A hatodik parancsolat
Author: Lawrence Sanders
Date: 1983-12-21T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. "Futottunk a fényárban úszó folyosón. Káosz. Riadó és futkosás. Kiáltozás, sikítás. Emberek fehérben futnak, futnak. Mindenki a központi bejárati csarnok felé. És egy sikítás, amitől kilelt a hideg. Zokogó sikoltozás újra meg újra. Férfié vagy nőé? Nem tudtam megállapítani. – Ez Edward – lihegte Mary. – Edward! Loholtunk, akárcsak a többiek. Berontottunk a hallba. Bele a lökdösődő emberbolyba. Mindenki körben állt, lefelé néztek. A sikoltás sírásba ment át. Bőgő, szirénázó hang. Hisztérikus üvöltéssel emelkedett-süllyedt. – Hallgattassátok el! – üvöltötte
Publisher: L:J:

LAWRENCE SANDERS – A HATODIK PARANCSOLAT

“Futottunk a fényárban úszó folyosón. Káosz. Riadó és futkosás. Kiáltozás, sikítás. Emberek fehérben futnak, futnak. Mindenki a központi bejárati csarnok felé.

És egy sikítás, amitől kilelt a hideg. Zokogó sikoltozás újra meg újra. Férfié vagy nőé? Nem tudtam megállapítani.

– Ez Edward – lihegte Mary. – Edward!

Loholtunk, akárcsak a többiek. Berontottunk a hallba. Bele a lökdösődő emberbolyba. Mindenki körben állt, lefelé néztek.

A sikoltás sírásba ment át. Bőgő, szirénázó hang. Hisztérikus üvöltéssel emelkedett-süllyedt.

– Hallgattassátok el! – üvöltötte valaki. – Üssétek le!

Durván előretolakodtam. Mary a nyomomban. Senki sem látott bennünket. Mindenki a márványpadlón levő látványra bámult, a széles lépcsősor lábánál.

Akkor lőhették le őket, amikor jöttek lefelé a lépcsőn. A hátralevő fokokat már zuhanva tették meg.”

LAWRENCE SANDERS

A HATODIK PARANCSOLAT

The Sixth Commandment

Fordította: Fencsik Flóra

November végén jártunk, alkonyba borult a világ. Odakinn halkan süvített a vad szél. Idebenn elhasználódott a levegő.

– A dolognak semmi köze a korodhoz – mondtam.

– Hazudsz – így ő.

Sóhajtani próbáltam. Kilendítettem lábam az ágyból, és rágyújtottam. Ott kuporogtam és cigarettáztam. Motozni kezdett a hátgerincemen:

– Szegénykém – mondta.

Nem akartam ránézni. Tudtam, mit látnék: szinte pendülően ruganyos kis testet. Fiúsra nyírt, kurta, barna hajat. Mindene elsőrendű. Teljesen a rabjává tett. Finom domborulat vezetett az altestéhez. Pici, barna anyajegy a bal combja belső felén. A feneke selymes és feszes.

– Csak arról beszélek, hogy el kell utaznom. Üzleti út – mondtam. – Egy hét, két hét, egy hónap, csuda tudja. Mennem kell, ez a munkám.

– Öt hét szabadságom van – felelte. – És kaphatnék még fizetés nélkülit. Vagy akár fel is mondhatok. Nem lenne gond.

Nem feleltem.

Karja a nyakam köré fonódott. Bőre akkor is hűvös volt, amikor átjárta az izgalom. Izzadt-e valaha is? Akár az üveg. De összetörni sose tudtam.

– Lehetetlen – szóltam. – Nem lenne jó.

Föltérdelt mögöttem az ágyon. Átkarolta a nyakam. Hozzám tapadt. Hegyes, kicsi mellek. Nagyon elegánsak. Rózsaszín gombocskák. Minden elegáns rajta. Sok munkájába kerül: kocogás, jóga, tánc. Egyszer azt találtam mondani neki, hogy, még ami a fenekéből kijön, az is izmos, ő azt felelte rá, hogy közönséges vagyok, én meg erre, hogy ez bizony így igaz.

– Visszajövök – ígértem.

– Nem jössz – felelte, és bizony, ez is igaz volt.

Előrehajoltam, hogy elnyomjam a csikket a padlón levő hamutartóban. Velem hajolt ő is. Egy pillanatig ott tartottam meztelen teste súlyát a hátamon. Meleg leheletét a fülemben éreztem. Lassan kiegyenesedtem, és hátratoltam.

– Hát akkor legalább fejezzük be az ügyet egy numerával – mondta.

– Gyalázatos vagy – szóltam.

– De még mennyire – felelte.

Aki valamelyik kosztümjében látja őt – az Abercombie & Fitch szalonban csináltatja valamennyit –, nem is hinné róla. A Gucci-féle trottőrcipői. A Benjámin Franklin-szemüvege. Alig valamicske smink. Határozott, tartózkodó modor. Talpig üzletasszony. De meztelenül – átkozott egy tigris volt ez a nő. Joan Powell. Mennyire gyűlöltem. Mennyire szerettem. Rengeteget tanultam tőle. Ami azt illeti, a szentségit, én is megtanítottam őt egy s másra. Nyilván így volt, mi másért viselte volna el a hűtlenkedéseimet meg a pocsék hangulataimat három éven át?

– Fogsz telefonálni? – kérdezte, és amikor nem válaszoltam, kétségbeesetten megkérdezte még: – Fogsz írni?

Nem is annyira az ő esengése miatt utálkoztam, mint inkább a magam gyengesége miatt. Annyira kívántam őt, ott és akkor. Azok után, hogy heteken át győzködtem magam, és készültem erre a szakításra. Ha akkor a megfelelő mozdulatot teszi, ha megfelelőképp közelít hozzám: beadom a derekam. De nem tette. Ami azt jelenti, hogy nem is akarta. Merthogy tudta ő pontosan, mi is az a megfelelő mozdulat, az a megfelelő közelítés. Hisz épp az ő találmánya volt mindez.

Így hát leráztam magamról, fölkeltem és öltözni kezdtem. Visszadőlt a gyűrött lepedőre, és éles szemmel figyelt:

– Soha életedben nem lesz senki jobb neked nálamnál.

– Így igaz – mondtam. – Tiszta szívemből egyetértek.

Negyvennégy évesnek mondta magát, és elhittem neki. Én harminckettőnek mondtam magam, és ő is hitt nekem. Nem hazudtunk egymásnak efféle dolgokban. Ténydolgokban, csak fontos dolgokban hazudtunk. Nem annyira a kettőnk közti korkülönbség zavart, hanem a rabszolgaság. Rászoktam, akár egy kábítószerre. Teljesen magához láncolt.

Megkötöttem a nyakkendőmet, közben néztem a tükörből. Egyik karja a szemét takarta. A hátán feküdt, a dereka és a csípője közt lágy ív formálódott. Egyik térdét felhúzta. Teste édes, elvékonyodó S kanyart írt léi Egész éven át napbarnított volt. Tejfehér darabkák jelezték a bikini pántjainak és kis háromszögeinek helyét. Szerette, ha én borotválom a testét. Én is szerettem.

– Akkor hát megyek – mondtam.

– Menj – felelte.

A Bingham Alapítvány nem volt se Ford-, se Rockefeller-méretű, de azért nem babra ment. Úgy tízmilliót osztottunk szét évente, leginkább tudományos kutatásra. Ez onnan eredt, hogy a legidősebb Silas Bingham vaskereskedő volt, és föltalált egy új öntési eljárást. A fia, Caleb Bingham pedig egy automata pénztárt talált fel, amely regisztrálta a pillanatnyi mérleget. Az ő fia, Jeremiah Bingham meg sebész volt, aki egy egész szerszámkészletre való fogót, fűrészt, reszelőt, csipeszt, kalapácsot, miegyebet talált föl az emberi porhüvely reparálására.

A Bingham Alapítványt Mrs. Cynthia, Jeremiah özvegye vezette. Külsőre olyan volt, mint egy öreg bácsi. A helyettes igazgató Mr. Stacy Besant volt. Ő meg úgy nézett ki, mint egy öreg néni. Az én nevem Sámuel Todd. Egyik helyszíni nyomozójuk vagyok. A Bingham Alapítvány nem vesztegeti felületesen a vagyonát.

Péntek reggel Besant irodájában ültem, és figyeltem, amint benzedrines inhalátort nyom föl egyik szőrös orrlyukába. Elbűvölő látvány volt. Némi nehézséggel kidugaszolta, aztán szippantott, pislogott, tüsszentett. Mellényzsebébe dugta az inhalátort.

– Meghűlt, uram? – kérdeztem.

– Még nem – felelte. – De az ember sose tudhatja. Átnézte már a Thorndecker-dossziét?

Ide-oda billegtettem a tenyerem.

– Nagyjából – mondtam. – Bővebb tanulmányozás céljából magammal viszem.

Valójában azzal töltöttem az előző estét, hogy búcsúztam Joan Powelltől. Ki se nyitottam a dossziét. Azt se tudtam, ki az a Thorndecker. Tanulság: tudatlanoké a mennyeknek országa.

– Mi a véleménye? – kérdezte Besant.

– Elég bonyolult – feleltem. – A kérvény igen jó benyomást kelt, de hát minden kérvény jó benyomást kelt.

– Hogyne, hogyne – mondta.

Megint előkerült az inhalátor. Ezúttal a másik orrlyukba. Szippantás. Pislogás. Tüsszentés.

– Egymilliót kér – mondta.

– Egymilliót, uram? – mondtam. – Mindig a dupláját kérik, mert tudják, hogy mi mindig lealkudjuk a felére. Szerencsejáték.

– Általában – felelte. – De ebben az esetben nem vagyok benne egészen biztos. Ez az ember igen nagy becsben áll. Mármint a munkája. Harmincnyolc éves korában harmadmagával megkapta a Nobel-díjat.

– Mire kapta, uram?

Elfátyolosodott a tekintete. Amint az íróasztalon át felém hajolt, olyan volt, mint egy Harris tweedbe öltözött galapagosi teknősbéka.

– A dossziéban minden benne van – mondta. – A tudományos tekintélyek igen nagyra tartják. Igazán nagyon nagyra. – Szünet. – Az első felesége az unokahúgom volt.

– Valóban?

– Már meghalt. Megfulladt a hullámverésben a Fokon. Szörnyű tragédia. Szeretetre méltó nő volt.

Hallgattam.

Az inhalátor ismét felbukkant, de ezúttal nem használta. Csupán babusgatta egy kicsit. Olyan volt, akár egy nagyméretű puskagolyó. Nagyobb játszadozásra való.

– Akkor hát menjen – szólt. Maradjon addig, amíg szükségesnek tartja. De tartsuk a kapcsolatot.

Kinyújtotta a jobbját, megráztam. Megint egy teknőc jutott eszembe. Mancsa száraz volt és pikkelyes.

Odakinn a homályos folyosón belefutottam az öreg Mrs. Cynthiába. Lassan mozgott, erősen rátámaszkodott fényezett botjára, amelynek fogantyúja ezüstből készült, és egy tukán madár csőrét formázta. Igazán csinos darab volt.

– Sámuel – szólalt meg –, doktor Thorndeckerhez készül?

– Igen, asszonyom.

– Ismertem az apját – mondta. – Igen jól ismertem.

– Csakugyan?

– Nagyon aranyos ember volt – mondta, és valamitől, talán a fájdalomtól, összehúzta a szemét. – Az egész annyira… annyira szomorú volt.

Rábámultam.

– Ez azt jelenti, ön szeretné, ha jóváhagynám a támogatását, Mrs. Cynthia? – kérdeztem bután.

Tekintete kitisztult. Kinyújtotta eres kezét, és meglegyintette az arcomat. Nem volt egészen pofonnak nevezhető.

– Samuel, maga néha kicsit túlzásba viszi a szeretetre méltó lobbanékonyságát – mondta. – Tudom jól, hogy doktor Thorndecker édesapja iránti barátságom nem fogja befolyásolni az ítéletében. Ha az ellenkezőjét hinném, soha nem említettem volna.

Úgy tűnt, nincs már több mondanivalónk. Visszamentem az irodámba, mely akkora volt csupán, mint egy seprűtartó szekrény, beletettem a Thorndecker-dossziét ütött-kopott aktatáskámba, és hazamentem csomagolni. Úgy terveztem, hogy vasárnap este átnézem az anyagot, és másnap reggel korán útra kelek.

Bár inkább az ereimet vágtam volna föl.

Az évek során a Bingham Alapítvány meglehetősen célravezető módszert dolgozott ki a támogatásért folyamodók elbírálására. Hacsak nem voltak nyilvánvalóan őrült dolgok („Az örökmozgó feltalálásának végső szakaszába jutottam!”), akkor a kérések három független nyomozó szervezethez kerültek, amelyek magánalapítványoknak és néhanapján a szövetségi kormánynak végezték az efféle munkát.

A Donner & Stern cég, amely még a Pinkertonnál is régibb, sokkal diszkrétebb volt annál, semhogy „magándetektíveknek” nevezze alkalmazottait. Inkább a „kivizsgáló ügynökök” elnevezést kedvelték, és személyes háttéranyagot szolgáltattak a támogatás iránt folyamodókról. Ez magába foglalta az illető családi körülményeit, tanulmányi, szakmai pályafutásának történetét, személyes tulajdonságait (ivás? kábítószer?), és minden egyéb olyan bizalmas természetű anyagot, amelyről Donner & Stern úgy vélte, segítségül szolgálhat a Bingham Alapítványnak a folyamodó érdemeiről alkotott vélemény kialakításában.

A Lifschultz Munkaközösség a kérelmező anyagi helyzetét vizsgálta meg, hitelképességét, pénzügyi előéletét, beruházásait, adókimutatását, jelenlegi vagyoni állapotát és így tovább. Ennek az volt a célja, hogy megbizonyosodjanak a folyamodó becsületességéről, szavahihetőségéről, és, amennyire csak lehet, bebiztosítsák magukat: mihelyt az illető megkapja a Bingham Alapítvány pénztámogatását, nem fog rajta nyomban Pago Pagóba utazni, ifjú titkárnője társaságában.

Végül: a Tudományos Kutatások Dokumentációja elfogulatlan elemzéssel szolgált a folyamodó javaslatainak értékéről, illetve értéktelenségéről, az okról, amely miatt a hozzájárulást kéri. A TKD-jelentés általában tartalmazza az ehhez hasonló másutt folyó tudományos munka rövid összefoglalását, a siker esélyeit, továbbá összeállítást készített azokból a szakmai állásfoglalásokból, amelyeket a folyamodó intelligenciájáról és szakértelméről alakítottak ki munkatársai,’ kollégái és riválisai.

Ezek az előzetes nyomozások kiszűrték azoknak a reményteli tudósoknak a kilencven százalékát, akik a Bingham Alapítványt megkörnyékezték. Ezek már vehették is a kalapjukat.

A megmaradt kérelmezéseket azután átadták a Bingham Alapítvány helyszíni nyomozóinak.

A mi dolgunk az volt, hogy felderítsük – Stacy Besant kedvelt fordulatával élve – a folyamodónak azokat a rejtett tulajdonságait, emberi viszonylatait és egyéb dolgait, amelyekről csak a papja, pszichiátere vagy szeretője tud.

Mindenekelőtt megpróbáltuk fölbecsülni, hogy viszonylag boldog-e a családi élete, hogy zavartalan-e az asszisztenseihez, alkalmazottaihoz fűződő kapcsolata, hogy jó-e a híre közvetlen és tágabb környezetében. Ha az illető maga alkalmazott volt valamely egyetemen vagy kutatóintézménynél, akkor meg kellett bizonyosodnunk, hogy fölöttesei bizalmát és megbecsülését bírja-e.

Mindez a megfelelő csomagolásban zajlott, nem volt szükség egyébre, mint bizalmas beszélgetéseket folytatni jó néhány emberrel, és biztosítani őket arról, hogy véleményük nem kerül jegyzőkönyvbe. De az eredmény néha meglepő volt.

Emlékszem egy jónevű tudós esetére, boldog férj volt, négy gyermek apja, aki anyagi támogatásért folyamodott a homoszexualitás természetének és eredetének kutatásához. Az utolsó beszélgetés során a Bingham Alapítvány helyszíni nyomozója rájött, hogy a folyamodó maga is homokos. Kérését visszautasították, éspedig nem morális alapon, hanem mert attól tartottak, hogy részrehajlása elfogulttá tenné kutatásait.

Egy másik esetben azért utasították vissza egy kriminológus támogatási kérelmét, mert megtudták, hogy szenvedélyes vadász és fegyvergyűjtő. Ez csupán azért volt veszélyes felismerés, mert a hozzájárulást Az erőszak gyökerei című mélyreható elemzéséhez kérte. Binghamék úgy döntöttek, hogy más alapítványnak engedik át a puskarajongó tudós finanszírozásának dicsőségét.

Igaz ugyan, hogy „helyszíni nyomozó” volt a hivatalos titulusunk, de a „szaglász” pontosabb lett volna. Majdnem öt éve csináltam már, és ha ez alatt egyre szkeptikusabb és cinikusabb lettem, annak oka, hogy pontosan ezekre a tulajdonságokra volt szükség ebben a munkában. Nem telt benne különösebb örömem, hogy felfedezzek egy gyengeséget vagy egy régi ballépést, ami egy ember álmainak végét jelentheti. De hát ezért fizettek, méghozzá jól.

Legalábbis ezt mondtam magamnak. De néhanap, a részegség megvilágító pillanataiban, azon tűnődtem: nem azért élvezem-e a mások életében való vájkálást, mert az enyém annyira üres.

Dr. Thorndecker folyamodványának dossziéja jó vaskos volt. Mielőtt letelepedtem volna vele, kitettem magam elé egy üveg Glenlivet Scotchot, egy kancsó vizet meg egy jégkockával teli vödröt. És két csomag cigarettát. Föltettem valamit a lemezjátszóra – alighanem Vivaldit –, a hangerőt annyira levettem, hogy csak mormolásnak hallatszott. Aztán belefogtam…

Thorndecker, Telford Gordon, 54 éves, érettségi, orvosi diploma, az orvostudományok doktora, a filozófia doktora stb. stb. stb., emennek a tagja, amannak a vezetőségi tagja, Nobel-díjas az emlősök sejtjei kórtanának kutatásában szerzett érdemeiért. Egy leánygyermek – Mary, 27 éves – és egy fiú – Edward, 17 éves – apja. Jelenleg nős, második felesége: Julie, 23 éves.

Erre már hörpintettem egy kis scotchot. A második feleség négy évvel fiatalabb a lányánál. Érdekes, de nem túlságosan szokatlan. Ugyanolyan érdekes, mint a tíz év korkülönbség a két gyermek között.

Ültem, és perceken át bámultam dr. Thorndecker fényképét, amelyet a dosszié anyagárhoz csatoltak. 8X10-es, fényes kép volt, láthatóan a sajtó számára készült; a beállítás és a megvilágítás hivatásos fényképészre vallott. Portréfelvétel volt, szeme a lencsébe nézett, enyhén mosolygott, állát fölemelte.

Semmi kétség, jóképű férfi volt. Sűrű, sötét, hullámos haj, erősen férfias vonások, meglepően érzéki ajkak. Nagy és messze ülő szemek. Magas homlok, álla kemény, de nem súlyos. Kicsiny, koponyához simuló fül. Erős, egyenes orra kicsit kemény és karvalyszerű.

A fényképen mosolygott a finom száj, de a szem komoly volt, csaknem rosszkedvű. Kíváncsi lettem volna, milyen a hangja. Nagyon sokat adok az emberek hangszínére. Úgy képzeltem, Thorndeckeré amolyan zengő bariton, mély rezonanciával.

Olvastam tovább… csillogó tanári pályafutásáról, még annál is csillogóbb kutatásairól az emlősök sejtjeivel kapcsolatban. Nem vagyok gyakorlott tudós, de sokat olvastam össze kémiáról és fizikáról, a Binghamnél végzett munkám során még tanultam hozzá egy s mást. A TKD jelentéséből értesültem róla, hogy Thorndecker elsősorban az öregedés biológiájával foglalkozik, ezen belül pedig az emlősök sejtjeinek elöregedési folyamatával. Figyelemre méltó eredménnyel vett részt egy tudományos vállalkozásban, amely az emberi csírasejtek újratermelődéséről (megkettőződéséről) végzett statisztikus megfigyeléseket, in vitro.

E pionírmunka után Thorndecker önállóan folytatott kísérleteket az emberi sejtek újratermelődéséről in vitro, különböző korú donorok segítségével. Eredményei arra vallottak, hogy minél idősebb a donor, annál ritkábban termelődik újra (kettőződik meg) az adományozott sejt. Thorndecker azt a következtetést vonta le, hogy az emlősök sejtjeinek beépített órájuk van. Az öregedés és a halál nem annyira az örökléstani irány vagy betegség és hanyatlás eredménye, hanem sejtjeink belső természetének tudható be. Az életnek is megvan a maga ideje, meg a halálnak is. És a világ minden tökéletesített orvosi tudása, diétája és egészségvédelme se tudná befolyásolni az élettartamot, legfeljebb bizonyos, erősen behatárolt, természetes paraméterek között.

Vidám gondolat. Innom kellett rá még egyet a Glenlivetből. Aztán rátértem a Lifschultz Munkaközösség jelentésére a doktor pénzügyeiről. Jellemző volt…

Feleségének fulladás általi haláláig dr. Telford Thorndecker mérsékelt anyagiakkal rendelkezett, családját professzori fizetéséből, vendégelőadói megbízatásainak honoráriumából meg a Nobel-díjból tartotta el, továbbá két tankönyvének – „Az emberi sejtek” és „Az emberi sejtek kórtana” – szerzői jogdíjaiból.

Felesége hagyatékának ő volt az egyetlen örököse, és csak dörzsöltem a szemem, amikor megláttam az összeget: csaknem egymillió dollár. Agyamba véstem, hogy meg kell kérdeznem Stacy Besantot: honnan eredt ez az öröklött vagyon. Mint az első számú Mrs. Thorndecker nagybátyja, nyilván tudja. És ha már benne vagyok, megkérdezhetném Mrs. Cynthiát is, mit értett azon, amikor, megemlítvén, hogy ismerte dr. Thorndecker apját, így sóhajtott fel: „Az egész annyira… annyira szomorú volt.”

Röviddel a végrendelet bírói megerősítése után dr. Thorndecker lemondott minden tanítási, kutatói és tanácsadói pozíciójáról. Megvásárolta a Crittenden Hallt, egy kilencvenágyas gondozó- és utókezelő intézetet, amely Coburn falu közelében található, Albanytól délre, New York államban! A Crittenden birtok és az épületek nagy kiterjedésűek, de a gondozóintézet veszteségesen működött, mielőtt Thorndecker megvásárolta. Lehet, hogy ez a hely izolált fekvése miatt volt, de az is lehet, hogy egyszerűen rosszul vezették.

Akárhogy is, Thorndecker váratlan tehetséget mutatott az üzleti irányításhoz. Két éven belül tökéletesen újrabútorozták az intézményt, új, fiatalabb személyzetet toboroztak, és a Crittenden Hall kezdett szerény hasznot hozni. Mindez annak ellenére sikerült, hogy a befogadóképességet ötven ágyra csökkentették,* és az egyik épületet átépítették kutatólaboratóriumnak, amely a gondozóintézettől függetlenül működött.

Thorndecker ezt úgy érte el, hogy egy egész paradicsomot teremtett a jómódú családok alkoholista, lelki beteg vagy krónikus betegségben szenvedő tagjai számára. Az értük naponta fizetett összeg a legmagasabb volt az ország hasonló intézményeinek árai közül. A konyhát svájci mesterszakács irányította, és a személyzet is elég nagy volt ahhoz, hogy közvetlen emberi kapcsolat épülhessen ki az ápoltakkal. Széles körű társasági élet zajlott: első hetes filmek, televízió minden betegszobában, tánc, jelmezbál, színházi együttesek vendégszereplései. Nem, Crittenden Hallban nem volt se kosárfonás, se festegetés.

Dr. Thorndecker viszonylag szerény jövedelmet, évi 50 000 dollárt biztosított önmagának, mint e virágzó vállalkozás vezérigazgatójának. A gondozóotthon minden haszna a Crittenden Kutatólaboratóriumba folyt be, amely – a reménybeli donoroknak szétküldött prospektusok szerint – „folyamatos vizsgálatokat végez az öregedés biológiája terén, különös tekintettel a sejtmorfológiára és ennek a produktív, hosszú élettartamban játszott szerepére”.

A Lifschultz Munkaközösség jelentése végül is azt a végkövetkeztetést vonta le, hogy a Crittenden Kutatólaboratóriumot a gondozóintézet jövedelméből, valamint adományokból, külső donorok hozzájárulásaiból és hagyatékokból tartják fenn. Ez utóbbiak közül néhány igencsak jelentős, némelyiküket a Crittenden Hall régebbi ápoltjai hagyományozták a laboratóriumra.

Nagyon tetszetős, amit dr. Thorndecker művel, döntöttem el magamban. Biztos, hogy nem törvénytelen. Talán még csak nem is erkölcstelen vagy etikátlan. Egyszerűen tetszetős.

Odébb löktem a lemezhalmot a lemezjátszón, fölkerestem a vécét, kevertem magamnak egy újabb nagy whiskyt vízzel, és rágyújtottam az első számú cigarettacsomag utolsó darabjára. Az után letelepedtem, hogy elolvassam az eredeti folyamodványt, amelyet a Crittenden Kutatólaboratórium intézett a Bingham Alapítványhoz.

A kérvény tömör volt és jól szerkesztett. Már az elején világossá tette, hogy a hasonló név ellenére a Crittenden Hall gondozóotthon meg a Crittenden Kutatólaboratórium szándékosan elkülönül egymástól. A két intézménynek külön épülete, külön személyzete van. A labor alkalmazottait nem biztatják a gondozóintézet alkalmazottaival való érintkezésre; még az ebédjüket is más-más helyiségben költik el. A folyamodvány különös nyomatékkal hangsúlyozta, hogy a Bingham Alapítvány pénzeit – amennyiben megajánlják őket – nem fordítanák a Crittenden Hall fenntartására, lévén az jövedelmező intézmény. Minden pénz a Crittenden Kutatólaboratóriumnak jutna, amely nem jövedelmező szervezet, és amely nagy jelentőségű alapkutatásokat végez az emlősök sejtjeinek felépítése terén.

A speciális cél, amelyre az egymillió dollárt kérik, egy háromesztendős kutatómunka. Ez az elektromágneses sugárzás teljes spektrumának hatását próbálná ki az emberi csírasejtekre in vitro. Magába foglalna mindent a rádióhullámoktól és a látható fénytől az infravörösig, a röntgensugarakig, az ibolyántúliakig, valamint a gammasugarakig. Ezen kívül kikutatnák még a sejtek reagálását az ultrahangra, valamint a lézer- és mézersugarakra.

Megelőző kísérletek – bizonygatta a folyamodvány – arra engedtek következtetni, hogy ha az emberi sejtekre hosszabb ideig engedik hatni az elektromágneses sugárzás bizonyos hullámhosszait, akkor az emberi sejtek újratermelődési képességei alapvető változásokon esnek át. Ennek a jelenségnek a magyarázatát az alapkutatás eddig még nem tudta világosan felderíteni. De – sugallta az írás – azok a mélyreható kutatások, amelyekre a pénzügyi támogatást kérik, nyilvánvalóan elvezetnek a sejtekben lejátszódó elöregedési folyamat okának teljesebb megértéséhez. Amit a vállalkozásnak a tervek szerint valójában föl kell fedeznie, az a „sejtbe beépített óra”, amely meghatározza az emberek normális élettartamát.

Ez bizony ambiciózus előterjesztés volt. A kért pénzt arra használnák, hogy fizessék belőle a megnövelt személyzetet, megvásárolják a szükséges, drága berendezéseket és műszereket. A részletes költségvetést is csatolták.

Visszalapoztam a dossziéban a Tudományos Kutatások Dokumentációja jelentéséhez. Ez megállapította, hogy bár ezen a területen nagyszabású munkák folytak már a világ minden táján levő tudományos intézetekben, a hozzáférhető információk töredékesek. Egyetlen ilyen természetű tanulmány sem készült még, és a TKD tudomása szerint egyetlen kutató se tűzte maga elé ezt a résztémát: pontosan földeríteni, mi az az emberi sejtekben, ami véges időn belül eltompítja látásunkat, ellankasztja izmainkat, elrongálja szerveinket, és létrehozza az öregedést és a halált.

Ez volt dr. Telford Gordon Thorndecker kinyilvánított célja. Egyetlen percig nem hittem neki. Itt van ez a csillogó képességű, nagy képzelőerejű és megújulásra kész tudós, aki anyagi támogatásért folyamodik, hogy elismételje mások már lefolytatott kísérleteit, és esetleg felfedezze az emlősök sejtjeiben lejátszódó öregedési folyamat alapvető okait! Egyszerűen nem tudtam elképzelni, hogy Thorndecker ilyen célokra korlátozza önmagát. Ez az ember zseni volt, ezt még riválisai és ellenfelei is elismerték. A zsenik pedig nem követnek másokat, a zsenik vezetnek.

Úgy véltem, tudom, mi dr. Telford Thorndecker titkos ambíciója. Követtem a biológiai tudományokban a kutatások szokásos menetét: felismerni, elemezni, manipulálni, ő soha nem lehet elégedett azzal, hogy csupán azonosítja és leírja azt a tényezőt az emlősök sejtjeiben, amely az öregedést és a halált okozza. Valami rejtett vágy élhet benne, hogy uralkodjék ezen a tényezőn, kiterjessze a háromszor-húsz- plusz-tízünket vagy akármennyinket, és messzebbre tolja az emberi öregedés természetes határát.

Vigyorogtam, meg voltam győződve róla, hogy kitaláltam, mi dr. Thorndecker igazi indítéka, hogy a Bingham Alapítvány támogatását kérje. Ami csupán azt bizonyítja, milyen ostoba tudok lenni, ha úgy igazán rászánom magam.

Fölvettem Thorndecker fényképét, és újra bámulni kezdtem.

– Helló, vén strici – mondtam hangosan.

Azután kiittam a whiskymet. Az Ifjúság Forrását – a magamét.

Az első nap

Amikor hétfőn reggel hétkor megszólalt az ébresztőóra, kidugtam a karom a takarók jó meleg gubójából, és kezem erőtlenül ráhanyatlott a kikapcsoló gombra. Amikor másodjára fölébredtem, vaksin hunyorogtam az éjjeliszekrényen levő órára. Mindjárt tizenegy. Ennyit a korai indulásról.

Harminckét esztendő: aligha különösebben érett kor. Mégis, azt vettem észre mostanában, hogy reggelente egyre több időre van szükségem ahhoz, hogy összeszedjem és működésbe hozzam magam. Tíz évvel ezelőtt, de még öt éve is, nyugodtan végigcsinálhattam egy görbe éjszakát a városban, beleértve még talán egy kis hancúrozást is, hajnaltájt keveredhettem haza – néhány kurta órányi alvás után hétkor kibújtam az ágyból, hideg vízzel lezuhanyoztam, gyorsan megborotválkoztam, és fütyörészve vágtam neki az aznapi feladatoknak.

Ezen a reggelen lassan mozogtam, óvatosan egyensúlyoztam fejem a nyakamon. Ingatagon, káromkodást motyogva kászálódtam ki a meleg ágyból. Borzongva néztem magam a fürdőszobatükörben. Sokáig eresztettem magamra a forró zuhanyt, de a szarkalábak rozsdamentes acélból készültek. Hiába sikáltam a fogkefével a fogam, nem sikerült eltüntetnem azoknak a tegnap esti cigarettáknak az áporodott ízét. Még csak meg se borotválkoztam; ki nem állhatom a vér látványát.

A konyhában csukott szemmel lehajtottam egy pohár paradicsomlevet. Nem csillapította a gyomromban annak a tengernyi whiskynek a bugyogását, amit a Thorndecker-dosszié tanulmányozása közben nyakaltam be. Még a két csésze feketekávé se használt.

– Ott egye meg a fene – mondtam végül fennhangon, öltözködés közben. Ezzel kimentem a konyhába, és kevertem egy irdatlan Bloody Maryt sóval, borssal, Tabascóval, Worcestershire-rel és tormával. Levegő után kapkodva eresztettem le a torkomon. Tíz perc múlva kezdtem úgy érezni, mintha élnék – de abban még nem voltam biztos, hogy van-e kedvem hozzá.

Kinéztem az ablakon. Odakinn szürkeség volt, az égbolt mintha lecsúszott volna. Erős szél fújta a törmelékeket és a gyalogosokat végig a Nyugati Hetvenegyedik utcában. Mindez ugyanis Manhattanben történik, ha eddig nem vették volna észre.

Egy émelyítően nyájas hang a rádióban viharfront közeledését jelezte nyugati irányból, továbbá leszálló légmozgást és fejest ugró hőmérőt jósolt. Hóviharok, hideg záporok várhatók, késő délután kockázatosak lesznek az autózás feltételei. Mindez olyan nagyszerűen hangzott.

Kordbársony pantallót húztam, fekete, magas nyakú pulóvert, tweedzakót, bokáig érő csizmát. Volt egy bőr esőkabátom. Olcsó vacak, s a legutóbbi zivatar óta olyan merev, akár egy deszka. De azért magamra ráncigáltam, föltettem laza, ír kalapomat, és levittem összecsomagolt kofferjaimat a Pontiac Grand Prix-mbe.

Valaki ezt írta ujjal az autótetőn levő porrétegbe: „Koszos vagyok. Kérlek, mossál le.” Alája firkáltam. „Már mi a fenének mosnálak?” Dél elmúlt már valamicskével, amikor útnak indultam. Nem mondanám, hogy depressziós hangulatban. Csak elgondolkodva, szomorkásán. Eltökéltem, hogy leszokom a dohányzásról, leszokom az ivásról, leszokom arról, hogy rosszul bánjak saját szent testemmel. Eltökéltem – és akkor mi van? Ez az én szent testem, az én halhatatlan lelkem hüvelye, és ha én haza akarom vágni, ki az istent érdekel?

Valahol Newburgh közelében megálltam ebédelni, bifszteket tojással meg néhány pohár sörrel. Volt ott egy italüzlet az étterem közelében, vettem egy félliteres Courvoisier konyakot. Nem nyitottam ki az üveget, de kellemes érzés volt tudni, hogy ott van a kesztyűtartóban. A tartalékfűtésem.

A Hudson völgyében autózni olyan volt, mintha egy alagútba hajtana be az ember. Kásás köd örvénylett; a súlyos égbolt megrekedt a hegyek között. A szélvédőt jégeső fröcskölte be. Aztán esőre, majd ólmos esőre váltott. Megindítottam az ablaktörlőt, lassítottam, és fogtam egy helyi rádióállomást, amely figyelmeztetett, hogy a java még hátravan.

A forgalom nem volt túl nagy. A néhány autó és teherautó egyenletesen, de óvatosan haladt, lámpáik égtek a homályban. Senki még csak meg se próbálta, hogy továbbhaladjon ezen a síkos autópályán, legalábbis mielőtt a homokszóró autók munkához nem látnak. Előregörnyedve vezettem, a sötétségbe lestem. Nem a viharra gondoltam. Még csak nem is dr. Thorndeckeren tűnődtem. Joan Powellre emlékeztem.

Három évvel ezelőtt ismertem meg, akkor is ilyenféle vihar volt. Bárcsak azt mesélhetném, hogy úgy találkoztunk, mint ama szerelmespár a televíziós reklámfilmben, párában úszó, napsütötte teraszon. Bort iszogatunk két külön asztalnál, én vöröset, ő fehéret. Felé emelem a poharat, ö halványan elmosolyodik. És tessék, már ott is ülünk közös asztalnál, s borospalackjaink egymáshoz simulnak. Nem tetszik? Akkor legyen, mondjuk, egy másik verzió, éspedig egy régi Irene Dunne – Cary Grant-filmből. Mindketten ugyanaz után a taxi után szaladunk, és egyszerre szállunk be a két ellenkező oldalon. Nagy veszekedés. Aztán a görbe orrú sofőr (Allen Jenkins) rábeszél bennünket, hogy utazzunk együtt, és kiderül, hogy mindketten ugyanarra a partyra igyekszünk. Tudják már, hogyan tovább.

Egyáltalában nem így történt. Egy szeles, barátságtalan napon késő délutánra jelentkeztem be a fogorvosomhoz, dr. Hockheimerhez, egy rendelőintézetbe, a Nyugati ötvenhetedik utcában. Csak rutinvizsgálatról volt szó, és fogkőletisztításról, de én rettegek a fogorvosoktól. Az a tény, hogy dr. Hockheimer minden páciensének egy nyalókát ajándékozott kezelés. után, nem sokat enyhített ezen.

Hockheimer két másik fogorvossal közösen rendelt. A váróterem tele volt. Fölakasztottam ázott esőkabátomat, csöpögő esernyőmet pedig betettem a sarokban álló tartóba. Leültem egy kellemes külsejű nő közelében. Negyven-egynéhány lehet, véltem. Reszkető kezében a National Geography két évvel azelőtti számát tartotta. A magazin fejjel lefelé állt. Pontosan tudtam, mit érez.

Majdnem öt perce ültem már ott, és döbbenten vettem észre, hogy mindkét kezemben egy-egy égő cigarettát tartok. Épp elnyomtam az egyiket, amikor egy istentelenül iszonyú ordítás hallatszott ki az egyik fogorvosi rendelőből.

Csak ez hiányzott. Fölpattantam, összemarkoltam az esőkabátomat meg az esernyőmet, és az ajtó felé indultam. A kellemes külsejű hölgy két lépéssel mögöttem. A liftnél sápadtan néztünk egymásra.

– Gyáva vagyok – szólt.

– Akkor rokon lelkek vagyunk – feleltem. – Nem kellene inni rá?

– De mennyire! – felelte.

Átrohantunk a Sixth Avenue-n, mindketten az én ernyőm alatt bújtunk meg, és birkóztunk a szakadó esővel. Berontottunk egy homályos hotelbárba, nevettünk, és máris jobban éreztük magunkat. Leültünk egy szélső asztalhoz, amely akkora volt, akár egy pelenka, és martinikat rendeltünk.

– Férfi üvöltött odabenn, vagy nő? – kérdeztem.

– Ne is beszéljünk róla. Joan Powell – mondta, és felém nyújtotta erős kezét.

– Samuel Todd – ráztam meg a kezét.

– Maga Hockheimer páciense?

Bólintott.

– Ma nem kapjuk meg a nyalókánkat.

– Ezek jobbak – felelte, míg belekortyolt az italába.

Kinézett az ablakon. Rohamokban szakadt a hideg eső. Villám villant, mennydörgés hallatszott.

A hölgy öltözködése szigorú volt, semmi extravagancia, vezető állású nőtípus. Praktikus cipő. Csináltatott kosztüm. Zárt galléros blúz. Az a muris szemüveg. Jó arcbőr. Csodálatos arcbőr. Erőteljes vonások. Kicsi, kecses, hűvös hölgy.

– Maga irodalmi ügynökséget vezet – találgattam. – Irodavezető egy nagymenő ügyvédnél. Egy női képes hetilap szerkesztője. Banktisztviselő.

– Nem – mondta. – Áruházi beszerző vagyok. Háztartási cikkek. Maga pedig újságriporter. Komputerprogramozó. Civil ruhás zsaru. Cipőkereskedő.

– Cipőkereskedő? – kiáltottam. – Uram jézus! Nem, a Bingham Alapítványnál dolgozom. Helyszíni nyomozó vagyok.

– Tudtam – felelte, én meg nevettem.

A vihar sehogy sem akart megszűnni, de nem érdekelt. Jól éreztem magam vele, csak beszélgettünk, ittunk még egy rundot. Nem kezdtem ki vele, ő se velem. Az egész nagyon civilizáltan zajlott.

Úgy tíz évvel taksáltam többre magamnál. Ami a legjobban tetszett rajta, az az volt, hogy szemmel láthatóan meg volt elégedve a korával, és meg se kísérelte, hogy öltözködéssel, sminkkel vagy modorral fiatalítsa magát. Ahogy mondtam: hűvös hölgy. Csupa önuralom.

A második martini után rám nézett, és így szólt:

– Maga nem a legcsinosabb ember, akit valaha láttam.

– Ó, nem is tudom – feleltem rá. – Tavaly jelöltek a Miss King of Prussia szépségversenyre.

Kifejezéstelen tekintettel meredt az italába.

– King of Prussia – mondtam –, az egy város Pennsylvaniában.

– Tudom, hol van – válaszolta. – Nem volt rossz vicc, épp csak ritkán nevetek hangosan. Bélül kuncogok.

– És honnan fogom tudni, hogy mikor kuncog belül? – kérdeztem.

– Tegye a kezét a gyomromra. Rezeg. Figyelje csak! – Mielőtt lehetőségem lett volna, hogy reagáljak rá, folytatta: – Nem állt szándékomban megbántani magát. Mármint azzal, hogy nem maga a legcsinosabb ember, akit valaha láttam. Nem kedvelem különösebben a csinos embereket. Mindig a tükörben nézik magukat, és fésülködnek. Magának kellemes, nyílt, markáns arca van. Nagyon férfias.

– Köszönöm.

– És nagyon udvarias. Ez tetszik nekem.

– Helyes – mondtam. – Mondja tovább.

– Jóság van a szemében – mondta. – Zöldesbarna, ugye?

– Olyasmi.

– Az orra el volt törve?

– Régen – feleltem. – Nem is hittem, hogy látszik.

