogy azt hitték, egyúttal a gyilkost is mindjárt megtalálták, ez egyszerűen butaság volt. Mert már tegnap világossá vált, hogy az ügynek különböző síkjai vannak, és különböző tettesei. Egyetlen ember számára ez valóban túl sok. De… ahogy maguk, mindenki önállóan, egy bizonyos szálat követett, úgy én is követtem egyet, a gyilkosság szálát, egészen a végéig.

– Én talán nem? – jegyezte meg Boyarski. – Az én elméletem a késre épült. Az ujjlenyomatok teljes hiányára. Kivéve a lány ujjlenyomatát – egyetlen magyarázatot ad: kesztyű!

– És ahogy a kapitány mondja – egészítette ki Yvonne –, a kés megragadása a markolat legszélén.

– Igen! – értett egyet a kis ember akarata ellenére. – De te mindentudó fehérszemély, hogyan akarod igazolni elméletedet, hogy a gyilkosságot a lány késével követték el, ha a gyilkos csak teljesen fenn a fogantyúnál tartotta?

Yvonne nevetett. Csettintett az ujjávat – Mais, mon chéri. – De, drágám – gúnyolódott –, hogy erre nem jöttél rá előbb!

A kis ember összehúzta a szemöldökét. – Mire?

Yvonne kihívóan nézett körül a társaságon, de az urak tágra nyílt szemmel és hivatalnokábrázattal viszonozták tekintetét. – A kést dobták! – mondta aztán, és a kis ember ökle döngve csapott le az asztalra.

– Hát persze! – ordította. – Ó, egek! Megértem a tébolydára!

– Inkább azt mondanám, hogy egy képviselőházi ülésre! – jegyezte meg a kapitány megnyugtatóan, és visszahúzta szemüvegét a tűzvonalból. – Meg kell adnom, hogy nem tudom belátni ennek a megjegyzésnek világrengető jelentőségét.

– Ne veszekedjünk ezen – közeledett Yvonne a férjéhez. – Az ügy, amiről ebben a pillanatban szó van, sürgős. Még egyszer kérem az urakat, maradjanak a háttérben. Legjobb, ha úgy tesznek, mintha nem volnának jelen. – E szavakkal fölállt, és az ajtó felé ment, ahol még egyszer megfordult, és azt mondta: – Tehát ismétlem, akármilyen lehetetlen ez a dolog: egy szót sem! – Aztán kinyitotta az ajtót, és azt kiáltotta: – Hullu!

Hullu jött. Magasan, széles vállal, jóindulatúan és borotválatlanul. – Vezesse be a letartóztatottat! – utasította Yvonne. – És legyen rajta, hogy annál a vezérszónál: „Íme, itt áll az illető!”, feltépje az ajtót, és elővezesse a tanút. Azonkívül arról is gondoskodjék, hogy odakinn mindenesetre álljon néhány ember, és hogy a tanú eltűnjön, amikor intek. Megértette?

– Minden rendben, Boyarskiné – válaszolta Hullu, és máris távozott.

– Az isten szerelmére, mi történik itt – kezdte a kapitány, amikor az ő olyan feltűnően kikészített kedvence jelt adott a gyorsírónak, megfogta a székét, ferdén az asztal elé állította, és úgy ült rá, hogy csak a lábait világította meg a fényszóró. De a kapitány nem talált módot rá, hogy befejezze kérdését, mert föltépték az ajtót. Hullu egy emberkét tolt be a szobába, aki a pad felé repült, és fennakadt rajta. Ennél a viharos fellépésnél egy divatjamúlt szalmakalap kötött ki nagy lendülettel az asztalon, és óriási rendetlenséget idézett elő a kapitány papírjai között.

Hervadt, rendkívül csúnya emberke volt, az arca tele ráncokkal, s ezzel ellentétben sima fénylő koponyája kifejezetten nevetségesen hatott. Egészen divatjamúlt öltönyt viselt, szürke vászonból és fehér gamásnit, ehhez magas kemény gallért, undorító. vörös ingmellel, amelyet egy groteszk tű akadályozott meg abban, hogy elcsússzon, virágos mellényt és egy kabátocskát olyan szűk vállal, hogy a gallérba szorított nyaka, mint egy üveg nyaka meredt elő. De semmi időt nem hagyott a jelenlévőknek, hogy megjelenésén elmerengjenek, kibontakozott a félig fekvő, félig lógó tartásból, amelyet Hullu hatalmas lökése következtében vett fel, energikusan felegyenesedett, az. asztal szélébe kapaszkodva, összekuszálódott arccal és kimeredt szemmel dőlt hátra a fényszóró fényébe, és azt károgta: – Tiltakozom. Elraboltak. Bűnös módon az utcáról elraboltak! Mit jelentsen ez?

Senki sem válaszolt. A törvény emberei mozdulatlanul ültek az asztal mögött, mint Bruineboon allegorikus figurái a panoptikumban. Yvonne lábai nem mozdultak a fényszóró fényében, mintha csak egy harisnyaüzlet rafinált kirakatához tartoznának. Az uraknak mégsem ment könnyen ebben a tartásban elidőzni, mert mindannyian felismerték az emberkét, aki most, rémülten, gyanakvó szemmel igyekezett a sötétségen áthatolni, és hallgatásukat saját hallgatásával megválaszolni. Lobilla volt, a jósnő, férfiöltözetben!