– Látszik – felelte. – Samnek szokták szólítani?

– Annak. Nem kedvelem.

– Rendben van – felelte egykedvűen. – Iszunk még egyet, Todd? Majd megfelezzük a cechet. Nős vagy?

– Nem, Powell – feleltem. – És te?

– Jelenleg nem. Valamikor, évekkel ezelőtt, igen. Hiba volt. Azelőtt se voltál nős?

– Nem – feleltem. – Őrülten bele voltam esve a gyerekkori szerelmembe, de megszökött egy oroszlánszelídítővel.

– Az én gyerekkori szerelmem maga volt az oroszlánszelídítő. Hát nem különös? Nem gondolod, hogy…

Az eső átváltott ólmos esőre, az út, a járda teli lett latyakkal. Ügy tűnt, semmi értelme, hogy megpróbáljunk elmenni innen bárhová is. így aztán ott helyben vacsoráztunk, a hotel éttermében. Az étel nem volt valami óriási, de meg lehetett enni. Épp hogy.

Lustán beszélgettünk erről-arról. Virginiából származott. Én Ohióból. Ő egyenesen New Yorkba jött diploma után, valami leányiskolából. Én kétéves vietnami közjáték után kerültem New Yorkba.

– Hadsereg?

– Nem a gyalogságnál szolgáltam – vágtam rá. – Semmi frontszolgálat vagy efféle. Bűnügyi nyomozás. És ott aztán akadt nyomoznivaló bőven.

– Képzelem – felelte. Lebámult a tányérjába. – Tomot, az öcsémet ott ölték meg. A tengerészgyalogságnál szolgált. Gyűlölöm az erőszakot. Gyűlölöm.

Nem feleltem.

Bort ittunk a vacsorához, és vodkát szódával utána. Azt hiszem, mindketten be voltunk szíva, nem is kicsit. Kezdtük ugratni egymást, egyikünk se nevetett, még csak nem is mosolygott. Nagyon ünnepélyesen csináltuk. Nem tudtam, kuncog-e odabenn – nem tapintottam meg a gyomrát –, de én kuncogtam. Milyen kellemes, kellemes hölgy.

– Van valami háziállatod? – kérdezte. – Kutya? Macska?

– Van egy nagyon gyengéd nyársasantilopom – feleltem. – A neve Cynthia. Megtanítottam pitizni. És neked?

– Egy makimajmom, úgy hívják: Pete – mondta. – Néha elterül, és halottnak tetteti magát. Már egy hete ezt csinálja.

– Szívtál már valaha valamit?

– Egyebet se csinálok. Többnyire port. Órákig tart, míg elboldogulok azzal a masinával. Ugye, nem vagy buzi?

– Nem, inkább általában rosszkedvű.

És így tovább és így tovább. Gondolom, elég bután hangzik. Talán az is. De nagyon kellemes este volt. A mai világban ez a szó, „kellemes”, elég is.

Egy idő múlva kifizettük a számlánkat – ragaszkodott hozzá, hogy a felét ő állja –, és kibotorkáltunk. Ott álltunk a szél korbácsolta járdán fél órán át, és megpróbáltunk taxit kapni. De amikor efféle vihar veri New Yorkot, az üres taxik lemennek az aluljárókba, és eltűnnek.

Mindketten ott dideregtünk a hotel bejárati ponyvája alatt, a lábunk ázott-fázott. A sokadik foglalt taxi suhant el mellettünk. Ekkor Joan Powell megfordult, és a szemembe nézett.

– A francba ezt az egészet, Todd – mondta határozottan. – Vegyünk ki itt egy szobát éjszakára.

Rábámultam, és megint kíváncsi lettem, vajon kuncog-e odabenn.

– Nincs csomagunk – jegyeztem meg.

– No és? Házasok vagyunk, valamelyik elővárosból jöttünk. Színházban voltunk. És most nem tudunk hazajutni, mivel a vonatok nem indulnak. Próbáld csak meg. Úgy fog menni, mint a karikacsapás.

Megpróbáltam.

Csodálattal néztem rá a liftben. A hotelszolga, kulccsal a kezében, a mennyezetet tanulmányozta.

– Hívd fel a baby-sittert, drágám, mihelyt a szobába érünk – mondtam. – Kérd meg, hogy maradjon ott éjszakára a gyerekek mellett. Biztos hajlandó lesz.

– Ó, de mennyire, hogy hajlandó lesz – mondta rá keserűen Joan Powell –, majd meglátod, mikor kocsival hazaviszed.

A hotelszolga köhögőrohamot kapott.

A szoba olyan volt, mint a vacsoránk: elviselhető, de épp hogy. Magas mennyezetű, huzatos pajtára emlékeztető hely. Gázzal működő álkandalló volt benne, amely nem égett. De a sarokban a nagy fűtőtest szüntelenül sziszegett. Repedezett zománcszerelvények a régimódi fürdőszobában. Egyetlen hatalmas ágy, amely a szoba közepéig terpeszkedett.

Adtam a hotelszolgának egy ötöst, és olyan hálás volt, hogy nem is kacsintott. Becsukta maga mögött az ajtót, én meg bezártam. Odafordultam Joan Powellhoz:

– Nos, itt vagyunk, drágám – szóltam. – Friss házasok.

Jól hallottuk a kinti világot. Az eső rohamai keményen verték az ablakot. A szél süvített, mennydörgés hallatszott. Az ablaktáblák rázkódtak, a levegő mintha reszketett volna. De mi biztonságban voltunk, védetten. Melegben és szárazban. Csak ketten, a magunk titkos, csiricsáré búvóhelyén. Sehol másutt nem akartam lenni.

Úgy vetkőzött le, mint egy színésznő, aki leveti a jelmezét. Lehullott a fémkeretes szemüveg, a csináltatott kosztüm, a Gucci-féle cipő, az átlátszatlan harisnyanadrág. Olyan csöpp volt a melltartója, hogy két miniatűr félholdnak tűnt.

– Hányas méret? – kérdeztem rekedten, míg elegáns mellecskéjét bámultam.

– Mokkáscsésze. – felelte.

Folyvást a legmélyebb megelégedés hangjait hallatta – mmm, mmm –, mikor ajkam és fogaim hozzáértek. Olyan tökéletes volt, olyan telt. Sehol egy gödröcske. Mindene feszes. Duzzadóan kemény. Stramm, határozottan stramm. Kihívóan erős és energikus. Azt gondoltam: ez az igazi énje. A másik csak szerepjátszás. Arra várt, hogy megszabadulhasson a tettetéstől.

Mit csináltunk? Mit nem csináltunk? Ordításaink túlharsogták a szelet – kiáltásaink a sziszegő radiátort. Fütyült rá, és egy idő múlva én is.

Egy fejjel voltam nagyobb nála, de ez is érdekes lehet. Lefelé nézhettem erre a hűvös, akarat teli nőre. Nagyon komolyan vette. Nem afféle „tehozzád-megyünk-vagy-énhozzám” dolog volt ez. Jelentősége volt a számára. Fontos volt, tudtam. És válaszoltam rá.

Rugalmas lábak fonódtak a derekamra. Bokái összekulcsolódtak. Mélyebben magába húzott, körmei belém mélyedtek. Szeme nyitva, de tekintete üveges volt.

– Samuel – mondta. – Samuel Todd.

– Az én vagyok – feleltem, és a legjobb formámat hoztam.

Azt hiszem, megfeleltem. Remélem, megfeleltem. De nehéz volt megállapítani. Ahhoz képest, hogy gyűlölte az erőszakot – nem volt csekélység ez a nő.

A legjobb része az volt a dolognak, amikor ernyedten hevertünk egymás karjában. Félálomban. Semmiségeket motyogva és mormolva. Finom volt együtt a melegben, szorosan, közben néha megcsókoltuk, simogattuk egymást. A vihar odakünn dörgött és süvöltött, de mi teljesen kiszálltunk az egészből. Nyugalom volt és jó illat.

Most, három évvel később, erre a Joan Powell-lal töltött első éjszakára emlékeztem. A vihar ugyanúgy dörgött és süvöltött odakünn, de most magamban voltam. Rendben, ezt akartam. Vagy mégsem?

A fényszóróm egy táblára vetült a hókavargásban: COBURN: 1 MÉRFÖLD. Előrehajoltam a szélvédőhöz, erőltettem a szemem a Sötétségben: a leágazást kerestem. Rátaláltam, lehajtottam a hosszú, kanyargó lejtőn. Volt ott egy fémtábla, átlyuggatva, mintha valaki közelről belelőtt volna egy sorozatot. A táblán ez állt: ÜDVÖZÖLJÜK COBURNBEN.

Még mielőtt észrevettem volna, már be is értem a helységbe. Mint később megtudtam, egy órával ezelőtt áramszünet volt, Coburn teljesen villany nélkül maradt; az utcai lámpák, a közlekedési jelzőlámpák se égtek. Megpillantottam néhány pislogó gyertyát és olajlámpást a boltokban meg a házak belsejében, de lényegében az egész kihalt helység sötétben úszott. Lassan haladtam, és amikor megláttam egy bebugyolált gyalogost, amint zseblámpájával botorkál, lefékeztem mellette, és letekertem az ablakot:

– Merre van a Coburn fogadó? – kiáltottam.

Előremutatott, abba az irányba, amerre tartottam. Köszönetét biccentettem, visszabújtam, és továbbindultam. Néhány pillanatig azt gondoltam, meg vagyok lőve: a kerekeim helyben pörögtek. De addig rángattam előre-hátra a Grand-Prix-t, míg lendületbe jött és nekivágott. Megtaláltam a gázlámpákkal homályosan megvilágított Coburn fogadót. Az udvaron minden irányban tömérdek kocsi parkolt: turisták, akik úgy döntöttek, megszakítják útjukat, és ez elől az istenverte éjszaka elől betérnek az útjukba eső első meleg, száraz menedékhelyre.

A hallban úgy tűnt, hogy a bemenekült utasok legtöbbje eldöntötte: az étterem-bárban vészeli át a vihart. A pislogó lámpák elegendő fényt adtak, így jól láttam a sűrűn körülült asztalokat és az iszogató, álló vendégeket, akik két csaposnak adtak tömérdek munkát.

A portás pultján olajlámpa állt.

– Sajnálom – vigyorgott a kopasz portás nyájasan. – Ma éjszakára teli vagyunk. Tudja, a vihar. De ha kedve van, helyet foglalhat itt a hallban. Rengeteg enni- és innivalónk van. Egész lakomát csaphat belőle.

– A nevem Samuel Todd – magyaráztam türelmesen. – A cégem idetelefonált, és szobát foglalt nekem.

– Sajnálom – vigyorogta. – Ma éjjelre semmilyen szobafoglalás nem érvényes. Érkezési sorrendben helyezzük el a kedves vendégeket.

– Dr. Thorndecker kérésére vagyok itt – mondtam kétségbeesetten. – Dr. Thorndecker, Crittenden Hall. Ő ajánlotta ezt a helyet. Vele van találkozóm holnap.

Valami történt a portás vigyorával. Ott maradt az arcán, mintha ráfestették volna, szája széthúzódott, foga kivillant, de minden jókedve elpárolgott. Tekintete fókuszt váltott. Az volt az érzésem, hogy már nem rám néz, hanem rajtam keresztül valami másra. Ezeréves pillantás.

– Samuel Todd – ismételtem, hogy kibillentsem álmodozásából. – Szobafoglalás. Dr. Thorndecker barátja vagyok.

Valamiféle borzongással rázta meg a fejét, kurta, ingó mozdulattal. Szeme a pulton heverő nagy nyilvántartó könyvre vetődött.

– Miért nem így kezdte? – szólt halkan. – Samuel Todd, hát persze. Kellemes, nagy sarokszoba. Itt írja alá, kérem. Csomagja van?

– Odakinn a kocsimban.

– Egyedül kell majd behoznia. Az embereim fele nem jött ma be.

– Majdcsak megbirkózom vele – mondtam.

Odafordult a kis rekeszekhez, és kivette a 3 F jelzésű szobához tartozó, régimódi formájú, cirádás kulcsot. A kulcs egy rézérméhez volt erősítve. Átadta, egy lepecsételt fehér borítékkal együtt, amely ugyancsak a rekeszben volt.

– Önnek szóló üzenet – mondta fontoskodón – Nézze csak, itt a névé rajta, és: „Kérem érkezéséig megőrizni.”

– Ki hagyta itt?

– Nem tudnám megmondani.

– És mikor adták le?

– Fájdalom, nem tudom. Amikor átvettem a szolgálatot ma este, már benne volt a rekeszben. Holnap megkérdezheti a nappali kollégától.

Bólintottam, és bedugtam a borítékot az esőkabátom zsebébe. Újra kimentem a viharba, behoztam két kofferomat, meg az irattáskát, amelyben a Thorndecker-dosszié volt. Meg a kis brandymet a kesztyűtartóból.

Az egyetlen lift nem működött. A kopasz portás a meredek lépcső felé irányított. Nehézkesen, lassan mentem fölfelé, a pihenőkön szünetet tartottam, hogy levegőt kapjak. Minden folyosón olajlámpásokat helyeztek el. Megtaláltam a 3 F jelzésű szobát, és bevittem az egyik lámpást. Amennyire a bizonytalan fényben láthattam, nagy sarokszoba volt, ahogy a portás ígérte. Nem valami fejedelmi szállás, de meglehetősen tiszta. Jó lesz, elvégre nőm állandó letelepedés céljából jöttem Coburnbe.

Kihámoztam magam a nedves esőkabátból, ekkor kezembe akadt a levél, amelyet itt hagytak a nevemre. A lámpa sárgás fényébe tartottam a borítékot, hogy megszemléljem. „Mr. Samuel Todd. Kérem, érkezéséig megőrizni.” Gondos gépírással.

Kibontottam. Egyetlen fehér írógéppapír. Széthajtogattam. Két szó állt rajta: „Thorndecker öl.”

A második nap

A vihar elvonult valamikor az éjszaka folyamán, és süvítve New England felé tartott. Amikor kedden reggel fél nyolckor fölébredtem, az áramszolgáltatást már helyreállították; használhattam a villanyborotvát, amelyet mindig magammal hordok az úti csomagomban. Észrevettem, hogy hagytam még kétujjnyit a brandysüvegben, ami rendkívüli jellemerőről tanúskodott.

A szobám nappali fényben régimódinak látszott, de amúgy oké volt. Magas mennyezet, vörösre festett szőnyeg, repedt, de kényelmes székek. Kis íróasztal, lapját cigarettaégetések pöttyözték. Két szekrény. Az ágy kemény, de én épp így szeretem. A legnagyobb fürdőszoba volt, amelyet szállodában valaha láttam, repedt, lábas mosdóval, mancsos lábakon álló, sárguló fürdőkáddal, a vécét úgy lehetett leöblíteni, ha az ember meghúzta az ócska rézláncot, amely a falra szerelt tartályról lógott lefelé. Nem, nem volt valami luxushely – de rengeteg törülközőt készítettek be, és a gőzfűtéses radiátorok is szorgalmasan árasztották a meleget.

Kikukkantottam. Hirtelen depresszió tört rám. Az ég palaszürke volt. A kormos hófoltok olvadoztak, közel s távol sehol egy élénk szín. Gyalogosok sehol. Sehol semmi élet. öt ablakomból kettő arra az útra nézett, amelyet Coburn főutcájának taksáltam. Lefogadtam magammal, hogy Broadwaynek hívják. (Nem így hívták, hanem Main Streetnek.) Láttam a kisvárosi boltok és áruházak szokásos gyűjteményét: Ideál Cipőüzlet, Sámson Drogéria, ABC Áruház, Bill Filléres Áruháza, Knowlton Női és Férfidivat, a Coburni őrszem szerkesztősége, Sandy Szeszesital- és Borkülönlegességek.

Mielőtt kirontottam volna, hogy alaposabban megnézzem ezt a zsibongó metropolist, néhány percig azon tűnődtem, mit csináljak a névtelen szerelmes levéllel: „Thorndecker öl.”

Született kotnyeles csibész vagyok, és világéletemben jobban érdekelt a dolgok hogyanja, mint az emberek miértje. Kaptam tényleges nyomozói kiképzést is, de szimatolni nem tanulhat könyvből az ember, éppúgy, ahogy úszni sem, vagy szeretkezni sem, vagy azt se, hogyan kell az Eiffel-tornyot hurkapálcikákból felépíteni.

A nyomozónak leginkább tapasztalatra van szüksége. Meg az emberi természet kaján megfigyelésére, meg arra a készségre, hogy odafigyeljen a vén zsaruk anekdotáira, és tanuljon a tapasztalataikból.

Azon kívül megvan bennem az eredményes hekusnak még egy tulajdonsága: el tudom viselni azt a gondolatot, hogy átráznak, és hülyét csinálnak belőlem. Nincs olyan fene nagy önbecsülésem, megengedhetem hát magamnak, hogy átver valami nagyokos, link alak. Netán link női alak. Link akárki.

Ez a drámai hangú levél – „Thorndecker öl” – bűzlött a linkségtől.

A tudományos berkekben legalább annyi az irigység, gyűlölködés, csalás, cinkosság és fúrás, mint a politikában. A tudományos kutatás felső régiói is teli vannak kígyófészkekkel. A magán- és szövetségi alapítványi pénzekért folyó versengés könyörtelen. A tudósok hanyatt-homlok publikálják kutatásaikat, nemegyszer hamisított bizonyítékokra támaszkodva. Az a legfontosabb, hogy elsőként érjenek célba. Az ember vagy felfedező, és a neve bekerül a tankönyvekbe, vagy csak egy lassú utánfutó, akire aztán rá se bagózik a Nobel-bizottság.

Így tehát elég nagy volt az esély, hogy a „Thorndecker öl” szerzője valamelyik irigy rivális vagy elégedetlen munkatárs, aki úgy érezte, hogy nem kapja meg a szükséges bizalmat. Láttam én már ilyet: névtelen leveleket, alattomban terjesztett rágalmazó pletykákat, még szabotázst és a kísérleti eredmények szándékos meghamisítását is.

És ez a vád – „Thorndecker öl” – nem is volt annyira megdöbbentő. Minden kutató biológus öl – a papucsállatkáktól a csimpánzokig mindent. A hivatásukhoz tartozik. Ha a levélben ez állt volna: „Thorndecker gyilkol” – a hátam már jobban borsódzott volna. De nem csináltam semmi egyebet, mint hogy betettem a levelet egy borítékba, amelyet a Donner és Stern cégnek címeztem meg, mellétettem egy személyes levelet Nate Sternnek, ebben megkérdeztem tőle, milyen gyártmányú írógépen írták a levelet. Megadtam a Coburn Inn telefonszámát, és megkértem, hívjon föl, mihelyst azonosította a gépet. Kételkedtem benne, hogy az információnak bármilyen hatása lehet a Thorndecker-kivizsgálásra.

Ez volt a második számú tévedésem ezen a rohadt napon. Az első az volt, hogy kibújtam az ágyból.

Vártam és vártam és vártam a zörgő liftre, figyeltem a forgó réztárcsát, mintha Mindent Ragaszttal kenték volna be. Amikor a nyitott fülke végre zihálva megérkezett a legfelső (hatodik) emeletről, felbukkant benne a liftkezelő, egy aszott, színes bőrű úriember, aki egy nappal nézett ki fiatalabbnak az úristennél. Fényes, fekete alpakka zakót viselt, és egy kicsi sapkát a feje búbján, olyat, mint egy sábeszdekli. Fából készült konyhaszéken ült. Valamivel a padló szintje alatt megállította a liftet, lassan kinyitotta a nyikorgó rácsajtót. Le-, aztán beleptem.

– Mehetünk – mondtam –, de szivarom, az nincs. Hogy tetszik az élet ezen a napfényes, ragyogó reggelen? – kérdeztem.

– Nehéz, de szép – felelte, becsukta az ajtót, és előretolta az indítókart. – Kiköltözik?

– Épp most költöztem be.

– Azt hittem, maga is azok közül a vigécek közül való, akiket bevert ide a vihar.

– Nem én – mondtam. – Néhány napig itt leszek. Az is lehet, hogy néhány hétig.

– Örömmel hallom – felelte. – Minden vendégnek örülünk, aki ide jön. A nevem Sam. Sam Livingston.

– Úgyszintén Sam – mondtam.

Ünnepélyesen kezet ráztunk. Addigra már el is értük a második emeletet.

– Mindjárt megérkezünk – mondta bátorítólag. – Én hotelszolga is vagyok, meg kuffert is cipelek, meg szobapincér is vagyok, ha akarja. Mongyuk, ha kedve szottyan egy korsóra késő éjjel. Vagy egy szendvicsre. Én gondoskodok róla.

– Jó tudni – mondtam. – Mettől meddig van szolgálatban?

– Mindig – felelte. – Itt lakok. Van egy helyes, kis lakásom itt az alagsorban.

– És hol volt múlt éjjel, amikor szükségem lett volna magára?

– Italt hordtam körül az ivóban, asszem.

– Sok a dolog, Sam? – kérdeztem. – Van elég vendégük?

– Maga meg még egy fél tucat állandó – felelte. – Ez nem a mi szezonunk.

– Mikor van a maguk szezonja?

Kivillantotta erős, sárga fogainak egész klaviatúráját.

– Sosincs szezonunk – felelte.

Mindketten nevettünk, és miközben lassan ereszkedtünk lefelé, lenéztem a hallba.

A padlót fényes, fekete-fehér kőkockák borították, sakktáblaszerűen. Néhány kis méretű, keleti szőnyeg takarta, oly kopottak voltak, hogy a barna alapszövetük is átlátszott. A pamlagokat és a fotelokat valaha sima bőr borította, mostanra berepedezett, a párnázatuk göröngyös a kilazult rugóktól. A székek mellett kör alakú gyékényszőnyegek sorakoztak, melyeken ősöreg, réz köpőcsészék álltak. Plasztik páfrányokat ültettek beléjük.

Vaskos faoszlopok emelkedtek a padlótól a boltozatos mennyezetig, az oszlopok festése márványt imitált. Díszes, kovácsoltvas rács fedte a liftajtót és a pénztárfülkét. Az egyik sarokba egy üvegfalú trafikot préseltek be, egy csillogó szőkeség trónolt benne, szoros, magas nyakú pulóverben, amelyen két hegyes kúp domborodott.

A lift lehuppant. Kapuja nyikorogva kitárult. Kiléptem. Az volt az érzésem: a múltba lépek, egy ötven évvel ezelőtti jelenetbe, amely kimerevedett, és úgy maradt. Vénemberek ültek a poros székekbe süppedve, és bámultak rám újságjuk fölött. A portás a pult mögött, egy másik kopasz, fölnézett munkájából: leveleket rakott be a rekeszekbe. A habcsók az áruda pultja mögött abbahagyta a cigarettacsomagok kirakását kartonjukból, és rám vetette árkolt szemét.

Nem emlékezés volt az, amit éreztem, hiszen túlságosan fiatal voltam ahhoz, hogy emlékezzem egy ilyen ősrégi hotelhallra, amely fertőtlenítő és több ezer elhamvadt szivar szagát árasztotta. Csak azt hihettem, hogy valami régi filmből emlékszem erre a színhelyre, és bármely *percben beléphet Hurhphrey Bogart, odacammog a zománcozott szőkeséghez, vásárol egy csomag Fatimét, és azt selypíti: „A többi a magáé, édesz.”

Megráztam a fejem. A szédülés elmúlt. Jobb napokat látott kisvárosi hotel lepusztult hallja volt, amit bámultam, de ezekre a jobb napokra már egyetlen városlakó sem emlékezhetett. A portáspulthoz léptem…

– Samuel Todd vagyok.

– Igenis, Mr. Todd – felelte a portás. – 3 F a szobaszáma. Minden megfelel?

Hasonlított az éjszakai portásra, de minden kopasz olyan, mintha a rokona lenne a másiknak.

– Minden kitűnő – mondtam neki. – Tegnap este, amikor megérkeztem, egy levél várt. Meg tudná mondani, ki hagyta itt?

Megrázta a fejét.

– Sajnos nem. Pár percre bementem az irodába. Amikor visszajöttem, a levél itt feküdt a nyilvántartó könyvön. Nem volt aláírva?

– Nem tudtam elolvasni a nevet – hazudtam. – Hol kaphatnék bélyeget?

– Automatából, ott a trafiknál. A postaláda az ajtó mellett. Vagy ha óhajtja, elviheti a postára is. Itt van a River Street sarkán. Valamivel hamarabb ér célba, ha ott adja föl. Délután háromig-négyig nem szedik össze itt a postát.

Köszönetét biccentettem, és átmentem a trafikos fülkéhez. Az automatától vettem húsz centért egy tizenöt centes bélyeget. Nem rossz üzlet.

– Jó reggelt, uram – szólalt meg torokhangon a vörhenyes hajú trafikosnő. – Itt lakik?

Nem volt rossz nő, kész színorgia: fémes haj, fátyolos szemén olyan szempillák, mint egy tintaszínű százlábú, hatalmas, duzzadt száj, tükörsima arc. A piros pulóvert szögekkel kivert öv szorította össze, olyan széles, hogy motorkerékpár-nyeregnek is elég lett volna. Bíborszín posztószoknyája annyira szűk volt, hogy a nő oldalról úgy festett, mint Afrika térképe. Térdig érő fehér, műbőr csizmát viselt. Narancsszínűre lakkozott körmei átmenetet képeztek a köröm és a karom közt. Két lábon járó Picasso-kép.

– Jó reggelt – mondtam. – Igen, itt lakom maguknál.

Keményen megnyomtam az utolsó szót, ő nevetgélt, és mélyet lélegzett. Kegyetlen lettem volna, ha nem veszem észre. Lehetetlen volt észre nem venni. Vettem egy zacskó cukorkát, amit egyáltalában nem kívántam.

– A többi a magáé, édes – szóltam.

Kezdtem beleilleni a kopottasságba. Csak egy fogpiszkáló kellett volna még a szám sarkába, meg egy el nem szítt szivar a fülem mögé.

Elindultam az ajtó felé, amelyen az Étterem–Bár felirat díszlett neonból.

– A nevem Millie – kiáltott utánam a trafikoslány.

Odaintettem neki, és mentem tovább. Az efféle nők kicsinálnak. Nyomban látomásaim támadnak: eltörik a csontjaimat, és kiszívják belőlük a velőt.

Egyetlen pillantás az étterem–bárra, és máris tudtam, miből él meg a Coburn fogadó, szezon híján. Mind a húsz asztalnál ültek vendégek, és csak két üres bárszék akadt a hosszú pult mentén. Három pasi a szomszédos bárhelyiségben pöffeszkedett, egész fölöklelte őket az a mérhetetlen mennyiségű ital, amivel napjukat kezdték.

Egy-két nő, de főleg férfiak. Mind helybeli, úgy véltem, kereskedők, biztosítási ügynökök, tisztviselők lehettek, néhány munkás meg farmerek gumicsizmában és flanellingbe. Látszott, hogy mind ismerik egymást: sok hangos szó esett, nagy röhögések. Ez lehetett a jobb hely Coburnben egy kis terefere vagy ivás céljaira. Még valószínűbb, hogy ez volt az egyetlen hely.

Az étlap biztató volt: nehéz, falusias reggelik, olyasmikkel, mint sertéskolbász, kukoricadara, fasírt, sonkaszeletek, olajban sült krumpli és így tovább. Körülnéztem, az emberek olyannak tűntek, mintha Coburnben soha hírét se hallották volna a túlzott koleszterinfogyasztás ártalmainak. Egy pohár narancslevet ittam (amely frissen kifacsart, valódi narancslének bizonyult), egy vadnyugati omlettet ettem, fasírtot, átforrósított péksüteményt és rá kávét.

Míg ettem, a helyiség lassacskán kiürült. Kilencre járt, ilyenkor nyithattak azok a káprázatos kis ‘üzletek, amelyeket láttam. Most kezdték egy dolgos hétköznap tamtamját verni. Úgy képzeltem, a coburni üzleti életben egy használt trágyaszóró gép eladása már nagy tamtamnak számíthat.

Épp a második csésze kávét készültem meginni, amikor észrevettem, hogy valaki áll a hátam mögött. Körülnéztem. Egy zsaru volt az, khakiszínű egyenruhában, szőrmegalléros, vitorlavászon viharkabátban. A hajtókáján csillagok, fegyverszíja szorosan feszült. Hosszúra nyúlt, feszes férfiú volt.

– Mr. Samuel Todd? – kérdezte. Színtelen, monoton, erős hangja volt. Járdahang.

– Az vagyok – feleltem. – Tilosban parkolok?

– Nem, uram – felelte mosolytalanul. – Ronnie Goodfellow közrendőr vagyok. – Nem nyújtotta a kezét. – Megengedi, hogy ideüljek?

– Húzzon egy széket magának – feleltem.

– Kér egy kávét?

– Nem, uram. Köszönöm.

– Nem ihat szolgálatban, mi? – szóltam. Még mindig semmi mosoly. Föladtam.

Levette szőrmés lovassági kalapját, kicsatolta a fegyverszíját, és levette a kabátját. Aztán újra visszacsatolta derekára a fegyverszíjat. Fölakasztotta a kalapot és a kabátot, és a mellettem levő székre huppant.

Amíg ezt a komótos, gondos balettot végigcsinálta, figyeltem őt a pult mögötti tükörből. Úgy néztem, indián származású. Pengevékony volt, sötét bőrű, szurokfekete hajjal és olyan orral, amellyel sajtot lehetett volna szeletelni. Laza eleganciával mozgott, de engem nem tévesztett meg. Láttam vékony ajkát, sanda szemét. Pisztolytáskája pedig olajozva és kisuvickolva.

Ismertem már ilyenfajta embereket, akik szinte vibráltak a büszkeségtől. Leginkább feketék közt látni ilyet, meg chicanók és más lenézettek közt. De néha fehér is akad efféle. Falusi fehérek, vagy nyomortanyákon élő fehérek, vagy hegyi fehérek közt. Annyira érzékeny, annyira sértett emberek, hogy ha megbántják őket, vagy akár csak kinevetik, vagy véletlenségből meglökik – ölni tudnának. Nem a vérmérséklet az oka, csupán az önérzetük. Gőg, amely erőszakra vált át, mihelyt az önbecsülését fenyegetik. Jobb nem piszkálni az ilyen embert, inkább átmenni az utca túloldalára.

– Ittlétem oka – mondta merev hangon –, hogy dr. Thorndecker megkért, nézzek be önhöz. Győződjem meg róla, megfelelően van-e elszállásolva. Tudjam meg, van-e valami óhaja.

– Ez nagyon kedves öntől és dr. Thorndeckertől – mondtam. – Nagyon hálás vagyok az érdeklődésükért. De pompás a szállásom. Semmi problémám. És ez a vadnyugati omlett olyan jó volt, hogy finomabbat még soha nem ettem.

– Ha óhajtja, bemutatom önt coburnieknek – mondta. – Mindenkit ismerek itt.

Fújtam a kávémat, hogy hűtsem egy kicsit.

– Thorndecker mondta magának, miért vagyok itt? – vetettem oda a kérdést.

Az után feléje fordultam, hogy lássam. Kátrányos szemében semmiféle kifejezés.

– Az anyagi támogatásra érti?

– Az anyagi támogatás iránti folyamodványára – feleltem.

– Mondta.

– Ez meglepő – feleltem. – A folyamodók általában inkább hallgatnak. Így azután, ha elutasítják őket, ahogy ez az esetek nagy részében történik, mégse nyilvános a megszégyenülésük.

A rendőr a kezét nézte, és lassan forgatta vékony jegygyűrűjét.

– Mr. Todd – mondta –, Crittenden Hall igen nagy hasznot hajt Coburnnek. Körülbelül száz ember dolgozik ott, beleértve a kutatólabor munkatársait. A legnagyobb munkaadó ezen a környéken. Mind errefelé laknak, tekintélyes fizetési csekkeket visznek haza, a helybeli üzletekben elégítik ki szükségleteiket. Ez fontos nekünk, érti?

– Hogyne – feleltem. – Biztos vagyok benne.

– És minthogy ilyen sok ember dolgozik ott, dr. Thomdeckernek nem lenne könnyű az egész dolgot titokban tartani. Meg se próbálta. Cikk jelent meg róla a Coburni Őrszem első oldalán. Az egész város tud róla. Mindenki reménykedik, hogy sikerül. Egymillió dollár. Nagyon sokat jelentene a városnak.

– Mindenki Thorndeckernek drukkol? – kérdeztem. – Így van?

– Szinte mindenki – felelte óvatosan. – A legjobb emberek. Mind azt reméljük, hogy maga kedvező jelentést ad róla, és ő megkapja a pénzt. Nagyon sokat jelentene Coburnnek.

– Nem én döntök – magyaráztam. – Én legfeljebb ebbe vagy abba az irányba fordítom az ajánlást. Nagyon sok egyéb tényező is szerepet játszik. Az igent vagy a nemet a főnökeim mondják ki.

– Ezt nagyon is megértjük – mondta türelmesen. – Csupán azt szeretnénk, ha megbizonyosodhatnánk arról: ön tudja, hogyan éreznek az itteniek dr. Thorndecker és a munkája iránt.

– A legjobb emberek – mondtam.

– Így van – mondta komolyan. – Mind mellette állunk. Dr. Thorndecker igen nagy ember.

– Ő mondta ezt magának? – kérdeztem, és utolsót kortyoltam a kávémból.

Lassan felém fordultak a sötét szemek. Nem volt túlságosan kedves pillantás. Csöppet se volt szórakoztató.

– Nem – mondta. – Nem ő mondta nekem. Én mondom. Dr. Thorndecker nagy ember, és kitűnő munkát végez.

– Tudomásul vettem és megjegyeztem a véleményét – feleltem. – És most, ha megengedi, Goodfellow közrendőr, postára kell adnom egy levelet.

– A postahivatal a River Street sarkán van.

– Tudom.

– Örülnék, ha eligazíthatnám az útját odáig.

– Rendben van – sóhajtottam. – Igazítson el.

Goodfellow nem túlzott, amikor azt mondta, hogy mindenkit ismer Coburnben. Mindenkit üdvözölt, aki csak szembejött, legtöbbjét keresztnevén szólította. Legalább hatszor álltunk meg, és bemutatott a Vezető Polgároknak. Miután a rendőr gondosan elmondta, ki vagyok, és elmagyarázta, miért jöttem Coburnbe, hamarosan megbizonyosodhattam róla, hogy dr. Telford Thorndecker valóságos herceg, Jézus Krisztus és Albert Schweitzer egy személyben – talán némi kis Abner Doubledayjel keresztezve.

Föladtuk a levelemet. Azt reméltem, hogy ezután megszabadulok majd rendőri kíséretemtől. Nem mintha rossz társaság lett volna – egyáltalán nem volt társaság. De lebecsültem.

– Van még egy perce? – kérdezte. – Mutatnék magának valamit.

– Hogyne. – Azon voltam, hogy hangom lelkesnek tűnjék. – Kötetlen az időm.

A River Street keresztülmetszette a Main Streetet, azután a domboldalon leszaladt a Hudson folyóhoz. A tetején álltunk, mielőtt az út kanyargósan lejteni kezdett a víz felé. Az út teli volt gödrökkel, két oldalán elhagyott lakóházak és boltok, lepusztult áruházak, omladozó barakkok és szeméttel teliszórt, ázott grundok.

A palaszín égbolt még mindig alacsonyan csüngött le: Isten megszüntette a Napot. Borzongató, nyirkos és hamutól bűzlő levegő terült szét. A folyó fölött ragacsos köd úszott. Alighanem áradt a víz, de, nem láttam egyebet, mint törmeléket, hulladékot és fénylő olajfoltokat. Üres ládák, grapefruit héj, döglött hal. Alig hiszem, hogy utazási irodák így hirdetnék Coburnt: „Két hét élmény dús nappalokkal és csillogó, regényes hangulatú éjszakákkal.”

Ronnie Goodfellow közrendőr ott állt csípőre tett kézzel, füstös szeme a homlokába húzott szőrmés kalap alól merengett elő.

– Az enyéim kétszáz évig éltek itt – mondta. – Valaha elbűvölő folyó volt ez. Kézzel kaphatta el benne az ember az ugráló halat. Lazacot, sügért, harcsát. Mindent. Élt ez a folyó. Hajók mentek föl-le a hátán. Úgy értem, kereskedelem zajlott rajta. Jól ment. Mindenki keményen dolgozott, és meg is élt. A New Yorkiak, ha Albanybe akartak menni, lapátkerekes hajóval utaztak fölfelé. Ez még a vasút, meg a buszok, meg a repülőgépek előtt volt. Fontos folyó volt ez, úgy értem. Csónakokon és bárkákon is szállítottunk élelmiszert a városba. Most ez persze mind teherautókon zajlik. Már amennyi van. Nagy rakpart is húzódott itt. Még most is láthatja a cölöpök csonkjait. Nem akármilyen város volt ez. Most már vége. Minden más. Még az időjárás is. A papám mindig arról mesélt nekem: a telek olyan kemények voltak, hogy a folyó vastagon befagyott, és gyalog lehetett átmenni a jégen Harrickbe. Vagy átkorcsolyázni. A francba is: hát Harrick már nem is létezik. Sok kis farm volt erre mindenütt. Jó alma termett. Jó szőlő, kisiparok, mint asztalosság, ezüstművesség, üvegfúvás. Tud róla, hogy volt egy külön szín, amelyet coburni kéknek hívtak? A környék homokjától kapta a nevét. Vázákat és tányérokat készítettek belőle. Mindenütt az országban jó hírük volt, úgy bizony. Coburni kék. Ez mégiscsak valami. A lakosok száma körülbelül ötszöröse volt a mostaninak. A fiatalok is idehaza maradtak. Ez volt az otthonuk. De most… Ez a hely…

Elcsuklott a hangja. Kezdtem megkedvelni a fiút.

– Ide figyeljen – mondtam. – Ez nemcsak Coburnnel van így. New York Cityvel is. Az Amerikai Egyesült Államokkal is. A világgal is. Minden változik. Maga is, én is, a világegyetem is. Az egyetlen dolog, amiben biztos lehet: a változás.

– Igen – mondta. – Igaza van. Én meg bolond vagyok.

– Dehogy bolond – feleltem. – Esetleg romantikus. De ezt nem tiltja a törvény.

– Bolond vagyok – erősködött, én meg nem vitatkoztam.

Lassan mentünk visszafelé a Main Streetre.

– Nős? – kérdeztem.

Nem felelt.

– Gyerekek?

– Nem – felelte. – Nincsenek kölykeim.

– Coburnben lakik a felesége?

– Utálja ezt a várost – felelte azon a tompa hangján. – Alig várja, hogy elkerüljön innen.

– És?

– Nem – mondta. – Itt maradunk.

Több szót nem is váltottunk, amíg a Coburn Inn elé nem értünk.

– Lehet, hogy már találkozott a feleségemmel – mondta, és átnézett a fejem fölött. – Épp itt dolgozik a hotelban. A trafikos pultnál. Millie a neve.

Búcsút intettem, és bebattyogtam a szállóba. Mérlegeltem, fölhívjam-e dr. Thorndeckert, dé biztos voltam benne: Goodfellow tudatja vele, hogy a városban vagyok. Hogy őszinte legyek, kissé sértve éreztem magam a doktor részéről. Nemcsak azért, mert nyilvánosságra hozta a Bingham Alapítványhoz intézett pénztámogatás iránti folyamodványát – valamit, ami még nem elintézett ügy –, hanem mert követet küldött fogadásomra. Rendes körülmények között ez ellen se lett volna kifogásom, de ez a megbízott egy speciális rendőrségi harmincnyolcassal volt felszerelve. Az volt az érzésem, hogy védőőrizet alatt állok. Utáltam ezt.

Ezen a délelőtti órán – tizenegyre járt – csak egyetlen vendég akadt a hotelbárban. Ez pedig egy öregapó volt, kockás vadászsapkában, pecsétes vitorlavászon zakóban meg régimódi, térdnél fűzős bőrcsizmában. Ott, ahonnan én származom, birgerinek hívták az ilyet. Az ember vett belőle egy párat a Sears áruházban, mihelyt a lába már nem nőtt tovább, és attól kezdve kitartott egy egész életre. Néhanap megsarkaltatta, tavasszal pedig, mielőtt eltette volna, vastagon bekente egy kis faggyúval vagy libazsírral. Az öregúr egy korsó csapolt sör fölött bóbiskolt. Nem nézett fel a jöttömre.

A csapos egy újabb kopasz volt, ugyanolyan, akár a portások. Ennyi kopasz ember egy ilyen kis városban. Lehet, hogy a vízben volt valami. Egy vodkagimletet rendeltem jéggel. Tudta, mi az, és igencsak jó italt kevert; úgy rázta föl, ahogy illik, nem megkavarva. A legtöbb csapos a palack címkéjén levő receptnek fogad szót, és olyan savanyú gimletet készít, hogy az embernek szétmarja még a segge lyukát is. De ez főleg vodkából állt, csupán egy leheletnyi citromlével. Igyál vodkagimletet, nem kapsz skorbutot – nem igaz? Ez volt a mentségem.

A csapos kötényén ez a felirat díszlett: „Szólíts Jimmynek.”

– Jó az ital, Jimmy – mondtam.

– Köszönöm, uram – felelte. – Általában akad nálam friss citrom, és abból teszek bele, de tegnap az a tömeg mindent letarolt: Lehet, hogy holnapra lesz megint, ha addig még nálunk marad.

– Még maradok – feleltem.

– Úgy? – szólt. – Itt tartózkodik Coburnben?

– Egy darabig.

Az öreg muki leugrott bárszékéről, és csaknem elvágódott.

– Mi a francnak? – kérdezte recsegő, sipító hangon. – Miért marad valaki ép ésszel ebben a húgyszagú városban?

– Nono, Mr. Coburn – nyugtatgatta a csapos.

– Te csak ne „nono, Mr. Coburn”-özzél nekem itt – dohogott az aggastyán. – Ismertelek még hátulgombolós korodban, és még mindig itt vagy, nem vitted semmire.

Odafordultam, hogy megnézzem magamnak.

– Mr. Coburn? – kérdeztem. – Eredeti telepesek?

– A család szegény ágából – röhögött érdesen. – A többieknek volt elég eszük és pénzük ahhoz, hogy meglépjenek innen.

-– Nono, Mr. Coburn – mondta idegesen újra Jimmy.

Láttam, hogy söröspohara csaknem egészen üres.

– Meghívhatom egy italra, Mr. Coburn? – kérdeztem tisztelettel.

– Hogy a francba ne? – válaszolta, és áttolta poharát a pulton. – És ezúttal szép finoman töltsed, egészen tele – mondta a csaposnak. – Ha egy pohár habot akarok, majd szólok.

Jimmy sóhajtott, és a csap alá tartotta a poharat.

– Megengedi, hogy önnel tartsak, Mr. Coburn? – kérdeztem.

– Csak tessék – felelte, és fölkapaszkodott a hozzá legközelebb eső székre.

Amikor felé indultam, észrevettem, hogy egy hosszú fegyvertokja is van, vén, bőrszegélyű ponyvazsák, amelyet a bárpulthoz támasztott, maga mellé.

– Vadászni volt? – intettem a fejemmel a tok felé.

– Igen – mondta. – De istentelenül nyirkos minden ez után a vihar után. Különben sincs errefelé semmi rohadt lőnivaló. Legfeljebb néhány kétlábút említhetnék, de nem teszem. Mit csinál itt a városban, fiacskám?

Nem volt semmi értelme a titkolódzásnak, főleg nem a Goodfellow közrendőrrel tett városnéző séta után.

– Azért jöttem, hogy felkeressem dr. Thorndeckert – feleltem. – Crittenden Hallban.

Nem felelt semmit, de valami történt a barázdált arccal. Kanyargó szemöldöke leereszkedett. Vértelen ajka összepréselődött. Fonnyadt orcái beestek. Kemény álla előreugrott, és fakókék szemében hirtelen lángot véltem látni.

Azután fölemelte söröspoharát, és kiürítette, egyből eresztette le az egészet, folyamatos kortyokban szivattyúzta le ráncos ádámcsutkájával. Lecsapta az üres poharat a bárpultra.

– Még egyet, Jimmy – lihegte.

Intettem fejemmel a csaposnak, és odatoltam a magam üres poharát is. Hallgatagon üldögéltünk. Amikor italaink elkészültek, körülnéztem. A bár még mindig üres volt. Kétszemélyes kis asztalok álltak messze a félhomályban, és néhány magas falú boksz, amelyben négyen is ülhettek.

– Leülhetnénk kényelmesebben is – javasoltam. – Kinyújtózhatnánk, és kicsit elereszthetnénk magunkat.

– Semmi akadálya – mormolta.

Fogta a sörét meg a fegyvertáskáját, és előreindult. Figyeltem, amint biceg, húzza a bal lábát. Meglehetősen aktívnak tűnt, de lassúnak. Kiszemelt egy négyszemélyes bokszot, és bebújt az egyik kopott padra. Szemben ültem velő. Felé nyújtottam a kezem:

– Samuel Todd.

– Al Coburn – mondta. Kézfogása száraz volt és nem túl erős. – Nem rokona az itteni Toddoknak, ugye?

– Alig hiszem, uram – feleltem. – Ohiói vagyok.

– Sosem voltam ott – így ő. – Sose voltam még New York államon túl, hogy őszinte legyek. Egyszer jártam benn a Cityben.

– Tetszett? – kérdeztem.

– Nem – vágta rá. A bárpult felé pillantott, amely mögött Jimmy gondosan törölgette a poharakat, és nem nézett felénk. – Mi az ördögöt akar maga Thorndeckerrel?

Elmondtam, mit csinálok Coburnben. Bólintott.

– Olvastam róla az újságban – mondta, csaknem bostoni akcentussal. – Gondolja, hogy megkapja a pénzt?

– Nem az én dolgom megállapítani – vontam vállat. – Ismeri őt?

– Ismerem hát – mondta keserűen. – Az én birtokomon él.

– A maga birtokán?

– Coburn birtokon – felelte. – Eredetileg. Még amikor a papám meghalt, a család tulajdonában volt. Énrám hagyta a farmot, és a nővéremre a dombot. – Megint történt valami a szemével: a düh lángja csapott ki belőle. – Azt hittem, én jártam jobban. Termő farm volt, a nővéremé meg rendezetlen erdő és egy nagy, mocsaras rész.

– És aztán? – sürgettem.

– A nővérem hozzáment egy albanyi jampechez, Valami külföldihez. A neve i-vel vagy o-val végződött. Elfelejtettem.

Ránéztem. Dehogyis felejtette el. Sosem fogja elfelejteni.

– Az rábeszélte, hogy adja el a földjét. Egy építési vállalkozónak. Ezt úgy értse, hogy eladta a földet. A földet, amit a papa hagyott rá.

Figyeltem, amint reszketeg kézzel vékony ajkához emeli a sörét. Némely régivilágbelinek ilyen sokat jelent ez a szó: föld. Nem a pénzben kifejezhető értéke az, ami kedves nekik. A föld: a világ egy darabja.

– És mi történt azután? – kérdeztem.

– A vállalkozó lecsapolta a mocsarat, és csaknem minden fát kivágott. Házakat épített. Eladta a dombot egy Crittenden nevű illetőnek, aki azt a gyógyhelyet építette.

– Crittenden Hallt – mondtam.

– Ez a húszas években történt – magyarázta. – A nagy válság előtt. Még mielőtt maga megszületett, fiacskám. A földnek jó ára volt akkoriban. A nővérem ügyesen csinálta. Aztán ő meg az az idegen szedte a sátorfáját, és odébbállt.

– Hol élnek most?

– Ki az ördög tudja? – recsegte. – És kit érdekel?

– Hát a maga farmjával mi történt?

– Á, rosseb – mondta súlyosan. – A fiaimnak nem fűlt a foguk a gazdálkodáshoz. Elköltöztek. Floridába, Kaliforniába. Én meg akkoriban csináltam ki a lábam, és nem tudtam olyan jól mászkálni. Az öregasszonyt elvitte a rák. Bérlőket fogadtam a birtokra. Megélek. De ez a Thorndecker, ez Coburn birtokon lakik. Nem mondom én, hogy nem teljesen törvényes, korrekt módon. Csak azt mondom, hogy Coburn birtokon.

Bólintottam, és jeleztem Jimmynek, hogy jöhet a második rund. De egy pincérnő hozta oda az italunkat. Most három vendég ült a bárban, és kintről, az étteremből áthallatszott az ebédidő előtti tányércsörömpölés.

– Ismeri dr. Thorndeckert? – kérdeztem. – Személyesen?

– Találkoztunk – felelte kurtán.

– Mi a véleménye róla?

Pelyhes szemhéja lassan emelkedett föl. Rám bámult. De nem válaszolt.

– Goodfellow közrendőr azt meséli nekem, hogy a város jobb emberei mind mögötte állnak száz százalékig – próbáltam szóra bírni. – A kifejezés Goodfellowé: „a jobb emberek”.

– Nos, akkor én nem tartozom a jobb emberek közé – szólt az öreg. – És azt se bíznám arra a szélhámosra, hogy a körmöm levágja.

Hallgatott egy darabig, azután élesen hozzátette:

– Goodfellow? Hogy ismerkedett meg azzal az indiánnal? Az öregapám öregapja indiánokat lődözött errefelé.

– Az mondja, Thorndecker küldte. Hogy meggyőződjék róla, elszállásoltak-e, nincs-e szükségem valamire, nem akarok-e megismerkedni valakivel a városban.

Al Coburn lefelé bámult a pohara mélyére, a sör maradványára. Sokáig nyugodtan ült. Azután fenékig ürítette a poharát, üggyel-bajjal fölállt, fölvette a fegyvertokját. Én ott maradtam, ahol voltam. Ott állt az asztal mellett, és letekintett rám.

– Jó lesz, ha vigyáz magára, Sam Todd – mondta azon a recsegő öregemberhangján.

– Mindig vigyázok – feleltem.

Bólintott, odébb bicegett néhány lépéssel. Aztán megállt, megfordult, visszajött.

– Ráadásul – szólt – lefogadom, nem Thorndecker küldte oda Goodfellow-t, hogy fogadja magát. Thorndecker szélhámos ugyan, de nem ostoba.

– Ha nem Thorndecker – kérdeztem –, akkor kicsoda?

Rám meredt.

– Úgy vélem, az a forrónadrágos doktorné volt – felelte zordan.

Azután hallgatott, csak állt, és nézett rám. Nekem úgy tűnt: megpróbálja eldönteni, mondjon-e még valamit vagy se. Vártam. Végül elszánta magát… – Tudja, mit csinálnak azok odakinn? – tette fel a kérdést. – Ott a laboratóriumokban?

Megvontam a vállam:

– Biológiai kutatást. Valamit az emberi sejtekkel kapcsolatban.

– Ördögi munka! – tört ki akkora erővel, hogy éreztem nyálcseppjeit az arcomon. – Az ördögé, bizony!

Kihúztam magam ültömben:

– Miről beszél? – kérdeztem szigorúan. – Mit jelent az, hogy ördögi munka?

– Az én dolgom, hogy tudom – felelte –, a magáé, hogy rájöjjön. Hálás köszönet a vendéglátásért.

Csakugyan megbillentette felém a kockás vadászsapkát. Utánanéztem, amint kisántikált.

Kiittam az italomat, rendeztem a cechet, és kiballagtam a bárból. A jó falusi reggeli jóllakatott, nem kívántam ebédelni. Kimentem a hotelhallba. Belelapoztam a magazinokba a trafikos pult mellett. Kivártam, amíg nem járt arra egyetlen vásárló se, magam akartam maradni a trafikos nővel.

– Hello, Millie – köszöntöttem.

– Üdv! – verdesett szempilláival, akár egy tollseprűvel. – Jól érzi magát Coburnben, Mr. Todd?

Úgy, szóval megérdeklődte a nevemet a portástól. Vajon megérdeklődte-e a szobaszámomat is?

– Vacak-egy város – mondtam, és őt figyeltem.

– Nagyon jól mondja – sötétült el a szeme. – ötven évvel ezelőtt meghalt, de senkinek sincs annyi pénze, hogy illőképp eltemesse. Mivel szolgálhatok? Cigarettát? Magazint? Vagy valami mást?

A „valami mást” amolyan fátyolos Marilyn Monroe-s hangon lehelte, kihúzta a hátát hozzá, és fölfújta magát, isten, óvd meg Ronnie Goodfellow közrendőrt.

– Csak felvilágosítást kérnék – mondtam hirtelen. – Hogyan jutok ki dr. Thorndeckerhez? Crittenden Hallba.

Megpróbáltam figyelni, és megjegyezni, amint magyarázta, hogyan vezessek keletnek a Main Streeten, forduljak északnak az Oakland Drive-on, forduljak be Mike benzinkútjánál a Fort Peabody Drive-on s a többi, s a többi. De közben őt néztem, és próbáltam rájönni, hogy egy kemény, fiatal indián zsaru miért vett feleségül egy elhasznált nőt, aki legalább öt évvel idősebb nála, s akinek üdvösségeszménye alighanem egy fél kiló csokoládébonbon és a „Szeretem Lucyt” tizedik repríze.

Amikor a végére ért, tompán így szóltam:

– Reggel találkoztam a férjével.

– Én minden reggel találkozom vele – felelte. Aztán hozzátette: – Majdnem minden reggel.

Rám nézett, hirtelen nagyon józanul, nagyon komolyan. Kihívóan.

Mosolyogni próbáltam. Sarkon fordultam, és odébb mentem. Nem tudtam, józan meggondolásból-e vagy gyávaságból. Tévesen ítéltem meg ezt a hölgyet. Ennek az üdvössége egyáltalán nem a züfecmozi, se a bonbon. Messze nem.

Rátaláltam a kocsimra a parkolóhelyen, és amíg a motor bemelegedett, lekapartam a jeget a szélvédőről. Aztán nekiindultam, kifelé a városból.

Emlékszem egy oktatóra odalenn Ft. Benningben, aki azt magyarázta nekünk:

– Bámulhatjátok a térképet meg a légi felvételeket, míg a szemetek ki nem guvad. De semmi nem pótolja a fizikai felderítést. Térkép meg fotó: nagyon oké, de látni a terepet, és ha lehetséges, gyalogolni rajta, ezerszer többet ér. Tanuljátok meg a terepet. Tudjátok meg, hova az ördögbe kerültetek. Ha bejárjátok a tűzharc előtt, sokkal valószínűbb, hogy a harc után élve jöttök el onnan.

Így hát elhatároztam, hogy megtekintem dr. Thorndecker terepét.

Millie Goodfellow útmutatásait követve, és Mike benzinkútjánál újabb segítséggel még egy kicsit megbizonyosodva, különösebb nehézség nélkül rátaláltam Crittenden Hallra. A birtok alig egy mérföldnyire volt a folyótól, keleti irányban, a főépületek pedig azon a dombon álltak, amely valaha Al Coburn apjáé volt.

Kis farmokon haladtam át: letarolt földek, ócska házak. Némelyik istálló és melléképület megvetemedett zsalui közül fény türemkedett ki; kátránypapír tetők lebegtek elhagyatottan; rozsdás zsanérokról kificamodott ajtók csüngtek. Szabad ég alatt tárolt mezőgazdasági gépeket láttam, a földeken sok helyütt leszedetlenül rohadt a termés. Hideg volt, nyirkos és elhagyatott. S ami még különösebb: sehol senki. Nem láttam gyalogost, nem ment el mellettem másik autó, nem vettem észre, hogy bárki dolgozott volna a földeken, vagy akár a szemetet hozná ki. Az egész táj elhagyatottnak tűnt. Mintha pestis pusztított volna, vagy neutronbomba pottyant volna ide. Az üres, viharvert épületek tántorogtak csupán. Megtépázott fák meredeztek feketén az ónszínű ég alatt. Az emberek azonban eltűntek innen. Sehol semmi élet. Sokért nem adtam volna, ha legalább kutyaugatást hallok.

Nagy tábla jelezte Crittenden Hallt, alatta pedig egy kis réztábla: Crittenden Kutatólaboratórium. Csinos, öntöttvas kerítés következett, legalább hat láb magas, nagy, díszes, befelé nyíló, kétszárnyas kapuval. Azon belül őrbódé, akkora, hogy egy ember kényelmesen elüldögélhetett benne, lábával a gázkonvektoron.

Lassan haladtam el a kapu előtt. A díszes vaskerítés drótkerítésben folytatódott, de teljesen körülvette a Thorndecker birtokot. Az egy nyomsávos mellékúton körülautózhattam az egészet. Nagy, erdős telek. Némi rét. Patak. Teniszpálya. Meglepően nagy, jól ápolt, szinte vonzó temető. Az emberek azért haldoklanak, hogy ide kerüljenek. Végre megláttam valakit: pocakos pasast, fekete viaszosvászon öltözékben, félbehajtott vadászpuskával a karján. Másik kezében póráz. A póráz végén pedig egy nyújtózó német juhászkutya.

Visszatértem a kétsávos makadámúira, amely a főkapu előtt haladt el. Leparkoltam az útpadkán, ott, ahova az őrbódéból nem lehet ellátni. Kiszálltam, borzongtam, előkerestem a rendetlen csomagtartóból a 7x50-es tábori látcsövem, aztán visszaültem a kocsiba, és kissé letekertem az ablakot. Meglehetősen jól beláthattam az épületeket és a telket. A fény palaszürke volt, és a lencsék hamar bepárásodtak, de azért láttam, amit látni akartam.

Nem kerestem én semmi fenyegető vagy gyanús dolgot. Csupán gyors első benyomást akartam kapni. Jó állapotban vannak-e az épületek? Jól ápolt-e a birtok? Érezni lehet-e a jólét és a jó irányítás légkörét – vagy lepusztult szeméttelep-e ez a hely, és elárverezés után kiált?

Dr. Thorndecker rezidenciája a legjobb osztályzatot kapta. Semerre nem láttam egyetlen betört ablakot se. Gondosan mázolt ablakkeretek és ajtók. Nyírt fű, halomba gyűjtött hullott levél. Rendben tartott fák, tisztára söpört sétányok. A bokrokat és a kertet előkészítették a közelgő télre. A külső ablakszárnyak kitárva.

Mindez gondosságra, hatékonyságra vallott. Virágzó, jól működő intézménynek látszott, amelynek erős irányítója még ebben az istenverte évszakban is odafigyel a fenntartásra és a tetszetősségre.

A főépület, a legnagyobb épület látszott a legrégibbnek. Talán ez az eredeti Crittenden Hali-szanatórium. Háromemeletes téglaépület volt, a domb tetején. A kétemeletes szárnyakat valamicskével alacsonyabbra építették. Valamennyi külső falat repkénnyel futtatták be. A tető patinás vörösréz. Az ablakokon díszes vasrácsok; ez gyakori olyan épületeknél, amelyeket betegek, gyengélkedők, öregek vagy magányosok számára terveznek.

A dombról levezető út felénél újabb épület állt. Ugyancsak vörös téglás, de repkény nélkül. A tetőt pedig pala fedte. Ezeknek az ablakait is rácsok őrizték, de dísztelen, függőleges vasrudakból. Ez az épület, amely, úgy véltem, a Crittenden Kutatólaboratórium lehet, nem volt olyan kecses építésű, mint a Crittenden Hall, csupán egy egyszerű, kétemeletes kocka, szűk ablakokkal, csekély meggyőződéssel tervezett, György-kori oszlopsorral és főbejárattal. A szanatóriumot és a laboratóriumot átjárósétány és lépcső kötötte össze, fedett út, vaslábakon álló, falak nélküli tetővel.

Volt még néhány kisebb melléképület, lehet, hogy konyhák, laboratóriumok, raktárak, szerszámkamrák, mit tudom én – még csak találgatni se tudtam. De minden pontosnak látszott, ápoltnak, tisztának és jól karbantartódnak.

Akkor hát miért fogott el az elhagyatottság érzése?

Lehet, hogy ez a búbánatos idő volt az oka: a még mindig lucskos föld, a nyomott levegő. Lehet, hogy ez a vigasztalan fény tehetett róla. Nem is volt az fény igazában, csupán valami nyirkos, acélszürke derengés. De az is lehet, hogy Coburn és a saját hangulatom okozta.

Csak azt tudom, hogy amikor letettem a látcsövet, semmit nem tudtam volna felhozni dr. Telford Gordon Thorndecker ellen, se a Bingham Alapítványhoz intézett, anyagi támogatás iránti kérelme ellen. Mégis éreztem valamit, és azzal viaskodtam, hogy elemezzem, és nevén nevezzem ezt az érzést.

Bámultam ezeket az időálló épületeket ott a letarolt dombon, és küszködtem, hogy megfogalmazzam azt, amit érzek. Csak útközben, vissza Coburn felé jöttem rá. Félelem? Nem pontos szó. Rémület.

Ez után a hátországba tett kis kirándulás után Coburn határozottan ragyogónak tűnt. Legalább négy gyalogost számoltam össze a Main Streeten. És mit látok! Lábát felemelő kutyát egy tűzcsapnál! Csodálatos!

Leparkoltam, és bezártam a kocsit. Amire azonnal vágytam… nos, jó pár dolog jutott eszembe, amelyekre vágytam. Vodkagimlet. Konyak tisztán. Kávé péksüteménnyel. Klubszendvics sörrel. Forró sütemény tonikkal. Joan Powell. Whiskyvel. Így aztán átmentem a Main Street másik oldalára, a Coburni Őrszem szerkesztőségébe.

Üzlethelyiségben székelt, az üvegajtón cifra, aranybetűs fölírás: „A legnagyobb kis hetilap az egész államban!” Odabenn pecsétes pult állt, ahol elő lehetett fizetni a lapra, vagy hirdetést föladni, vagy panaszt tenni, ha valakinek helytelenül írták a nevét az elsőoldalas riportban, amely a Gulek Fat ültetvényen rendezett jubileumi partyról szólt.

A pult mögött néhány elnyűtt íróasztal állt, írógépek, forgószékek. Kis irodahelyiség nyílt innen, fehérre festett üvegajtó mögött. És hátul: a nyomda. Minden ősrégi. Kézi szedés, lapos kézi sajtó. Úgy véltem, névjegyeket, levélpapírt és egyéb mütyüröket is vállalnak, csak hogy a házbért megkeressék.

A helyiség nem volt éppen a lázas tevékenység nyüzsgő méhkasa. Egy túlkoros hölgy ült a pult mögött. Magas széken trónolt, hirdetéseket vágott ki az Őrszem régi számaiból, hosszú papírvágó ollóval. Vasszürke haját kontyban viselte, két ceruza volt a kontyába szúrva. Ingblúza fodros gallérját kámea brossal tűzte össze. Mintha most lépett volna le Norman Rockwell képéről, a Saturday Evening Post címlapjáról.

Mögötte, az egyik ócska íróasztalnál, formás pipi ült. Legfeljebb tizennyolcnak taksáltam. Az a tutajos típus: olyan szőke, olyan kicsattanó, olyan egészséges, olyan ragyogó, hogy nyomban kihúztam magam, és teleszívtam a mellkasom. Hiúság, férfi a neved. Miss Gödröcske egy vén Underwood gépet pötyögtetett, szája egyik sarkából rózsaszín nyelvecske hegye bújt ki. Odaadtam volna a Grand Prix-met cserébe, ha csak egyszer… Elég. Kész őrület.

Távolabb, a helyiség túlfelén, a nyomdai részen egy szálas illető betűt szedett, egy tepsi előtt állva, lajhártempóban. Tintafoltos kötényt viselt és újságpapírból hajtogatott sapkát, amilyet a nyomdászok szoktak. Szemüveget is hordott, akkora lencsékkel, akár egy kólás palack talpa. Kíváncsi lettem volna, hány folyóméterre rúgnak az őrszem sajtóhibái…

Az egész nyomorúságos intézmény mintha a Smithson-gyüjteményből lépett volna elő, csinos címkével: „Amerikai újságszerkesztőség, kb. 1930.” Voltaképpen egész Coburn ugyanebbe az intézménybe illett, hasonló címkékkel. Az idő megállt Coburnben. Mintha valami mélyrétegbe kerültem volna; mintha valaki bármely percben bekapcsolhatna egy detektoros rádiót, amelyből meghallom Gene Austin hangját, amint az „Én kék egem”-et énekli.

– Parancsol? – nézett föl lapkivágásai közül az idős hölgy.

– Idebenn van a főszerkesztő úr? – kérdeztem. – Beszélni szeretnék vele.

– Főszerkesztő asszony – javított ki. – A főszerkesztőnk: hölgy. Agatha Binder.

– Bocsánat – feleltem illemtudóan. – Beszélhetnék Miss, Mrs. vagy Ms. Binderrel?

– Milyen ügyben? – kérdezte gyanakodva.

– Hozott valamit? Vagy valami panasza van?

Az volt a sejtésem, hogy a Coburni őrszem jócskán kaphat panaszokat.

– Nem, semmi panaszom – feleltem. Rávetettem a legmegnyerőbb mosolyomat, ám minden eredmény nélkül. – A nevem Samuel Todd. A Bingham Alapítványnál dolgozom. Dr. Telford Thorndeckerről szeretnék beszélni a főszerkesztőjükkel.

– Ó, vagy úgy – mondta. – Várjon itt, kérem.

Lemászott a székéről, és hátraügetett a homályos bolthelyiségben. Bement az irodába. Egy percen belül már elő is került, és parancsoló mutatóujjal felém mutatott. Belöktem a pult lengőajtaját. Útban a hátsó ajtó felé elhaladtam a tutajos hajadon mellett. Még mindig pötyögtette az Underwoodot, szája sarkán kidugott nyelvvel.

– Szeretem – suttogtam oda, mire ő rémülten kapta fel a fejét.

Odabenn, a rendetlen irodahelyiségben, a teliszórt íróasztal mögött ülő nő körülbelül korombeli lehetett, és mintegy ötven fonttal nehezebb nálam. Tintafoltos mázolóoverallt viselt, alatta piros kockás inget, amely olyan volt, mintha egy olasz vendéglő abroszából varrták volna. Az asztalon pihentette a lábát, amelyen fűző nélküli, második világháborús harci bakancsot hordott. A padlón egy papírtartály állt mellette, teli feketekávéval és egy akkora tengeralattjáró-szendvicset majszolt, amekkorát még soha nem láttam. Húsgombócosat.

Minden erőteljes volt rajta: a feje, az orra, az állkapcsa, a válla, a melle, a csípője, a combja. Két keze, melyben a szendvicset tartotta, akár egy pikniksonka, csuklója oly vastag, mint a bokám. De mégse volt ormótlan. Minden összeillett rajta, és a maga monumentális módján még tetszetős is volt. A szeme is, mint a gránit, benne csillámfények kis villanásai.

– Miss Binder – kezdtem.

– Üljön le, Todd – így ő.

Leültem.

A hangja éppen olyan volt, mint a teste: súlyos, szinte férfias mélységű. Egy pillanatra se hagyta abba annak a rohadt fasírtnak a majszolását, míg beszélgettünk, és nem hagyta abba a kávé kortyolgatását sem. De mindez csöppet se lassította le, és a húsgombócok nem zavarták a beszédben. Nem nagyon.

– Megkapja Thorndecker a lóvét? – érdeklődött.

– Nem énrajtam múlik – feleltem. Vajon hányszor fogom még ezt a mondatot elismételni Coburnben? – Csak azért vagyok itt, hogy egy kicsit tudakozódjam. Ismeri Thorndeckert? Személyesen?

– Hogyne, ismerem. Mindenkit ismerek Coburnben. Thorndecker egy öntelt, nagyképű, képmutató, fellengzős seggfej. De a legnagyobb koponya is, akivel valaha találkoztam. Olyan okos, hogy már szinte fáj. Semmi kétség: zseni.

– Hallott-e valami pletykát a gondozóról? Mondjuk, hogy rosszul bánnak a páciensekkel? Gyenge a koszt? Vagy valami effélét?

– Ne vicceljen – felelte. – Ide figyeljen, kiskomám, bár én élhetnék úgy, ahogy a Thorndecker páciensei! Reggelire kaviár. Első hetes filmek, övé a megye legjobb borpincéje. De hát miért is ne? Megfizetik. Ide figyeljen, Todd, tömérdek ember él ebben a megyében, akinek tömérdek pénze van. A betegek meg az öregek Crittenden Hallba mennek, hogy elegánsan halhassanak meg. És ezt meg is kapják. Ismerem a legtöbb helybelit, aki odakinn dolgozik, ápolókat, szakácsokat, felszolgálónőket s a többi. Mind ugyanazt meséli: az a hely egy palota. Ha már eljön az ideje, hogy mennie kell az embernek, ez a legjobb módja. És amikor kipurcannak, mint ahogy a többségük nyilvánvalóan ezt teszi, a doktor még el is temeti őket, vagy elhamvasztatja. Megfelelő árkiegészítésért, természetesen.

– Aha. Nekem is feltűnt az a temető. Kellemes hely – mondtam.

– Úgy? Szóval már ellátogatott Crittenden Hallba? – kérdezte.

– Csak bekukkantottam – vetettem oda. – És a kutatólaborral mi van?

– Mi lenne?

– Tud valamit arról, hogy mivel foglalkoznak óit?

Továbbra is őrölte a húsgombócot, de az arckifejezése megváltozott. Mármint a tekintetének a fókusza változott el, az ilyen nézést hívom én „ezer-év-tekintetnek”. Ez azt jelenti, hogy rám nézett, de átnézett rajtam. Valahova mögém. Ugyanezt a tekintetet láttam a Coburn Inn éjszakai portásának szemében, amikor bejelentkeztem, és kimondtam Thorndecker nevét.

Éppen elég gyanúsítottat hallgattam ki bűnügyekben a hadseregnél ahhoz, hogy tudjam, mit jelent ez a tekintet. Nem szükségszerűen azt, hogy az illető hazudik vagy, hogy vétkes. Többnyire azt jelenti, hogy most döntenek magukban afelől, mennyit fedjenek föl, és mennyit rejtsenek el. A mély gondolkodás jele volt ez, a saját érdekeik és belekeverhetőségük számbavétele.

– Nem – felelte végül. – Nem tudom, mivel foglalkoznak a laborban. Az emberi sejtekkel és a hosszú élettel van kapcsolatban. De én nem értek az efféle tudományos lószarhoz.

Ezt a pillanatot választotta ki arra, hogy lehajoljon, és fölvegye a kávéspoharát. Így nem láthattam az arcát, és nem találgathattam, hazudik-e.

– Ismeri Thorndecker családját? – kérdeztem. – A feleségét? Lányát? A fiát? Tudna-e valamit mondani róluk?

– A felesége fele annyi idős, mint ő – mondta. – Igazi szépség. Ez a második felesége, tudja. Julié bejár néhanap a Városba. Nagyon eredetien öltözködik. A Fifth Avenue-n veszi a ruháit. Nem az a kimondott coburni átlag háziasszony.

– Felsőbbrendűnek érzi magát?

– Ezt nem mondanám – felelte gyorsan.

– Egyszerűen csak nem nagyon társas lény, ‘ez minden.

– Boldogan élnek a doktorral?

Megint lehajolt a túloldalra. Ezúttal, hogy visszategye a kávétartályt a padlóra.

– Amennyire én tudom, igen – mondta azon a mély, búgó hangján. – Maga aztán elég mélyre ásogat, mondhatom.

Eleresztettem a megjegyzést a fülem mellett.

– És mit tud a doktor lányáról? – kérdeztem. – Ő részt vesz a coburni társadalmi életben?

– Miféle társadalmi életben? – gúnyolódott. – Két medve a Coburn Inn-nél? Nem, Maryt se látom túl gyakran. Nem arról van szó, értse meg, hogy Thorndeckerék távol tartják magukat a többiektől, csupán, hogy nagyon jól megvannak maguknak. Már miért is ne lennének? Mi a franc van itt, ebben a rohadt porfészekben?

Felém lesett, azt remélte, hogy megbotránkoztat a beszédstílusával. Ám én már hallottam életemben ezeket a szavakat.

– És a fiú? – kérdeztem. – Edward?

– Semmi titokzatos – felelte. – Kicsapták néhány középiskolából: Úgy tudom, gyenge tanulmányi eredményei miatt. Most odahaza lakik egy házitanítóval, hogy az előkészítse a Yale-re vagy a Harvardra vagy effélére. Találkoztam a fiúval párszor. Helyes kölyök. Nagyon jóképű. Mint a papája. De elég szégyenlős, úgy láttam. Nem nagyon szólal meg.

– De úgy általában az a véleménye, hogy a Thorndeckerek: igazi, összetartó, szeretetteljes amerikai család?

Gyanakodva nézett rám, töprengett, vajon szabályos kihallgatásról van-e szó. Természetesen arról volt szó, de ezt semmiképp se láthatta az arckifejezésemen.

– Nos… hogyne – mondta. – Gondolom, nekik is vannak problémáik, mint mindenkinek, de soha nem volt semmiféle botránypletyka’ róluk, hogyha erre gondol.

– Julie Thorndecker, a feleség… – kezdtem – jó barátságban van Ronnie Goodfellow közrendőrrel?

A katonai bakancsok nagy durranással csapódtak az íróasztalról a padlóra. Agatha Binder előrehajolt. Szája épp eléggé nyitva maradt ahhoz, hogy tisztán láthassam benne a húsgombóc egy félig rágott falatát.

– Hát ezt meg hol az ördögben hallotta? – kérdezte.

– Erre-arra – vontam meg a vállam.

– Baromság – mondta. – Komisz pletyka.

– De hiszen épp most mondta, hogy soha nem járt semmiféle pletyka a Thorndecker családról.

Visszaült, befejezte a rágást és a kortyolást.

– Maga, Todd, igazi nagyokos, mi?

Nem feleltem.

Félretolta a szendvicse maradványait. Felém hajolt az íróasztalon át, összecsapta két sonkakezét. Viselkedése nagyon komoly, nagyon nyílt volt. Láthatólag egyenest a szemembe nézett. De nehéz állandóan valakinek a szemébe nézni, még ha az igazat mondja is az ember. Az a trükkje a dolognak, hogy az illető orrnyergére kell nézni, a két szeme közé. A hatás ugyanaz. Rájöttem, hogy ezt csinálja ő is.

– Nézze, kiskomám – mondta a legmélyebbről jövő bugással –, fog még maga egy csomó piszkos megjegyzést hallani Thorndeckerékről. Nem ők a leggazdagabbak erre, de van mit a tejbe aprítaniuk. És akinél a pénz van, arról mindig terjengenek komisz, irigy pletykák. Csak annyira szabad komolyan vennie őket, amennyit érnek.

– Rendben van – mondtam beleegyezőn. – Így lesz. És mit tud Thorndecker munkatársairól? Úgy értem, a vezető beosztásúakról. Ismer közülük valakit?

– Ismerem Stella Beechamet. Diplomás főnővér, őalá tartoznak a nővérek és az ápolók Crittenden Hallban. Gyakorlatilag ő vezeti az egész otthont. Jó barátnőm. És találkoztam már dr. Draperrel. Ő Thorndecker főmunkatársa vagy igazgatóhelyettese, vagy ilyesmije a kutatólaborban. Még néhányukkal találkoztam, de a nevük nem számít.

– Jó képességű emberek?

– Beecham feltétlenül az. Valóságos kincs. Draper: olyan megfontolt tudóstípus. Nekem kevés a közös pontom vele, de alighanem jó fej. Azt hiszem, a többiek is okosak ott a laborban. Ide figyeljen, mondtam már, hogy Thorndecker: zseni. Azon kívül nagyon jó irányító is. Aligha venne föl jöttmenteket. A gondozóotthon személyzete pedig többnyire helybeli, ők is jól látják el a dolgukat. Keményen dolgoznak.

– Akkor hát Thorndeckernek nincsenek munkaerőgondjai?

– Egyáltalán nincsenek! Az álláslehetőség ritka errefelé, és ő csúcsfizetéseket ad. Táppénzt, nyugdíjat, fizetéses szabadságot… bizony. Magam is szívesen dolgoznék ott.

– Egy frászt dolgozna ott – mondtam rá.

– Aha – mosolyodott el enyhén. – Egy frászt dolgoznék ott.

– Ismeri Al Coburnt?

– Azt a vén bolondot? – tört ki. – Tisztára megőrült, amióta a felesége meghalt. Oda se figyeljen arra, amit beszél.

– Nos, valakire oda kell figyelnem – mondtam. – Elsősorban olyasvalakire, aki ismeri Thorndeckert. Melyik bankban tartja a doktor a pénzét?

– Itt a városban? – kérdezte. – Nyilvánvalóan az Első Mezőgazdasági és Kereskedelmi Bankban. Ez az egyetlen bank a városban. A River Street sarkán. A postahivatal mellett. Arthur Merchanttal kell tárgyalnia. Ő az elnök.

– És az egyház? – kérdeztem. – Templomjáró ember Thorndecker?

– Ő is, és a felesége is az episzkopális egyház tagjai, de nem vallásosak.

– Maga a Coburn-ismeret két lábon járó lexikona – ámuldoztam. – Azt mondta: ő és a felesége. És a leány? És a fiú?

– Nem tudom, Eddie mi az ördög. Gyanítom, hogy cserkész.

– És a leány? Mary?

– Nos… – kezdte óvatosan –, hm…

– Hm? Mit jelent ez, hogy „hm”? – kérdeztem.

Ujjpercével gyengéden megdörgölte az orra hegyét.

– A francba is, mi köze van ennek ahhoz, hogy dr. Thorndecker megkapja-e a pénzt a Bingham Alapítványtól, vágy nem?

– Valószínűleg semmi – ismertem el. – De én ilyen szaglászós gazember vagyok.

– De még mekkora – morgott. – Nos, ha mindenáron tudni akarja, azt hallottam, hogy Mary Thorndecker egy, kis templomba jár, amely öt mérföldre van innen. A fundamentalista evangélisták egyháza. Tudja, újraszületés, meg efféle vaker. Rázzák a karjukat, és kiabálnak: Igen, Uram!”

– És képekben beszélnek – mondtam.

Kíváncsian nézett rám.

– Maga sem esett a fejére.

– Esni estem – feleltem –, de nem olyan nagyon. – Egy pillanatig hallgattam; gondolkodtam. – Nos, semmi egyéb kérdeznivaló nem jut eszembe. Szeretném megköszönni magának a szíves együttműködést. Igen sokat segített.

– Én? – kérdezte meglepetten. – Ez igazán kedves. Remélem, segítettem Thorndeckernek, hogy megkapja a dohányt. Megérdemli, a városra meg nagyon ráférne.

– Magam is így hallottam – mondtam. – Ide figyeljen, ha fölmerül még valami kérdés, beugorhatok vele megint?

– Ahányszor csak óhajt – felelte, és fölállt. Én is fölálltam, és most láttam csak, hogy majdnem akkora, mint én. Egy nagy nő. – Menjen, keresse föl Art Merchantot a bankban, ő elmond magának mindent, amire kíváncsi. Mellesleg ő Coburn polgármestere is.

– Fantasztikus – feleltem.

Ott álltunk, kezet ráztunk, és hülyén vigyorogtunk egymásra, amikor félénk kopogtatás hallatszott az ajtón.

– Bújj be! – üvöltött Agatha Binder, és eleresztette a kezem.

Az ajtó tétován kinyílt. Az én Miss Gödröcském volt az. Állva még jobban festett. Miniszoknya. Fincsi térdek. Fekete plasztik csizma. Vajszínű angorapulóver. Eszembe jutott egy régi, hadseregbeli mondás: „Egy ilyen nőhöz nem kell semmi más, csak egy kanál és egy szalmaszál.” Kötegnyi sár^a másolópapírt hozott.

– Tessék, Sue Ann,– szólt az Őrszem főszerkesztője.

– Elkészültem a Kenner-temetésről szóló tudósítással, Miss Binder – dadogta a kislány.

– Kitűnő, Sue Ann. Tedd csak le szépen. Ma délután átnézem.

A tutajos letette a példányt az íróasztalra, és villámgyorsan kisietett, behúzta az ajtót maga után. Rám se pillantott, de Agatha Binder élesen rám nézett.

– Tetszik? – kérdezte lágyan.

– Oké nő – forgattam a tenyeremet. – Nem szenzációs, de oké.

– El a kezekkel, pajtás – mondta most keményebb hangon, szikrázó szemmel. – Az enyém.

Örömmel hallottam. Mindjárt jobban éreztem magam. Nyomban eltűnt az az érzés, hogy Coburn valamiféle múltbeli mélyrétegben hever. Visszakerültem újra az ezerkilencszázhetvenes évekbe, és úgy lépkedtem ki innen, hogy a szellemem szökdécselt, akár egy elmeháborodott hím szarvas.

Mihelyst a Coburn Inn halijába beballagtam, a kopasz a pultja mögött hevesen integetni kezdett felém.

– Hol volt mostanáig? – kérdezte sértett hangon.

– Elnézést, hogy nem jelentettem be – mondtam. – Legközelebb hozok igazolást otthonról.

De oda se figyelt.

– Dr. Thorndecker háromszor kereste magát – mondta. – Az a kérése, hívja vissza a lehető leggyorsabban. Itt a száma.

Odafönn a szobámban kihámoztam magam az esőkabátomból, lerúgtam a csizmát, és hanyatt dobtam magam a kemény ágyon. A telefon ott volt a rozoga éjjeliszekrényen. A hívásokat a szállodai telefonközpont bonyolította. Megadtam a számot, és vártam,

– Crittenden Hall.

– Dr. Thorndeckert kérem. Itt Samuel Todd beszél.

– Pillanat, kérem.

Katt-katt-katt.

– Labor.

– Dr. Thorndeckert kérem. Itt Samuel Todd beszél.

Ezúttal semmi kattanás, csak: – Tessék maradni.

– Mr. Todd?

– Igen. Dr. Thorndecker?

– Nem. Sajnálom, Mr. Todd, de dr. Thorndecker e pillanatban nem tud a telefonhoz jönni. Itt dr. Kenneth Draper beszél, dr. Thorndecker asszisztense. Hogy van, uram?

Náthás-csöpögős orrhang volt: eldugult, nyúlós, rezonancia nélküli.

– Jobban nem is lehetnék, köszönöm. Üzenetet kaptam, hogy hívjam fel dr. Thorndeckert.

– Tudom, uram. Egész délután próbálkozott, hogy elérje önt, de e pillanatban egy válságos kísérlettel van elfoglalva.

Megpróbáltam a lábujjaimmal letolni a zoknimat.

– Én is – mondtam.

– Tessék, uram?

– Gyermeteg humor. Felejtse el.

– Dr. Thorndecker érdeklődik, nem lenne-e a vendége ma este, családi vacsorára. Itt, Crittenden Hallban. Koktél hatkor, vacsora hétkor.

– Megtisztel – mondtam. – Köszönöm.

– Tudja, hogyan jut el ide, Mr. Todd? Elindul kelet felé a Main Streeten, aztán…

– Odatalálok – mondtam sietve. – Viszontlátásra ma este. Köszönöm, dr. Draper.