A csend nyomasztóvá vált. Lobilla úr, keskeny szemeiben fokozódó halálfélelemmel szétnézett a szobában, és közben csak a fejét mozgatta, az lassan fordult ráncos, kopasz nyakán a gallér csövében, mint egy rothadást szimatoló keselyű feje. Dolleboter ösztöneit követve, amelyeket a rutin termel ki, az ajtó előtt helyezkedett el. Ott állt magabiztosan, karjait összekulcsolva a mellén, élő tápszerreklám. A játékosok felállása ezen a sötét színpadon egy ideig változatlan maradt. Semmi sem mozdult, csak egy füstfelhő, amely habozva imbolygott a fényszóró megvilágításában a mennyezet felé, és Lobilla feje. Az végül is tekintetét a kapitány körvonalaira szegezte, akit, úgy látszik, felismert az asztal mögött, és rekedten kattogó hangon ismételte: – Mit jelent ez?

– Vád alatt áll – válaszolta Yvonne hangja a sötétből.

A fej balra fordult. Az álla és az orra előreugrott.

– Vád…? Micsoda?

– Gyilkosság.

– Gyilkosság…? – Szemmel láthatóan nehezére esett Lobilla úrnak, hogy e szó értelmét összefüggésbe hozza saját személyével. – Hát mit tettem…?

Ez egy kissé túl naivan hatott! Ha azt mondta volna: talán Botermant… – akkor talán még elhitték volna csodálkozásának valódiságát, de a tudatlanságnak ez a teljes megjátszása helytelen lépésnek bizonyult. Yvonne láthatóan csak erre az alkalomra várt. Felállt, belépett a fényszórók kévéjébe, mosolygott, és Lobilla urat nézte. Lobilla a rémülettől először megmerevedett, majd szó szerint összezsugorodott. Az álla leesett, és egy teljesen fogatlan szájat tárt föl: a karjai aláhullottak, térde megroggyant, és végül olyan pici lett, hogy senki se vette észre azt a pillanatot, amikor leült a padra. Az urak számára, az asztal mögött, ez a színjáték rejtvény volt, amelynek megfejtését nem ismerték, de tartották magukat a megállapodáshoz, és nem szóltak egy szót sem.

– Ki maga…? – kérdezte az érintett végül, de már csak sóhajtva tudta kimondani.

– Boyarskiné felügyelő, a Centrale Recherche-től, gyilkossági csoport – válaszolta a könnyű lány.

– Ó, istenem! – morogta a jós, és csontkezével homlokához kapott. – Megőrülök.

Tényleg úgy festett. Keze leesett a homlokáról a szájára, és néhány néma percre görcsösen összezárta azt, aztán egy mozdulattal felkapta kalapját az asztalról, és az ajtó felé menekült.

– Hé! – mondta Dolleboter.

Egy pillanatra egymásra néztek, az egyik felfelé, a másik lefelé, azután Yvonne hangja megtörte a varázst. – Üljön le – mondta nyugodtan és szigorúan. – Eleget színészkedett már.

Lobilla csípőjéből fordult meg. – Nem – rikácsolta. – Nem, ártatlan vagyok! Ki akarok menni innen! Nincs joguk…

Yvonne intett. – Ne mozdulj, legényke – kiáltotta Dolleboter – különben velem gyűlik meg a bajod. – Lobilla nem mozdult többé. Összeszorított térdekkel ült, az ölében fekvő kalapot átölelve szálkás kezével, és rámeredt erre a női Júdásra.

– Bizonyítékaink vannak – kezdte Yvonne nyugodtan –, hogy maga ölte meg Botermant. Bizonyítékaink vannak, hogy maga juttatta el a turkesztáni lány kését a mellébe, mikor tegnap reggel Anna Paling és a Pollum-testvérek kocsija között megjelent. Bizonyítékaink vannak rá, hogy a kést ravasz módon, szándékosan úgy fogta meg, hogy a lány ujjlenyomata maradjon rajta, és ezzel a gyanú rá essen. A vizsgálóbíró megbízott bennünket, hogy magát elfogjuk, előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság vádjával letartóztassuk. A törvény nevében…

Ezek a szavak mintha életre keltették volna a kísértetfigurát. A keselyűnyak kinyúlt a gallérból, az állkapocs egy lökéssel előreugrott, a hegyes orr Yvonne-ra hegyeződött, és egy vigyorgás ráncolódott a csupabőr arcra. – Úgy hazudik, hogy mindjárt leszakad a csillár! – csattant fel a varjúhang. – Ezt nem tudja bizonyítani, mert én ezt nem követtem el!

– Téved – válaszolta Yvonne. – Azután határoztuk el magunkat a letartóztatásra, miután egy szemtanú eskü alatt vallotta, a saját szemével látta, hogyan követte el maga a tettet.

Lobilla megcsóválta a fejét, és csukott szemmel vigyorgott. – Így nem fogsz meg engem, gyermekem! Senki sem teheti ezt, mert senki sem esküdhet meg valamire, ami nem történt meg.

– Téved – ismételte Yvonne emelt hangon. – Megtaláltuk a tanút. Megtaláltuk az egyetlen embert, aki tudja, ki ölte meg Hendrik Botermant, és aki hiánytalan vallomást tett és írt alá, amiben a maga bűnössége megtámadhatatlanul bizonyítva van… íme, itt áll az illető!

Az ajtó kivágódott, és az éles fénynyalábban ott állt az öreg turkesztáni arab. Egy pillanatig szinte elviselhetetlen feszültség remegett a helyiségben, amíg Lobilla fel nem kiáltott, és rikácsolva nevetni nem kezdett.

– Haha! – kiabálta. – Hahaha! – Ez aztán… a teteje…! Ez mindennek a teteje…! Hahahaha! Ő esküszik meg rá, hogy én leszúrtam Botermant egy késsel? Ő? – villámgyors mozdulattal az asztalhoz fordult, és azt károgta: – Melléfogtak, nagyravaszok! Melléfogtak! Ez az ember nem vallhat ellenem – hiszen ő maga a tettes!

– Vigyázz! – kiáltotta Yvonne.

Hullu visszarántotta az arabot, az ajtó becsapódott. Az ajtópárna tompította a küzdelem zörejét, amit öt bűnügyi hivatalnoknak kellett megharcolnia egy őrjöngő vadállattal, amíg Jehemi Slebéziel ben Ibbisre, a turkesztáni gyilkosra, rá tudták tenni a bilincset.

Tizennyolcadik fejezet
A TIZENEGYEDIK NAP

– A legnagyobb rejtély ebben az esetben az ujj lenyomatok kérdése volt – mondta Yvonne – és a legnagyobb nehézség a mutatványosok közt uralkodó szolidaritás.

Együtt ültek a rendőrkapitányság nyugodt, tágas irodájában, ahova csak rendkívüli esetben volt bejárásuk. Mindenki, aki szerepet játszott a dráma megoldásában, összegyűlt az amszterdami rendőrség agg főnökének asztala előtt: Poesiat, Boyarski, Meulemans, Barf, és középen a karcsú francia nő. A háttérben magas támlájú széken, a falnál, Dolleboter és Hullu ült. Mind a ketten aranybarna szivart szívtak, megtisztelve érezték magukat, és halálkomoly arcot vágta. H. C. de Graf, az alacsony, előkelő úr, úgy trónolt magas irodaszékén, mint egy kis fejedelem, és élénk, aranykeretes szemüvegbe foglalt kis szemei érdeklődve szegeződtek a felügyelőnőre, aki itt, az ő trónja előtt beszámolt cselekedeteiről.

– Eleitől fogva – folytatta Yvonne. – a legnagyobb mértékben foglalkoztatott az arab. Ő az egész bűncselekmény lefolyása alatt kétségkívül székéhez kötözve ült, arcát az áldozat felé fordította, és az egyetlen olyan lakója volt a homokos térségnek, akiről biztosan fel lehetett tételezni, hogy szemtanúként jelen volt a tettnél. Ennek ellenére a kihallgatás alatt és azután is titokzatos hallgatásba. merült. Azt állította, elaludt, miközben a lány mellette ült, s csak a sikoltás ébresztette fel, amit eleinte igen rejtélyesnek találtunk. Ez a magyarázat, ha elfogadható is, semmi esetre sem volt megnyugtató. Meglehetősen valószínűtlennek látszott, hogy valaki a közvetlenül az ő széke mellett heverő kést el tudta lopni, azzal a gyilkosságot elkövetni, s azután kereket oldani anélkül, hogy az arab a legcsekélyebb felvilágosítást tudott volna adni a gyilkos kilétéről. Amikor először olvastam a tanúvallomásodat, azonnal gyanúsnak tartottam ezt a valószínűtlen körülményt. Nem annyira a gyilkossággal gyanúsítottam az arabot, hanem inkább bűnrészességgel. Nem csodálkoztam azon, hogy a többi mutatványos kihallgatása olyan kevés támpontot nyújtott. Mint általában ismeretes, ezek között a furcsa emberkék között olyan fejlett az összetartozás érzése, hogy csak a legnagyobb szükség esetén árulják el egymást a hatóságoknak. Ebben az esetben az összetartozás érzése azáltal is erősödött, hogy Boterman meggyilkolása a mutatványosok számára talán egy fajtája lehetett a felségsértésnek, de semmi esetre sem fogták fel közönséges bűncselekménynek. Tudták, hogy Boterman így fogja egyszer végezni, és a rokonszenv semmi esetre sem volt az ő oldalán. Valóban hihetetlen, hogy az évek folyamán mi mindent kellett eltűrniük ezeknek az embereknek a zsarnoki Botermantól, és ez a türelem megint csak azt bizonyítja, hogy mutatványosok világa olyan világ, amelybe mi, kívülállók csak nehezen hatolhatunk be. Egy másik dolog, amely hátrányunkra éreztette hatását, az, hogy ezek között az emberek között a rendőrség nem népszerű. Még ha a mutatványosok bűncselekménynek tekintették volna is Boterman meggyilkolását, azt hiszem, akkor sem tettek volna őszinte vallomást a hatóságoknak. Ezek az emberek körülbelül így vélekednek: a tettest megtalálni a hatóságok dolga, nem a miénk. Ha meggondoljuk, hogy kollégáink gyakorta milyen előítéletekkel és milyen durva módszerekkel bántak velük, akkor nem csodálkozhatunk elutasító magatartásukon.