Letettem a hallgatót, és lehúztam a zoknimat a hagyományos módon. Visszafeküdtem az ágyra, úgy terveztem, hogy szunyókálok egy órácskát, aztán fölkelek, lezuhanyozok, megborotválkozom, felöltözöm. De az álom nem jött. Kevergett az agyam.

Nyilván hallották már a következő párbeszédet televíziós krimikben, vagy olvastak ilyet detektívregényekben:

Rendőr alhadnagy: „Ne éljek, ha a fickó ártatlan.”

Rendőrtiszt: „Honnan tudja?”

Rendőr alhadnagy: „Az ösztönöm azt súgja.”

Néha úgy mondja az alhadnagy, hogy „A hatodik érzékem”, vagy „A csúzom jelzi”. De az egész arra vonatkozik, hogy van valamiféle intuitív megérzés, csaknem tudat alatti sejtelem, amely napfényre hozza az igazságot.

Egyszer megkérdeztem egy vén körzeti hekust erről. Azt felelte: – Baromság.

Erre én ezt feleltem: – Nézze, én nem vonom kétségbe, hogy egyes ügyekben az embernek súg valamit az ösztöne, vagy jelez a csúza. De ez nem a semmiből jön. Az embernek jelez valamit a csúza – ám ha leül, és elemzi ezt a jelzést, akkor fölismeri, hogy az nem más, mint logikai dedukció, amely tudott dolgokra, látott dolgokra, hallott dolgokra épül. Úgy értem, hogy az a sugdosó ösztön, amiről mindig beszélnek, valójában kemény bizonyítékon alapul. A megérzéshez semmi köze.

Nekem semmit se súgott az ösztönöm, és semmit se jelzett a csúzom a Thorndecker-kivizsgálásról. Amit éreztem, az inkább csupán halvány nyugtalanság volt. így hát ezt kezdtem elemezni, megpróbáltam rájönni, miféle kemény bizonyíték váltotta ki, és miért rontja el a délutáni pihenésemet. A listám így festett:

1. Amikor egy szegény feleséget ölnek meg, az emberek kettőt csuklanak, és így szólnak: „Micsoda szégyen.” Ha egy gazdag feleséget ölnek meg, az emberek egyet csuklanak, mondván: „Micsoda szégyen” – és fölrántják a fél szemöldöküket. Thorndeckerre az első feleségéről egymilliócska maradt, és ez megváltoztatta az életét.

2. Thorndecker a helyi lapban nyilvánosságra hozta a Bingham Alapítványhoz intézett folyamodványát. Ez nem etikátlan, de az biztos, hogy szokatlan. Nem ettem meg Goodfellow közrendőr sztoriját arról, hogy egy ilyen kisvárosban lehetetlen efféle titkot megőrizni. Thorndecker elkészíthette volna a folyamodványt egyedül, vagy egy diszkrét munkatárs segítségével, és egyetlen coburni se tudott volna meg róla semmit. Így hát volt valami oka rá, hogy nyilvánosságra hozza az ügyet a Coburni őrszemben. Hogy a maga oldalára sorakoztassa fel a várost, tudván, hogy helyszíni kivizsgálás is lesz?

3. Valaki megbízott egy felfegyverzett zsarut, hogy fogadjon engem Coburnben. Ez butaság volt. Miért nem köszön személyesen, vagy miért nem bízza meg ezzel az egyik asszisztensét? Egyáltalában nem értettem Goodfellow szerepét.

4. Lehet, hogy Al Coburn „vén bolond” Agatha Binder szemében, én azonban úgy véltem, hogy egy zsémbes, de éles eszű, öreg szivar. Miért mondta tehát, hogy „csak vigyázzon magára, Sam Todd!”. Vigyázzak, de mire? És mi az ördög az az „ördögi munka”, amely szerinte a kutatólaborban folyik?

5. Ugyancsak Agatha Binder „fellengzős seggfejnek” nevezte Thorndeckert, és nagyszabású műsorral próbálta eljátszani a durva, cinikus lapszerkesztőt. Ahhoz azonban elég óvatos volt, hogy semmi olyat ne mondjon, ami veszélyeztethetné a Bingham-adományt. A kérdéseimre adott válaszai a manipuláció gyönyörű példái voltak, kivéve, amikor a Julie Thorndecker–Ronnie Goodfellow-kapcsolat felemlítésekor rám fújtatta jeges leheletét.

6. És miközben egyre csak mi-az-ördög-öztem: csakugyan mi az ördögöt keres a Crittenden Hall (gondozóotthon) és kutatólaboratórium kertjében egy fegyveres őr meg egy véreb? Hogy biztosítsa: senki nem szökik meg a temetőből?

7. Az a névtelen levél: „Thorndecker öl.”

Ezek voltak az általam felsorolható legfőbb okok az „ösztönöm sugdosására” arról, hogy valami nem kóser dr. Thorndecker kérelme körül. Volt még néhány kisebb, apró-cseprő dolog. Mint például Mrs. Cynthia megjegyzése ott a Bingham Alapítvány folyosóján: „Ismertem az apját… az egész annyira szomorú volt… édes ember…” Meg az a tény, hogy a Crittenden Kutatólaboratóriumot részben a Crittenden Hallban elhalt páciensek hagyatékából tartották fenn.

Elismerem, hogy ezeknek a kérdéseknek mind meglehetett a teljesen ártatlan magyarázata. De ingereltek, és nem tudtam elaludni. Végül is fölkeltem, előástam a jegyzetfüzetemet az aktatáskámból, és lejegyezgettem valamennyit, nagyjából ebben a formában, ahogy fentebb olvashatták.

Leírva még idegesítőbbnek tűntek. Valami bűzlött az egész ügy körül egy tisztességes ember orra (az enyém) számára, és semmi megfejtésem nem volt hozzá: mi lehet az. Így hát az egész problémát a magam szokott, határozott, célirányos módján oldottam meg.

Megborotválkoztam, lezuhanyoztam, lementem a bárba, és bedobtam két vodkagimletet.

Fél hat körül indultam el Crittenden Hall felé. Ebben az évszakban ilyenkor már sötétedik, és mihelyt kijutottam Coburn ködös, fénykoszorús utcalámpái közül, a sötétség teljességgel magába zárt. Beleestem egy üregbe, reflektorom alacsony fényénél nem láttam a végét. Csupasz fatörzsek sodródtak el mellettem, egy kőgát, szennyvízcsatorna, deszkahíd. De csak zuhantam, zuhantam tovább, a kormánykerékre hajolva, és vártam az ütést, amikor az üreg mélyére érek.

Természetesen soha nem értem el. Ehelyett rátaláltam Crittenden Hallra, és lefékeztem a díszes kapu előtt. Az őr kiporoszkált a bódéjából, és zseblámpával rám világított. Odakiáltottam a nevem, kilendítette a kaput, behajtottam. A vaskapu zengve csapódott be mögöttem.

A kavicsos kocsiúton haladtam tovább. Lassan kanyarodott be a gyepen, amely feketének tetszett a holdtalan estében. Az út tágas parkolótérben végződött, Crittenden Hall előtt. Amint kiszálltam a kocsiból, láttam, hogy az oszlopsor fényei fölgyulladnak. Ajtó nyílt, valaki kilépett rajta.

Megálltam egy pillanatra. A régi ház főépületének középső szárnya előtt voltam. A két szárny vége eltűnt a sötétségben. Közelről nézve a Hall nagyobb volt, mint amekkorára számítottam: három magas emelet, több részes ablakok, faragott sarokkövek. A stílus enyhén György-kori volt, egészen haloványan emlékeztetett – a keskeny lőrések miatt – egy kastélyra, amelyet a szaracének elleni védekezésre építettek.

Amint fölkapaszkodtam a verandára, egy hölgy jött elém. Kinyújtotta fehér kezét, amelyet csaknem eltakart köntösének fodros csipke kézelője.

– Isten hozta Crittenden Hallban, Mr. Todd – mosolygott mereven. – Mary Thorndecker vagyok.

Míg rázogattam a lány hideg kezét, és mormoltam valamit, amit már elfelejtettem – bemértem őt. A csodaországbeli Alice hajadon nagynénje volt ő, Tenniel tervezte fodros-bodros köntösben. Megannyi szalag és fodor omlott le hullámokban egészen a bokájáig. A magas, fodros gallér összeillett a csipke kézelővel. Derekát széles, bársonyszalag öv fogta át lazán. Ha Mary Thorndeckernek netán volt keble, csípője, feneke, azt ügyesen elrejtette.

Odabenn a Hallban egy férfi alkalmazott került élű, hogy elvegye kalapom és kabátom. Kurta, fehér kórházi kiskabát volt rajta, és fekete nadrág. Lehet, hogy inas volt, de olyan alkattal, mint egy középhátvéd. Amikor elfordult, észrevettem a kidudorodást a farzsebében. Stukker volt ennél a muszklimiskánál. Rendben van, elfogadom egy olyan intézményben, ahol az ápoltak egy része nincs túl szorosan befáslizva.

– Nos, ez itt a főszárny – gügyörészett Mary Thorndecker –, hátul van az ebédlő, a konyha, a társalgók s a többi. A könyvtár, a kártyaszoba, az orvosok szobái, a nörszök közös helyiségei s a többi, ezek az oldalszárnyakban vannak. Fölmegyünk az emeletre. Ott lakunk. Az a magánlakásunk. Nappali, ebédlő, saját konyhánk, papa dolgozószobája, társalgó… minden.

– És a következő emelet? – érdeklődtem udvariasan.

– Hálószobák – ráncolta a homlokát, mintha valami obszcén szót használt volna.

Szép lépcsőház volt, kecsesen ívelt fölfelé, fényes, faragott tölgyfa korláttal. A falakat elefántcsontszín vászon fedte. Ősök arcképeit vártam volna, aranyozott keretben. Legalább valami hasonlóságot az eredeti Crittenden Hall-lal. E helyett vékony, fekete keretbe foglalt, virágokat ábrázoló képekkel volt végig teleaggatva a fal. Mindenféle virágok, peóniák, rózsák, pipacsok, liliomok… miegymás:

A festményekben forrt az élet. Megálltam, hogy tüzetesebben megnézzek egy olajképet, amely orgonacsokrot ábrázolt egy vázában.

– Gyönyörűek a festmények – mondtam, és csakugyan ez is volt a véleményem.

Mary Thorndecker néhány lépéssel előttem haladt. Hirtelen megállt, megpördült, és letekintett.

– Gondolja? – kérdezte lélegzet-visszafojtva. – Igazán úgy gondolja? Az enyémek. Úgy értem, én festettem őket. Csakugyan tetszenek magának?

– Nagyszerűek – bizonygattam. – Teli vannak kirobbanó élettel.

Hosszú, komor arca élni kezdett, kipirult. Vékony ajka meleg mosolyba ívelt. Sötét szeme tüzet fogott a fémkeretes nagyanyó-pápaszem mögött.

– Köszönöm – mondta reszkető hangon. – Ó, köszönöm. Egyesek…

Félbehagyta a mondatot, és némán lépegettünk tovább fölfelé. A második emeleti lépcsőpihenőn egy férfi botorkált elénk kinyújtott karral. Arckifejezése gyanakvó volt, és űzött.

– Igen, Mary – mondta automatikusan. Aztán: – Samuel Todd? Kenneth Draper vagyok, dr. Thorndecker asszisztense. Ez egy…

Ő is félbehagyta a mondatot. Nyilván ez a társalgási stílus Crittenden Hallban: félmondatok, befejezetlen gondolatok, visszanyelt vélemények.

Agatha Binder azt mondta Draperről: „Megfontolt tudóstípus… alighanem jó fej.” Nyilván az. Azon kívül ideges, görcsös típus… alighanem buggyant. Rázta a kezem, és fogva tartott, ostobán vigyorgott, amikor így szóltam: – Örülök, hogy megismertem – aztán sikerült a sarkamra lépnie, míg beterelt Thorndeckerék privát lakosztályának nappalijába.

Magas, bolthajtásos, gazdagon bútorozott szobáról alkottam gyors képet, benne sok-sok brokát és porcelán, hatalmas, márványkeretes kandalló, ropog benne a tűz. És bokáig süppedtem a vajszínű szőnyegbe. Ez volt minden, amit gyorsan szemügyre vehettem, mielőtt Draper odatuszkolt a kandalló elé, ahol dohánybarna fotelokban ketten ültek, szemben a tűzzel.

Edward Thorndecker föltápászkodott, hogy bemutathassák. Tizenhét éves volt, tizenkettőnek látszott, ifjú Botticelli-herceg. Csupa kék szem és göndör, fekete fürtök, olyan zománc sima arcbőrrel, hogy úgy véltem, még nem borotválkozik. Előrenyújtott keze lágy, akár egy kislányé, és körülbelül éppoly erős. Volt valami a beszédében, valami majdnem pöszeség. Nem így mondta: „Örvendek a ferencesének, mifter Todd” – nem volt ennyire nyilvánvaló, de valami baja volt a sziszegő mássalhangzókkal. Teljesen mindegy. Akár néma is lehetett volna, akkor is lenyűgözi az embert szépségével.

Mostohaanyja is szép volt, de egészen más módon. Edwardon a fiatalság volt a szép; lágy, hibátlan arcában semmi, ami tapasztalatra vagy az évek múlására utalt volna. Julie Thorndeckernek erősebb vonásai voltak, és részben művibb természetű volt a vonzereje. Ha Mary Thorndecker a művészetéhez a virágokban találta meg az inspirációt – Julie önmagában találhatott rá.

Jól emlékszem erre az első találkozásra. Kezdetben csak egyvalamit láttam: fényes, selyem estélyi pizsamáját, melynek olyan színe volt, mint a friss gombának. Hosszúnadrág és kávészín selyemövvel összefogott tunika, mély nyakkivágás; volt valami ebben a csillámos-fényes ruhában, ami azt sugallta, hogy alatta meztelen, és, hogyha jó erősen figyelnék, hallanám is, amint a lágy szatén surrogva érinti a még lágyabb húst. Magas sarkú estélyi szandált viselt, vékony, ezüst bőrpántokkal. Csupasz, hosszú lábujjain a körmök olyan sötét karmazsinvörösre lakkozva, akár a vér. Karcsú bokáján finom aranylánc, afféle rabszolgabilincs.

Olyan mély karosszékbe tessékeltek, hogy úgy éreztem, magába szippant. Mary Thorndecker és dr. Draper székeket kerített – egymáshoz közel, ezt is megfigyeltem –, és gyors, szinte lázas társalgás kezdődött. Legnagyobb része hozzám intézett kérdésekből állt. Igen, kocsival jöttem New Yorkból. Igen, Coburn nagyon vonzó, nyugodt városkának tűnik. Nem, fogalmam sincs, mennyi ideig maradok – talán néhány napig. Szállásom a fogadóban csakugyan nem fényűző, de megfelel. Igen, a koszt különlegesen jó. Nem, még nem kerestem föl Arthur Merchantot. Igen, csakugyan szörnyű vihar volt, minden fény kialudt, és nem volt áram. Megkérdeztem:

– De, gondolom, önöknek itt van biztonsági áramfejlesztőjük, ugye, dr. Draper?

– Tessék? – kérdezte, döbbenten, hogy megszólították. – Ó, igen, persze, van.

– Természetesen – bólogattam. – Úgy képzelem, nagy értékű tenyészeteik lehetnek a laboratóriumban, gondosan ellenőrzött hőmérsékleten.

– De mennyire! – lelkesedett. – Ha leáll a hűtés, akár csupán annyi időre, míg…

– Ó, Kenneth, kérem – szólalt meg lustán Julie Thorndecker. – Ma este hagyjuk a hivatalos témákat. Ez most társasági együttlét. Ugye, magának is ehhez van kedve, Mr. Todd?

Emlékszem, hogy hevesen bólogattam egyetértésem jeleként, de a hangja sokkal jobban elbódított annál, hogysem értelmes választ adhattam volna.

Rekedt torokhangja volt, csaknem zengő, valamiféle kis rebbenő átváltásokkal, akárha mutálna. Különös hang volt, zavarba ejtő hang, imádni való hang. Vágyat ébresztett bennem, hogy halljam, amint felnyög, amint suttog. Csak rágondoltam, és máris borzongás futott végig a hátgerincemen.

Mielőtt hozzájutottam volna, hogy végképp bolondot csináljak magamból, és megkérem, olvasson fel részleteket a coburni telefonkönyvből, megmentett annak a gorillának a belépése, aki az előbb elvette a kalapom és a kabátom. Kerekes tálalóasztalt tolt, amely meg volt rakva jég vödörrel, italokkal, keverőkkel és poharakkal.

– Papa néhány perc múlva itt lesz – közölte valamennyiünkkel Mary Thorndecker. – Azt mondta, fogjunk hozzá nélküle.

Örültem neki; szükségem volt valamire. Leginkább két valamire. Érzékeltem a szobában lebegő viszonylatokat: szerelmi viadalokat, személyes konfliktusokat, amelyekre csupán gyanakodhattam – tekintetekből, felhangokból, elforduló vállakból és az arckifejezések hirtelen változásaiból, amelyeknek nem tudtam a mélyére hatolni.

Julie és Edward Thorndecker egyaránt egy pohár fehér bort vett el. Mary kólát ivott. Dr. Draper egy Bourbont kért tisztán, Mary szomorú rosszallással nézett rá. Minthogy nem láttam citromlevet a kocsin, egy vodka-martini mellett kötöttem ki, és figyeltem az alkalmazottat, míg keverte. Alaposan rávert – legalább kétszeresen –, és fölmerült bennem: vajon utasításra méri-e ilyen bőséggel?

Míg az italokat fölszolgálták, tollpelyhes nyughelyem mélyéből alaposabban szemügyre vehettem a szobát. Első benyomásom megerősödött: nagyszerű szoba volt. A kárpitozott bútorokat barna bőr, vajszínű vászon, csokoládészínű bársony borította. Az egyenes hátú székek és asztalok világos, francia provinciái stílusúak, úgy véltem, muzeális értékű régiségek lehetnek. Volt egy rézből és füstszínű üvegből készült coctailasztalka, voltak batik drapériák, a falon pedig csillogó, tiszta színekkel festett, bekeretezetlen, absztrakt képek függtek.

Ez az eklekticizmus egy kicsit is kétséges ízlésű lakberendező kezében katasztrófához vezetett volna. De itt minden összeillett, jólesett a szemnek, és szinte már vétkesen kényelmes volt. A vonzerő – állapítottam meg – részben magának a helyiségnek a nemes arányaiban rejlett; magas mennyezetében és a hosszúsága és szélessége közti tökéletes viszonyban. Vannak szobák, amelyek akkor is kielégítenék az embert, ha üresek lennének. Ez ilyen volt.

Mondtam valamit erről a hatásról, mire Julie és Edward kölcsönös elismeréssel mosolygott össze. Ha az ő ízlésük tükröződött itt, jogos volt a gratuláció. De láttam, amint Mary Thorndecker ajka enyhén megfeszül – csak erősen összenyomja –, és kezdtem érzékelni a családi függőségek körvonalait.

A második italnál tartottunk – a beszélgetés már hangosabb lett, a nevetések gyakoribbak –, amikor a hallajtó kilökődött, és dr. Telford Gordon Thorndecker belendült a szobába. Nincs rá más szó: belendült. Az Elnök megérkezik az Ovális Terembe. Dr. Kenneth Draper fölpattant, Edward lassan fölállt. Kiküzdöttem magam mély selyemgubómból, és még Mary Thorndecker is fölállt, hogy köszöntse apját. Csupán Julié maradt ülve.

– Helló, helló, helló mindenkinek – köszönt fürgén, és én örömmel nyugtáztam magamban, hogy jól sejtettem: simogató baritonja van, mély rezonanciával. – Elnézést, hogy késtem. Egy jelentéktelen krízis. Egészen jelentéktelen! Kedvesem… – lehajolt, hogy arcon csókolja fiatal feleségét. – És maga nyilván Samuel Todd a Bingham Alapítványtól. Isten hozta Crittendenben. Ez igazán öröm. Bocsásson meg, hogy nem személyesen fogadtam, de látom, már kitűnően gondoskodtak magáról. Nagyszerű! Nagyszerű! Hogy van, Mr. Todd? Egy kis scotchot kérek, John. Nos, hát, akkor együtt vagyunk. Igazán kitűnő.

Láttam filmhíradókat Franklin Roosevelt elnökről: ez a nagy ember ugyanúgy teli volt vitalitással, energiával, túláradó temperamentummal, mint Roosevelt. Ismerek politikusokat, tábornokokat, magas állású üzletembereket, és nem esem túl könnyen hasra. De Thorndecker lenyűgözött. Mikor valakihez szólt, azt a benyomást keltette, hogy csak hozzá beszél, és nem csupán azért, hogy a saját hangját hallja. Amikor kérdezett valamit az embertől, a megkérdezett úgy érezhette, hogy véleménye őszintén érdekli őt, és még ha nem ért is egyet, akkor is tiszteli a másik intelligenciáját és nyíltságát.

Az a fénykép, amelyet előzőleg láttam, élethűnek bizonyult; csakugyan jóképű férfi volt. De a fekete-fehér, fényes felületű kép mégsem készített elő testi valójára. Azt kellett megállapítanom, hogy okosabb, jobb megjelenésű és erősebb ember nálam. De ezt nem vettem zokon. Ez is értékes adottságai közé tartozott: az iránta érzett csodálatot sohasem keserítette meg az irigység. Hogyan is lehetne az ember féltékeny egy elemi erőre?

Azonnal átvette a parancsnokságot. Nyomban ki kellett innunk az italainkat, és átvonulnunk az ebédlőbe. Így kell ülnünk, ezt kell ennünk, ezek azok a borok, amelyektől el leszünk ragadtatva, és így tovább. De mindebben még egy árnyalata sem volt holmi Obersturmführerségnek. Parancsaiban humor volt, önmagán tréfálkozó szellemesség, és derűs készség arra, hogy mindenki szeszélyét kielégítse, bármily excentrikusnak találja is.

Ha az eléggé félhomályos ebédlőben az asztalt azért terítették meg így, hogy levegyenek a lábamról – ez sikerült. Óntálak, négy kristály borospohár és serleg mindegyik terítéknél, barokk ezüst étkészlet, friss virágok, öntöttvas gyertyatartókban karcsú gyertyák.

Thorndecker jobbján ültem. Mellettem dr. Draper. Julie az asztal túlsó végén. Az ő jobbján Edward, szemben velem pedig Mary, Thorndecker balján.

Mihelyt helyet foglaltunk, két felszolgálónő jelent meg, komoly, fekete ruhájukon keményített, fehér köténnyel. Füstölt lazacot ettünk hagymával és kaporral; rákkrémlevest, hatalmas sültet Wellington módra, amelyet az asztalnál szeleteltek föl, burgonyatálat: fehér és édes burgonyából készített parányi gombócokat főzve, s azután fűszeres vajban párolva; friss zöldbabot, vajas karottát; endiviasalátát pálmabimbóval; málnafagylaltot; utána eszpresszókávét, vagy pedig hosszú kávét ittunk.

Ettem már jobb ételt is, de magánháznál még soha. Ha a bab túl volt is főzve, a Wellington pedig eléggé vizenyős is – mindezt ellensúlyozták vagy elfeledtették a borok, amelyeket Thorndecker nyitott fel, és elfeledtette a kiszolgálás ügyessége. Valahányszor borospoharamban a pánikszint alá süllyedt a bor, valamelyik pincérnő vagy a gorilla már ott is volt a könyökömnél, hogy telitöltse. Forró péksütemények és vaj is „állandóan frissen került az asztalra. Úgy tűnt, hogy csak kívánnom kellett még egy kanálnyit abból a zamatos burgonyából, és „presto” máris ott termett a tányéromon.

– A páciensei is ilyen jókat esznek? – kérdeztem Thorndeckertől.

– Jobbakat – állította mosolyogva. – Van egy öreg hölgyünk, aki rendszeresen szarvasgombát hozat Dél-Franciaországból. Két évvel ezelőtt meg volt egy öregúr, aki magával hozta a saját szakácsát. Ez az ember, mármint a szakács, zseni volt. Zseni! Megpróbáltam alkalmazni őt, de nem volt hajlandó egyszerre négy szentélynél többnek főzni.

– Mi történt vele? – kérdeztem. – Nem a szakáccsal, hanem az öregúrral.

– Meghalt – felelte könnyedén Thorndecker. – Ízlik a vacsora?

– Nagyon is – mondtam.

– Igazán? – nézett a szemembe. – Én úgy találtam, hogy a bab kissé túl van főzve, a Wellington kérge pedig eléggé vizenyős volt. Örömmel hallom, hogy tévedtem.

A társalgást dr. Thorndecker uralta. Lehet, hogy „irányította” a jobb szó, mert ő maga igen keveset beszélt. Viszont érdeklődött gyerekei és felesége napja felől, néhány frappáns megjegyzéssel kísérte beszámolóikat, másnapi terveikről kérdezősködött. Az volt az érzésem, hogy szokásnak áldoznak, az esténkénti kikérdezés szokásának. Ha Thorndeckernek az volt a terve, hogy a családi tűzhely melegéről szolgáljon illusztrációval – ez csudálatosan sikerült neki.

A fogások között és Thorndecker csevegése közben közelebbről is megszemlélhettem a háziakat. Néhány érdekes benyomást szedtem össze, hogy elraktározzam, és később töprengjek rajta.

Edward Thorndecker meglehetősen riadt és szívélyes volt apja megjelenésekor, később elhalkult, kissé mogorva lett.

Julie egészen rövidre vágva viselte a haját. Finom, ezüstös volt ez a haj, szorosan a koponyájára fésülve. Selyempizsamája folytatásának tűnt, mintha ugyanabból az anyagból készült sisakot hordana.

Dr. Kenneth Draper túl sok bort ivott, túl gyorsan, közben gyakran nézett föl Mary Thorndeckerre, hogy lássa, észreveszi-e.

Thorndecker arca feltűnően napbarnított volt. Ebben az évszakban ez élesztős pakolástól lehet, vagy rendszeres kvarcolástól. Amikor profilból néztem, hirtelen föltűnt, hogy alighanem föl volt varrva az arca.

A felszolgálók kitűnőek voltak, de mosolytalanok. A felszolgálók és a családtagok között a beszélgetések a minimumra korlátozódtak. A felszolgálással kapcsolatos utasításokat Mary Thorndecker adta ki. Az a különös érzésem volt, hogy ő a ház úrnője. Valójában, ha csupán a külső megjelenést tekintjük, ő lehetett volna Thorndecker felesége, Julie és Edward pedig a gyerekeik.

Thorndecker szívélyességének is megvoltak a határai; az egyik pincérnő véletlenül meglökte a könyökét, és észrevettem: harag villan fel a ház urának szemében. Nem hallottam, mit mormolt oda a nőnek.

Negyedik pohár bora után dr. Draper olyan tekintettel bámult Mary Thorndeckerre, amelyet csupán viszonzatlan szenvedélyként tudok körülírni. Meg voltam győződve róla, hogy ezt a szegény ördögöt megigézték a Thorndecker lány bájai, melyeket nekem nem sikerült észrevennem.

Kíváncsi lettem Volna, vajon Julie és Edward Thorndecker fogják-e egymás kezét az abrosz alatt, bármily valószínűtlennek tűnt is ez.

Dr. Thorndecker borotválkozás utáni kölnivizét erősnek és enyhén émelyítőnek éreztem.

Mary Thorndecker, a vékony, szigorú ajkaival, szemmel láthatóan rosszallóan szemlélte a gazdag étkeknek és erős italoknak ezt a kirívó felvonultatását. Mérséklettel evett, és nem ivott mást, ‘mint ásványvizet. Elég meglepő, még ha ez a víz külföldi volt is.

Julie csibész volt, az arckifejezések kimeríthetetlen tartalékaival: biggyesztésekkel, mosolyokkal, csücsörítésekkel, homlokráncolásokkal, vigyorokkal, kacsintásokkal. Nyugalmi állapotban szépen színezett maszk volt az arca, háromszögletű, kiálló arccsontokkal és égő ajakkal. Időnként egész alsó ajkát izgatóan beharapta éles felső fogsorával.

Étkezés közben Mary egyetlen alkalommal se szólította meg közvetlenül Julie-t, se az őt. Voltaképp mindketten kerülni látszottak egymás tekintetét.

Ez volt minden, amit megfigyelni és megjegyezni képes voltam. Elég is volt.

A második csésze feketekávémnál tartottam, jóllakottan és épp azon spekulálva, miként tehetnék szert egy brandyre, amikor az inas-gorilla besietett. Egyenesen Kenneth Draperhez ment, lehajolt, és a fülébe súgott valamit. Ezt láttam. Azt is, amint Drapernek a vörös bortól kipirult arca hirtelen elfehéredik. Ránézett dr. Thorndeckerre. Ha váltottak is valamiféle jelzést, én nem vettem észre. Draper azonban enyhén imbolyogva nyomban fölállt. Elnézést kért, megköszönte Thorndeckeréknek a „’ccerű vacsorát”, Maryhez intézve a szót. Majd elment, és ehhez senki nem fűzött megjegyzést.

– Egy brandyt, Mr. Todd? – dalolta Telford Thorndecker. – Konyak? Armagnac? Van egy calvadosom, amely szerintem ízleni fog magának. Gyerünk vissza a nappaliba, hadd szedhessenek le itt, hogy aztán idejekorán hazaérhessenek. Tehát akkor, mindenki… föl, és gyerünk!

Visszasereglettünk a nappaliba: Julie, Edward, Thorndecker meg én. Mary hátra maradt, úgy gondoltam, háziasszonyi teendői miatt. Talán, hogy megbizonyosodjék, senki nem vág le magának még egy szeletet abból a vizenyős Wellingtonból.

A calvados jó volt. Nem valami óriási, de jó. Julie egy gyűszűnyi chartreuse-t ivott. Edwardnak egy éles pillantás jutott.

– Nincs elvégzendő házi feladatod, fiatalember? – kérdezte szigorúan Thorndecker.

– De igen, apa – felelte a fiú. A hangja érdes volt, a modora barátságtalan.

De azért udvarias jójcakátokat mondott mindenkinek, arcon csókolta mostohaanyját és édesapját, nekem pedig megint odanyújtotta lagymatag kezét. Utánanéztünk, amint kiment.

– Jóképű fiú – kezdtem.

– Igen – mondta kurtán Thorndecker. – Most pedig nézze meg ezeket, Mr. Todd. Azt hiszem, érdekelni fogják.

Otthagytuk Julie-t, aki macskamód kuporgott a pamlag sarkában, és nyelve hegyét körülfuttatta likőröspohara peremén. Thorndecker egy tizennyolcadik századbeli miniatűrökből álló kis gyűjteményt mutatott, keskeny elefántcsont szeletkékre festett arcképeket. Megcsodáltam ezeket is, meg a sévres-i porcelánokat is, meg egy csillogó, rézből készült, gyönyörűen megmunkált, antik mikroszkópot, egy ezüsttel futtatott, kovás párbaj pisztoly-készletet, egy díszes olasz állóórát, amely az időt, a dátumot, a hold állását, a csillagok állását, a dagályt meg az apályt mutatta, meg, gondolom, tán még azt is, mikor kell a sütőből kivenni a sültet.

Különös volt Thorndecker viszonya ezekhez a kincsekhez. Mindennek, ami a tulajdonában volt, tudta az eredetét. Büszke volt rájuk. De nem hiszem, igazán szerette is őket. Értékes tulajdon volt mind, és kielégítette a vágyát arra, hogy nagy értékű, szép tárgyakkal vegye körül magát. De gyűjthetett volna Duesenbergeket vagy ritka föníciai érméket is. Teljesen mindegy volt neki.

– Nagyszerű szoba – mondtam.

– Igen – bólogatott, és körülnézett. – Igen, szép. Néhány darabot örököltem. De a legtöbbet Julie válogatta össze, ő rendezte be ezt a szobát. Ő és Edward. Ez az, amire egész életemben vágytam. Egy ilyen szobára.

Hallgattam.

Visszabaktattunk a feleségéhez. Amint odaértünk, az asszony fölkelt, kiitta a chartreuse-ét, letette az üres poharat a tálalókocsira. Aztán valami elképesztőt művelt.

Magasan a feje fölé emelte karcsú karját, és ásítva kinyújtózkodott. Élvezettel néztem. Kicsi, tökéletes alakú nő volt: kámeatestű. Ott állt, testsúlya a fél lábán, félretolt csípővel, megfeszített nyakkal, nyitott, ásító szájjal, nyirkos, fénylő nyelvvel.

Thorndeckerrel együtt csak álltunk, és bámultuk ezt a kifeszített törzset, a kemény kis mellbimbókat, amint döfködik a fényes kelmét. Azután kilazított, és rám mosolygott:

– Kérem, bocsásson meg – mondta torokhangon. – A bor… Azt hiszem, megyek és lefekszem.

Kölcsönös udvariaskodások hangzottak el. Kis ideig kezemben tartottam felém nyújtott, izmos kis kezét.

–Ne maradj soká, kedvesem – szólt férjéhez, és ujja hegyét végighúzta a férfi arcán.

– Jó… jó… nem maradok – makogta Thorndecker, teljesen ziláltan.

Néztük, amint kilibeg a szobából. A fénylő szatén suhogott.

– Még egy calvadost? – kérdezte Thorndecker rekedten.

– Igen, kérnék még egy italt, köszönöm. De úgy látom, van konyak is. Ha lehetne, inkább azt innék, uram.

– Hogyne, hogyne – motyogta.

– Utána pedig megyek is – ígértem. – Biztos vagyok benne, hogy nehéz napja volt.

– Csöppet se – mondta bambán, és töltött mindkettőnknek.

Ott ültünk a pamlagon, és az elhamvadó fahasábokat bámultuk.

– Gondolom, meg akarja majd tekinteni az intézményt? – szólt.

– Szeretném, igen – adtam tudtára. – A gondozót és a labort.

– Holnap délelőtt? És utána itt maradna ebédre?

– Ó, nem –, feleltem. – Ez után a vacsora után semmiképp! Holnap kihagyom az ebédet. Megfelelne, mondjuk… úgy egy órakor? Van néhány tennivalóm délelőttre.

– Egy órakor kitűnő lesz – mondta. – Lehet, hogy nem lesz módom személyesen körülvezetni magát, de megmondom Drapernek, hogy legyen kéznél, ö mindent megmutat magának. Ezt világosan meg fogom mondani neki. Bármit, amit csak látni óhajt.

– Köszönöm, uram – mondtam.

Félig oldalt fordulva beszélgettünk. Nehéz tekintete most fölemelkedett, hogy az enyémbe kapcsolja.

– Nem kell „uram”-nak szólítania – mondta.

– Rendben – egyeztem bele.

– Ha bármiféle kérdése van, Draper megválaszolja őket. Ha ő nem tudná, akkor én.

– Kitűnő.

Szünet következett, mindketten gyönyörrel kortyolgattuk az italunkat.

– Természetesen, föltehet nekem személyes kérdéseket is – mondta.

Egy pillanatig tűnődtem.

– Nem – mondtam. – Nem hiszem.

Meglepettnek látszott. És talán egy kicsit csalódottnak is.

– Úgy értem, a magánéletemről – magyarázta. – Tudom, hogyan működnek az efféle nyomozások. Nyilván mindent tudni akar felőlem.

– Igen, sokat tudunk máris önről, dr. Thorndecker – mondtam olyan szelíden, ahogyan csak tudtam.

Sóhajtott, mintha összezsugorodott volna, meggörnyedve ült a pamlagon. Most mind az ötvennégy éve meglátszott. Hirtelen ráébredtem: ez az ember testileg kimerült. Hullafáradt volt. Minden ifjonti életvidámság elillant belőle. Serény, izgalmas munkanap után volt, és most semmi másra nem vágyott, mint bemászni az ágyba meleg, fiatal felesége mellé, feloldódni ott a takaró alatt és aludni. Az igazat szólva, magam is ugyanerre vágytam.

– Feltételezem – kezdte halkan, tűnődőn –, föltételezem, hogy furcsának találja: magam korú férfinak annyi idős felesége van, hogy akár a lánya is lehetne. Fiatalabb a lányomnál.

– Nem furcsa – feleltem. – Érthető. Talán ötven éve, vagy talán még harminc éve is furcsának minősítették volna. De ma nem. Újfajták a viszonylatok. A régi előítéleteket kihajították az ablakon. Mások a játékszabályok.

De nem figyelt malomalji filozofálásomra.

– Olyan sokat jelent nekem – mondta ámulattal. – Olyan sokat. Magának fogalma sincs, hogy érte el…

Gyónása felkavart, és zavarba hozott. Kiittam az italomat, és fölálltam.

– Dr. Thorndecker – mondtam előírásosan. – Szeretném megköszönni önnek, kedves feleségének és egész családjának a szíves vendéglátást. Nagyon kellemes este volt, és remélem, hogy…

Ám épp ebben a szempillantásban fölpattant a hallajtó. Dr. Kenneth Draper állt ott, földbe gyökerezetten. Pecsétes, fehér laboratóriumi köpenyt viselt. Kilazította a nyakkendőjét, és kigombolta a gallérját. Szeme vadul pislogott, s az volt a gyanúm, hogy mindjárt elsírja magát.

– Dr. Thorndecker – mondta kétségbeesetten –, kérem, velem tudna jönni? Azonnal. Petersenről van szó.

Thorndecker lassan kiitta az italát, és letette a poharat. Most többnek nézett ki ötvennégynél. Mint akit legyőztek.

– Megengedi? – fordult hozzám. – Egyik páciensünkkel vannak problémáink. Attól tartok, nem éri meg a reggelt. Megtesszük, amit tehetünk.

– Természetesen – mondtam. – Menjen csak nyugodtan. Kitalálok egyedül is. Még egyszer köszönöm, doktor.

Kezet ráztunk. Mereven mosolygott, letörten indult az ajtó felé. Ő is, Draper is eltűnt. Magam maradtam. Így hát, ördög vigye, töltöttem magamnak még egy kis brandyt, és lehajtottam. Utolsó pillantást vetettem erre a pompás szobára, azután kibóklásztam az emeleti lépcsőfordulóhoz. Igazában nem éreztem fájdalmat.

Csak egy lépcsőfokot léptem lefelé, amikor lábdobogást hallottam a hátam mögül. Megfordultam. Mary Thorndecker jött rohanva.

– Tegye el ezt – mondta, levegő után kapkodva. – Most ne nézze meg. Majd később olvassa el.

Összehajtogatott papírlapot nyomott a kezembe, megpördült, és már nyargalt is visszafelé, a hosszú kartonruha csapkolódott a bokája körül.

Oldalzsebembe tűrtem az összehajtogatott papírt. Amennyire csak képes voltam, egyenesen és méltóságteljesen baktattam le azon a hosszú, hosszú lépcsőn. Az inas-gorilla odalenn várt, kezében a kabátom és a kalapom.

– Későre jár – mondtam.

– Aha – felelte.

Lassan, nagyon, nagyon lassan vezettem körbe a kavicsos kerti úton a kapuig. Az mágikus módon kinyílt előttem. Ráfordultam a betonútra, néhány százyardnyit haladtam, aztán a padkán lefékeztem. Kikapcsoltam a motort és a lámpákat. Pokolian nyirkos hideg volt, összehúztam magam a bőr esőkabátomban, és egy csöpp brandyre vágyakoztam, hogy életben tartson. De nem tehettem semmit, csak egyet: várakozni. Tehát várakoztam. Ne kérdezzék, mire vártam; nem tudtam. Talán úgy találtam, hogy adott állapotomban nem a legcélszerűbb ismeretlen utakon vezetni. Lehet, hogy csak álmos voltam. Fogalmam se volt az indítékaimról, egyszerűen csak elmesélem maguknak, ami történt.

A hideg ébresztett fel. Az rezzentett ki bóbiskolásomból, dideregtem. Órám világító számlapjára pillantottam: majdnem két óra volt. Éjfél előtt jöttem el Crittenden Haliból. Most józan voltam, s akkora fejfájás gyötört, hogy azt hittem, letépi a koponyám tetejét. Rágyújtottam, és megpróbáltam visszaemlékezni, nem viselkedtem-e helytelenül az este folyamán, nem bántottam-e meg valakit, nem tettem-e olyat, ami beszennyezhetné a Bingham Alapítvány címerét. Semmi ilyesmi nem ködlött föl bennem. Azon kívül, hogy iszonyúan megkívántam Julie Thorndeckert – amit aligha vett észre valaki is, kivéve talán Julie Thorndeckert –, példásan viselkedtem, legalábbis amennyire vissza tudtam emlékezni.

Épp előrehajoltam, hogy elnyomjam a cigarettámat, amikor észrevettem a fényeket. Egyet, kettőt, hármat, libasorban imbolyogtak a Crittenden Hall hátsó oldala felől a szurokfekete földek felé.

Kibújtam a kocsiból, nyitva hagytam az ajtót. A drótkerítés mentén lépegettem, úgy, hogy szemmel tudjam kísérni a fényeket. Föl-le mozogtak, ütemesen: menetelő emberek, akik zseblámpát vagy elemes lámpást vittek.

A kerítés elfordult. Meggyorsítottam a lépteimet, hogy nyomon kövessem őket, és közben örültem, hogy az, aki. Crittenden biztonságát megtervezte, közvetlenül a kerítés mellett letaroltatta a földet kívülről. Se bokor, se fa. Futottam a félig fagyott tarlón, a talaj ellenállt, majd besüppedt a lábam alatt.