Ezekkel a nem lebecsülendő nehézségekkel kellett nyomozásunknak megküzdenie. Én kezdettől fogva meg voltam győződve róla, hogy kell lennie tanúknak, de csak energikus fellépéssel lehet odáig juttatni őket, hogy, feladják csendes szabotázsukat. Az arabot is ebbe a kategóriába soroltam, a csendes bűntársakéba, éppen azért, mert az ő pozíciója (az ugyanis bizonyíthatóan lehetetlen volt, hogy elszabadíthassa magát a széktől!) látszólag kizárta őt a gyilkosság gyanújából. De amikor másodszor is elolvastam a kihallgatást, feltűnt nekem, milyen éles ellentmondás van egyes kijelentései között. Kijelentette, hogy elaludt, mialatt a lány mellette ült a homokban, s csak a kiáltás ébresztette fel… Néhány perc múlva azonban azt mondta, hogy lánya távozásakor hátrahagyta kését a zöldségesdeszkán! Ha valóban aludt volna, akkor semmi esetre sem tudhatott volna erről, mert a késnek már „felriadásakor” a tetem mellett kellett feküdnie. Ezzel bizonyítást nyert, hogy az arab tudatosan és szándékosan hazudott. Eleinte úgy vettem ezt tudomásul, hogy nem vontam le belőle különös következtetéseket. Azt hittem, ő is a csendes szabotőrök közé tartozik.

Első gyanúm, hogy ő lehet a tettes, az ujjlenyomatok rejtélye következtében vetődött fel. A Boterman teste mellett talált késen, amely véleményem szerint kétségtelenül az a fegyver, mely Boterman mellsebét okozta, egyedül a turkesztáni lány ujjlenyomatait találták. Hogy ő mint tettes nem jöhetett számításba, számomra kezdettől fogva nyilvánvaló volt. A valódi tettesnek tehát olyan helyzetben kellett lennie, hogy a fegyvert használva, ezeket az ujjlenyomatokat ne semmisítse meg, se saját ujjlenyomata ne kerüljön a markolatra, vagy a pengére. Első megoldási kísérletem a kesztyű-elmélet volt, de nem elégített ki. Fölütöttem Grossnak A vizsgálóbíró kézikönyve című művét, s utánanéztem, milyen módszerekkel lehet elkerülni az ujjlenyomatok keletkezését. A lenyomatokat az ujjhegyekben levő idegek és a tenyérben található bőrzsiradék okozza, s ezt a bőrzsiradékot többek között azzal is el lehet távolítani, hogy a bőrt hosszú időn át mossa az ember, vagy zsíroldó anyagot tartalmazó vízben áztatja. Azonnal láttam magam előtt az arabot, ahogy Gregory leírta őt: a széken lekötözött karokkal, lábai egy tál vízben. És – sajnos, be kell vallanom – romantikus szellememet teljesen megszállta az az ötlet, hogy ezt a gyilkosságot lábbal dobott késsel követték el, és ettől a perctől kezdve ezt már biztos ténynek tekintettem. Minden arra vallott. A könnyű seb, az ujjlenyomatok hiánya és a nagy rémület, amely Botermant megölte. Ha olyan embert, mint Boterman, csak közönségesen megfenyegetnek egy késsel, nem valószínű, hogy annak ilyen következményei támadjanak. Ámde hirtelen megpillant egy lekötözött aggastyánt, akit eddig tökéletesen tehetetlennek hitt, s aki egyszerre gyilkos fegyvert hajít feléje a lábával – s ugyanakkor hátulról ráütnek a vállára, amit James Baardspul tett – ez bizony még egy Botermannál erősebb szervezetet is próbára tett volna. Ahogy már mondtam, minden erre vallott, de tisztában voltam vele, hogy ilyen rendkívüli vádat soha nem bizonyíthatnék kiterjedt tanúvallomások nélkül. És ilyen tanúvallomásokat az előbb felsorolt nehézségek miatt nagyon nehéz volt elérni. Ki kellett várnom tehát az események folyását, és a „szerencsében” reménykedtem. A szerencse hamarabb bekövetkezett, mint reméltem, méghozzá akkor, amikor Gregory elmesélte tegnap délután kalandját a vurstliban. Beszámolt nekem Lobillánál, a jósnőnél tett látogatásáról, és elismételte a dalocskát, amelyet Lobilla a fülébe dúdolt arra a kérdésre, ki ölte meg Botermant. „Hatvan és tizennégy, az hetvennégy, akik veszekszenek, azok szeretik egymást. Miért kell a lábakkal mindig csak járni, miért nem lehet szerelmet szájjal szerezni? Először egyszerűen értelmetlenségnek tetszett. De miután én már gyanúsítottam az arabot, számomra felmérhetetlen értéke volt ennek az értesülésnek. Az arab volt a titokzatos dalocska megfejtése, s a szöveget ezen az alapon könnyen le lehetett fordítani. Az arab, mint megállapítottam, hetvennégy éves, és minden kétséget kizárólag szereti a lányát. Miért kell a lábbal mindig csak járni, szabályosan a lábbal dobott késre vonatkozott, és az a kérdés: „Miért nem lehet szerelmet szájjal szerezni?” kétségtelen! célzás volt a lány süketnémaságára. Ez tehát újabb bizonyítéka volt elméletem helyességének. Így aztán egy rendkívül fontos értesüléshez jutottam: Lobilla tudta, hogyan hajtották végre a tettet, vagyis szemtanú volt.