Utolértem őket, fölemeltem a kezem, hogy eltakarjam a számat, észre ne vegyék a kilélegzett párát. Újabb fény érkezett, nagyobb erejű lámpás. Velük mozogtam én is, kicsit lemaradva; köztük és köztem a kerítés meg a Crittenden birtok tar fái.

Legalább négy ember. Azután, a lámpás fénykörében, még többen látszottak. Hat ember, erősen bebugyolálva a hideg ellen. Hárman közülük egy kerekes taligát húztak. A taligán pedig valami fekete rakomány, csomag, láda – egy koporsó.

Mikor megálltak, én is megálltam. Lekuporodtam. Lefeküdtem az ezüstösre fagyott fűre. A zseblámpák és lámpások fénysugara összpontosult. Láttam a nyitott sírt. Egy kupac laza földet mellette. Ezt nem vettem észre délutáni terepszemlémen.

A terhet leemelték a taligáról. Sima láda volt. Onnan, ahol feküdtem, hallottam a nyögésüket, amint megemelik. A koporsót beeresztették a nyitott üregbe. Először az egyik végét, azután beleejtették, lepottyantották az egészet a gödör fenekére. Lapátokat fogtak. Két ember nekilátott a laza földrakásnak; lassan, de folyamatosan dolgoztak. Az első néhány lapátnyi puffant a koporsófedélen. Azután, amikor a sír teli volt már, zajtalanul dolgoztak. Csak a fények állandó kévéjét láttam, az emelkedő, lendülő, forduló lapátokat, majd a lapátok üres lapjának villanását.

A sír tele volt, a laza föld a tetejére halmozva és lelapogatva. Gyeptéglakockákat raktak a nyers földre. Azután a menet, még mindig csöndben, visszaindult Crittenden Hall felé. Láttam, amint mennek, tudtam, hogy fagyos hideg van, de belül nem éreztem. A fények lassacskán elimbolyogtak. Mind kialudtak, egyik a másik után.

Addig feküdtem ott, ameddig csak bírtam, fogaim kasztanyettaként vacogtak, kezem-lábam merev és tompa volt. Azután botladozva rohanni kezdtem a kocsimhoz, amilyen gyorsan tudtam, megpróbáltam kilazítani az ujjaimat, és féltem az orromhoz érni, hátha leesik.

Beindítottam a fűtést, kezemet a szellőzőlyuk elé tettem, és néhány perc múlva éreztem, hogy élek, akár hegedülni is tudnék. Mérsékelt sebességgel húztam el a csíkot, reménykedtem, hogy a kapuőr meg a portyázó éjjeliőr (ha van) nem veszi észre a reflektoromat.

Egyre csak mondogattam magamnak, hogy mind Thorndecker, mind Draper diplomás orvos, és aláírhat egy halotti bizonyítványt. Mondogattam magamnak, hogy a lámpást vagy zseblámpát vivő, beburkolt alakok valamelyike lehetett hivatalos halottkém is. Mindenféle lehetetlenségeket magyarázgattam magamnak. A holttest valamilyen dögvésszel volt megfertőzve, és haladéktalanul el kellett földelni. Vagy talán minden temetést ebben az órában szoktak megtartani, hogy ne zavarják meg Crittenden Hall többi hervadozó betegét. Vagy talán a halott vagyontalan férfi, illetve nő volt, család és barátok híján, és ez a titkos temetés volt egy szegény ember örök nyugalomba helyezésének tapintatos módja.

Egy szót se hittem az egészből. Egyik változatból se. Pokolian megrémített az árnyalakok és himbálódzó fények lassú menete. Az a vad gondolat suhant át agyamon, hogy első osztályú minősítést adok dr. Telford Thorndecker-ről, és amilyen gyorsan csak lehet, hordom innen az irhámat New York City, ismerős erőszakvilágába. Iszonyú város New York, de mentségére szóljon: a halottakat legalább nappal temetik el.

A Coburn Inn hallja csöppet se járult hozzá, hogy emelje a hangulatom, és a szebb holnapba vetendő reményt keltse bennem. Majdnem három óra volt már; a pulton csak egy éjszakai lámpa árasztott kísérteties, sárgás fényt. A helyiség teljesen kiürült. Úgy véltem, az éjszakai portás a hátsó irodában horkol, Sam Livingston pedig begubódzott alagsori rejtekébe.

Körülnéztem a nyálkás kőpadlón, a szutykos szőnyegeken, a kopott pamlagokon és fotelokon. Még az öreg, réz köpőcsészékbe helyezett plasztik páfrányok, is hervadtnak látszottak. És mindenekfelett a doh- és porszag, az öregség és bomlás bűze. Coburn Inn: Jutányos Árak és Azonnali öregedés.

Nem volt szívem fölkelteni Sam Livingstont, hogy szállítson föl, így hát nekivágtam a lépcsőnek, még mindig gémberedettre fagyva, megmerevedett izmokkal és eltompult aggyal. De azért rendben megérkeztem a 3 F jelzésű szobához, egyetlen lelket se láttam a félhomályos folyosókon. De ahhoz épp elég volt a fény, hogy lássam: a szobám ajtaja résnyire nyitva áll. Mikor előző délután elmentem hazulról, bezártam magam után.

Áradni kezdett az adrenalin; óvatosan mozogtam. A szoba sötét volt. Berúgtam az ajtót, körültapogatóztam, fölkattintottam a villanyt. Valaki látogatóban járhatott nálam. Bőröndöm és aktatáskám felfordítva, tartalmuk a padlón. Az a néhány holmi, amit a szekrénybe és az íróasztalba raktam, kihúzgálva és föltúrva. Még a pipere holmimat is átkutatták. A matracot azon a kemény ágyon fölemelték és végigtapogatták. A székek az oldalukon hevertek, a kárpitozás alja fölfejtve, és a falra akasztott néhány nyomorúságos nyomatot is levették a szögről, letépték róluk a hátlappapírt.

Gyors ellenőrzést végeztem. Amennyire megállapíthattam, semmi se hiányzott. Még az üggyel kapcsolatos jegyzetfüzetem is épségben maradt. Levéltárcám a hitelkártyákkal érintetlen. Akkor hát miért túrtak fel mindent? Föladtam a találgatást és minden egyebet, ami ezen a fekete éjszakán történt. Csak egyet akartam: aludni.

Nagyjából rendbe tettem az ágyat, de a többi dolgot pontosan úgy hagytam, ahogyan volt, a padlón. Aztán vetkőzni kezdtem, olyan kimerültén, hogy kis híján cipőstül estém az ágyba. Csak amikor levettem a zakómat, találtam meg az oldalzsebében azt az összehajtogatott papírt, amelyet Mary Thorndecker dugott oda nekem, mielőtt eljöttem Crittenden Hallból.

Gyöngéden széthajtogattam, mintha levélbomba lett volna. De csupán egy hitványul nyomtatott, vallásos traktátus volt, amilyeneket utcasarkokon osztogatnak kóborló prédikátorok. Ennek ez volt a címe: HOL AKAROD TÖLTENI AZ ÖRÖKLÉTET?

Reméltem, nem a Coburn Innben.

A harmadik nap

Ronnie Goodfellow közrendőr összekulcsolt karral állt, és hotelszobám romhalmazát szemlélte.

– Disznóság – mondta.

– Pontosan így érzek magam is – mondtam. – De hát nem nagy dolog az egész. Semmit se loptak el. Az egyetlen ok, ami miatt azt akartam, hogy maga tudjon róla, az volt: beleillik-e valamelyik hotelszoba-betörési sablonba. Volt már efféléjük?

Az olajos fényű fej lassan felém fordult, a sötét szemek elgondolkodva fürkésztek.

– Maga zsaru? – kérdezte

– Nem, de van egy kis gyakorlatom. Katonai Biztonsági Szolgálat.

– Nos, ez nem utal semmilyen sablonra. Csekély kis konyhai lopások akadtak csak, de betörés nem történt itt, amióta a rendőrségnél vagyok. Mit lehet itt lopni, vén csontokon kívül? Az állandó vendégek itt mind szociális segélyen élnek. Többnyire nincs egy vasuk se.

Lassan lépkedett a szobában, körülnézett.

– Az ágyat feltúrták? – kérdezte.

– Föl, igen. Rendbe raktam, hogy alhassak valamicskét az éjjel.

Bólintott, még mindig ferde tekintettel nézegetett körül. Hirtelen megtorpant, felvett egyet azokból az okádék nyomatokból, amelyek eredetileg fönnlógtak a bánatzöld falon.

– Valami speciális dolgot kerestek – mondta. – Valami kicsit és laposat, amit el lehet rejteni a kép és a hátlap közé. Mondjuk, egy fotót, papírlapot, dokumentumot. Valami effélét.

Váratlan tisztelettel néztem rá. Nem volt ostoba.

– Van valami elképzelése, mi lehetett? – vetette oda.

– Halvány gőzöm sincs – feleltem kapásból. – Nincs semmi efféle elrejtenivalóm.

Megint bólintott, és semmi nem volt ebben a lágy, bús arcban, amiből kitetszett volna, hisz-e nekem, vagy nem.

– Nos… – mondta – talán lemegyek, és váltok néhány szót Sam Livingstonnal.

– Csak nem képzeli… – kezdtem.

– Természetesen nem – mondta élesen. – Sam igazán talpig becsületes. De lehet, hogy látott valakit erre lopózkodni késő éjszaka, ö mindig ébren van. Maga azt mondta, későn jött haza?

Nem mondtam. Reméltem, nem vette észre a kurta szünetet a válaszom előtt.

– Valamivel éjfél után – hazudtam. – Thorndeckeréknél vacsoráztam.

– Úgy? Jól érezte magát? – kérdezte.

– Nagyon jól. Jó vacsora. Jó társaság – azután némi kajánsággal hozzátettem: – Mrs. Thorndecker igazi szépség.

– Igen – felelte, majdnem szórakozottan –, nagyon vonzó asszony. Nos, nézzük, mit tehetek ebben az ügyben, Mr. Todd. Sajnálatos, hogy városunk vendégével történt ilyesmi.

– Mindenütt megesik – vontam meg a vállam. – Nem történt nagyobb baj.

Becsuktam mögötte az ajtót, és kulcsra zártam. Nem vizsgálta meg a zárat, de én igen. Erőszakos behatolásnak semmi jele nem volt. Ez egy-null a javamra. De ő jött rá, hogy a keresett tárgy valami kicsi és lapos volt, valami, ami elrejthető egy képkeretben. Ez viszont az ő javára szólt.

Természetesen tudtam, mi volt az. Látogatóm a névtelen levelet akarta megtalálni. Azt, amely így szólt: „Thorndecker öl.”

Minthogy a szállodában csak fél tucat állandó vendég lakott meg én, a hotelvezetés nem tartotta szükségesnek, hogy szobaasszonyt vegyen föl. A vén Sam Livingston látta el a dolgát: ágyneműt váltott, kiürítette a szemétkosarakat, kidobta az üres üvegeket, és ha a por bokáig ért, kiporszívózott.

Még nagyban munkálkodtam, hogy némi rendet teremtsek, amikor bekopogott. Beengedtem.

– Majd én rendet csinálok – mondta. – Menjen, igya meg a reggeli kávéját.

– Köszönöm, Sam – mondtam hálásan.

Átadtam neki egy ötdollárost. Rábámult.

– Abraham Lincoln – mondta. – Vonzó férfiú. Jó szakáll. – Felém nyújtotta a bankjegyet. – Tegye el, Mr. Todd. Én mindenképp kitakarítok. Nem kell adnia nekem.

– Tudom, hogy nem kell – mondtam. – Minden, amit tennem kell: adót fizetni és meghalni. Én szeretnék adni magának.

– Az más – tette zsebre a pénzt. – Hálásan köszönöm.

Megint szemügyre vettem: íme, egy független, vén csont, fekete alpakka zakóban, házisapkával a feje búbján. Fejét gyapjas, szürkés haj borította, arca olyan göcsörtös, akár egy keményfa göb. Minden olyan volt rajta, mint a keményt: élesen kirajzolt, faragott, smirglizett, olajozott, az után annyi éven át használták, hogy a máz az arcon és a kézen mélyen fénylett az állandó igénybevételtől.

– Világéletében Coburnben élt? – kérdeztem.

– Majdnem –felelte.

– Hetvenöt éves? – találgattam.

– Nyolcvanhárom – felelte.

– Sose érem meg ezt a kort – mondtam.

– Dehogyisnem – mondta –, csak hagyja abba a piát meg a fehérnépet.

– Ez esetben – mondtam – semmi kedvem megérni. Sam, szeretnék egyszer benézni magához egy kis beszélgetésre.

– Bármikor – felelte. – Úgy se megyek sehova. Nagyon jó ma a bundás kenyér.

Értek én a szóból. Otthagytam, hadd takarítson, és lementem reggelizni. De nem kértem a bundás kenyérből. Gyümölcslevet, pirítóst vaj nélkül és feketekávét rendeltem. Nagyon erényesen. Kifelé menet bekukkantottam a bárba, de Al Coburn, nem volt odabenn. Csak Jimmy, a csapos olvasta az őrszemet. Odabiccentettem neki, és kimentem a hallba. Megálltam cigarettáért. Igazán szükségem volt cigarettára. Becsszóra.

– Jó reggelt, Millie – üdvözöltem.

– Ó, Mr. Todd – szólt izgatottan –, hallom, micsoda baj érte. Igazán sajnálom.

Üveges szemekkel bámultam rá, és próbáltam rájönni, miféle bajra gondol.

Ugyanúgy volt kifestve; lehet, hogy így reklámozzák ezt a sminket: „Picasso bohóca.” De a jelmez más volt. Terjedelmes ingfélét viselt ma délelőtt, afféle kaftánt, narancsszínű lombmintával. Magas, zsinórral összehúzott nyaka volt, hosszú ujja, szoros kézelője. A vékony, szintetikus anyag yardszámra omlott le, egészen a bokájáig. Hamlet nagybátyja elbújhatott volna e lepel mögött.

Különös, de ez szexibb volt, mint a tegnapi szűk pulóver és szoknya. A nyakánál összefogott ruha elöl, Millie dicső tartozékai fölött kidomborodott, majd egyenesen omlott alá, fodrokban, hullámokban, redőkben. Az egész nő tökéletesen be volt takarva, el volt fedve. Izgató volt.

– A baj, ami érte – ismételte. – Tudja: a rablás.

– Behatolás – mondtam automatikusan. – De az ajtón semmi nyoma, hogy felfeszítették volna.

– Ezt mondta Ronnie is. Úgy véli, akárki csinálta, volt hozzá kulcsa.

Szóval az indián mégiscsak megfigyelte. Ez a nyavalyás vörös bőrű egyre újabb meglepetéseket okozott. Megfogadtam magamban, hogy nem becsülöm le többé.

Millie Goodfellow behajlította hosszú, vékony mutatóujját, és közelebb intett magához. Mivel a trafikosfülke üvegpultja kettőnk között volt, kénytelen voltam komikus pózban előrehajolni. Azon kaptam magam, hogy annak a hívogató mutatóujjnak a körmét nézem. Sötétbarnára volt lakkozva.

– Álkulcs – suttogta. – Mondtam is Ronnie-nak, hátha álkulcs volt. Milliószámra van belőle mindenfelé. Mindenkinek van belőle – hirtelen elnevette magát. – Még nekem is. Hát nem szörnyű?

Felhőkakukkvárban éreztem magam.

– Magának hotelálkulcsa van, Millie? – kérdeztem. – Minek?

– Bejutok vele a kislányok szobájába – mondta kimérten. Aztán vissza a Cleopátra-szerepbe: – és még sok más helyre!

Gondolom, sikerült egy esetlen vigyort produkálnom, mielőtt továbbálltam. Első benyomásom helyes volt: ez a hölgy veszedelmes.

Szerda reggel Coburnben…

De legalább sütött a nap. Mondjuk, nem sütött kifejezetten, de ott volt az égen. Látni lehetett, tompán és fedetten, amint halványan izzik a felhőtakaró mögött. Mindenre ónszínű fényt vetett: világosságot, árnyék nélkül. Az emberek lomhán mozogtak, a levegő hideg volt, de nem pezsdítően. Továbbra se hagyott el a remény, hogy hallok valahonnan egy nevetést. De nem hallottam.

Ráfordultam a River Streetre, bementem az Első Mezőgazdasági és Kereskedelmi Bankba. A bank portálja volt a legcsillogóbb portál egész Coburnben, szürke márványlapokkal a fénylő, nagy, belga üvegtáblák között, odabenn pedig sok műanyag csempe és tükör. A jelzálogüzlet, úgy látszik, jól megy.

Két pénztárablak volt, és egy kurta korlát mögött három íróasztal, „Új számlák”, „Személyi kölcsönök” és „Jelzálogkölcsönök” felirattal. Egy őr is volt, ilyen lenne Ronnie Goodfellow közrendőr tizenöt évvel öregebben és ötven fonttal nehezebben. Odamentem hozzá. Az oldalán zöld színben játszó pisztolytáska lógott: mintha moha lepte volna be.

Megmondtam a nevemet, és elmagyaráztam, hogy az elnököt, Mr. Arthur Merchantot szeretném fölkeresni, noha ezt nem beszéltem meg vele előre. Súlyosat bólintott, és legalább öt percre eltűnt, amely idő alatt két ifjú mafioso nyugodtan besétálhatott és kipucolhatta volna az egész bankot.

De végül is előkerült, és beterelt egy különálló, hátsó irodába, amelynek falát jófajta, fényezett falemez borította. Egy kiálló fogú hölgy megszabadított a kalapomtól és esőkabátomtól, és fogasra akasztotta őket. Ujjheggyel érintette ruhadarabjaimat; igazán nem vehettem rossz néven tőle. Végre, végre bevezettek a belső szentélybe, és Arthur Merchant bankelnök és coburni polgármester fölállt, hogy köszöntsön. Forró tenyerében lelkesen rázta a kezem, és ragaszkodott hozzá, hogy az íróasztala melletti bőr klubfotelba üljek. Míg álltunk, egy fejjel voltam magasabb nála. Mikor leültünk – ő a forgószékébe –, ő volt magasabb ugyanannyival.

Bankelnök és polgármester létére meglepően fiatal ember volt. Azon kívül alacsony, telt, pirospozsgás és izzadtabb, mint amit a szoba hőmérséklete indokolt. Fiatal kora ellenére nagy koponyáján már ritkás foltok látszottak; vékony szálú, fekete hajának tincseit oldalra kefélte, hogy elrejtse a hiányt. Arca kidülledt. Ugye láttak már dülledt arcokat? Mintha előrehatolnának. Mintha egy amatőr szobrász strucctojást választott volna fejformának, és azután agyagból négyszögeket és csíkokat nyomott volna rá: homlokot, orrot, orcákat, szájat, állat. Úgy értem, minden olyan volt, mintha csak lógna rajta, az az agyag könnyedén leszáradhatott és lepottyanhatott róla. És akkor ott maradna a csupasz strucctojás.

Kölcsönös udvariaskodásba kezdtünk: az időjárásról, benyomásaimról Coburnről, a szállásomról, az Innről, az érdekesebb helyekről, amelyeket meg kell tekintenem a környéken. Azt a helyet, ahol 1777-ben fölakasztottak egy angol kémet; a Szerelmesek trambulinját a Hudson folyón, azt a helyszínt, ahol tizenkilenc hiteles öngyilkosság történt; meg azt, ahol tavaly nyáron egy medve jött ki a fák közül, és meg akart erőszakolni egy hatvannyolc éves hölgyet, aki vadszedret szedett.

Közöltem, hogy mindez igen izgalmasnak tűnik, de ahogy Mr. Merchant nyilvánvalóan értesült róla, nem városnézés és turistalátványosságok megtekintése céljából jöttem Coburnbe, hanem azért, hogy információkat gyűjtsék be dr. Telford Gordon Thorndeckerről. Ekkor jöttem rá, hogy Arthur Merchant gyógyíthatatlan fontoskodó.

A pufók kezek lopakodva elkezdték rendbe tenni az íróasztali mappát, tollakat, naptárblokkot. Megszorította a nyakkendőjét, lesimította a haját a halántékán, a körmét vizsgálgatta. Keresztbe rakta, majd megcserélte a lábát, lehúzgálta a mellénye szélét, nem létező pelyhet vett le a ruhája ujjáról. Fölkelt, keresztülment a szobán, becsukott egy könyvszekrényajtót, amely félujjnyira nyitva állt. Azután visszajött az íróasztalhoz, leült, és nekifogott, hogy újrarendezze a mappát, a tollakat, a naptárt, dundi, rózsaszín kezének ideges rebbenéseivel sarkosra állítsa őket.

S az egész a capella balett közben azt magyarázta, micsoda nagyszerű fiú Thorndecker. A föld sója. Minden megvan benne, amit a cserkészeskü megkövetel. Anyagi természetű ügyeiben teljesen korrekt. A helyi jótékonysági akciók készséges adakozója. És micsoda jótétemény Coburnnek! Nemcsak a község legnagyobb munkaadója, hanem, a város polgára lévén, Coburn hírnevét öregbíti az a tény, hogy benne él a világ egyik legnagyobb tudósa.

– Az egyik legnagyobb, Mr. Todd – összegezte Art Merchant valamelyest kifulladva, aminthogy ki is fulladhatott ettől a tízperces monológtól.

– Nagyon figyelemreméltó – mondtam, olyan hidegen, ahogy csak tudtam. – Ön tud róla, min dolgozik Crittendenben?

Csöpp, alattomos ütés volt, de Merchant úgy reagált, mintha térddel ágyékon rúgtam volna.

– Tessék? Hogy… nos… – dadogott. Aztán: – a gondozóintézet – tört ki belőle. – Nyilván tud róla. Ötven ágy. Társas programok…

– Tudok Crittenden Hallról – szakítottam félbe. – A Crittenden Kutatólaboratóriumról szeretnék tudni. Mi folyik a laborban?

– Hát, nézze csak, ugye – mondta kétségbeesetten, puha kezével hadonászva. – Tudományos dolgok. Ne kívánja, hogy értsek hozzá; én csak egy kisvárosi bankár vagyok. De nagy jelentőségű dolgok, ebben bizonyos vagyok. Ez az ember zseni! Mindenki mondja. És még fiatal. Viszonylag. Még nagy dolgokat fog csinálni. Semmi kétség. Majd meglátja.

Egyre csak hablatyolt tovább, rátért arra, micsoda nagyszerű üzletember és vezető Thorndecker, milyen kitűnő szervező, és hogy micsoda ritkaság az effajta éles elme egy orvosban, professzorban, tudósban. De nem figyeltem oda.

A paranoia enyhe tüneteit kezdtem érezni. Nem vagyok különösebben oda a történelmi összeesküvés-elméletekért. Nem hiszem például, hogy egy ördögi ármány mesterkedte össze a Kennedy fivérek és Martin Luther King halálát, Jimmy Hoffa eltűnését, vagy akár ezt a mostani pocsék időjárást.

Hiszek a „Magányos Farkas” történelmi elméletében, amely szerint egyetlen eszeveszett személy megváltoztathatja az emberi folyamatok menetét egy jól elhelyezett bombával, vagy egy jól irányzott lövéssel. Nem hiszek az összeesküvésekben, mert két vagy több ember összefogott törekvéseire épülnek. Más szóval: bizottságra. És én még soha nem láttam bizottságot, amely bármit is elért volna, vég nélküli civakodásokon kívül és az értekezletek perceinek halmozásán kívül. És semmi hasznos célt nem szolgál, legfeljebb anyák napi üdvözlő lapok előállítására alkalmas.

És mégis, mint mondtam, elkezdtem a tüneteket érezni. Azt gondoltam, Agatha Binder hazudik nekem. Azt gondoltam, Art Merchant hazudik nekem. Ezek ketten, meg Thorndeckerék, talán Ronnie Goodfellow és Coburn néhány más jobb embere mind tud valamit, amit én nem, és amit nekem nem mondanak el. Ez nem tetszett nekem. Már említettem önöknek: ki nem állhatom, ha hülyére vesznek.

Észrevettem, hogy Arthur Merchant abbahagyta a beszédet, és valamiféle választ várva rám bámul.

– Nos – mondtam és fölálltam –, ez aztán igazán lelkes állásfoglalás. Mondhatom, szerencsés ember dr. Thorndecker, hogy ilyen barátai és szomszédai vannak, mint ön és Coburn többi polgára.

Úgy látszik, helyesen beszéltem, mert a félelem eltűnt a szeméből, és az agyagszín arcba visszatért némi élet.

– És mi is szerencsések vagyunk – dalolta –, hogy olyan barátunk és szomszédunk van, mint dr. Thorndecker. Erre mérget vehet! Mr. Todd, ha máskor is lenne valami más kérdése, bármilyen kérdése dr. Thorndecker pénzügyeivel kapcsolatban, csak nyugodtan ugorjon be újra. Ő maga utasított, hogy tárjam fel önnek az üzleti iratait úgy, ahogy vannak. Bármit, amit tudni óhajt. Bármi legyen az.

– Láttam a Lifschutz Munkaközösség jelentését – indultam az ajtó felé. – Abból úgy tűnik, hogy dr. Thorndecker igen kedvező anyagi helyzetben van.

– Kedvező? – kiáltotta Art Merchant, és épp csak hogy nem ugrott a levegőbe, és nem csapta össze a sarkát. – De még mennyire! Fantasztikus pénzügyi irányító. Fan-tasz-ti-kus! Azon kívül, hogy ő a világ egyik legnagyobb tudósa, természetesen.

– Természetesen – mondtam. – Jut eszembe, Mr. Merchant, úgy értesültem, ön Coburn polgármestere is?

– Ó… – vonta meg a vállát, és rosszallóan tárta szét pufók kezét. – Azt hiszem, azért kaptam ezt a hivatalt, mert senki más nem vállalta. Ezért nem jár fizetés, tudja.

– Csak azzal kapcsolatban hoztam szóba – mondtam –, hogy nem láttam középüteteket a városban. Se bíróság, se városháza, se börtön.

– Nos, van egy – ahogy mi hívjuk – Városházánk. A Közmunkák Tanácsa építtette, még 1936-ban. Ott van a tűzoltószolgálatunk, csak egy ócska szivattyú és egy tömlőskocsi az egész; ott van a rendőrőrszobánk, egy kétzárkás börtön és a polgármesteri hivatalunk, amely valójában csupán egyetlen nagy irodahelyiség. Van egy békebírónk is a városban, de ha valami komoly vád vagy per merül föl, akkor átvisszük a bíróságra, a megyei törvényszékre.

– Városháza? – szóltam. – Szívesen megnézném. Hogyan találok oda?

– Csak menjen a Main Streeten, az Oakland Drive-ig. Onnan egy sarok dél felé, közvetlenül az A & P áruház bedeszkázott épülete mellett, nem lehet eltéveszteni. Nincs rajta sok néznivaló, az igazat szólva. Szó volt róla, hogy modern épületet emelünk a helyébe, de ahogy a dolgok manapság állnak…

Mondatának vége a semmibe veszett, ahogy ez oly gyakori volt a coburnieknél. Ez a beszédmód a hiábavalóság tehetetlenségére vallott. A francba is, minek befejezni egy mondatot, ha úgyis itt a világ vége?

Megköszöntem szíves együttműködését, és megráztam azt a löttyedt kezét. Elkértem a kalapot meg az esőkabátot, és kijöttem. A bankban nem voltak ügyfelek, az „Új számlák”, „Személyi kölcsönök” és „Jelzálogkölcsönök” feliratú íróasztaloknál ülő tisztviselőknek láthatólag nem volt túl sok dolguk. Kezdtem méltányolni, mit jelenthet az Első Mezőgazdasági és Kereskedelmi Banknak és Art Merchant polgármesternek egy olyan nagy és aktív folyószámla, mint Thorndeckeré.

Minthogy volt még egy lyukas órám egyig, amikor is Crittendenbe voltam hivatalos, azzal töltöttem ezt az időt, hogy mászkáltam egy kicsit Coburnben. Ha egy kicsit sebesebb iramban mentem, fél óra alatt az egész városkát megnézhettem. Teljesen bejártam az üzleti negyedet – négy háztömbnyi területet –, amelyben bedeszkázott áruházak voltak láthatók, meg „Ez az üzlet megszűnik”- kiárusítások. Azután kanyargósan keresztülmentem a lakónegyedeken, és rátaláltam a Városházára. Addig mentem, amíg az üres telkek egyre gyakoribbak lettek, és végül farmokkal és erdős részekkel olvadtak egybe.

Amikor már mindent láttam, ugyanazon az úton visszafordulva, a Coburn Inn felé vettem az irányt. Kesztyűtlen kezem az esőkabátom zsebében, vállam, nekivetettem a folyó felől fúvó, nedves szélnek. Azon gondolkodtam, amit az imént láttam: Coburnről.

Ez a város haldoklik. És akkor mi van? Egy csomó falu, kis- és nagyváros halt már meg a világ kezdete óta. Az emberek elköltöztek, az épületek összedőltek, és a fű vagy az erdő, vagy az őserdő, vagy a sivatag továbbterjedt. Ahogy Goodfellow közrendőrnek mondottam volt: a történelem – változás. Nem lehet megállítani; az ember csak annyit tehet, hogy vigyáz, nehogy maga alá temesse.

Nem is annyira Coburn hanyatlása deprimált engem, mint inkább a lakóterületek elrendezése. Háromemeletes viktoriánus kastélyokat láttam, közvetlenül mellettük odvas kunyhókat, rendetlen műhellyel és bádoggarázzsal. A házak alapján ítélve Coburn jómódú lakosai nem különültek el saját, kiváltságos környékekre; egymás hegyén-hátán éltek hátrányos helyzetű társaikkal.

Ezt igazságosnak és nagyszerűnek is vélhetné az ember. Én azonban hihetetlennek tartottam. Nincs a földön olyan falu, város vagy nagyváros, ahol a gazdagok ne bújnának össze a maguk környékére, és nem kényszerítenék a szegényeket is a magukéba. Szerintem ennek még bizonyos társadalmi értéke is van: így keletkezik az a hely, ahova a szegények törekedhetnek. Mi értelme lenne annak az igyekezetnek, amelyet a szociológusok fölfelé irányuló mobilitásnak neveznek, ha az ember benn kényszerül ragadni a gettóban?

A probléma nyomban megoldódott, mihelyst észrevettem egy táblát az egyik nagy, viktoriánus palota földszinti ablakán. „Szobák kiadók. Napra, hétre, hónapra” – hirdette. Akkor aztán megértettem. Coburn egész egyesített közössége az élet árnyékos oldalán lakott. Ez a helység nyugodtan lehetne Búbánat fővárosa, gondoltam magamban, amint baktattam vissza az Innbe, az égbolt pedig sötétedett közben, s a levegőben hó szag terjengett.

Bementem a bárba, és egy klubszendvicset meg egy üveg, sört kértem a lagymatag pincértől. Várakozás közben körülbámészkodtam. Délre járt; az ebédelő tömeg kezdett beáramlani. És ekkor rájöttem még valamire Coburnnel kapcsolatban, valamire, amit már előbb is észrevettem, de eddig nem regisztráltam magamban igazán.

A városban nem voltak fiatal emberek. Néhány iskolás gyereket láttam ugyan az utcán, de senkit a – mondjuk – tizennyolctól huszonötig terjedő korosztályból. Ott volt Gödröcske kisasszony az őrszem szerkesztőségében, de őt kivéve, Coburn úgy látszik, híjával volt a fiataloknak. Még a benzinkutasok is ott Mike szervizállomásán, még ők is mintha a spanyol– amerikai háború idejéből húznának nyugdíjat.

Az ok természetesen nyilvánvaló. Ha az ember törekvő, kíváncsi és viszonylag jófejű húszéves lenne, világhódító tervekkel – vajon Coburnben maradna-e? Én biztosan nem. Elhúznám a csíkot. És ezt tették Coburn fiatal lakói is. El Albanybe, New Yorkba, Miamiba, Los Angelesbe. Vagy esetleg Párizsba, Rómába, Amszterdamba, Karacsiba. Mindenütt jobb, mint otthon.

Kifelé menet megálltam a bárban egy gyors vodkagimletre. Tudom, nem a legjobb választás az ebédre öntött sör tetejébe. De szükségem volt rá az után, hogy megfogalmazódott bennem ez a „Mindenütt jobb, mint otthon”.

És ismét kiautóztam Crittendenbe, azon az elhagyatott tájon át. A kapuőr beengedett. Tranzisztoros rádiót nyomott a füléhez. Kimondhatatlan öröm látszott az arcán, mintha épp azt hallaná, hogy kihúzták a számát a sorsjátékon. Alig hiszem, hogy egyáltalán látott engem, de beengedett; a kavicsos úton hajtottam fel a Crittenden Hall elé.

Dr. Kenneth Draper jött elő üdvözlésemre. Megnéztem magamnak közelebbről. Biztosan ismerik azt a szigorú, fehér köpenyes, szemüveges pofát a tévéreklámból, aki nagy komolyan belebámul a kamerába, és így szól: „Szenvedett-e ön, valaha emésztési rendellenességben?” Nos, ez volt Draper. Igazság szerint úgy látszott, mintha maga is szenvedne effélétől: redőzött homlok, az orrától a szája sarkáig mély árkok, sápadt arcbőr és zavart, vállon átnéző pillantás, amely mintha azt lesné, mikor csap le rá a korbács.

– Nos – szólt Draper nyájasan. – Amit terveztünk, az egy nagy körséta. Először a gondozó. Nézzen körül. Amit csak látni akar. Ismerkedjék meg a személyzet irányítóival. Utána jön a labor. Ott is ugyanúgy. Nézze meg a berendezéseinket, azt, amit csinálunk. Ismerkedjék meg néhány kollégánkkal. Aztán, amikor végzünk, dr. Thorndecker szeretne beszélgetni önnel. Nos, megfelel?

– Kitűnő lesz – nyugtattam meg. A szegény ürge olyan nyugtalannak látszott, hogy ha azt feleltem volna: „Vacak lesz”, tán elsírja magát.

Bal felé indultunk, és Draper egy kulcscsomót vett elő a zsebéből.

– Az épületszárnyak gyakorlatilag egyformák – magyarázta. – Nem akartuk azzal rabolni az idejét, hogy mindkettőn végighurcoljuk magát, ezért hát a nyugati szárnyat tekintjük meg. Biztonsági okokból tartjuk zárva az ajtókat. Néhány páciensünk lelkileg sérült beteg, az ő védelmükre igyekszünk a bejárati ajtókat zárni.

– És a maguk védelmére? – kérdeztem.

– Hogyan? – kérdezte. – Ó, igen, azt hiszem, jogos a kérdés. Bár azt a néhány nyugtalanabb betegünket szépen, hm, megnyugtatjuk.

Széles, kicsempézett intézeti folyosó következett, mindkét oldalán ajtókkal.

– A fő szárny – szavalta dr. Draper. – Az orvosok és nővérek szobái és társalgói. Nyilvántartó és felvételi szoba. Röntgen és kezelő. Klinika és gyógyszertár. Mindebből van még egy a keleti szárnyban is.

– Eléggé költséges berendezés, nem? – kérdeztem. – Ötven páciensnek.

– Ezek megengedhetik maguknak – felelte színtelen hangon. – Most pedig bemutatom Stella Beecham nővérnek. Diplomás nörsz, Crittenden Hall főnővére, ő végigkíséri majd a gondozón, azután áthozza majd a laborba. Rábízom most magát, aztán majd én viszem végig a Crittenden Kutatólaboratóriumon.

– Kitűnő lesz – mondtam újra, és megpróbáltam némi lelkesedést vinni a hangomba.

Beecham nővér olyan volt, akár egy fehér tönk: zömök, lapos tetőtől talpig. Rövid ujjas, fehér nővér-egyenruhát hordott, és nem kerülte el figyelmemet, milyen izmos a karja, milyen vaskosak a csuklói. De a nörszök általában erősek, hiszen a súlyos pácienseket is meg kell, fordítaniuk ágyukban, vagy a béna testeket átemelni a hordágyról a tolószékbe.

Nem mondhatnám, hogy Beecham volt a legaranyosabb irgalomtündér, akit valaha láttam. Durva, markáns, csaknem férfias vonásai voltak, semmi smink. Arcbőre érdes, pirospozsgás, megpattanni kezdő hajszálerekkel az orrán és az orcáin. Számomra ez az erőteljes iszákosság jele. Enyhe bajusz a szája fölött. Álla bal oldalán, épp vértelen ajkának sarka alatt, ezüstös szemölcs díszlett, két erős, fekete szőrszál állt ki belőle. Tisztára úgy festett, mint egy tranzisztor, és beszélgetés közben tudatosan elkerültem a tekintetemmel.

Dr. Kenneth Draper eliszkolt, Beecham nővér pedig vonszolni kezdett, és pattogva statisztikai adatokat kezdett köpködni. Ez az ő kemény, őrmesteri hangján így hangzott:

– Ötven ágy. Mai létszám: negyvenkilenc. Harmincnyolcan vannak várólistán, hogy bekerüljenek. Jelenleg heten vannak, akik káros szenvedélyek rabjai: öten alkoholisták, ketten kábítószeresek. Hat lelki beteg. Prognózisuk: negatív. Az összes többi: gyógyíthatatlan. Rák, érelmeszesedés, tüdőtágulás, súlyos izomgyengeség, szívelégtelenség s a többi. Az orvosok lemondtak róluk. Minden, amit tehetünk értük, az, hogy megpróbáljuk őket megkímélni a szenvedéstől. A központi konyhában naponta százötven adag étel készül, nem számolva a munkatársak kosztját, a kisegítő személyzetét és a biztonsági őrökét. Azon kívül speciális ételek. Akad olyan vendégünk, aki délutáni teát kér, vagy késő esti harapnivalót. Éjjel-nappal van ügyeletes konyhafőnök. Ezek a nörszök szobái és társalgói. Az orvosoké a hallon túl helyezkednek el.

– Van bentlakó orvosuk? – kérdeztem, nem azért, mintha túlságosan érdekelt volna, csak hogy jelezzem: figyelek.

– Ketten-ketten vannak szolgálatban mindkét szárnyban. Azon kívül természetesen dr. Thorndecker és dr. Draper. Mindkettő diplomás orvos. Két diplomás nővér éjjel-nappal mindkét szárnyban. Továbbá egy-egy gyógyszeres nővér szárnyanként. Segédápolónők és kórházi szolgák, három műszakban. Teljes személyzetünk aránya a betegek számához: több mint egy fő jut egy betegre. Ez itt a röntgenhelyiség. Van egy bentlakó radiológusunk. Ez itt a kezelő. Bentlakó kezelőorvosunk elsősorban a megrögzött esetekkel foglalkozik, főleg az alkoholistákkal. Lelki terápiával, ha szükséges, Peter Koukla tiszteletes szolgál, az Első Episzkopális Egyház képviseletében. Van azon kívül, szükség esetén, egy kihívható rabbink Albanyben. A vizsgálószoba itt, a gyógyszerkiadás ott. Fodrász- és kozmetikai szalon együtt. Ezt bérlő működteti. Itt a diétás nővér irodája. Házon kívül mosatunk és tisztíttatunk. Gondolom, ennyit összegezésként ennek a szárnynak a központi részéről.

– Mi van az alagsorban? – kérdeztem a lehető legbarátságosabb hangon.

– Raktár – felelte. – Óhajtja látni?

– Nem – feleltem. – Nem szükséges.

Kurta, nyers szóváltás volt – nyers az ő részéről. Sosem láttam még sápadtabb kék szemet, majdnem olyan színtelen volt, mint a víz, és körülbelül annyit is mutatott. Csupán fényleni tudott, semmit se voltam képes kiolvasni belőle. Miért volt hát az az érzésem, hogy a pince érintése ideget pöccentett? Csak erős testének megfeszülését, szinte felborzolódását érzékeltem.

– Most pedig fölmegyünk az emeletre – mondta. – Az üres lakosztály itt van, ebben a szárnyban, így hát megmutathatom magának.

Néhány segédápolónő és kórházi szolga mellett haladtunk el. De senkit se láttam, aki páciensnek tűnt volna.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem. – Kiürültnek látszik a ház.

Ésszerűnek ható magyarázattal szolgált:

– Ebédidő van. Az ebédlő a központi bejárati csarnok hátsó részében található. Legtöbb vendégünk odabenn ül, kivéve azokat, akik a szobájukban esznek. Az orvosok és a segédápolók is többnyire az ebédlőben étkeznek. Dr. Thorndecker úgy véli, ez segíti a kapcsolatteremtést a pácienseinkkel.

– Remélem, nem szakítottam félbe a maga ebédidejét – mondtam.

– Egyáltalán nem – felelte. – Fogyókúrázom. Kihagyom az ebédet.

Ez úgy hangzott, mint egy barátságos, személyes megjegyzés – örömteli megkönnyebbülés az elszavalt hivatalos adatok után –, így hát követtem ezt a hangnemet.

– Találkoztam egy ismerősével tegnap – mondtam. – Agatha Binderrel. Elbeszélgettünk egy kicsit.

– Csakugyan? – felelte. – Nos, nyilván észrevette, nincsenek liftjeink. De dr. Thorndecker felújítási programja során a folyosók végén levő lépcsőfeljárókat lekeskenyítették, és rámpákkal látták el. Így tehát a kerekes hordágyakat és tolószékeket minden különösebb nehézség nélkül föl tudjuk vinni a felső emeletekre. Valójában nincs túlságosan nagy forgalom. A nehezen mozgó betegeket rábírjuk, hogy maradjanak a lakosztályukban. Mi a véleménye eddig Crittenden Hallról?