Ily módon elérkeztem a dráma utolsó felvonásának elejéhez. Feladatom most már az volt, hogy Lobillát beszédre bírjam. Bevallom, ezen a problémán rengeteget törtem a fejem, s már kételkedtem abban, hogy valaha is sikerül megoldanom. Elméletileg csak egy út állt nyitva számomra. Lobillát először döbbenetes élmények sorozatával kellett felmorzsolnom, azután Boterman meggyilkolásával vádolnom, és végül a gyanútlan arabbal szembesítenem, miközben már olyan őrjöngő állapotban van, hogy azt hiszi: az arab ellene vallott. Vádolnom kellett: ő dobta a kést, hogy arra a meggyőződésre jusson, aki ellene vallott, tudja, hogyan történt a bűncselekmény valójában. Ez volt tehát az elméletem, s bebizonyítása nehéz feladatnak látszott. Lobillát nem könnyű elképeszteni. Karhatalommal és merő erőszakkal nem lehetett volna tovább jutni, mert ez a ravasz lény igazán nem ijedt volna meg ettől. Megint csak Gregory volt az, aki rávezetett a helyes megoldásra. Elmesélte nekem azt a beszélgetést a négy öreg között, amit a nagy gyújtogatás előtti estén kihallgatott, amikor a homokos földön elégették az adósleveleket. Megismételte azokat a szavakat, amiket Lobilla mondott: „Ő (Boterman) azt mondta, bizonyára én is szemet vetettem a cicáira”, amire Haantje Pik vigyorogva felelte: „Hát nem egész jogtalanul”, mire Lobilla azt mondta: „Na igen, minek mondjam neked, egy ilyen zöld ágacska az öreg törzsön nem megvetendő” A zöld levelecske az öreg törzsön nyilván a turkesztáni lány volt, s miután egy ideig eltévedtem a pszichiátria tébolydájában, megtaláltam a rejtvény megoldását: Lobilla férfi! Ezek után árgus szemekkel vizsgáltam át minden kijelentését és tettét, amennyire a jelentésből és Gregory elbeszéléseiből kialakíthattam, és hamarosan arra a meggyőződésre jutottam, hogy ez a különös ötlet megfelel a valóságnak. Haditervem erre alapoztam, annyira kicsíptem magam, hogy számíthattam rá: Lobilla úrnál sikert aratok. Ennek a csábítási jelenetnek – nem tagadhatom az enyhén alvilági jellegét – ismerik az eredményét. Miután Hullut telefonon megbíztam, hogy Lobilla urat tartóztassa le a Via Amorosán, s hozza a rendőrkapitányságra, visszamentem a vurstliba, s két szolgálatban levő rendőrt megbíztam azzal, hogy az arabot is tartóztassa le azzal a váddal, hogy a rendőrség előtt fontos vallomást hallgatott el; és a többi – csodák csodája – majdnem úgy zajlott le, ahogy elképzeltem.

– Majdnem? – kérdezte a rendőrfőnök. – Az ember azt hinné, meg lehet elégedve az eredménnyel!

Yvonne mosolyogva vont vállat. – Reméltem,! hogy az arab vallomást tesz – válaszolta. – De ez a kívánságom nem teljesült.

– Hja… – A rendőrfőnök kutatott az íróasztalán heverő papírok között, s kihúzott egy ívet, az ismert fogházpecséttel ellátva. – Ismét kaptam egy jelentést a vizsgálóbírótól – mondta, és egyenesen az orrára tolta a szemüveget –, ami szerint ez a különös úr bevallja, ő dobta ugyan a kést, de nem találta el vele Botermant. Ahogy a továbbiakban állítja, Botermannak már egy vérfolt volt a mellén, amikor megjelent a kocsik között. – Ami természetesen képtelenség, és hogy ő állítólag csak azért dobta a kést, hogy megijessze Botermant, és kimutassa a foga fehérét. Ami valószínűleg még nagyobb képtelenség. Hja… – Visszahelyezte a papírt. – Nehéz eset, de az eredmény szerintem nem vitás. Az egyetlen, amit még meg kell tennie, Boyarskiné, hogy a bíróság számára lehetőleg kézzelfoghatóan érzékelhetővé tegye: az arab valóban képes volt a kést a lábával elhajítani. Mert minden egész csinosan egymásba kapcsolódik, s a férfi elismerte, hogy úgy cselekedett, ahogy maga éppen kifejtette. De egy lábbal dobott kés nem közönséges teljesítmény, s ezt valamiképpen bizonyítani kell.