A kérdés oly hirtelen jött, hogy megzavart.

– Nos… öö – feleltem. – Mondhatom, nagy benyomást tett rám, hogy milyen ápolt és makulátlan és csillogó minden. Már-már azt hiszem, előkészültek a jövetelemre; a tengerészek is rendbe tesznek mindent, ha fehér kesztyűs szemle érkezik a Haditengerészet hajójára.

Kötekedő hangon mondtam ezt, derűsen, de a nőnek semminemű humora nem volt, kivéve alighanem a rossz humort.

– Ó, nem – felelte. – Mindig ilyen. Dr. Thorndecker ragaszkodik a tökéletesen higiénikus feltételekhez. Takarítószemélyzetünk külön képzést kapott. A legmagasabb minősítést értük el a New York állami ellenőrzésekkor, és szeretném, ha ez így is maradna.

Zord kijelentés volt. De hát zord volt az egész nő. És amint követtem felfelé a keskeny lépcsőn, megállapítottam, hogy még a lábai is zordak: nehezek, vaskosak, köteges izmokkal a fehér pamutharisnya alatt. Nem engedném, hogy Stella Beecham nővér belém szúrjon egy tűt, gondoltam magamban. A rohadt életbe, ez még képes volna odatűzni vele az ágyhoz.

– Nem mutatok magának lakott lakosztályt – mondta. – Dr. Thorndecker szerint fölöslegesen zavarnánk meg vele a vendégeinket.

– Természetesen.

– Viszont az az óhaja, hogy nézze meg az egyetlen üres lakosztályt. Holnap reggelre várjuk oda egy új vendég érkezését.

– Azt az urat vagy netán hölgyet, aki eddig benne lakott, Petersennek hívták? – kérdeztem.

Nem is tudom, miért tettem föl ezt a kérdést. A szám előbb mozdult, mint az agyam. Csak úgy odavetettem. Beecham nővér reagálása elképesztő volt. Ott állt az emeleti lépcsőfordulóban, három lépéssel fölöttem. Amikor kimondtam: „Petersen”, megpördült, azután hirtelen megmerevedett, durva vonásai csúf arckifejezésbe rendeződtek, amely félig félelmet, félig ravaszságot és együttesen dühöt mutatott.

– Ezt miért kérdezte? – sziszegte, hogy így hangzott: „kérdesszte”.

– Nem tudom – feleltem őszintén, és fölnéztem tranzisztorszemölcsére. – De tegnap este Thorndeckeréknél vacsoráztam, és késő este dr. Thorndeckert kihívta dr. Draper. Úgy vettem ki, hogy egy Petersen nevű páciensük állapotában beállt válságos helyzetről volt szó. Dr. Thorndecker azt mondta, attól tart, hogy Petersen nem éri meg a reggelt.

A szörnyarc megnyugodott, a düh elfolyt. Mélyet lélegzett. Rettenetes melle volt.

– Nem érte meg – mondta. – Elhunyt. Az üres lakosztály itt van a folyosó végén. Jöjjön utánam, kérem.

Kulccsal kinyitotta az ajtót, és félreállt. Őelőtte léptem be. Nagyon takaros lakosztály volt: nappali, háló, fürdőszoba. Még egy kis teakonyha is volt benne, mellmagasságig érő hűtőszekrénnyel. De tűzhely nélkül. Az ablakok Crittenden aszott földjeire néztek.

A szobák tiszták voltak, berendezésük derűs: mintás kartonfüggönyök és bútorhuzatok. Nyájas, ártalmatlan festmények a meleg, vajszínű falakon. Új, ovális rongyszőnyeg. Az ablakok tisztára mosva, a padló kifényesítve, a kárpitozás makulátlan, a kis íróasztalon gondosan elrendezve mappa, írószerek, töltőtoll, biblia. Az ágy frissen vetve. A fürdőszobában érintetlen, fehér törülközők függtek. A ruhásszekrény ajtaja nyitva állt. Ruhák nem voltak benne, de a fából készült ruhaakasztók pontosan elrendezve sorakoztak a rúdon.

Beecham nővér türelmesen álldogált a hallajtóban, amíg mászkáltam odabenn. Nyugodt, személytelen szobák együttese. Semmi se látszott benne Petersenből vagy bárki másból, aki nemrég elment innen. Sehol egy cigarettacsikk, egy elnyűtt papucs, gyűrt párna. Az íróasztallapon sehol egy bekarcolt monogram. A levegőben enyhe fertőtlenítőillat terjengett.

Ott álltam az ablakban, lebámultam a tél verte földekre. Kényelmes hely lehet a haldokláshoz, gondoltam. Meleg. Világos. És a beteg megfelelő gondoskodásban részesült. Fájdalommentes kezelésben. Mégis, körülbelül annyi meghittség áradt ebből az otthonból, mint egy scrantoni (Pennsylvania állam) motelszobából. Ugyanolyan kemény, gépies a külleme, minden tiszta benne, aszeptikus és dermesztő.

Stella Beechamhez fordultam:

– Miben halt meg? – kérdeztem. – Mármint Petersen.

– Hasüregi rák – felelte. – Operálhatatlan. A gyógyszeres kezelés nem hatott rá. Akkor hát mehetünk?

Csendben követtem le a lépcsőn a földszintre. Három ízben is megálltunk, bemutatott a személyzet tagjainak: az egyik bennlakó orvosnak, a radiológusnak és egy másik nővérnek. Mind mosolyogtunk, és szóltunk egymáshoz pár szót. Nem emlékszem a nevükre.

Beecham nővér megállt a nyugati szárny hátsó ajtajánál, odakinn.

– Néhány lépés a laborig – mondta. – Óhajtja a kabátját?

– Nem, itt hagyom – feleltem. – Köszönöm, hogy körülvezetett. Nyilván elég unalmas lehetett magának.

– Nem baj – mondta nyersen.

Végigmentünk azon a fedett úton, amely levezetett a dombról a Crittenden Kutatólaboratóriumhoz. Keserves, kellemetlen volt az idő, a nap most teljesen eltűnt, a levegőnek foga volt, metsző szél fújt. Mégse láttam, hogy Beecham gyorsította volna a maga választotta lépésütemet, vagy összehúzta volna csupasz karját. Csak gurult egyenletesen, akár a lejtőn lefelé gördülő kőszikla.

A laboratórium oldalajtaja, zárva volt. Beecham nővérnél megvolt a kulcs egy hatalmas kulcskarikán, amelyet az oldalzsebéből kotort elő. Mikor bejutottunk, belülről kétszer ráfordította a zárra.

– Itt várjon, kérem – mondta, és lépte végigdöngött a széles, viaszos linóleummal bevont folyosópadlón. Várakozás közben körülnéztem. Semmi érdekeset nem lehetett látni, hacsak a zárt ajtók látványa nem izgatta az embert. Néhány perc múlva nagy sietve befutott a hallba dr. Kenneth Draper, kezét dörzsölgette, és nagyon igyekezett nyugodtnak és derűsnek látszani.

– Nos! – kiáltotta újra. – Akkor hát itt vagyunk! Mindent látott, amit akart, a Hallban?

– Úgy hiszem, igen – feleltem. – Rendkívül jól működő intézménynek tűnik.

– Ó, az is – biztosított. – Adunk a minőségre. Ha érdekelné a páciensek kosztja, csak állítson be váratlanul bármelyik étkezéshez. Azt hiszem, kellemes meglepetésben volna része.

– Biztos vagyok benne – mondtam. – De erre aligha lesz szükség, dr. Draper. Hadd mondjam meg, Beecham nővérről az a benyomásom, hogy igen értékes munkatárs. Mióta van önöknél?

– Kezdettől fogva – felelte. – Amióta dr. Thorndecker átvette az intézményt. Ő hozta ide Beecham nővért. Úgy értesültem, hogy ő volt az első Mrs. Thorndecker ápolónője annak hosszú betegsége során… a balesete előtt. Nem is tudom, mit csinálnánk Beecham nélkül. Lehet, hogy nem a legjobb megjelenésű, legsimulékonyabb nő a világon, de az biztos, hogy kitűnően végzi a dolgát, a Hall vezetését. A problémákat a minimumra csökkenti, így dr. Thorndecker meg én még több időt szentelhetünk a laboratóriumnak.

– Ami a voltaképpeni érdeklődésük tárgya – dobtam be.

– Nos… ööö, igen – felelte tétovázva, mintha attól félne, hogy túl sokat mond. – A gondozóotthonért vagyunk elsősorban felelősek, természetesen, de csinálunk egy-két érdekes dolgot itt, és azt hiszem, természetes, hogy…

Ismét egy coburni, aki nem tudja befejezni a mondatait. Kíváncsi lettem volna, hogyan, vallanak szerelmet egymásnak ezek az emberek. Csak annyit mondanak: „Én téged…” és azután abbahagyják a mondatot?

– Nos, ez itt a földszint – mondta épp dr. Draper. – Itt találja az irodáinkat, az irattárt, a kézikönyvtárunkat, egy kis társalgót, szertárt, öltözőhelyiséget, zuhanyozókat, és van egy szoba, amelyet a kutatók részére tábori ágyakkal rendeztünk be, ha valamelyikük itt szeretne aludni egy nyújtott munkanap után, vagy egy hosszabb vállalkozás közben. Akarja látni ezeket a szobákat?

– Ha lehetne, szívesen vetnék egy pillantást a kézikönyvtárra – mondtam –, csak egy pillanatra.

– Persze, persze. Erre, kérném.

Ez az épület nyilvánvalóan elevenebb volt, mint a szanatórium. Míg végigmentünk a folyosón, hangokat hallottunk a csukott ajtók mögül, felcsattanó nevetéseket, egyszer pedig egy lármás veszekedést, amelyből csupán egy hangos kijelentést tudtam elkapni: „Nagy szar vagy!”

Többször megálltunk, hogy dr. Draper bemutathasson az arra siető munkatársaknak. Látszott: mind tudják, ki vagyok, és derűs elragadtatással rázták a kezem. Csaknem ugyanannyi nő volt köztük, mint ahány férfi, mindegyikük fiatalnak látszott, és… nos, „buzgónak”, talán ez a legpontosabb jellemzés róluk. Mondtam is valamit erről Drapernek.

– Ó ezek mind élvonalbeli emberek – büszkélkedett. – A legjobb fejek. Dr. Thorndecker toborozta össze őket mindenhonnan: a Harvardról, Berkeleyből, a Johns Hopkinsból, Chicagóból, a MIT-ről. Van két japán munkatársunk, egy svéd, meg egy srác Maliból, el se hinné, milyen okos. Feleannyit fizetünk nekik, mint amennyit a nagy gyógyszergyárakban kereshetnének.

– Akkor miért… – kérdeztem. Már én is kezdtem beleesni a coburni kórba.

– Thorndecker! – kiáltotta dr. Draper a választ. – Thorndecker miatt. Az a lehetőség, hogy vele dolgozhatnak. Hogy tanulhatnak tőle. Ez a nagy indítékuk.

– Vagy leveszi őket a lábukról – mondtam mosolyogva.

Hirtelen kijózanodott.

– Igen – szólt halkan. – Ez is belejátszik. Itt a könyvtárunk. Kicsi, de használható.

Beléptünk. Körülbelül hússzor negyvenlábnyi helyiség volt, könyvespolccal teli falakkal. Néhány kis tölgyfa asztal állt benne egy- egy székkel, meg egy hosszú tanácskozóasztal tizenkét karosszékkel.

Egy xerox gépet is láttam. A polcok teli élükre állított könyvekkel és lapjukra fektetett folyóiratokkal. Nem volt túl nagy rend: a hamutartók teli voltak, a papírkosarak csurig, könyvek és folyóiratok összevissza rakva. De a boldogult Mr. Petersen lakhelyén tett látogatás után öröm volt emberi rendetlenséget látni.

– Látszik, hogy használják – jegyeztem meg, míg körülsétáltam.

– Éjjel-nappal – felelte. – Néha a kutatókat megragadja valami, egész éjjel olvasnak, aztán leroskadnak az egyik tábori ágyra, amiről beszéltem magának. Nincs kötött munkaidő. Senki se lyukaszt a blokkolóóránál. De ha a munkájukat végzik, úgy osztják be az idejüket, ahogy tetszik. Nagyon nyugodt a légkör. Dr. Thorndecker úgy véli, ez kifizetődik az eredményességben.

Ez alatt a polcokon sorjázó könyvek és folyóiratok címeit tanulmányoztam. Ha azt reméltem, hogy ez ad valami sejtelmet arról, mi folyik a Crittenden Kutatólaboratóriumban, csalódtam. Általános tudományos kézikönyveknek néztem őket, különös tekintettel az emberi biológiára és az emlősök sejtjeinek alaktanára. Vaskos köteg rákkutatási szaklapot is láttam. Egy polc teli volt a washingtoni kormány kiadványaival, amelyek demográfiai, népszámlálási és közegészségügyi statisztikákat tartalmaztak. Egyetlen olyan kötetet se láttam, amely megérné, hogy egy hideg téli éjszakán fölötte görnyedjek.

– Nagyon érdekes – fordultam dr. Draper felé. – És most hová megyünk? A laborokba?

– Készséggel – mondta. – Az emeleten vannak. A folyosó mindkét végén van egy nagy általános labor a kutatók számára. És aztán vannak kis magánlaboratóriumok a vezető munkatársaknak.

– Hány vezető emberük van?

– Nos… – pislogott – valójában csupán dr. Thorndecker meg én. De amikor majd az adomány megjön, mármint ha megkapjuk, azt reméljük, hogy terjeszkedni fogunk. Van hozzá helyünk is, meg vannak eszközeink is. Nos, látni fogja. Gyerünk föl.

Egy kutatólaboratórium nem szanatórium, sem kórház, nem kell szükségszerűen sterilnek lennie, csak olyan hatékonyan, pontosan működőnek, mint egy metróállomás. Igaz, jártam már laboratóriumokban, amelyek olyanok voltak, akár a műtők: csupa ragyogó, fehér csempe, egyenesen a Frankenstein menyasszonyából. És voltam olyan laborban is, amely alig volt nagyobb, mint egy gardróbszekrény, s benne nem volt más felszerelés, mint egy koszos mosogató meg egy Bunsen-égő.

Ha tudományos kutatásról van szó, nincsenek garanciák. Egymillió dollár, amelyet a legújabb és legegzotikusabb rozsdamentes vacakságokkal teli laboratóriumpalotára költenek, eredményezhet olyan világraszóló felfedezést, mint mondjuk: „ha az érett sajtot kiteszik a napra, akkor büdös lesz”. És abból a gardróbszekrény-laboratóriumból, ahol svábbogár sétál az elmosatlan palackokban, kikerülhet olyan felfedezés, amely megváltoztatja a világot.

A Crittenden Kutatólaboratórium emeleti munkahelyei valahol félúton voltak a palota és a gardróbszekrény között. Hely volt bőven; az egész emelet ketté volt osztva egy széles folyosóval, és mindkét oldalon volt egy óriási laboratórium. Mindkettő végében volt egy magánlaboratórium, amelyet tejüveg válaszfal rekesztett el. Ennek a két kis vezetői laboratóriumnak a folyosó felől is volt bejárata, és egy- egy katedrálüveg ajtaja a fő laboratóriumok felé is. Ezek az összes ajtók, mint megfigyeltem, zárhatók voltak.

A fő laboratóriumok felső neonvilágítással voltak ellátva, ezeken kívül nagy intenzitású lámpák tornyosultak a mikroszkópok mellett. Munkapadok helyezkedtek el a falak mentén, hozzájuk tartozó munkaasztalokkal a középső részekben. Sok lefolyómedence, hulladékgyűjtő egységek, laborülőkék, fém és üveg hegesztőpisztolyok és tartályok, amiből azt állapítottam meg, hogy időnként maguknak kell összefabrikálniuk a műszereiket.

De ami elképesztett, az a nagy, komplex, nyilvánvalóan üzletben vásárolt műszerek pazar bősége volt.

– Ha jól látom, ez egy oszcilloszkóp – mondtam Drapernek. – És ez itt egy gázdiffúzió-analizátor, ez meg egy elektronmikroszkóp. De mi ez a többi holmi?

– Ó… különféle dolgok – vetette oda. – Az a nagy műszerfal egy automatizált sejtkultúrához tartozik, vér- és szövet analizátor. Nagyon tökéletes leolvasást tesz lehetővé, kevesebb idő alatt, mint ameddig kézi munkával tartana. Mellékesen, a magunk munkája mellett mi csináljuk az összes vizsgálatokat, amelyekre a gondozóotthonnak szüksége van. Vagyis a vér-, vizelet-, köpet-, széklet- és szövettani vizsgálatokat. Több patológus munkatársunk is van.

Hat kutató dolgozott az első meglátogatott laborban, és körülbelül ugyanennyit láttam, amikor bementünk a hall túlsó felén levő laborba. Néhányan fölnéztek, amint beléptünk, de legtöbbjük még egy pillantásra se méltatott.

A második laborban három fal körül húzódtak munkapadok. A negyedik, hosszanti falat rozsdamentes acélból készült hűtőgépek és klimatizált fülkék borították. Elülső üvegfalukon át mindenféle méretű és formájú palackokkal és csövekkel teli polcok serege sorakozott.

– Sejttenyészetek? – kérdeztem dr. Drapertől.

– Legtöbbjük – bólintott. – És néhány egyedi példány. Szervek és tumorok metszetei. Ilyesmik. Van néhány nagyon régi, nagyon értékes tenyészetünk is. Néhány eredeti. Folyamatosan kapunk kéréseket a világ minden tájáról.

– Adnak belőlük?

– Megesik, de jobb szeretünk kereskedni – nevetett föl kurtán. – Mi ezt tudjuk nyújtani; hát ti? A kutatóintézetek gyakran csinálnak efféle sefteléseket.

– Vannak baktériumaik? – kérdeztem.

– Akadnak.

– Vírusok?

– Az is.

– Halált okozók?

– Ó, igen – bólintott. – Köztük néhány ritka afrikai fajta is. Csak dr. Thorndeckernek meg nekem van kulcsom hozzájuk.

– Ők min dolgoznak? – mutattam a munkaasztalok fölé görnyedő kutatókra. – Mi a jelenlegi kutatási programjuk?

– Nos, szóval – felelte – jobb szeretném, ha ezt a kérdést egyenesen dr. Thorndeckerhez intézné. Ő kifejezetten azt mondta, hogy személyesen szeretné tájékoztatni magát a tevékenységünkről. Mihelyt itt végeztünk.

– Az jó lesz – mondtam. Csupán munkában látni a Crittenden Kutatóintézetet, semmit sem mond. Ha bubópestist kotyvasztottak volna, és nekem azt mondják, hogy tyúkhúslevest állítanak elő cérnametélttel, aligha vettem volna észre a különbséget.

– Most már csak az alagsor van hátra – mondta Draper.

– Mi van odalenn?

– Főleg a kísérleti állataink. A boncolótermünk. Elsősorban állatoknak – tette hozzá sietve. – Emberi boncolásokat nem végzünk, ha csak az elhunyt személy hozzátartozói nem kérik.

– Miért kérnék?

– Különféle okokból. Legtöbbnyire azért, hogy földerítsék a halál pontos okát. Volt egy esetünk tavaly, amikor az egyik özvegy úgy rendelkezett, hogy boncolják fel elhunyt férjét, egy elmebeteget, aki két éven át lakott Crittenden Hallban. Attól félt, hogy genetikai jellegű agyi rendellenességről volt szó, s a fia örökölheti.

– És megtalálták?

– Igen – felelte. – És volt néhány boncolás, amely felől maga az illető személy rendelkezett, még halála előtt. Ezek olyan illenők voltak, akik föl akarták ajánlani valamely szervüket: veséjüket, szaruhártyájukat, szívüket s a többit. De ezek igen ritka esetek, tekintetbe véve az otthon legtöbb páciensének előrehaladott korát. Szerveik ritka esetben, hm, kívánatosak.

E derűs megjegyzés után levonultunk a lépcsőn a Crittenden Kutatóintézet alagsorába. Dr. Kenneth Draper, kezében a nehéz, párnázott fémajtó gombjával, megállt. Felém fordult.

Látszott, hirtelen zavar önti el. Arccsontján foltokban kipirult a bőr. Homlokán veríték gyöngyözött. Nedves fogai előtűntek, amint fancsalin elmosolyodott.

– Főleg egereink, kutyáink, macskáink, csimpánzaink és tengerimalacaink vannak – mondta.

– Úgy? – ösztökéltem. – És?

– Nos – vihogott fel idegesen. – Ugye, nem ellensége véletlenül az élveboncolásnak, Mr. Todd?

– Hát, inkább őket, mint engem – feleltem, és ránéztem. De elfordult, így hát nem láthattam az arcát.

Amikor beléptünk, nyomban meghallottam azt, ami miatt a külső ajtót kipárnázták. A nagy alagsori terem, akár egy rádiórajongó lidércnyomása: csiripelések, visítások, ugatások, sziszegések, gágogások, üvöltések, ordítások hallatszottak. Kábultan néztem körül.

– Hozzá lehet szokni – kiabálta a fülembe Draper.

– Soha – kiabáltam vissza.

Gyorsan körülsétáltunk a ketrecek előtt. A szag nem zavart annyira, mint a hangzavar. Valójában érzelgős marha vagyok, és egyre csak arra gondoltam, hogy ezek a bebörtönzött vadak azért csinálnak ekkora cirkuszt, mert szenvednek, és ki szeretnének jönni. Hozzá kell tennem, ez nem volt túlságosan tárgyilagos reakció, hiszen legtöbbjük ápoltnak és jól tápláltnak látszott. Csupán arról van szó, hogy utálom ketrecben látni az állatokat. Az állatkerteket is gyűlölöm. Látni vélem magam azok mögött a rácsok mögött, rajtuk a csinos címke: „Samuel Todd, Homus Americanus, lelőhelye: New York City. Ritka fajta, tápláléka vodkagimlet és szardellapástétommal töltött zeller.”

Néhány kötényes gondozó volt benn, ránk vigyorogtak. Egyikük súlyos fejhallgatót viselt, lehet, hogy csak a zajt szűrte ki, de az is lehet, hogy épp Mahler Ötödikjét hallgatta.

Miután megszemléltük a köpködő macskákat, csaholó kutyákat, ordító csimpánzokat és cincogó egereket, megkönnyebbülés volt átmenni a kisebbik helyiségbe, ahova ugyancsak párnázott ajtó vezetett.

Ez is teli volt ketrecekkel. De lakóik azok az állatok voltak, amelyeket a folyamatban levő kísérletekhez használtak, és viszonylag nyugodtan viselkedtek. Néhányuk az oldalán hevert, alighanem kómás állapotban. Mások be voltak kötözve. Ismét mások fejéhez és testéhez szenzorokat erősítettek, a drótok kivezettek az adatrögzítő berendezés telepéhez.

Néhányat közülük – különösen egy fiatal csimpánzt – daganatok borítottak. Nagy, irdatlan kinövések. A vad hús bimbói. Pirosak, kékek, sárgák. A nyers szövet burjánzása. Itt aztán volt mit szagolni.

A fiatal csimpánzt szinte teljesen eltakarták a halálos duzzanatok. Fejét, testét, végtagjait elborították a kiütések. A hátán feküdt, szétterjesztett tagokkal, gyengén lélegzett. Láttam fekete, csillogó szemét, amint a fölötte levő ketrecre bámul.

– Karcinoszarkóma – mondta dr. Draper. – Ez az állat tovább bírja a többieknél ebben a bizonyos kísérletsorozatban.

– Maguk fertőzték meg? – kérdeztem, és tudtam a választ.

– Igen – mondta Draper. – Hogy kipróbáljuk egy gyógyszer hatását, amelyhez nagy reményeket fűztünk.

– Most már nem oly nagyok a hozzá fűzött reményeik?

– Nem – fonnyadt össze.

Szarul éreztem magam.

– Bocsásson meg, doktor – szóltam. – Az eszemmel tudom, hogy az efféle dolgoknak így kell lenniük. Tudom, hogy hasznosak. Épp csak jobban szeretem nem látni.

– Megértem – felelte. – Valójában mind megpróbálunk tárgyilagosak lenni. Úgy értem, mindnyájan, ápolók, kutatók. De néha nem sikerül. Neveket adunk nekik. Al, Tony, Happy Boy, Sue. Amikor kimúlnak, vagy el kell őket pusztítani, biztosíthatom magát, megérezzük.

– Elhiszem – mondtam.

Gyors pillantást vetettem a boncoló helyiségre. Csak két rozsdamentes acélasztalt, edényeket és tálakat láttam a kiemelt szervek számára. Bárdokat. Késeket. Aprítókat. Akár egy ínyencétterem konyhájában.

Visszamentünk, az állatok termén át. örültem, amikor kijutottunk. A földszintre vivő lépcsőn áldott nyugalom honolt.

– Köszönöm, dr. Draper – szóltam. – Biztos vagyok benne, hogy ön nagyon elfoglalt ember, és alighanem későig kell dolgoznia ma, hogy utolérje magát. De hálás vagyok, amiért végigvitt.

– Örömömre szolgált – mondta.

Természetesen, nem hittem neki.

– És most – mondtam –, úgy tudom, a terv szerint dr. Thorndeckerrel lesz megbeszélésem.

– Így igaz – felelte nyilvánvaló örömmel, amiért minden ilyen jól ment, és hogy egyik féktelen, fiatal kutatója sem ejtette a nyakamba egy elhunyt tengerimalac lépét. – Innen felhívom Crittenden Hallt. Azután kinyitom a hátsó ajtót, és ha pontosan azon az úton megy vissza, amelyen idejött, valaki várni fogja a Hallnál, hogy beengedje.

– Még egyszer köszönöm – ráztam meg nyirkos kezét.

Jófajta, másodvonalbeli embernek taksáltam: sok ész, de kevés energia, ambíció, megszállottság ahhoz, hogy felküzdje magát az élvonalba. Thorndeckerhez való viszonya ellentmondásosnak tűnt: nem tudtam még kiismerni. De munkája és a Crittenden Kutatóintézet iránt lelkesnek látszott.

Elintézte a telefonálást, és épp a hátsó kijárat zárját nyitotta ki, amikor hirtelen impulzus hatására megkérdeztem:

– Ön nős, dr. Draper?

Reagálása arra az elemzőkomputerre emlékeztetett, amelyet épp most láttam. Fények villantak föl, buborékok bugyborékoltak, kallantyúk kattantak; szinte láttam, amint kotyog benne a komputer, és latolgatja, hogyan befolyásolja majd válasza a Bingham Alapítvány pénzadományát a Crittenden Kutatóintézetnek. Aztán…

– Nem, nem – felelte. – Nem vagyok nős.

– Én se – mondtam, abban a reményben, hátha így jobban érzi majd magát. Hátha még meg is kedvel, és elkezd Samnek szólítani, vagy Happy Boynak, mint kísérleti állatai egyikét, ott, a pusztulásra ítéltek termében, ahonnan jöttünk.

Mikor kifordultam a hidegbe, elszántan meggyorsítottam a lépteimet vissza Crittenden Hall felé. De azután észrevettem, milyen kellemes egyedül lenni, ha csak egy-két pillanatra is. Úgy tűnt, a birtokon töltött időmnek szinte minden percében kísért eddig valaki. És meglehet, még akkor is megfigyelés alatt álltam, amikor Beecham nővér elment megkeresni dr. Drapert, és néhány pillanatra magamra maradtam.

Megráztam a fejem. Már megint ezek a paranoiás nyavalygások. De amint körülnéztem ebben a pocsék időben Crittenden sivár földjein, rájöttem, hogy ez a környezetből árad.

Egy kis fitos segédápolónő tárta ki előttem Crittenden Hall hátsó bejáratát, amint odaérkeztem. Végigkísért a folyosón, és leszállított egy fehér köpenyes muszklimiskának az előcsarnokban. Az közölte velem, hogy dr. Thorndecker emeleti dolgozószobájában vár rám, és • fölfelé intett, a széles lépcső felé. Mikor félúton voltam a lépcsőn, fölnéztem, és egy kötényes szobalányt láttam, amint vár az emeleti lépcsőpihenőn. Lefelé néztem: a muszklimiska még mindig engem figyelt a földszinti előcsarnokból.

Most már biztos voltam: nem paranoia ez, egyáltalában nem. Ezek rajtam tartják a szemüket. Minden percben. Nem akarják, hogy egyedül kóboroljak. Ki tudja, melyik csukott ajtót nyitom ki?

Dr. Thorndecker dolgozószobája rumlis bútorraktárhoz hasonlított. Olyan volt, mint egy padlásszoba, olyan bútordarabokkal, amelyek nem voltak elég jók Crittenden Hall többi szobájába, de ahhoz még túl jók, hogy odaadják őket az Üdvhdseregnek. Világért se illett egymáshoz két szék, stílus vagy szín. A redőnyös, viharvert íróasztal lapját összevissza karcolták. A lámpák selyemernyőjén gyöngyös szegély futott körbe. A pamlag egyetlen nagy, göröngyös folt volt, a könyvek és folyóiratok tővel-heggyel halomba rakva a padlón. Némelyik halom már összedőlt; tócsák terültek el magazinokból, tudományos lapokból, spirálos jegyzetfüzetekből. Át kellett lépkednem fölöttük, hogy beléphessek a szobába.

Thorndecker nem mentegetődzött a rendetlenségért, s ez imponált. Leültetett egy kretonnal bevont karosszékbe, amelynek egyik karfájából kilógott a lószőr. Óvatosan addig fészkelődtem, amíg kényelmesen ülhettem, anélkül hogy egy kiálló rugó fölnyársalna. A doktor, aki egy forgószékbe süppedt, fölszökkent íróasztala mellől.

– A felesége rendezte be ezt a szobát? – érdeklődtem udvariasan.

– Az igazat szólva – nevetett –, én ilyennek szeretem, amilyen. Ez az én magánterületem. A rejtekhelyem. Senki nem jön ide soha, kivéve a takarítóasszonyt.

– Minden öt évben? – kérdeztem. – Ha kell, ha nem?

Megint nevetett. Úgy látszott, tetszik neki ugratás. Mihelyst beléptem, lekapta a szemüvegét, de még jutott időm észrevenni, hogy öregíti. Nem látszott vele többnek az ötvennégy événél, de éppen annyink látszott. Szemüveg nélkül egyértelműen fiatalabbnak tűnt.

A barnára sült arcbőr segített ebben. Tökéletes fogait érzésem szerint koronák ^fedték, nem műfogsor volt. Sötét hajában sűrű hullámok, sehol egy csipetnyi ősz szál. Arcán semmi lebernyeg. A nyaki bőr nem ereszkedett meg. Bőre érdes és feszes, szeme tiszta és eleven. Ruganyosán mozgott, energikus könnyedséggel. Ha negyvenévesnek mondta volna magát, azt hittem volna, hogy letagad öt évet. De ötvennégy? Ne éljek, ha annyinak nézném.

Az öltözéke is hozzájárult. Vajszínű őzbőr pantalló, guszta tweedből varrt sportzakó, kihajtott gallérú ing, gigerli selyemsál. Kis lábfején kifényesített, rojtos mokaszin. Nagyon elegáns úriember volt. Amikor megszólalt azon a dús, telt hangján, el tudtam képzelni, miként képes eludvarolni fele fizetésért a gyógyszerkartellektől azokat az ügyeletes zseni srácokat. Volt benne vonzerő, és nem védett meg ellene az a tudat se, hogy mindez kimódolt.

Hirtelen az a gyanúm támadt, hogy nemcsak a vonzereje, hanem az egész ember maga is ki van módolva. A bronzszínű bőrnek ez a művi fiatalossága, és ez a haj, amelyben sehol egy ősz szál. Ez a megjelenés lehet tökéletes természeti adomány, de lehetett egy kvarclámpa eredménye, drága fogászati munkáé, arcfelvarró műtété és hajfestésé. És ezek a túl fiatalos ruhadarabok. Nem azt vártam, hogy dr. Telford Thorndecker úgy öltözködjék, akár egy temetkezési vállalkozó, de azt se, hogy úgy, mint egy siheder.

Feltéve, hogy helyes volt a gyanúm, ugyan, mi lehetett az indítéka rá? Az első, ami eszembe jutott – az egyetlen, ami eszembe jutott –, az, hogy ez a Nobel-díjas, ez az istenáldotta képességű tudós, ez a zseni azon igyekszik, hogy vonzó és izgató maradhasson fiatal felesége számára. Miatta a karbantartott test. Miatta az elegáns cuccok. Még ez a zűrös szoba is az asszonynak szólt, bizonyítandó, hogy a rendetlenség őt ugyan nem zavarja, hogy van képessége a dilikhez, a fiatalos bolondériákhoz. Lehetett elbűvölő karakter, eredeti személyiség. De nem ódivatú; igazán nem.

Ésszerűtlen? Nem, csupán emberi. Nem a magam gyanúira értem, hanem Thorndecker életvezetésére. Láttam előző este, ahogyan ez a túláradó életvidámság összeomlott, mihelyt a felesége nem volt ott. Kezdtem sajnálni ezt az embert, és egyre jobban kedveltem.

Élesen rám nézett.

– Az állatok izgatták föl? – kérdezte.

– Honnan találta ki? – kérdeztem vissza.

– Általában így szokott lenni. De hát, sajnos, erre szükség van.

– Tudom.

– Van itt egy kis brandym. Iszik velem?

Bólintottam. Kis adagokat töltött, az üveget az íróasztala iratfiókjából húzta elő. Eldobható műanyag poharakat használt, és ismét nem mentegetődzött. nem kért elnézést. Elfogadott tőlem egy cigarettát, és rágyújtottunk.

– Érdeklődéssel hallgatnám a benyomásait, Mr. Todd – mondta. – Hivatalosan mondja vagy bizalmasan, egyre megy.

– Ó, a hivatalos véleményemet mondom – mondtam. – Eszemben sincs félrevezetni önt. A gondozót nagyon hatékony intézménynek vélem. Ez természetesen csak érintőlegesen kapcsolódik a folyamodványhoz, de jó tudni, hogy ön egy tiszta, elsőrangú intézetet vezet. Jó étkezés, gondos ápolás, kellemes környezet, kiváló személyzet, megtervezett társas tevékenységek, meg minden.

– Igen – mondta rá anélkül, hogy arckifejezése megváltozott volna. – Meg minden.

– Abból, amit az előzetes adatszerzésekből megtudhattam, Crittenden Hall tisztes hasznot hajt. Ami befolyik a Crittenden Kutatóintézetbe. Jól mondom?

Az asztalán heverő papírhalmazra mutatott:

– Pontosan – mondta. – Épp ez az, amivel egész délután foglalkozom, és ami miatt nem kísérhettem személyesen körül magát; papírokat rendezgetek; számlákat, csekkeket, rendeléseket, költségvetéseket, utalványokat, bérfizetési iratokat, és így tovább. Van ugyan, természetesen, könyvelőnk: havonta egyszer jön. De én intézem a naponkénti ügymenetet. Az én hibám; átháríthatnám a felelősséget Draperre vagy Beechamre, vagy fölvehetnék egy értelmes tisztviselőt, aki elvégezné. De jobban szeretem magam csinálni. Szeretem, ha minden pennyről tudom, honnan jött, és mire megy el. Pedig, tudja-e, Mr. Todd, hogy ki nem állhatom ezt? Utálom minden pillanatát. Mármint ennek a papirosmunkának. Sokkal szívesebben lennék a laborban dr. Draperrel meg a többiekkel. Kemény munkában. Azzal a munkával, ami örömet szerez.

Klasszul hangzott: a nagy képességű tudós, akit nem érdekelnek a pénzkeresés alantas részletei, csupán maga a kutatás. Az emberiség javára. Micsoda egy cinikus csirkefogó vagyok! Így szóltam:

– Mindez természetesen vezet a következő kérdésemhez, dr. Thorndecker. Miféle munkáról van szó? Akit csak láttam a laborban, mind harcra késznek és csudára elfoglaltnak látszott. Mi van folyamatban? Mivel foglalkoznak a laborban? Úgy értem: most. Nem akkor, ha megkapják a pénztámogatást, hanem hogy most min dolgoznak?

Hátradőlt forgószékében, és összekulcsolta a kezét a tarkóján. A magas mennyezetre bámult, egy leválni készülő vakolatdarabra. Arca hirtelen görcsös fintorba torzult, amely alig tartott egy pillanatig.

– Van valami tudományos ismerete? – kérdezte. – Azon belül is az emberi biológia területéről? A sejtekről?

– Valamicske – feleltem. – Nem sok. Olvastam az ön folyamodványát, meg tudományos szakemberünk jelentését. De nem vagyok gyakorlott tudós.

– Tájékozott laikus?

– Azt hiszem, mondhatjuk.

– Volt valami a folyamodványban vagy a jelentésben, amit nem értett?

– A velejét fölfogtam. Úgy vettem ki: önt az érdekli, mitől öregszenek az emberek.

A mennyezetre szegzett pillantása lassan lejjebb szállt. Egyenesen a szemembe nézett.

– Pontosan – mondta. – Dióhéjban ennyi. Miért öregszenek meg az emberek? Miért veszti el rugalmasságát a bőr harmincöt körül? Később miért lazulnak meg az izmok, miért tompul a látás? Miért romlik a hallás? Miért kell egy férfi nemi szervének összezsugorodnia, fenekének leapadnia, vagy netán összeasznia, míg nem marad a helyén egyéb, mint rés egy foltos deszkán? Miért csüng le és ráncosodik meg a nő melle? Miért ritkul meg és csenevészedik el a fanszőre? Miért kopaszodik meg a férfi, miért gyúródik meg a nő combja? Miért jelennek meg a ráncok? Mi történik az izomtónussal és a bőrszínnel? Tudja, hogy vannak emberek, akik ténylegesen összezsugorodnak? Bizony, Mr. Todd, összezsugorodnak. Nem testsúlyukban, hanem a csontszerkezetükben. Nem is beszélve a fogak hullásáról, a váladék képződéséről, a hamuhoz vagy agyaghoz hasonlóvá vált hús szagáról, a belek beszűküléséről.

– Jézusom – hápogtam. – Nem tudom kivárni. Kaphatnék, kérem, még egy pohár brandyt?

Elnevette magát, és teletöltötte a műanyag poharamat. És – észrevettem – a magáét is. Újra láttam vonásainak azt a hirtelen, kurta eltorzulását. Mintha fájdalom rándulása lenne.

– Semmi olyat nem mondtam magának, amit ne tudott volna – szólt. – Csak nem akar gondolni rá. Mások se. A halandóság! Nehezen fölfogható fogalom. Valószínűleg lehetetlen is fölfogni. De a legérdekesebb dolog ebben az öregedési folyamatban az, hogy a tudomány úgy nagyjából ötven évvel ez előttig alig ismerte el biológiai jelenségnek. Valaha, a középkorban, ha az ember megérte az érett harminc-negyven éves kort, nagyon jól járt. Ó, persze, akadt néhány ötven- vagy hatvanéves aggastyán, de a legtöbb ember már születésekor vagy röviddel az után meghalt. Ha még néhány évet megértek, elvitte őket a járvány, a balesetek, a dögvész vagy a háborúk, mielőtt valójában felnőttek volna. Most, egészen hirtelen, az orvostudomány, a közegészségügy, a higiénia, a táplálkozástudomány, miegyéb nagyszerű fejlődésével egyre több és több embertársunk éri meg hatvanas, hetvenes, nyolcvanas, kilencvenes éveit, és ezt senki nem tartja különösnek. Nem is az. Ami különös, az az, hogy az orvosi gondoskodás, diéta, testgyakorlás és a higiénikus1 illemhelyek ellenére milyen kevesen érik meg a száz évet. Miért van ez, Mr. Todd?

– Sejtelmem sincs.

– Dehogyis nincs – mondta szívélyesen. – Nem szükségszerű, hogy megbetegszenek. Nem kapnak tífuszt, pestist, himlőt vagy tüdővészt. Egyszerűen csak elhalnak. Degenerálódnak. A test nem csupán a növekedést hagyja abba, hanem minden egyebet is. Ez nem valami hirtelen dolog; egészséges embernél úgy harminc és negyven között következik be. – De látnunk kell, amint mindezek a rémséges dolgok, amelyekről beszéltem magának, végbemennek, és nincs mód arra, hogy gátat vessünk e folyamatnak. Az emberi test hanyatlik. Szív, máj, gyomor, belek, agy, vérkeringés, idegrendszer; mind alávetődik a degenerálódó rendellenességeknek. A test bomlástermékké lesz. És ha az ember tanulmányozza a biztosítási statisztikai táblázatokat, azt látja, hogy szabályos matematikai haladvánnyal van dolga. Az elhalálozás valószínűsége harmincéves kor után hétévenként megkétszereződik. Ehhez mit szól? De alig ötven éve, hogy a tudomány kezdte föltenni a kérdést: Miért? Miért kell az emberi testnek elmúlnia? Miért kell a hajnak kihullania, a bőrnek összeasznia és meggyűrődnie? Meghosszabbítottuk az emberéletet, igen. Ez azt jelenti, hogy a legtöbb ember hosszabb ideig él, mint a középkorban. De most egy falnál találjuk magunkat, egy korlátnál. Miért nem érik meg az emberek a száz évet, a kétszázat, a háromszázat? Nem tudunk rájönni. Nem számít, milyen jó az étrendünk, milyen megfelelő a csatornarendszerünk, milyen tiszta a levegőnk, úgy látszik, van valami az emberi testben, a fajtánkban, Mr. Todd, ami eldönti: eddig, és ne tovább. Egyszerűen képtelenek vagyunk túljutni azon a százéves limiten. Na, jó, talán néhányan túlélik egy-két évvel, de általában alighanem száz év a Homo sapiens végső léthatára. Miért? Ki vagy mi állította föl ezt a határt? Van valami bennünk? Valami a fizikai felépítésünkben? Valami, ami meghatározza a halál idejét? Mi az? Mi az ördög az? Hát ennek a kérdésnek próbálnak a végére járni azok a harcra kész és csudára elfoglalt, fiatal tudósok, akiket ma látott ott, a Crittenden Kutatólaboratóriumban.