Válaszul Yvonne kinyitotta retiküljét, és kiemelt belőle egy kopott anzikszkártyát, amit átnyújtott a főnöknek. – Ezt az arab fiókosszekrényében találtam – magyarázta –, a kocsijában. Véleményem szerint ezzel hiánytalanul bizonyítható kétségbe vont képessége erre a cselekedetre.

– Valóban! – mondta a rendőrfőnök, miközben mosolyogva szemlélte az üdvözlőlapot. – That will do. Ez megfelel.

Reklámszöveg volt Jehemi Slebéziel ben Ibbisről, a KÍGYÓK ÉS KÉSEK MESTERÉRŐL. Az öreg arab lekötözve ült egy széken, fekete burnuszt viselt, egyik lábát a magasba emelte, és lábujjai között egy kést tartott. Szemben vele egy fiatal lány támaszkodott egy deszkához, egy lány, hosszú, fekete hajjal, nagy, sötét szemében a félelem kifejezésével. A deszkán krétával írt betűkkel, a következő állt körben, a kis alak mögött: „Amrah, a turkesztáni lány.”

És minden betűbe egy kés fúródott.

– Ezzel a turkesztáni lány esetét lezártnak tekinthetjük, ami a bűnügyi rendőrséget illeti – jelentette ki a rendőrfőnök búcsúzó mozdulattal, jelt adva a jelenlevő uraknak, hogy kalapjaik és mappáik után nyúljanak. – Minden további a bíróság feladata. Köszönöm önöknek kiváló teljesítményeiket ebből az alkalomból, és további sikereket kívánok.

– Jó napot, rendőrfőnök úr… – hangzott a kórus, és tiszteletteljesen a kijárat felé indult.

De még ennyi okosságért sem kap az ember mindig köszönetet. Boyarski-Delpeche felügyelőnőt nem várta kifejezetten kellemes meglepetés. Egy héttel később, amikor Bruineboon, Baardspul és Lobilla ismét szabadlábon voltak, a vizsgálóbíró egy levelet kapott.

EPILÓGUS
a vizsgálóbíró úrnak, amszterdamban

Mélyen tisztelt vizsgálóbíró úr!

Engedje meg, nagyra becsült uram, hogy teljes szerénységgel egy kéréssel forduljak Önhöz, ami nem tűr halasztást. Az ember olyan, mint a fű, tisztelt uram, és ezért közeledem Önhöz azzal a kísérlettel, hogy egy szálat megmentsek az elszáradástól és az elrothadástól, ami fenyegeti.

Arról van szó, igen tisztelt uram, hogy Jehemi Slebeziel ben Ibbis, a turkesztáni mór ebben az órában kenyéren és vízen, az ön fogságában találtatik, anélkül, hogy erre rászolgált volna. Azzal vádolják, hogy Boterman urat, aki életében egy hullámvasút tulajdonosa volt, mint az ön előtt ismeretes, fondorlatos módon az életből a halálba szállította át, amennyiben, ő, szíves engedelmével, állítólag egy kést hajított Boterman úr mellébe, méghozzá a lábával. Ez azonban, nagyra becsült uram, nem igaz. Jehemi Slebeziel ben Ibbis valóban, ehhez nem fér kétség, elragadó lányának, a turkesztáni lánynak kését megragadta lábujjaival, amikor Boterman úr ezen a borzalmas reggelen feléje közeledett, és elhajította az ő irányába, ez is tény. Ám alulírottak, mint szabad artisták, tiszteletreméltó életfelfogással, hajlandók egy ön által meghatározott helyen esküvel bizonyítani, hogy Jehemi, a mór, ezzel a fegyverrel Botermant nem találta el. A kést ő Paling asszony, született Eckmar kocsijához vágta, hogy Botermant érthető okokból elijessze, mivel ez az ember az ő kislányát meg akarta környékezni. Óvakodott azonban attól, hogy eltalálja őt. Ezt az állítást, nagyérdemű bíró úr, esküvel hajlandók tanúsítani az alulírottak, mert mindannyian saját szemeikkel látták. Hendrik Boterman, mélyen tisztelt vizsgálóbíró úr, maga okozta saját halálát. Ez nagy kár, mert egyébként ő maga mesélhetné el, hogy a vágást a mellébe, amely a ruháit vérrel itatta át, maga idézte elő, amikor utat tört magának a kocsik mögött a bokrokon át, hogy találkozhassék a lánnyal. Útközben abba a lándzsába botlott, amit Baba úr használt, hogy azzal ingóságait kiporolja. Baba úr hitvesével a kocsi hátsó ajtajánál tartózkodott, és a történteket mind saját szemével látta. Baba úr hallotta a zörgést, amikor Boterman úr a bokrok között törtetett, azokat a kifejezéseket is hallotta, amelyekkel ez az úr élt, és látta fehér alakját a zöld környezetből kibontakozni. Ekkor Boterman úr – ezt Baba úr éppúgy hajlandó esküvel bizonyítani, mint Babáné, született Konijn – megbotlott és mellével a lándzsahegybe dőlve, megsebesült. Baba asszony erre megkísérelte, hogy megtisztítsa őt, mert elülső része a vérző vágástól vörös lett, de Boterman úr visszalökte őt, minek következtében az asszony kellemetlen érintkezésbe került kocsijának rúdjával. Ez nagyon fájt neki, és még mindig fáj, és hajlandó arra, hogy egy ön által közelebbről kijelölt bírósági személy előtt, a nőneműek közül, feltárja a kék foltokat, amelyek Boterman úrnak ettől a durva viselkedésétől a testét borítják. Ezek után Boterman úr tovább folytatta útját, és az alulírottak látták őt Paling asszony és a Pollum-testvérek, a tevelábúak kocsijai között.