Be kell ismernem, magával ragadott. Akkora komolysággal, lázzal beszélt, felém hajolva, összekulcsolt kézzel, hogy képtelen voltam a szemem levenni róla, figyelmem nem szakadhatott meg, mert attól féltem, hogy a következő mondatban a teremtés csodáját fedi fel, és ha nem figyelek, lemaradok róla.

Amikor szünetet tartott, hátradőltem, mélyet lélegeztem, és kiittam a brandym felét.

Rábámultam a műanyag pohár széle fölött. Ezúttal az a rándulás, amely eltorzította a vonásait, még erőteljesebb volt, mint az előbb észlelt két alkalommal. Ez nem csupán az arcát rázta meg, hanem a testét is görcsbe húzta: pillanatra megmerevedett, aztán, amint a végtagjai lazulni kezdtek, megborzongott. Aligha volt tudatában, hogy ez szemmel látható. Amikor elmúlt, arckifejezése változatlan maradt, ő maga nem szólt róla semmit.

– Tyűha – szólaltam meg –, kemény dió még egy tájékozott laikusnak is. És jól jött a brandy. Szóval azt mondja, hogy az a bibliai háromszor-húsz- meg-tíz nem kell, hogy szükségszerűen ennyi legyen? Hanem több is lehet?

Furcsán nézett rám.

– Magának nagyon gyorsan vág az agya – mondta. – Pontosan erről beszélek. Nem kell, hogy háromszor-húsz- meg-tíz legyen. Ha megtaláljuk azt, ami meghatározza ezt az időtávot. Ha el tudjuk szigetelni, manipulálni is tudjuk. Akkor lehet belőle ötször-húsz- meg-tíz, vagy akár tízszer-húsz- meg-tíz. Esetleg még több. Amennyit akarunk.

Megszédültem. Csaknem a szó szoros értelmében. Ha ez a kiálló rugójú karosszék nem tartott volna szorosan, talán megingok. Amikor elolvastam Thorndecker folyamodványát, azt gondoltam: az Ifjúság Forrásának megkeresését akarja finanszíroztatni a Bingham Alapítvánnyal. Mindaz, amit eddig a pillanatig láttam belőle, ezt a gyanúmat erősítette. Idősebb férj – ifjú feleség. Elkényeztetett test, bájgúnár szerelés. Megjátszott lelkesedés és szikrázó energia. Ez mind nagyon emberi benyomást tett.

Most azonban, ha jól értettem őt, nem az Ifjúság Forrásáról beszélt, nem arról, hogy sima bőrűek és szilajak maradjunk egész életünkön át; nem, a halhatatlanságról beszélt – vagy valami nagyon hasonlóról. Nem hittem a fülemnek.

– Dr. Thorndecker – szóltam –, hadd értsem meg pontosan… Azt mondja, van egy tényező az emberi biológiában, a testünkben, amely az öregedést okozza? És hogyha egyszer ez a tényező, nevezzük X-faktornak, föllelhetővé és elszigetelhetővé válik, akkor esély nyílik arra, hogy ezt manipulálni lehessen, alakítani rajta, megváltoztatni valamiképp úgy, hogy az ember éveinek természetes száma korlátlanul kiterjeszthető legyen?

Föltette a lábát az íróasztalra. Belekortyolt a brandyjébe. Azután bólintott.

– Pontosan ezt mondom.

Hátrahajoltam, rágyújtottam egy újabb cigarettára, és keresztbe raktam a lábam. Nem tudtam ránézni. Féltem, hogy ha ránéznék, és ő azt mondaná: „Most pedig ugorjék ki az ablakon” – bizony szót fogadnék.

Mert nem tudom elmondani, milyen lenyűgöző volt ez az ember. Nemcsak a modora: a szenvedélyes hang, a mély, rebbenéstelen tekintet. Hanem azt a benyomást is keltette, hogy személyes vallomást tesz. Mintha a szívéhez legközelebbi titkot tárná föl, titkot, amelyet még senkivel sem osztott meg, csupán velem, mert tudja, hogy én megértő és együttérző vagyok. Ez olyan megindító volt, akárcsak egy elsuttogott „szeretlek”. Nem lehetett ellenállni neki.

– Rendben van – mondtam végre –, feltételesen, de csupán feltételesen, elfogadom az elméletét, amely szerint van valami az emberi biológiában, az emberi testben, ami meghatározza élettartamunkat. De mindez, ugyebár, csupán elmélet?

– Természetesen. Némi erőteljes statisztikai bizonyítékkal megtámogatva.

– Feltéve, hogy egyetértek magával abban: van valami bennünk, ami megparancsolja, hogy a fütyülőnk összemenjen, és a fenekünk leapadjon – mi az a valami? Mi az az X-faktor?

– Olvasta a folyamodványomat és a szakmai önéletrajzomat?

– Igen.

– Akkor tudnia kell, hogy hitem szerint az X-faktor, ahogyan maga nevezi, a sejtben található. Az emberi sejtben.

– Csírasejtekben? Nemi sejtekben?

– Nem, testsejtekkel dolgozunk. Szív, bőr, tüdő.

– Miért csupán a sejtek? Nem lehetséges, hogy az X-faktor, az öregedés tényezője, öröklött tulajdon?

Áttetszőén rám mosolygott.

– Maga csakugyan jól informált laikus – mondta. – Igen, elismerem, nagyon sok kiváló ember, aki ezen a területen dolgozik, úgy véli, hogy az öregedési folyamatnak genetikus eredete van. Hogy fajtánk élettartamát, minden fajtáét egy genetikus óra határozza meg.

– Van benne valami – vitatkoztam. – Ha a szüleim és a nagyszüleim megérik a nyolcvan, kilencven évet, igen nagy esélyem van rá, hogy ha megúszom végzetes baleset vagy betegség nélkül, akkor magam is elélek nyolcvan, kilencven évig. Elvégre a biztosítótársaságok is beszámítják ezt becsléseikbe.

– Esélye lehet rá – ismerte el. – És a genetikusok hatásosan érvelnek ezzel. Lehet, hogy az X-faktor a DNS-ben rejlik, és minden emberfia élettartamát meghatározza. És talán izolálható is az X-faktor a DNS-ben. És akkor mi van?

Megráztam a fejem:

– Elvesztettem a fonalat. Maga az emberi sejtekben levő X-faktor manipulálásáról beszél, ha és amikor izolálható lesz. Akkor? … Miért ne lenne manipulálható akkor is, ha a genetikai kódban rejlik? Úgy tudom, hogy a gének metszése nagy divat mostanság.

– Ó, divatban van – mondta, és nem nevetett. – De mivel keresztezné? Ha izolálta az elöregedés génjét, mivel keresztezné? A teknősbéka génjével? Azok százötven évig húzzák, tudja. Ahogy Edward fiam mondaná: „na, bumm, és akkor mi van?” Amit mondani próbálok, Mr. Todd, az az, hogy ebben az esetben a génmetszés nem hoz semmi egyebet, mint az emberi élet tartamának meghosszabbítását ötven évvel. Én meg éppenséggel azt hiszem, hogy az én sejtelméletem ennél többet ígér. Sokkal többet. Maga azt kérdi tőlem, hogy ez elmélet-e? A válaszom: az. Azt kérdezi, van-e bizonyítékom rá, hogy az öregedési folyamat megközelítése a sejtek felől járható út-e? A válaszom: sok bizonyíték van arra, hogy az X- faktor az emberi sejtekben rejlik, de eddig még nincs izolálva. A mai napig még nincs. Azt kérdezi: a meggyőződésemen kívül van-e valami alapom arra, hogy az X-faktor izolálható és manipulálható? Erre pedig teljes őszinteséggel azt kell, válaszoljam: nem, semmi másom nincs, mint a magam meggyőződése.

Mélyet lélegeztem.

– Rendben van, Mr. Thorndecker – mondtam –, méltányolom az őszinteségét. De miért nem fejtette ezt ki a folyamodványában? Miért alapozta arra a halandzsára az elektromágneses sugárzásnak kitett emberi csírasejtekről?

– Mindenekelőtt ez felelt meg a valóságnak. Pontosan ez a szándékunk, amikor az X- faktor izolálására törekszünk. Másodszor: ha azt állítom a folyamodványomban, hogy végső célom halhatatlanná tenni az embert, vajon hajlandó lett volna-e a Bingham Alapítvány egyáltalában foglalkozni a beadványommal, vagy nyomban eltemette volna?

– Jól tudja a választ – feleltem. – Ha az adomány iránti kérelemben fa tényleges okot jelölte volna meg, most nem lennék itt.

– Hát persze hogy nem – mondta.

Csodálattal néztem rá.

– Akkor viszont miért mondja el nekem most? – kérdeztem. – Nem fél, hogy szedem a sátorfámat, és hazamegyek?

– Ez is lehetséges – ismerte el. – Azt is mondhatja a fölötteseinek, hogy félrevezettem a Bingham Alapítványt. Természetesen nem vezettem félre. De elismerem, hogy nem voltam olyan nyílt, amilyen lehettem volna. Ennek ellenére a folyamodványom teljesen becsületes. Nem tisztességtelen.

– Nagyon finoman húzza meg a választóvonalat – mondtam neki. Hosszan néztem ezt a jóképű, tűnődő arcot. – Ráadásul mindent elmond nekem – mondtam még mindig csodálkozva. – Ennyire bízik bennem?

– Egyáltalán nem – mondta kicsit mogorván. – De azt hiszem, maga éles eszű ember. Vagyok magához olyan előzékeny, hogy nem próbálom félrevezetni. Vagy jelenti ezt a beszélgetést a fölötteseinek, vagy nem, ahogy tetszik. Maga dönti el.

– Magának mindegy?

– Mr. Todd, nekem nem mindegy, baromian nem mindegy. A pénz fontos nekem. A lehető legfontosabb, hogy megkapjam. És létkérdés egész Coburn számára, ahogy ezt maga is jól tudja, ebben bizonyos vagyok.

Kiittam műanyag poharamból az italt, kikászálódtam a recsegő karosszékből.

– Bizonyos benne – szóltam –, hogy az X- faktor, az öregedési tényező az emberi test sejtjeiben található, és nem a genetikai kódban?

– Bizonyos vagyok, benne – mosolygott rám. – Senki más, csak én.

– Dr. Thorndecker, maga azt állította, hogy kemény statisztikai bizonyítékok támogatják azt a hitét, hogy az X-faktor az emberi testsejtekben található.

– Így igaz.

– Vethetnék rájuk egy pillantást?

– Természetesen – mondta nyomban. – Nemcsak a magam munkájából áll, hanem másokéból is, akik ezen a területen dolgoznak, Összegyűjtöttem, és elkészíttetem magának. Egy napon belül készen lesz.

– Kitűnő – mondtam. – Akkor most függesszük fel addig. Éppen elég gondolkodnivalót adott nekem erre az egy napra.

Kikísért az emeleti lépcsőházig, közben szívélyesen csevegett, keze a vállamon. Szorosan fogott, újra meg újra belekezdett ebbe-abba, én meg csodálkoztam: minek ez az időhúzás? Aztán észrevettem, hogy szeme a lenti előtérbe pillantgat. Az biztos, hogy amikor a fehér köpenyes muszklimiska kapus föltűnt, Thorndecker elengedte a vállam, megrázta a kezem, közölte, mekkora élvezet volt a velem folytatott paláver – így mondta: „paláver” –, és a legelbűvölőbb mosolyát vetette rám. Kezdtem érzéketlenné válni iránta. Az ember egy adott időtartam alatt csupán adott mennyiségű kedvességet képes elviselni. Utána már olyan, mint amikor az embernek erőszakkal még egy nagy adag csokoládés makarónit tömnek a szájába.

Lassan bandukoltam lefelé a szép ívű lépcsőn. Ott átadták a kalapom és a kabátom. Kiengedtek a Crittenden Hall főbejáratán.

Megálltam egy pillanatig a kavicsos kerti autóúton, becsatoltam az esőkabátom övét, felhajtottam a gallérját. Valami különös volt az időjárásban: egyre pocsékabbul hatott rám. Hideg pára szállt – s közben fehéres köd ereszkedett alá.

Minden ezüstös volt a lehető legfinomabb drótpáncélba burkolva. Valami fémes háló vette körül a világot. Derengőn láttam a kocsimat, de homályosan, homályosan, csupa csillámló ragyogásban. Mögötte, még homályosabban, fák csupasz törzse látszott. Eltűntek, majd újra előtűntek, bizonytalanul a párás fényben. Arcomon éreztem, bőrkabátomon láttam a nedvességet.

Furcsa, dübörgő zajt hallottam, oda fordultam, ahonnan jött. Dobogássá változott. Ló nyihogást hallottam, és a reszketeg ködből gyors ügetéssel Julie Thorndecker lovagolt felém. Lovagló ülésben ült nagy, herélt pej lován. Mellém érve megállította. Sietve hátráltam, amint a ló kimeredt szemmel néhány ideges lépést tett a kavicsos út felé. Aztán az asszony megnyugtatta a lovat, megsimogatta a nyakát, suttogott neki valamit. Közelebb indultam felé.

Nyilvánvalóan sétalovaglásról érkezett. A ló oldala és fara gomolygón gőzölgött; lehelete egybefüggő, fehér felhőként áradt. Még mindig izgatottnak látszott a futástól: topogott az úton, szüntelenül izgett-mozgott, és rángatta a fejét. De Mrs. Thorndecker folytatta a szertartást, keményen ült az angol nyeregben. Pokoli egy ló volt. Az én szemszögemből hatalmasnak látszott, nyaka csupa fénylő izom, tömérdek foga hófehér, akkorák, akár a zongorabillentyűk.

Julie barna csizmát viselt, kordbársony lovaglónadrágot, krémszínű flanelinget, antilop kiskabátot, kesztyűt. Nyaka piros selyemsállal volt körültekerve: az egyetlen élénk szín ezen a komor helyszínen. Feje fedetlen volt, a pára lesimította finom haját, egészen a koponyájára tapadt.

Mielőtt azt mondhattam volna, „Üdv” vagy „Helló”, vagy „Nem harap?” – lehuppant a nyeregből, és könnyedén talpra szökkent mellettem. Átemelte a gyeplőt az állat feje fölött, és keze köré tekerte.

– Mindig esőben szokott lovagolni? – kérdeztem.

– Nem is esik – felelte –, épp csak párás a levegő. Amikor a talaj megfagy, és jön a havazás, egyáltalában nem lovagolok ki. Ma csuda jó volt.

– Örömmel hallom.

– Le kell hűtenem – mondta. – Sétál velünk egy kicsit?

– Szívesen – feleltem. – De maga sétál köztem és a ló között.

– Fél a lovaktól?

– Hölgyem – feleltem –, én a spániel kutyusoktól is félek.

Így aztán nekiindultunk, lassan ballagva, az a nagy dög meg jött utánunk, mint egy négylábú gardedám.

– Hogy sikerült a látogatás? – kérdezte.

Még nem felejtettem el ezt a rekedt, ezt a torokból jövő, majdnem remegő hangot. Most is szinte mindent sejtetett, amire egy férfi vágyhat, még annál is többet. Kezdett melegem lenni az esőkabát alatt.

– Tetszik a kalapja – mondta váratlanul.

– Köszönet – emeltem meg felé a merev karimáját. – Írországban készült, így hát alighanem kedveli az efféle időjárást. Lehet, hogy meg is nő tőle. Meddig kell még sétálnunk, hogy ez a szörnyeteg lehűljön?

– Néhány percig – felelte. – Máris unatkozik velem?

– Nem – feleltem. – Soha – fogadkoztam.

Nevetett, mély, visszafogott göcögéssel.

– Hogy maga milyen édes – mondta.

– Bizony, az vagyok – ismertem be.

Úgy tűnt, mintha keskeny, tömött földúton járnánk. Két oldalán homályosan a ködben, a téltől lecsupaszított fák fekete törzse, a pókhálószerű ágak csaknem összeértek fölöttünk. Mintha füstös alagútban sétáltunk volna: minden szürke volt és örvénylő. Még a levegő is szinte lüktetett: gyöngyöző, verítékező pamacsok mindenfelé.

– Hogyan sikerült a látogatás? – kérdezte ismét:

– Nagyon jól.

– És tetszett-e, amit látott?

– Ó, igen.

– Örömmel hallom. Beszélgetett a férjemmel?

– Igen. Méghozzá hosszan. Hosszú, érdekes beszélgetés volt.

– Akkor jó – mondta. – Talán most majd megbocsát nekem az uram.

Feléje fordultam, hogy lássam:

– Miért?

– Amiért odaküldtem Ronnie Goodfellow-t, hogy fogadja magát. Tudja, az én művem volt. A lehető legjobb szándékkal.

– Ebben bizonyos vagyok.

– Ugye, nem haragszik érte?

Megállt, megálltam, a ló is megállt. A karomra tette a kezét. Fél lépéssel közelebb jött, és fölnézett rám.

– Ugye, ez nem fog ártani Telfordnak? – lehelte. – Az, hogy odaküldtem Ronnie-t, nézzen utána, maga befutott-e? Ugye, ez nem rontja az esélyeinket arra, hogy megkapjuk a pénzt?

Fiatal arca éppoly nyirkos volt, mint az enyém. Emlékszem, parányi ezüstgyöngyökben állt a nedvesség hosszú, fekete szempilláján. Arcán még mindig látszott a galopp keltette pír, érett ajka állandóan szétnyílt, várakozón. Minden engedékenynek, sóvárgónak látszott rajta. Kivéve a szemét. A szeme: akár a nedves kő.

Vajon miért tűnik számomra e kemény szem ellenére olyan különösen sebezhetőnek? A rekedt hangja lehet az oka – döntöttem el –, meg a kisfiús hajviselete, meg a kezének melege a karomon, meg laza, szabad mozgása. Adakozó módon mozgott.

– Természetesen, nem – feleltem. – Maga semmi borzasztót nem követett el. Ami azt illeti, megkedveltem Goodfellow-t. Semmi baj.

– Köszönöm – szólt elhalóan. – Máris jobban érzem magam – lépett közelebb még egy fél lépéssel. – Annyira fontos ez, tudja. Telfordnak. Nekem. Mindnyájunknak.

Ha ebben a pillanatban a szemembe néz, és rebbenő szempillákkal ezt mormolja: „Bármire kész vagyok, hogy megszerezzem a férjemnek azt a pénzt – bármire” – azt hiszem, nevetésben török ki. De nem volt ennyire nyílt. Csak a meleg kéz a karomon, a két fél lépés felém, az a szándékolt intimitás ebben a bolyhos-párás közegben, a fénylő ködben, a fák árnyékában, a gőzölgő ló mellett. Az állat horkantgatott mögöttünk, és lábával türelmetlenül kezdte kapálni a földet.

Lassan visszaindultunk. Néhány percig némán sétáltunk. Két kezével rövidebbre fogta a kantárszárat, míg a heréit ló feje egészen a válla fölé került. Fölnyúlt, hogy megsimogassa az állat bársonyos orrát.

– Kedvesem – szólt. – Én kedvesem.

Nem tudtam, a lóra értette-e, vagy rám.

De akkor, abban a pillanatban, az volt a gyanúm, hogy boldog lehetnék.

Félútra voltunk a Halitól, amikor messziről, halványan, kiáltást hallottam: „Julie! Julie!” – Ettől az üvöltő kiáltástól, amelyet eltompított a távolság, beburkolt a homály, földbe gyökerezett a lábunk. Mintha mindenhonnan hallatszott volna, csaknem ordítva, eltorzulva: „Joo-lee! Joo-lee!” Körülnéztünk az alagútban, megpróbáltuk a hang irányát megállapítani: „Joo-lee! Joo-lee!” Most erősebben hallatszott.

Majd először egy rebbenő árnyék, aztán egy sötét folt, azután egy imbolygó emberalak a sápadt fényben – és futva megérkezett Edward Thorndecker. Elénk penderült, vádlón megállt, csípőre tett kézzel, lihegő mellkassal.

– Hol voltál? – kérdezte mostohaanyját. – Nem jöttél meg a lovaglásból, uramisten, de megijedtem! Már azt hittem, leestél. Megsérültél. Meghaltál! Julié, nem lenne szabad…

– Edward – szakította félbe kedvesen, és a fiú karjára tette a kezét (azt az istenverte kezét, amelyet addig az én karomon tartott!). – Köszönj szépen Mr. Toddnak.

– Helló, Mr. Todd – mondta, és rám se nézett. – Julie, fogalmad sincs, mennyire kiborultam! Uramisten, már majdnem a zsarukat hívtam.

– Igazán, drágám? – mondta azzal a rekedt göcögésével. – Akkor csakugyan nagyon kiborulhattál, ha a zsarukat akartad hívni.

Ez alighanem családi viccelődés lehetett, mert mindketten elnevették magukat, a fiú először bizonytalanul, azután már zavar nélkül. Én egyáltalában nem értettem meg a benne rejlő óriási humort, arra viszont lehetőségem nyílt, hogy közelebbről megnézzem magámnak a fiút.

Előkészítő iskolai egyenruhát viselt: sötétkék blézert, szürke flanel pantallót, fekete cipőt, fekete kötött nyakkendőt. Se kabátot, se kalapot. Szép volt a fiú, nagyon szép, tiszta arca kipirult a futástól, piros ajka szétnyílt, kék szeme tisztán ragyogott. És azok a nedvességtől csillogó, göndör, fekete fürtök!

– Julie – szólt. – Beszélnem kell veled. Tudod, amit apa…

Julie előrehajolt, és kesztyűs mutatóujját lágyan a fiú ajkára nyomta, így hallgattatta el. Ha ezt velem csinálta volna, én alighanem… á, pokolba vele.

– Pszt, Edward – mosolygott, de csak a szájával, nem a szemével. – Vendégünk van, és biztos vagyok benne, Mr. Toddot nem érdeklik az apró családi nézeteltérések. Mr. Todd, kérem, megbocsát nekünk?

Mindketten rám néztek, először a fiú. Minthogy egyikük se mutatott hajlandóságot az indulásra, tudomásul vettem, hogy megkaptam az útilaput a talpamra.

– Már hogyne – szóltam. Megemeltem átnedvesedett tweedkalapom, és eltartottam magamtól: – Mrs. Thorndecker – mondtam, és: – Edward.

Visszatettem a kalapom, sarkon fordultam, és elcammogtam. Visszabaktattam a kocsimhoz, elhatároztam, hogy egyáltalában nem fordulok meg, nem nézek feléjük. Körülbelül húsz lépést tettem meg, amikor megfordultam, és feléjük néztem.

Csak halványan láthattam őket, annak a finom drótpáncélnak a hálóján át. A tornyosuló ködben keretként fogta körül őket a fekete fák sora és az ívelt, vékony ágak. Alakjuk imbolygott. Megdörgöltem a szemem, hátha így tisztábban látok. De nem lett tisztább. Csak pára és árnyék. Mégis, mintha egymás karjában lettek volna. Közel. Közel.

Valahol, útközben Coburn felé, lefékeztem. Tovább járattam a motort, a fűtést. Kissé letekertem az ablakot, nehogy véletlenül hosszúhosszú alvás legyen belőle. Rágyújtottam és töprengtem. Ez erős oldalam. Nem jutni el következtetésekig, csupán töprengeni. Ez esetben a reflexióim nagy kotyvalékká álltak össze: az objektív megállapítások, amelyeket e délutánon tettem, keveredtek szubjektív emlékekkel félig nyílt ajkakról, letapadt, ezüstfényű hajról, rekedt nevetésekről és laza, föltárulkozó mozgásról.

A következtetéseim? Sose hinnék el. Az egyetlen biztos tény, amelyre kilyukadtam, az volt, hogy Al Coburn bölcs, vén szivar, ő úgy hitte, hogy Julie Thorndecker zavarta oda hozzám Goodfellow közrendőrt, és igaza volt. Tehát: kultiváljuk Al Coburnt, és lássuk, milyen más megérzéseket tartogat még a vén trotty.

Ami a többit illeti: csupa zűrzavar. De aki ezt nem bírja, az ne álljon be a kopószakmába. Előbb vagy utóbb (szerencsés esetben) a cselekvések, viszonylatok és indítékok rendszereződnek, és kezd valami értelmük, lenni. Lehet, hogy nem ésszerű értelmük, de hát emberekkel van dolgom – és ki mondta, hogy az embereknek mind logikusan kell élniük? Én semmiképp. És önismeretről beszélek.

De volt egyvalami, amit föl lehetett derítenem, és föl is kellett. Így hát elszívtam a cigarettám, kifricskáztam a csikket abba a valamibe, ami most jeges esőnek tetszett, és visszatértem Coburnbe. Fél ötre járt, és azt reméltem, sikerül beérnem a városba, még mielőtt aznapra minden bezár.

Be is értem, de épp csak hogy. Art Merchantnak igaza volt: a coburni Városháza minden volt, csak nem turistaattrakció. Omladozó, vörös téglából épült, egyemeletes ház volt; tojásosláda formára tervezték. A tűzoltóság foglalta el a földszintet az elülső oldalon, a rendőrség a földszintet hátul. Az emeleten volt a polgármesteri hivatal: egyetlen nagy, kongó helyiség.

A külső falon egy bronztábla hirdette: „Ez az épület a közmunka-elősegítő program keretében épült 1936-ban, Franklin D. Roosevelt elnöksége alatt.” A lojális demokrata pártiak jobban tették volna, ha levakarják ezt a felírást.

Fölkapaszkodtam a poros, recsegő falépcsőn.

A falat nagy, keskeny ablakok törték meg, pompás kilátást nyújtva a bedeszkázott A & P áruházra. Az emeleten tejüveg ajtó fogadott, ezzel a felirattal: „ oburni árosháza.” Ezeket a betűket feketével festették, s ez kitartott. A kezdőbetűket alighanem arannyal pingálták oda az ősidőkben, az évek folyamán azonban lepattogzottak, és soha nem pótolták őket.

Az egész barlangszerű helyiségben egyetlen középkorú hölgy ült, aki valami hosszúkás, aerosolos dobozból permetezte kék haját, felőlem lehetett „Kristályfény” vagy akár „Csótányirtó” is, már amennyire én értek hozzá. Rosszallóan tekintett rám:

– Zárva vagyunk! – kiáltotta a szoba túlsó végéből.

Nagy műgonddal megnéztem az órámat:

– Á, nem – mosolyogtam elbűvölően. – Ezt nem teheti velem. Még lesz ideje bepermetezni azt a gyönyörű haját, rendbe hozni a körmeit, néhány barátnőjét is fölhívhatja telefonon, és még mindig csak háromnegyed öt. Amit meg én kérek, az, esküszöm, nem tart tovább két percnél. Mondjuk háromnál. De legfeljebb öt perc. Nézzen rám: egy szegény utas vidékről, azért érkeztem az önök kedves városába, hogy segítséget kapjak a szükség óráiban. Hát elküldhet engem? Mondja, a szíve legmélyén igazán visszautasít?

Nem mentegetődzöm ezért a marha szövegért.

– Ingatlan – találgatott. – A kataszteri térkép ott van szemben, balra, és ha lenne szíves…

– Nem, nem – mondtam. – Valami sokkal szomorúbb. Egy nagybátyám elhunyt Coburnben, épp tegnap este. A szerencsétlen. Szükségem lenne a halotti bizonyítvány másolataira. Tudja: a biztosítás, a bankszámlák, az adóhivatal miatt, meg minden. Úgy tíz másolatra lenne szükségem.

– Sajnálom – dalolta. Ordibáltunk egymásnak a legalább ötven láb hosszú, üres hivatali szobán át. – A halotti bizonyítványok a megyei tanácshoz mennek. Az egészségügyi osztályhoz. Csak náluk vannak tűzbiztos irattartók.

– Ó – mondtam leverten. – Nos, mindenesetre köszönöm.

– Természetesen itt is lerakjuk a coburni halottak bizonyítványának fotókópiáját – mondta. – Ott vannak az „Elhunytak” című rekeszben, magától jobbra, a „Csődbe mentek” és a „Hátralékosok” között.

– Vethetnék rá egy kurta pillantást, asszonyom? – kérdettem udvariasan. – Csak hogy megbizonyosodj am, van-e halotti bizonyítvány lerakva a nagybátyámról?– Szolgálja ki magát – kiáltotta. – Nekem még el kell intéznem egy telefont. Azután zárok, úgyhogy ne tartson soká a dolog!

– Egy percig se fog tartani – fogadkoztam.

Buzgón nekilátott a telefonálásnak. Én buzgón nekiláttam az „Elhunytak” rekesznek. Petersen halotti bizonyítványát könnyű volt megtalálni; a legtetején volt, mint a legfrissebb coburni halotté. Chester K. Petersen, 72, Crittenden Hall lakója. A bizonyítványt dr. Kenneth Draper írta alá.

De nem erre voltam kíváncsi. Szemem a „Halál oka” rubrikát kereste. Így szólt:

Szívszélhűdés.

Rápillantottam a kék hajú hölgyre. Még mindig duruzsolt a telefonba. Átlapoztam az irattartó anyagát, amilyen gyorsan csak tudtam. Sikerült végiglapoznom az elmúlt két évet. Huszonhárom, olyan halotti bizonyítvány volt lerakva, amelyen Crittenden Hallt jelölték meg, lakóhelyként. A bizonyítványokat dr. Kenneth Draper és néhány más orvos írta alá. Úgy véltem, ezek szintén Crittenden Hall-beli orvosok.

Továbbá: két évvel ezelőtt hat bizonyítványt iktattak, négy különböző orvos aláírásával, köztük Draperével. Különböző elhalálozási okok szerepeltek.

Továbbá: A folyó év során tizennyolc bizonyítványt iktattak, köztük Petersenét. Ezek közül tizennégyet Draper írt alá, a többit a bentlakó orvosok.

Továbbá: a dr. Kenneth Draper által aláírt tizennégy halotti bizonyítványból tizenegy szívszélhűdést jelölt meg halálozási okként. A többi három idült alkoholizmusról, tüdőtágulásról és leukémiáról szólt.

Sehol, egyetlen halotti bizonyítványon sem szerepelt dr. Telford Gordon Thorndecker neve.

– Kész? – kiáltotta a kék hajú hölgy.

– Igen, köszönöm.

– Megtalálta, amit akart? – ordította.

Mosolyogtam, búcsút intettem, és kijöttem. Megtaláltam, amit akartam? Mit akartam?

Míg a Coburn Inn felé hajtottam, felidéztem a pontos beszélgetést:

Én: „Miben halt meg? Mármint Petersen.”

Stella Beecham nővér: „Hasüregi rák. Operálhatatlan. A gyógyszeres kezelés nem hatott rá.”

Valaki hazudott. Vagy Beecham, vagy Draper, aki aláírta a halotti bizonyítványt, mely szerint szívszélhűdés volt az elhalálozás oka.

És a többi rejtélyes adat…

Szükségem volt egy italra.

Úgy látszik, fél Coburnnek szüksége volt rá. Az Inn bárja telis-teli volt ivó, álló vendéggel, és teli voltak a bokszok is. Szereztem egy kis asztalt, és megragadtam az elgyötört pincért, egy vodkagimletet rendeltem tőle, meg egy zacskó burgonyapelyhet, egy tál tacóval ízesített sajtmártással. Az agyam kavargóit – hogyne kavargott volna a gyomrom is?

Nagyban tömtem magamba ételt-italt két kézzel, amikor meghallottam egy fölajzott hangot:

– ’Stét! Meghív egy italra egy szomjas lányt?

Talpra ugrottam.

– Helló, Millie – mondtam burgonyapehellyel teli szájjal. – Hát hogyne, foglaljon helyet. Mit iszik?

– Amit szoktam – felelte. – Chivas Regal és 7-Up.

Nem hiszem, hogy látta volna rezzenni akár egy arcizmom is. Odakiáltottam a rendelést az átsuhanó pincérnek, azután idegesen körülnéztem: nem mondhatnám, hogy imádok nyilvánosan egy zsarufeleséggel mutatkozni. Nem erkölcsről van szó, hanem életösztönről. De szerencsére a bár hétlábnyi televíziós képernyőjén épp egy régi John Wayne filmet játszottak, és a vendégek nagy része azt bámulta.

– Ne aggódjék – nevetett Millie. – Ronnie-nak ma este tizenkét órás szolgálata van: négytől négyig.

Tisztelettel néztem rá, és kezdtem felülvizsgálni a véleményem. Eléje toltam a mártást, és ő mártogatni kezdett.

– Amellett – mondta, és kis burgonyapehely-darabkákat lövellt felém – egyáltalán nem érdekli, hogy kivel iszom.

– Amellett – tettem hozzá – még örülne is, ha tudná, hogy maga segít kellemesebbé tenni coburni tartózkodásomat. Szeretné, ha jól érezném magam.

– Aha – derült föl. – Így van. És mondja, valóban segítek ebben?

– Ebben biztos lehet egy ilyen édes, kis nő – mondtam. – Tetszik az a sátor, ami magán van.

Végignézett a virágos, bő ruhán:

– Igazán? – kételkedett. – Ez a kis tavalyi rongy? Nem mutat sokat.

– Éppen ettől olyan izgalmas – mondtam. – Mindent a képzeletre bíz.

Előrehajolt, és ezt suttogta:

– Tudja, mit hordok alatta?

Biztos voltam a válaszban, de nem akartam elrontani ezt a pompás élcet.

– Mit? – kérdeztem.

– Csak parfümöt! – kiáltotta, hátrahajolt, és kacagott, mint egy őrült.

Az itala megérkezett, mélyet kortyolt belőle, még mindig fröcskölve a jókedvtől. Ez lehetővé tette, hogy jobban megnézzem magamnak.

Arca öregebb volt a testénél. Szeme és szája sarkában ráncok. A vastag festékréteg alatt a bőr kezdett fáradni és petyhüdni. És volt valami az arckifejezésében, ami veszedelmesen közel volt a pusztuláshoz. De a nyaka erős volt, puha, feszes melle előremeredt, kézfeje szeplőtlen. A testében sehol semmi pusztulás.

– Merre laknak, Millie? – kérdeztem, hogy kérdezzek valamit.

– Az isten háta mögött – felelte morcosán. – Odakinn Fort Peabody Drive-on.

Elgondolkodtam egy pillanatra.

– Crittenden Hall közelében?

– Aha – mondta keserűen. – Egészen a közelében. A kerítésük ott halad a telkünk mögött.

– Mijük van: házuk, farmjuk, lakókocsijuk?

– Szemétdombunk – felelte. – Egy szemétdombunk van. Kaphatnék még egyet ezekből?

Megrendeltem a második rund italt.

– Mondja, Millie – fordultam hozzá –, hová mennek a jó coburni polgárok, ha egy kicsit ki akarnak rúgni a hámból? Ne mondja nekem, hogy valamennyien ide jönnek, és televíziót néznek.

– Ó, van néhány hely – kezdett életre kelni. – Út menti kocsmák. Az albanyi postaút mentén. Semmi különös, de van bennük zenegép és tánc. Vörös Kutya Bettynél néha szombat esténként egy trió játszik.

– Vörös Kutya Betty?

– Aha. Piros neonból egy nagy pudli kutya van a cégérén. Elég vad lebuj. Csomó teherautós áll le ott. De oltári bulik vannak nála.

Reménykedve nézett rám, de még nem ittam eleget. Nem voltam elég részeg a Vörös Kutya Bettyhez meg az oltári bulihoz.

– Meséljen azokról a helyekről, ahová New Yorkban szokott járni – kért.

Nem meséltem neki azokról a helyekről, ahová járni szoktam, csudára unalmasnak találta volna. De meséltem neki arról, amiről úgy hittem, hallani szeretett volna, leírtam divatos éttermeket, zenés bárokat, diszkókat, teraszos kávéházakat, strandokat, leszólítós lebujokat, felcsípős kricsmiket.

Arca megfiatalodott, megtelt vágyakozással. Mohón kérdezgetni kezdett. Tudni akarta, hogyan öltözködnek a nők, hogyan viselkednek, mibe kerül az élet New Yorkban, tudna-e ő ott lakást kivenni, kapna-e állást.

– Jól érezném ott magam? – kérdezte.

Majdnem elbőgtem magam.

– Hogyne érezné – mondtam. – Ha talán nem is minden pillanatban. Tud az a világ legmagányosabb helye is lenni. De azért: igen, jól érezné ott magát.

Ezen elgondolkodott egy pillanatra. Azután megint kiült szemébe a kudarc.

– Á. A végén, az utcán kötnék ki, ott riszálhatnám a seggem – mondta gyászosan.

Újabb meglepetés. Nem volt ez butuska lány. Lebecsültem, úgy látszik. A bohócsmink meg a kurvajelmez vezetett félre, amelyeket akkor viselt, amikor először láttam. Lehet, hogy nem volt túlságosan intelligens, de ahhoz volt természetes esze, hogy tudja: kicsoda és micsoda.

Tudta, hogy ő Coburnben valaki. A férfiak az Inn halljába tértek be szivart, cigarettát, újságot, magazinokat venni, csak azért, hogy évődjenek vele, hogy egy pillantást vethessenek a Hudson folyó nyugati partjának legjobb kebleire, flörtöljenek, ábrándozzanak. A coburni Végzet Asszonya. Legalább akkora turistalátványosság, mint a Szerelmesek Trambulinja, meg az a hely, ahol fölkötötték az angol kémet. New York Cityben pedig úgy végezné, hogy az Eighth Avenue-n strichel, és tizenöt éves minneapolisi prostikkal versenyez. És ezt tudta.

Az agyával tudta – de ez nem volt képes teljesen kiölni belőle az álmot, véget vetni az ábrándnak. Vonzotta a vad, őrült, durva, erőszakos nagyváros; hívta, csalta, csábította. Oltári bulik lehetnek ott. Oltári bulik.

A bár kezdett kiürülni, a vendégek morgolódva elindultak a farmjukra, otthonukba, ki hova. Megüresedett néhány boksz.

– Vacsorázzon velem, Millie – javasoltam hirtelen ötlettel. – Szívességet tesz nekem. Unok egyedül enni, és…

– Szívesen – vágta rá. – Itt is ehetünk. Oké? Azt hallom, a húspástétom ma nagyon jó.

Ami azt illeti, csakugyan jó volt. Azt hiszem, marha-, sertés- és bárányhúsból készült, jó szaftos volt, és kellemesen fűszeres. Vastag szeletekre vágott burgonyát szolgáltak fel hozzá, amelyet először megsütöttek, aztán megbarnítottak, és serpenyőben kérgesre pirítottak. Meg paraj krémet. Édességként mindketten meleg almás lepényt ettünk, „á la mode”. Attól tartottam, hogy ha még sokáig elhúzódik a Thorndecker-nyomozás, három számmal nagyobbra kell kicserélnem az egész ruhatáram.

Egy palack New York állambeli vöröset ittunk az ételhez, és brandyt a kávéhoz. Millie Goodfellow ott ült, állát a kezére támasztotta, arcán üdvözült mosoly, és meg kell, mondjam, én is hasonlóan éreztem magam, ahogyan ő: oldottan, elégedetten és vígan. Agyamba kurtán beúszott az emléke annak a Crittenden Hall-beli tizenegy szívszélhűdésnek az emléke, de aztán nyomban ki is úszott belőle.

– Az előbb a New Yorkba menetelről beszélt – szóltam. – Csak maga menne? Vagy a férjével együtt?

– Hogy képzeli? – kérdezte vissza gúnyosan. – Ő soha nem menne el ebből a porfészekből. Ő jól érzi itt magát, az isten szerelmére!

– Nos… – mondtam – hát neki ez az otthona. Úgy hallottam, a családja sok-sok éve itt él.

– Nem ez az oka – mondta sötéten. – Nem ez az oka, hogy nem megy el innen.

– Úgy? Hanem mi ez az ok? – kérdeztem.

Egymáshoz támasztotta két mutatóujja hegyét, meg a két hüvelykujjáét, és meghosszabbított rombusz alakú nyílást formált velük. Letekintett rá, azután föl énrám.

– Érti, mire gondolok?

– Igen – feleltem. – Azt hiszem, értem, mire gondol.

Ott ültünk egymással szemben a magas hátú bokszban. A kockás abrosz csaknem a földig ért. Millie Goodfellow fészkelődött egy kicsit, és mielőtt észrevehettem volna, harisnyás lába gyöngéden ott tapogatódzott az ágyékomnál.

– Hé, szia! – szólt vígan.

– Hoppá… szia – mondtam, és fél kézzel lenyúltam az abrosz alá, hogy megfogjam a bokáját. Nem szenvedélyből, hanem félelemből. Egy élesebb rúgás, és nyomban szoprán hangon énekelek.

– A szex tartja őt Coburnben? – kérdeztem.

Felém kacsintott.

– Te mondtad, nem én.

– Várj, hadd találgassak – mondtam. – Julie Thorndecker.