Alulírottak határozottan kijelentik tehát a következőket: az alulírott Jacobus, a Névtelen, hivatása szerint tengerész és dodzsemtulajdonos, tartózkodási helyén pihenve hallotta Boterman úr éles hangját, amellyel a Baba–Konijn házaspárt fegyelmi büntetéssel fenyegette. Az alulírott Névtelen erre kinyitotta kocsijának hátsó ajtaját, látta, mi történt, és észrevette Boterman úr mellkasán a vért is, melynek következtében az alábbi szavakat mondta, melyeket a magam módján idézni merészelek: – Uram! Hajlandó ön megtenni a szívességet, hogy útját folytatja? – Mire Boterman úr őt is fegyelmi büntetéssel fenyegette, és Névtelen úr így válaszolt: – Boterman úr, önnek jogában áll azt tenni, amit tetszik, legyen mégis oly jóságos, hogy továbbmegy. – Mire Boterman úr ezt cselekedte.

Az alulírott Bruineboon, Sam, egy viaszfigura-gyűjtemény tulajdonosa kijelenti, hogy ő a cirkuszsátorban történt kihallgatáson az Ukko és Bukko fivérekkel, az ugyancsak megemlített Paling-Eckmar asszonnyal, és az ugyancsak már említett Baba–Konijn házaspárral megegyezett, hogy nem mondják; el az igazat, amely a házaspár számára csak ártalmas lehet. Baba úr ugyanis szívének egyszerűségében azt kiáltotta a jelenlevő hatóságnak, hogy ő a bűnös, amit azonban a hatóságok nem hittek el neki. Ezért hitték az alulírott Bruineboon és Paling-Eckmar, hogy a további ragaszkodás ehhez az állításhoz az egész vásárnak és különösen a Baba–Konijn házaspárnak, csak bajt okozhat.

A többi alulírott, nagyra becsült uram, kijelenti, hogy meg van győződve a Baba–Konijn házaspárnak csakúgy, mint a turkesztáni mórnak magas erkölcsi színvonaláról, jóhiszeműségéről és nemes jelleméről. És ezenkívül kijelentik, hogy ennek a folyamodványnak megfogalmazásánál jelen voltak, és meg tudták állapítani, hogy a kis kereszt, amit ennek az aktának a végén ön találni fog, valóban Baba úrtól származik, az itt közöltek és kérelmezettek megerősítésére. Kijelentik továbbá, hogy ön nem adhat hitelt Lobillának, amikor ő azt mondja: látta, hogy az arab Boterman úr mellébe vágta a kést, mert ő rövidlátó, igen tisztelt uram, és ezenkívül rossz a jelleme. Hosszú éveken át küzdött a lányért, anélkül, hogy a lány engedett volna neki, mert a mór akadályozta. És most kétségtelenül azt reméli, hogy tovább törhet tisztességtelen célja felé, ha a mór egyszer életfogytiglan lakat alá kerül.

Az alulírottak mindazonáltal át vannak itatva attól a meggyőződéstől, hogy ön, mélyen tisztelt bíró úr, nem ad hitelt nekik, mivel számos alkalommal megmutatkozott, hogy letagadják az igazságot. Eltekintve az eskütől, amelynek megtételére mindannyian hajlandóak és amely által – amennyiben az eskü hamis – testi és lelki épségük elenyészik, az első alulírott, Bruineboon Sam, egy viaszfigura-gyűjtemény tulajdonosa, felhívja az ön figyelmét egy mellékkörülményre, mely önt meg fogja győzni arról, hogy minden fönt említett állítás tiszta igazság.

Az alulírott Bruineboon, nagyságos uram, azért vett részt ennek a folyamodványnak az elkészítésében, mert ő tud mindannyiuk közül a legfolyékonyabban írni, és mert ő a szegény süketnéma lány sorsát a szívén viseli, aki most apa nélkül maradt, egy léha és riasztó világban. Bruineboon ünnepélyesen kijelenti, hogy jómaga az igaz szerelem tavaszi szele által minden meggondolástól elsodorva, olyanná vált, mint egy fügefalevélke, mint egy pacsirta, mely ujjongva szárnyal föl a nap sugárzó fenségéhez. Kora ellenére, életbölcsessége és szomorúsága ellenére, tisztelt uram, bensejében olyan derű támadt a turkesztáni lány hosszú évek óta tartó szemlélésétől, hogy minden ostoba hagyomány gátjait átugrotta, akár egy nyulacska, és a lánnyal a szent eljegyzés állapotában van.

A mór azonban, nagyra becsült uram, alattomos ember. Ő ifjú boldogságunk elé minden lehetséges módon akadályt állít majd, nem fog nyugodni, míg lánya, a turkesztáni lány körüli küzdelemben egyikünk alul nem marad. És ezért merészkedik, az alulírott Bruineboon, nemes uram, önt a Botermanra vonatkozó teljes és egész igazságra, a fent jelentett tényállást illetően figyelmessé tenni. Ezért hívja fel a benne lakó igazságérzetre a figyelmet az alulírott Bruineboon, amikor azt mondja: a mór ártatlan, mert, nagyra becsült uram, Bruineboon a lelke mélyén szeretné, ha a mór bűnös volna, és az ítélet napjáig bűnhődne a pincemélyedés nedves sötétjében. Mert akkor a fiatal szerelem, amely most, mint „az éj királynője” kiteljesedett benne, szabadon bonthatná ki szárnyait, és gondtalanul repdeshetne a jövőbe.

De az igazság, nagyra becsült uram, fontosabb neki, mint a béke, és ezért ismétli meg hangos szóval: a mór ártatlan, legyen szabad!

Minden önnek járó tisztelettel írjuk ezt alá, és kijelentjük, hogy ezt az okmányt felolvasták nekünk, és mi igaznak találtuk, és rendelkezésére állunk a törvénynek, hogy az ártatlanság érintetlen maradjon. Salutem!

Samuel Bruineboon, panoptikum-tulajdonos Anna Paling-Eckmar, manöken

Karel Paling, impresszárió

Jacobus, a Névtelen dodzsemtulajdonos

X X (Urjah és Wijntje Baba–Konijn), egy fehércegér-cirkusz tulajdonosai

Willem Frederik Haantje Pik, céllövölde-tulajdonos, a hozzátartozó bódéval

Bouke Bakkes, körhintatulajdonos

Ukko éh Bukko Leefedebure, excentrikus bohócok

Jan de Hartog, egy szellemvasút tulajdonosa.

Jegyzetek

[1] Rendőrkapitányság.

[2] Kötelességem, hogy tudomására hozzam.

[3] Ki az?

[4] A kis ember a rendőrségtől.

[5] Mindent elmondtam, amit tudok, menjen el!

[6] Mit óhajt?

[7] Ez, ez lehetetlen, a lányom alszik.

[8] Üljön le, uram.

[9] Nem értem, mit akar mondani.

[10] Téved. Én értek hollandul, de nem tudok beszélni. Ha akarja, elhiszi, ha nem, nem. Ahogy tetszik.

[11] Nem, egyiptomi.

[12] Köszönöm szépen.

[13] Sajnálom, de ártatlan vagyok.

[14] Értem.

[15] Nem, nem. Ezt nem teheti… nem szabad tennie… neki semmi köze az egészhez, semmi, biztosítom önt…

[16] Figyelmeztetem, őrült dolgot csinál…

[17] Nagyon bolond dolgot. Semmit sem nyer vele, de meg fog döbbenni, mélyen meg fog döbbenni

[18] Maga nagyon bolond egy fiatalember.

[19] Most majd meglátja!

[20] Próbálja csak! Próbálja és hallja meg!

[21] Ne kételkedjen!

Tartalom

- PROLÓG

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5

- ELSŐ RÉSZ A SZŰZ

- Első fejezet A KILENCEDIK NAP
- Második fejezet VIZSGÁLAT
- Harmadik fejezet KIHALLGATÁS
- Negyedik fejezet MIT MOND A LÁNY?
- Ötödik fejezet LÁNGOLÓ VÁZAK

- Hatodik fejezet MEGISMÉTLI MAGÁT A TÖRTÉNELEM

- Hetedik fejezet A TIZEDIK NAP
- Nyolcadik fejezet DÉLUTÁN A TÁBORBAN
- Kilencedik fejezet A KÉZ

- MÁSODIK RÉSZ A GYILKOS

- Tizedik fejezet VIHAR ELŐTTI CSEND

- Tizenegyedik fejezet A LUNA-FOLLIES

- Tizenkettedik fejezet KÖRSÉTA A PANOPTIKUMBAN

- Tizenharmadik fejezet AZ EGYKORI HULLÁMVASÚT KANTINJA

- Tizennegyedik fejezet ARANYOZOTT KOCSIBAN
- Tizenötödik fejezet KŐR HÁRMAS
- Tizenhatodik fejezet A 15-ÖS SZOBA
- Tizenhetedik fejezet A GYILKOS
- Tizennyolcadik fejezet A TIZENEGYEDIK NAP

- EPILÓGUS

- Jegyzetek