Megint kacsintott:

– Gyorsan kapcsolsz – mondta. – Az a nő hipnotizálta. Ronnie szünet nélkül be van gerjedve érte. Kilógó nyelvvel fut utána. És még sok minden mást is csinál, amiről egy hölgy nem beszélhet. Ronnie-nak elment az esze. Minden megbízását teljesíti. Ha Julie azt mondaná neki, ugorjon a folyóba, beugrana. Teljesen becsavarodott. Soha nincs otthon. Azt hiszem, a férjem cirkálójának a hátsó ülésén szoktak. A francba, lehet, hogy a lakásunkon is, amíg dolgozom. Lehet, hogy ez még tetszik is annak a nőnek: az én ágyamban kefél a férjemmel.

– Biztos vagy benne, Millie?

– Biztos, de még milyen biztos – mondta nyersen. – De azt hiszed, érdekel? Egy frászt. Mert tudod, mi a muris a dologban?

– Mi a muris a dologban?

– Ronnie azt hiszi, ő az egyetlen, pedig csak egy a sok közül. Julié mindenkivel lefekszik, aki nadrágban jár. Talán még azzal a hústorony Agatha Binderrel is. Lehet, hogy avval a pisis mostohafiával is, az Edward gyerekkel. Nem lennék meglepve. Én mondom neked, Rónáid H. Goodfellow közrendőrre hamarosan elég keserű meglepetések várnak. Bizony. És én fütyülök rá. De tudod, mi piszkálja a csőrömet?

– Ennek a piának a tüze? – kérdeztem, és az asztallapon tartottam a tenyerem.

Elég részeg volt ahhoz, hogy ezt viccesnek találja.

– Az piszkál – vihogott még mindig –, hogy nekem van olyan hírem: könnyen kapható vagyok. Hogy én kezdek ki mindenkivel, érted? Csalom a férjem minden vigéccel és teherautósofőrrel, aki a városban megfordul. Ezt hiszik rólam az emberek, ő meg az előőkelőő Mrs. Ki-ha-én-nem, a nagy tudós neje, Coburn „first lady”-je! Pedig csak egy ordas ringyó. Három– egy a javára kettőnk közt, ha izélésről van szó. De nekem van rossz hírem. Rendjén van ez? Tudod, mire készülök? Fölbérelek egy magándetektívet, és lefényképeztetem őket együtt. Tudod, anyaszült pucéran, amint nagyban kamatyolnak. Aztán meg beadom a válókeresetet Ronnie ellen, és bemocskolom annak a nőnek a nevét és képét az egész városban.

– Nem, Millie – mondtam. – Nem teszel te ilyet.

– Nem hát – mondta tompán. – Nem teszek. Nem tehetek. Mert Ronnie sokat tud rólam. Neveket, időpontokat, helyeket. Minden benne van abban az istenverte kis noteszában. Ő tud rólam, én meg tudok róla. Hé! – kiáltotta vígan. – Mi történt a vidám kis bulinkkal? – Harisnyás lábujjai gyors indulót doboljak ijedt heréimen. – Gyerünk föl a szobádba. Megmutatod nekem a New York-i stílust, én meg megmutatom neked a coburni stílust.

– Milyen a coburni stílus?

– Állva egy függőágyban.

– A francba – nevettem –, én meg nem is tudom, milyen a New York-i stílus. Hacsak nem az impotencia az. Kegyelmet kérek, Millie. Nagyon méltányolom a szíves ajánlatot, de kicsit nyúzott és részeg vagyok, nem akarom, hogy csalódj. Majd máskor. Amikor tipp-topp kondiban leszek.

Lábujjai mélyebbre hatoltak.

– Megígéred? – lehelte.

– Megígérem – bólintottam.

Kifizettem a cechet, kalapot, kabátot vettünk, és kikísértem a Ford Pintójához a parkolóba. Nem bántódott meg, viszont érthetően beszélt, és nem dülöngélt vagy ilyesmi. Amikor azt mondta, hogy rendben haza tud menni, hittem neki.

– Az igazat szólva – mondta –, gyakorlatilag csont józan vagyok. Lehet, hogy még meg is állok Vörös Kutya Bettynél, és megnézem, van-e valami balhé ott ma este.

– Ne tedd Millie – kértem. – Menj haza, bújj az ágyadba, és álmodj rólam. Csodálatos közös álmunk lesz.

– Oké – egyezett bele. – Ezt fogjuk csinálni. Olyan édes vagy, meg tudnálak enni. Gyere, ülj be velem egy percre, amíg a motor bemelegszik.

Behúzott magával a kocsiba, beindította a motort, bekapcsolta a fűtést. Cigarettáért kezdtem kotorászni, de mielőtt észrevehettem volna, mi történik, már rám is vetette magát, mint egy vizes lepedőt. Száját az enyémre tapasztotta, és eszeveszett nyelve felfedező útra indult a fogtöméseim közt.

Tudtam, hogy ez nem az én férfiúi bájamnak szól. Nem is az ő testi vágya volt ez. Keserűség volt mögötte, meg magányosság, meg fájdalom. Kétségbeesés. És nem volt más módja kiűzni magából, mint hogy összetapadjon egy meleg testtel, bármely testtel. Történetesen épp én voltam kéznél.

Levette rólam az ajkát.

– Ölelj át – lihegte. – Kérlek. Csak vegyél a karodba.

Átöleltem, és úgy véltem, ez vigaszt nyújt. Megfogta a kezem, és behúzta a kabátja alá, az alá a hosszú, terjedelmes ingruha alá. Az előbb igazat beszélt: nem volt a ruha alatt más rajta, csak parfüm. Tenyeremet hosszú, hűvös combjához szorította. Csak ott tartotta, és behunyta a szemét.

– Finom – suttogta. – Olyan finom. Nem finom?

– De az – mondtam. – Millie, nekem…

– Tudom – mondta, elengedte a kezem, és illedelmesen mosolygott. – Menned kell. Oké. Itt maradsz még a városban egy darabig?

– Még legalább egy-két napig – feleltem.

– Találkozunk még? – aggodalmaskodott.

– Hát persze.

– Figyelj, az a sok marhaság, amit Julie Thorndeckerről összehordtam… nem lett volna szabad mondanom. Süket duma volt az egész. Semmi se igaz belőle. Egyszerűen csak féltékeny vagyok, ez minden. És az a nő olyan szép.

– És fiatal – mondtam, akár egy hülye.

– Igen – mondta egészen halkan. – Fiatal.

Arcon csókoltam, és kiszálltam. Utánanéztem, míg elhajtott. Amikor rákanyarodott a Main Streetre, integettem neki, de alig hiszem, hogy látta volna. Reméltem, hogy nem megy be Vörös Kutya Bettyhez. Reméltem, hogy semmi baj nem történik vele. Reméltem, hogy boldog lesz. Reméltem, hogy reggel nem ébredek másnaposan. Reméltem, hogy halálom után a mennyországba jutok.

Tudtam, hogy mindezekből semmi se következik be.

Visszamentem a bárba. Ittam két brandyt tisztán, úgy véltem, ez lecsiggatja bennem a tamtamot, és képes leszek altató nélkül is elaludni. Valami motoszkált bennem. Egy emlék motoszkált, de nem tudtam előhúzni, meghatározni, mi is az. Semmi köze se volt a Thorndecker-nyomozáshoz. Egy emlék volt, amelyet az utolsó néhány óra történései hívtak elő, valami, ami Millie Goodfellow-val kapcsolatban történt.

Több mint egy órába került, amíg előástam. Odafönn voltam a szobámban, kuporogtam az ágyon, csizmám lehúzva, zokni a fél lábamon, amikor beugrott. Ott ültem kábultan, tél pár hervadt zokni himbálódzott az ujjamon. Az emlék kábított el. Nem maga az emlék, hanem az a tény, hogy amikor történt, azt hittem, megváltoztatja az egész életemet, és soha nem fogom elfelejteni. Most pedig egy órámba került, amíg előkotortam a múltból. Ennyit a tavalyi hóról.

A történet pedig a következő…

Két évvel ezelőtt – Joan Powell és köztem virult az erős, kemény, tiszta és szerelmes viszony – kiküldtek helyszíni vizsgálatra Garybe, Indiana államba, ami nem éppen Amerika virágoskertje.

Egy másodrangú műszaki iskola tanársegédje folyamodványt nyújtott be szerény anyagi támogatás iránt. Napenergia volt a specialitása, és független kutatásokat végzett a szoláris cellák hatékonysága fokozásának módszereivel kapcsolatban. A galluszarzenidnek bizonyos négyzetei közvetlenül elektromossággá alakítják át a napenergiát. Még az űrprogramban használt típusok is iszonyúan drágák, és csöppet sem gazdaságosak.

A tanár, mint mondta, kifejlesztett egy módszert az elektronikus fölerősítésre, amely a kinyert energiát fölvitte a fosszilis fűtőanyagoké fölé, éspedig fele költségért. Nemcsak nekem nem volt fogalmam, mit jelentenek a francos táblázatai és egyenletei, de a Tudományos Kutatások Dokumentációjánál, ahol javaslatait elemezték, még ott is beismerték többé-kevésbé, hogy zavarba jöttek: „A benne foglalt állítások tökéletesen új és egyedülálló közelítést nyújtanak az adott problémához, és nincs semmi a jelenlegi kutatásokban, ami igazolná vagy cáfolná a folyamodó javaslatait.” Más szavakkal: „Egyszerűen nem tudjuk.”

A Lifschultz Munkaközösség azt jelentette, hogy a tanár nagyon csöpp falat, mármint pénzügyileg. Volt egy jelzálogkölcsöne, egy autórészlete, két gyereke az egyetemen és néhány dolcsija a bankban. Kis biztosítás, kis beruházások, mindene kicsi. Mr. Átlagember.

Donner & Sternnek nem volt különösebb személyi természetű hozzátennivalója. A tanár huszonhat éve ugyanazzal az asszonnyal élt házasságban, az a két gyerekük volt, egy ötesztendős kocsijuk, nem ittak, nem űztek szerencsejátékokat, nem rúgtak ki a hámból, a szomszédok és kollégák szemében érthetetlenek voltak. Udvarias ember volt, halk, visszahúzódó, úgy tűnt, nincsenek közeli barátai, és láthatóan csupán egyetlen bűnös szenvedélye volt: brácsán játszott a helybeli amatőr vonósnégyesben.

Lementem Garybe felkeresni őt. Elég pocsék volt. Egy alagsori laboratóriumot rendezett be a házában, de nekem olyannak tűnt, mint egy bár dogos műhelye. Nem sokat beszélt, tömzsi felesége még annyit se. Emlékszem, egy pohár áfonyaszörppel kínáltak meg, és mellé tányéron kis kockákra vágott Milky Ways-féle édességgel.

Úgy véltem, ez az ember igazi vesztes típus – az egész család az volt –, és e vélekedésemből alighanem bekerült valami a jelentésembe is. Akárhogy is – kérelmét visszautasították, és megkapta udvarias búcsúleveleink egyikét.

Néhány napra rá megpróbálta lenyelni a lőfegyvere csövét, szétlőtte a fejét, az egész műhely teli lett az agyvelejével.

Nem is tudom, miért ütött annyira szíven… A tanárt nem pusztán az én jelentésem alapján utasították vissza; a szakmai ellenőrök se voltak lelkesebbek, mint én. De képtelen voltam megszabadulni attól a meggyőződéstől, hogy az öngyilkosságának én vagyok az oka; én kergettem bele. Ha csak egy kicsit jobb, együttérzőbb lettem volna, talán megkapja azt a nevetségesen alacsony összegű támogatást, és talán kifejleszti azt a szerencsétlen találmányát. Lehet, hogy a pasi egy második Edison volt. Sosem fogjuk megtudni.

Aznap, amikor értesültem a haláláról, este Joan Powell-lel vacsoráztam. A Nyugati Ötvenötödik utca egyik vendéglőjében vacsoráztunk, amely észak-itáliai ételekre specializálódott. Általában nagyszerűnek találtam a főztjüket. Azon az estén a spagettinek fagyapot íze volt, Powell jobban ismerte a hangulataimat, mint a sajátjait, és megkérdezte, mi bajom. Elmeséltem neki az öngyilkos tanárt ott az Indiana állambeli Garyben.

– És nehogy azt mondd, hogy nem az én bűnöm – figyelmeztettem. – Ne mondd azt, hogy logikailag semmi értelme nincs az önvádnak. Nem vagyok kíváncsi semmiféle logikára.

– Eszem ágában se volt effélével szolgálni – mondta nyugodtan.

– Ez túlmegy a logikán – magyaráztam. – Irracionális dolog, tudom, mégis szarul érzem magam, ez minden.

– Muszáj ilyen szavakat használnod?

– A te szokásod – emlékeztettem.

– De nem a vacsoraasztalnál – mondta fennkölt hangon. – Mindent a maga helyén és idején.

Beletúrtam az ételembe, ő meg rám bámult:

– Látom, igazán fáj neked, Todd.

– Olyan egy búbánatos pechmadár volt – nyögtem. – Egy kis ürge. És egyszerű. A felesége is egyszerű volt. Úgy értem, nem voltak semmilyenek: se szellemesek, se eredetiek, külsőleg se voltak vonzók. Gondolod, hogy ez befolyásolta az ítéletemet?

– Talán – felelte.

– Igazán nagyot segítsz rajtam.

– Tanácsot akarsz vagy együttérzést?

– Egyiket se. De öt perc csönd nagyon kellemes lenne.

– Le vagy szarva.

– Muszáj ilyen szavakat használnod? – kérdeztem.

– Mondtam már neked, hogy mindent a maga helyén és idején.

– Powell, mit fogok most csinálni?

– Csinálni? Nincs mit csinálnod. Elvégeztetett.

– Meddig fogom magam ilyen pocsékul érezni? Egész életemben?

– Neeem – felelte bölcsen. – Alig hiszem. Egy hétig. Talán egy hónapig. Elmúlik.

– A franc egye meg – morogtam. – Menjünk.

– Menjünk? Hova?

– Akárhova. Ki kell, menjek innen.

– Rendben – egyezett bele. – Tartozol nekem egy fél parmezános borjúsülttel.

– Írd a többihez.

– Egyre nő a számlád, haverom – mondta. – Nem is tudom, jó vagy-e még rá.

Ha, jobb hangulatban lettem volna, biztosan élvezem ezt az estét: szeptember vége, balzsamos levegő, csöppnyi hűvösséggel, figyelmeztetőül, hogy közeleg a tél. Nem is tudom, menynyi ideig autóztunk, talán egy órát. Nem, többet. Átmentünk a George Washington-hídon, elfordultunk, és vissza Batteryhez. Ez igazán nem az volt, amit megnyugtató idilli autókázásnak lehetett nevezni. De a küzdelem a nagy forgalommal legalább elterelte a figyelmem a keserűségemről. Azt hiszem, Joan Powell meg én együttvéve nem váltottunk tíz szót útközben. De ott volt mellettem, csöndben. Ez jót tett.

Figyeltük egy darabig a Staten Island-i kompot, amint befut és kifut – ami körülbelül olyan izgalmas, mint a füvet figyelni, amint nő –, azután visszavezettem a keleti oldalra, Powell lakásához. Az egyik hatalmas, magas luxuslakóházban lakott, az ilyeneknek olyan intézményes külsejük van: mintha kórházak, irodaházak vagy akár negyvenemeletes irattárak lennének.

Kétszintes, földalatti parkolója volt. Powell nem tartott kocsit – igazság szerint nem is vezetett –, de az után, hogy elkezdtem látogatni, randevúzni vele, és hosszabb időket tölteni a lakásában egész hétvégeket is, rábeszéltem, hogy béreljen egy parkolóhelyet. Egy ötvenesbe kerül havonta, és én örömmel fizettem érte. Sokkal szívesebben, mint hogy parkolóhelyet keresgéljek azon a környéken. Nem beszélve arról a tényről, hogy a dísztárcsáim viszonylagos biztonságban voltak.

A parkolóhelyünk odalenn volt a második szinten. Kicsit olyan volt, mint a Lincoln-alagútban parkolni. Hátborzongató hely volt: éles fénymedencék és fekete árnyéktócsák. Néma autók, nehezek és csillogók. Betonoszlopok és olajfoltok. Beálltam, leállítottam a motort. Rágyújtottunk, és nagyon magunk voltunk.

Megint végigmentem az egész ügyön. A pechmadár tanár, a zavaros tervezete, a szürkeegér felesége. Az áfonyaszörpös pohár, meg a kockákra vagdosott Milky Ways. Az amatőr jellegű házi laboratórium, meg hogy mennyire nem értettem, mi az ördögről motyogott, miközben az egyenleteit mutogatta, a felszerelését demonstrálta, és egy ventillátort járatott egy száz wattos izzó áramával. A körte egy fehér, üvegszerű anyagból készült szálon fénylett.

Joan Powell hagyta, hadd járjon a szám. Távol ült tőlem, összehúzta magát: hideg volt az alagsorban. A cigaretta ott égett a szájában. Hátrahajtotta kecses fejét, hogy a füst ne menjen a szemébe. Egy árva szót se szólt, míg bánatos litániámat daráltam, és a bűnösségem bizonygattam.

A monológom végére értem, és vártam a reakcióját. Semmi.

– Nos? – kérdeztem.

– Tudod, mi hiányzik most neked, szerintem? – kérdezte.

– Mi?

– Egy jó numera.

– Á, hova legyek… – mondtam. – Mit nem mond a lady.

Letettük a cigarettánkat, és megfordultunk, hogy egymásra bámulhassunk. Powell kitartóan nézett rám, és volt valami a finom vonásaiban, amit még eddig sosem láttam: erő, tudás és szelíd befogadás. Lehet, hogy Isten szemében valamennyien egyenlőknek vagyunk teremtve, és azok vagyunk a törvény előtt is, de azért létezik emberi minőség is. Úgy értem, az emberi jellem skálája a semmi embertől a szentig terjed. Ekkor jöttem rá, talán először, hogy ez a nő kiváló ember.

És mivelhogy ilyen mélyen éreztem, ettől mindjárt zavarba is jöttem, és valami gyöngédet, valami nagy okosat kellett mondanom. Ám ezt már soha nem tudtam kinyögni. Csak rágódtam a szavakon, és egyszer csak kiborultam. Nem mentegetődzöm emiatt; ez már az óta készült bennem, amióta értesültem a tanár zűrzavaros haláláról. De nemcsak őt gyászoltam: a világ valamennyi bús kis pechmadaráért sírtam. Valamennyiünkért. A vesztesekért.

Powell akkor már a karjában tartott, én meg sóhajtoztam és nyögdécseltem, és megpróbáltam mindezt elmagyarázni neki.

– Sss – nyugtatgatott. – Sss. Sss.

Emlékszem, a hajamat simogatta, az ujjaim csókolgatta, megérintette az ajkam. Addig ölelt, amíg csak abba nem hagytam a reszketést, fejemet meleg keblére vonta. Ringatott is egy kicsit ide-oda, mint anya a csecsemőjét. Jó illata volt, forró volt és törékeny; odadörgöltem az orrom a ruhakivágásához, és megcsókoltam a puha bőrét.

Mindez nagyon sokáig tartott. Aztán egy idő múlva elcsendesedtünk. Az volt az érzésem, és azt hiszem, neki is, hogy magunk vagyunk a Földön. A kocsiba zárva, egy földalatti garázsban, az irdatlan épület súlya fölöttünk, az egész földkerekség fölöttünk. Mintha koporsóban, barlangban, bányában lettünk volna. Soha nem éreztem még ilyen édes, ilyen mindenfelől körülzárt együttlétet.

És soha nem éreztem ilyen intimitást, ilyen közelséget, még meztelenül se, az átizzadt lepedőn. Anélkül, hogy megszólaltunk volna, kinyíltunk egymás számára. Éreztem; éreztem az áramlatot kettőnk között. Joan Powell ereje enyhítette a gyötrődésemet; úgy hiszem, átvállalt valamennyit a fájdalmamból. Amikor megcsókoltam, az csaknem olyan volt, mintha magamat csókoltam volna meg. Furcsa élmény, de így történt, ő én lett, én ő voltam. Ez volt a béke. Csak így tudom leírni: ez volt a tökéletes béke.

Nos… ez két évvel előbb történt. Akkor meg voltam győződve, hogy az az éjszaka meg fogja változtatni az életemet, hogy hirtelen kegyessé és jóságossá válók, telve jámborsággal és megértéssel. Természetesen nem változtam meg. Másnap ismét ugyanaz a szar önmagam voltam újra, egy hétre rá megfeledkeztem a halott tanárról, és egy másik hét múlva teljesen elfelejtettem a tökéletes béke óráját a földalatti garázsban Joan Powell-lel, amikor semmi mást nem tettünk, mint átölelve tartottuk egymást, és megosztottuk magunkat. Ha egyáltalában eszembe jutott, hát csak azért: vajon miért is nem keféltünk akkor.

És most, két esztendővel később, egy magányos coburni szobában ülve, visszatért annak az éjszakának az emléke. Tudtam már, mi hívta elő: az a néhány perc a kocsiban, kettesben Millie Goodfellow-val. Ugyanaz az érzés mocorgott bennem, a bezártság intimitásának érzése, az, hogy mi vagyunk az egyedüli túlélők az egész világon. Minden kirekesztődött, csak magunk vagyunk, vigaszban és irgalomban.

Azzal a gondolattal áltattam magam, hogy én voltam a kizárólagos vigaszhozó, a magányos irgalmazó. Pedig jó, meleg nyugtatást kaptam tőle magam is. És amikor búcsút intettem neki, és a kocsijának lámpái eltűntek a fekete éjszakában, sajnáltam, hogy elmegy. Mert akkor aztán csakugyan magamra maradtam. És féltem.

Tudtam én, mi ez. Mindez ismét Thorndeckerrel függött össze. Még a nevét is hallottam, amint a Sors Hangja ütemesen mondogatja, a háttérben mély orgonabúgással: „Thoorn-deck-er. Thoorn-deck-er.” Akár egy gyászharang kongása. És még akkor is, amikor már az ágyban voltam, a magamra húzott takarók alatt, elepedve a vágyott alvásért, félelmemben még akkor is hallottam azt a lassú gyászéneket, és láttam, amint a fagyott földön át elvonul egy sötét temetési menet.

A negyedik nap

Hirtelen ébredtem, pocsék volt a szám íze, utáltam a leheletem. Fölbámultam a repedezett mennyezetre, és azon tűnődtem, mióta is vagyok már eltemetve Coburnben.

Máskor is átestem már ezen az állapoton a kivizsgálások kellős közepén. Minden nyomozás eljut egy ponton oda, hogy az ellentmondó tények és megfigyelések nagy zűrzavarrá tornyosulnak, és az embernek kedve támad, hogy fütyörészve elvonuljon a színről, és közben a vállán át egy kézigránátot hajítson hátra. Azután gondosan behúzza maga után az ajtót, és – bumm! – mindennek vége.

Ez az elkedvetlenedés az én esetemben, úgy hiszem, valami reménytelen romanticizmusból fakad. Szeretném, ha az emberek rendesek lennének. Mindenki legyen kellemes modorú, udvarias, méltányos, és mosson naponta kétszer fogat. Állott leheleteknek és duzzadt nyelveknek nem volna szabad lenni. Szeretem a happy endeket.

Komoran bámultam fakó arcomat a fürdőszobai gyógyszeres szekrényke tükrében, és tisztában voltam vele, hogy a Thorndecker-kivizsgálásnak nem lesz boldog befejezése. Ez elszomorított, mert nem ellenszenveztem senkivel az érdekelt személyek közül. Egyesek – mint Stella Beecham nővér, meg Art Merchant, a bankár – közönyösek maradtak számomra. De a többiek nagy részét kedveltem, vagy legalábbis esendő teremtéseknek találtam őket, akik sorsukba gabalyodva, nem tudnak fölébekerekedni.

Kivéve dr. Telford Gordon Thorndeckert. öt képtelen voltam akaratlan áldozatként látni. Ez áz ember ura volt önnön lelkének, ez nyilvánvaló. De indítékait még fátyol takarta. Azon a vacsorapartyn – az a fiatalos életkedv, az a túláradó elevenség. Szerepet játszott? És azután, ott a dolgozószobájában, ismét más szerepet: a komoly, elmélyült tudományos emberét, aki úgy képes bevetni a kedvességét, akár egy politikus, közben titokban gyönyörűségét leli a mások manipulálásában. Melyik voltaképpen Thorndecker? Vagy volt belőle még egy és még egy és még egy? Egy egész paklira való Thorndecker: Bubi, Dáma, Király és végül… a Joker?

Lezuhanyoztam, megborotválkoztam, fölöltöztem, és pokolian vágytam arra, hogy fölhívjam Joan Powellt, ezt a tökéletes nőt. Nem is azért, hogy beszélgessek vele. Csak, hogy halljam, amint azt mondja: „Halló?” Azután le is tenném. Természetesen nem hívtam föl, s itt csak azért említem meg, hogy illusztráljam a lelkiállapotomat. Nem voltam még egészen kikészülve – de már ott dülöngéltem a szakadék fölött.

Sam Livingston levitt azon a rozoga liften. Mindketten dörmögtünk valamit egymásnak. Láthatóan mindketten ugyanolyan sanyarú hangulatban voltunk. Ha azt harsogtam volna neki: „Jó reggelt, Sam!” – alighanem tökön rúg, ha meg ő zengte volna: „Kellemes, szép napunk lesz” – nyilván én húzok be neki egy éles karate ütést a bal füle mögé. Így hát a dörmögésnél maradtunk. Ez a reggel ilyen volt.

Láttam Millie Goodfellow-t a trafikos fülkében, és örömmel nyugtáztam, hogy életben maradt. Megint az egyik csicsás jelmeze volt rajta: húzott, melyen kivágott blúz, széles, fekete bőröv, kurta vászonszoknya, nyersbőr szegéllyel. És sötét, sötét napszemüveg a szemén.

Megint vettem egy csomag cigarettát, amire nem volt szükségem.

– Inkognitóban, Millie? – érdeklődtem, csak úgy mellékesen.

Fölemelte azt a sötét álcát, és láthattam a monokliját s csudaszép volt. Megpróbálta alapozóval lefedni, de a színek áttörtek a festéken: fénylő fekete, bíborvörös, sárga. Egész szeme duzzadt volt és dülledt.

– Csinos – jegyeztem meg. – Ezt mind a Vörös Kutya Bettynél sikerült összeszedned?

– Nem – tette helyére a szemüveget. – Ez otthon termett. Megmondtam neki, mi a véleményein róla meg a cicababájáról.

Ezt igazán nem akartam meghallgatni. Nem tudtam, nem hazudik-e. Nem tudtam, mi az igazság. És ezen a pocsék reggelen nem is érdekelt.

– Viszlát – mondtam és elindultam.

Egy kéz kapott utánam, és megragadta a karomat.

– Emlékszel még, mit ígértél tegnap este? – suttogta.

Az egy másik este volt, más hangulat, más világ – még az előtt volt, hogy megtudtam: verekedős a férje.

– Tessék? – szóltam. – Ja. Persze.

Rábámultam a sötét üvegre, nem láttam a szemét.

– Emlékszem – mondtam bágyadt mosollyal, és minden eddiginél jobban el voltam szánva rá, hogy mihelyst lehetséges, viszem innen az irhám, vissza a civilizációba.

Megint elfogyasztottam egy nagy, falusi reggelit. Ezúttal palacsinta volt benne, meg sertéskolbász. Fogalmam sem volt, mit idéz elő mindez a koleszterinállományomban, de legalább elterelte a figyelmem az olyan témákról, mint kötél, cián, avagy hosszú séta egy rövid mólón. Ha hazamegyek a Városba, határoztam el, fogyókúrázni fogok, beiratkozom egy egészségvédő klubba, rendszeresen tornázom, kemény hasizmokat fejlesztek ki, és visszavarázsolom arcomra az élet pírját. Istenem, hol az emberi önáltatás határa?

Kifelé menet átvágtam a bárhelyiségen. Jimmy volt a csapnál, odabiccentettem neki. Rajta kívül senkit se láttam – míg meg nem hallottam egy reszelős hangot:

– Todd. Hé, maga. – Megfordultam, és megláttam a vén Al Coburnt, amint egyedül ül egy bokszban. Egy söröskancsó állt előtte. Odamentem.

– Megengedi, hogy ideüljek önhöz, Mr. Coburn? – kérdeztem.

– Nincs ellene törvény – mondta. Sose hallottam még ilyen szíves meghívást.

Becsúsztam a szemközti ülésre, odaszóltam Jimmynek, Rámutattam Coburn sörére, és fölemeltem két ujjamat.

Amíg az italunk érkezését vártuk, így szóltam hozzá:

– Milyen az idő odakinn? Süt a nap?

– Valahol – felelte.

Ez figyelemre méltónak tűnt. Rábámultam. Láttak már valaha csupasz talajt, nagy szárazság után? Mondjuk, egy leeresztett víztároló partját vagy egy kiszáradt folyómedret? Hát ilyen volt Al Coburn arca. Csupa repedés és árok, mintha kés vájta volna belé mélyen a vonásokat, a húsból minden nedv eltűnt már. A száraz bőr mértani alakzatai és kristálylapjai.

De az a fakókék szem, az bezzeg nem volt kiszáradt, nem ám. Abba belenézni olyan volt, mint a Karib-tengerbe bámulni az egyik Bahama-szigetről. Az ember csak nézett bele és nézett, és mélységes mélyen belelátott. Mozgásokat látott benne, imbolygó árnyakat, hirtelen körvonalakat és azután a tiszta, hideg tengerfeneket. Néhány kagylót. Kemény korallt.

Lehet, hogy az a sertéskolbász bugyborékolt a bensőmben, de zavarba jöttem. Úgy éreztem, több van Al Coburnben, mint ahogy előzőleg véltem. Rosszul értelmeztem Millie Goodfellow-t; ő is több volt, mint csalódott feleség, coburni Bovaryné. Több van Al Coburnben is. Ha így van, akkor ez állhat Agatha Binderre, Art Merchantra, Goodfellow közrendőrre, Stella Beechamre, dr. Kenneth Draperre – meg az összes többire is.

Lehet, hogy őrületes tévedésben vagyok. Úgy látom őket (dr. Thorndecker kivételével), mint kétdimenziós árnyképeket. Papundekli figurákét. De minél régebben vagyok itt, minél mélyebbre ások, annál több bújik elő a harmadik dimenziójukból. Kezdtem rejtett indítékok és titkos szenvedélyek után szimatolni. Kezdtem úgy érezni magam, mint aki kézbe vesz egy Horatio Algert, és talál benne egy William Faulknert. Coburnben? Elképesztő gondolat, hogy ebben a tespedt állóvízben olyan jellemek lehetnek, akik, ha egy görög sorstragédiába nem valók is, de néhány lépéssel mégis magasabban vagy mélyebben helyezkednek el, mint egy tévékomédia szereplői.

Kiittuk a sörünket, és közömbösen néztük egymást.

– Hogy boldogul? – kérdezte recsegő hangján Al Coburn.

– Boldogulok? Mivel?

Undorral nézett rám.

– Ne játssza nekem a nagyokost, fiacskám – mondta. – Azzal a Thorndecker-dologgal. Erről van szó.

– Vagy úgy – mondtam. – Szóval arról. Nos, sokat haladtam. Többekkel beszéltem, megtudtam egyet-mást.

Fölhorkant, kiitta a régi sörét, és nekikezdett az újnak.

– Jól megy az ipsének, mi? – szólt. – A Coburn birtokon. Jó kis üzlet.

– Jövedelmezőnek látszik – mondtam óvatosan. – Igen. Megtekintettem.

– Azt maga csak úgy hiszi. – mondta sötéten.

– Mit jelentsen ez, Mr. Coburn?

– Egy ember halála? – szólt. – A világ szíve meg se dobban bele.

Rémülten ráztam meg a fejem. Belekapaszkodtam egy szalmaszálba, de semmire sem mentem vele.

– Petersenről beszél? – kérdeztem.

– Kiről?

– Chester K. Petersenről.

– Sosem hallottam róla.

– Jól van – sóhajtottam. – Teljesen összezavar.

Egy darabig csöndben iszogattunk. Haragosan nézte a pohár sörét, szinte fogvicsorgatva. Micsoda gonoszkodó, vén gazember. Figyeltem őt, ne éljek, ha még egy nyitást kap tőlem. Végre megkérdezte:

– Egy újabb?

– Petersen? Nem tudom. Egy újabb micsoda?

– Szívroham?

– Szívszélhűdésben halt meg.

– Ki mondja?

– A halotti bizonyítvány mondja.

Rám mosolygott. Remélem, a büdös életben nem kell még egy ilyen mosolyt látnom. Csupa műfogsor és elfehéredett ajkak. Egy csontváz melegebben mosolyog.

– A halotti bizonyítvány mondja – ismételte. – És maga elhiszi, ami abban áll?

Emlékszem, olvastam egyszer valahol, hogy a legnagyobb sértés Amerikában, a legnagyobb, azt kérdezni: „Maga mindent elhisz, ami az újságban áll?” Al Coburn kérdése ugyanilyen hatással volt rám. Hirtelen védekezésbe mentem át.

– Nos, ööö, hát természetesen nem – dadogtam. – Nem feltétlenül.

– Meséljek magának valamit – szólt. Inkább állítás volt, mintsem kérdés.

Bólintottam, intettem két újabb sörért, és visszatelepedtem. Nem volt más vesztenivalóm, csak az ép eszem.

– Ismertem egy fickót, Scoggins nevezetűt – kezdte. – Ernie Scoggins. Barátok voltunk, régtől. Együtt nevelkedtünk, Ernie meg én. A családjának volt egy fűrészmalma a folyón, de oda lett. Jégvermük is volt. Ez még a’ hűtőgépek előtt volt, tudja, fűrészporral fedték be. A Loon tavon vágták a jeget télen, aztán betakarták ponyvával meg fűrészporral a jégveremben. Érnie meg én mindig bebújtunk oda nyáron, és a jégforgácsokat szopogattuk. Két bolond kölyök, akik voltunk.

Éreztem, hogy a szemgolyóm kimered, és tudtam, hogy a tekintetem üveges lesz. Ingert éreztem, hogy elkurjantsam magam: „Gyerünk tovább, az ég szerelmére!” De Al Coburn nem az áz ember volt, akit sürgetni lehet. Csak hunyorgott felém, és sosem tudtam, min jár az esze. Így hát hagytam, hadd vakeráljon.

– Pech – mondta Coburn. – Ernie-nek aztán igazán peche volt. A fiát kinyírták Koreában, a két lánya pedig, uzsgyi, lelécelt. A felesége ugyanabban az évben halt meg, amelyikben az én Marthám elment, és ez még közelebb hozott bennünket egymáshoz. Ernie-t meg engem. Valami közös lett köztünk, érti? Na, szóval, a fűrészmalom oda lett, meg persze a jégverem is. Érnie megpróbálkozott ezzel is, azzal is, de nem ment neki semmi. Belekóstolt a farmerkodásba is, de a termesét elvitte a jégeső. Megpróbálkozott egy vaskereskedéssel, az meg tönkrement. Befektette a kis pénzét egy floridai ingatlancsalásba, és rajtavesztett.

– Pech – mondtam együttérzéssel, ismételgetve, amit ő mondott. De most más volt a véleménye.

– Meglehet – mondta. – De Ernie egyáltalán nem volt olyan okos. Mindig tudtam ezt, és azt hiszem, néha ő is. Egyszerűen nem volt egy észkombájn az Érnie, hát nem. Elvesztegette a pénzét. De mégis aszondom én magának: jobb barátot ember nem kívánhatott magának. A feje alól a párnát ideadta volna. Teli volt kedvességgel. És ahogy ő egy viccet el tudott mesélni! A hétszázát! Mindenkihez akadt kedves szava. Nem volt egyetlen lélek se Coburnben, aki ne szerette volna Ernie Scogginst. Kérdezzen meg akárkit, elmondják magának! Az öreg Ernie Scoggins…

Itt elhallgatott, és töprengve bámult üres söröspoharába. Ezt intő jelnek vettem, és jeleztem Jimmynek: még kettőt.

– Mi történt vele? – kérdeztem Al Coburnt. – Az öreg Ernie Scogginsszal? Megvan még?

Nem válaszolt, amíg Jimmy hozta a sörünket, összeszedte az üres poharakat, és újra visszament a bárpult mögé.

– Nem, nincs meg – válaszolta halk hangon Coburn. – Már majdnem egy hónapja.

– Meghalt?

Odapillantott Jimmyre, azután az asztal fölött előrehajolt.

– Nem tudja senki – suttogta. – Lehet, hogy meghalt, lehet, hogy nem. Egyszerűen csak eltűnt.

– Eltűnt? – hitetlenkedtem. – Úgy érti, egy szép napon egyszer csak fogta magát, és eltűnt?

– Ahogy mondja.

– Senki se próbálta megtalálni? A családja?

– Nincs az Ernie-nek senkije se – mondta Coburn –, az igazat szólva. Ki tudja, merre él a két lánya, ha egyáltalában élnek még. Se fivére, se nővére. Szerintem nyugodtan mondhatjuk: én voltam az Érnie családja. Úgyhogy, amikor néhány napja nem bukkant föl, kérdezősködni kezdtem. Senki nem tudott semmit.

– És nem jelentette a barátja eltűnését a rendőrségnek?

Coburn megvetően horkantott egyet, azután nagyot húzott a sörből.

– Annak az indiánnak – bólintott. – Ronnie Goodfellow-nak. Kettesben kimentem vele Ernie lakásához. Egy lerögzített utánfutóban lakott, kinn a Cypress Roadon. Goodfellow megpróbálkozott az ajtóval: nyitva volt. Bementünk. Látszólag minden rendben volt. Már úgy értem, az otthona nem volt feltörve, vagy efféle. De Ernie legtöbb ruhája hiányzott, közte a vasárnapi, ünneplő öltönye, meg az ócska kofferja se volt ott, amelyet jól ismertem. Goodfellow azt mondta, szerinte úgy néz ki: Érnie egyszerűen lelépett, szabad akaratából. Fogta magát, összecsomagolt, és elment.

– Nagyon úgy hangzik – mondtam. Voltak-e adósságai a városban?

– Hogy a francba, Ernie-nek mindig voltak adósságai. Egész életében.

– No, hát akkor? Egyszerűen vette a nyúlcipőt. Elege lett, és elhatározta, hogy másutt próbál szerencsét.

Al Coburn gyűrött arccal nézett rám. Nem tudtam olvasni az arcában. Megvetés volt benne irántam, és még valami más: határozatlanság és még valami más. Lehet, hogy félelem.

– Aszondom magának – szólt –, azok az adósságok nem is voltak olyan nagyok. És az eltűnéséig Ernie Scoggins majdnem két éven át Thorndeckernél dolgozott, odakinn Crittenden Hallban.

– Úgy.

– Nem volt valami nagy állás – folytatta Coburn. – „Karbantartó személyzet” – így hívták ezt. Faleveleket gereblyézett, levagdosta az elhalt ágakat, gondját viselte a doktorné pej lovának. Ilyesmik. Ernie azt mesélte, nem volt túlságosan nehéz dolog, az ideje nagy részét a szabadban töltötte, tudja, és jól fizették. Alig hiszem, hogy valaha fizetett volna egy pennyt is a társadalombiztosítónak, így aztán szüksége volt erre az állásra. Nem tudom elképzelni, hogy csak úgy egyszerűen otthagyja. Nem volt már afféle mai gyerek, tudja. Korombeli lehetett.

Körbesétáltattam a söröspoharat az asztalon, egymásba kapcsolódó gyűrűket rajzoltam vele az abroszra.

– Maga szerint mi történt? – kérdeztem. – Miért ment el?

A válasza olyan halk volt, hogy előre kellett hajolnom, ha hallani akartam a reszelős hangját.

– Szerintem Ernie Scoggins nem ment el – mondta. – Először is, ha lelép, betért volna hozzám, hogy elbúcsúzzék tőlem. Ebben bizonyos vagyok. Másodszor: Ernie részt vett az első világháborúban, a tengerészeinél szolgált. És mindvégig megőrizte a sisakját. Tudja, azt a lepény formájú, ellenzős sapkát. Az a rozsdás, ócska vacak volt Ernie egyetlen, – féltve őrzött kincse. Nagyon sokat jelentett a számára. Soha nem költözött volna el úgy, hogy magával ne vigye. De, amikor Goodfellow-val bementünk az otthonába, a sisak még mindig ott volt, a kis tévékészüléke tetején.

– De a ruhái eltűntek?

– A legtöbbje.

– És a bőröndje?

– Az is.

– És az ajtó nyitva volt?

Bólintott.

Visszadőltem, nekitámaszkodtam a falnak, fölraktam a lábam a boksz padjára, így oldalvást ültem Coburnnek. Néztem Jimmyt, amint a poharakat törülgeti a bárpult mögött.

– Nem tudom – mondtam lassan. – Alighanem magam is Goodfellow véleményén vagyok. Ernie Scoggins összecsomagolta néhány ruháját, és elment. És nyitva hagyta az ajtót, mivelhogy nem akart visszatérni. Nem vitte magával a sisakot, mert nem volt hely számára a táskában. Mi a csudát csináljon vele: tegye a fejére?

Rám bámult.

– Ne játssza az eszit – mondta.

Mélyet lélegeztem, kifújtam a levegőt, egy tompa puffanással letettem a lábam a pádról, és szembefordultam vele.

– Hát jó – mondtam. – Maga nyilvánvalóan tud még mást is. Mi az?

– A kocsija. Ott parkolt még akkor is a lakókocsi mellett.

– Talán busszal ment, vonattal, repülővel.

– Nem. Utánanéztem.

– Maga nézett utána? Nem Goodfellow közrendőr nézett utána?

– Nem, jobb, ha tőlem tudja.

– Scoggins mehetett gyalog is, vagy autóstoppal.

– Miközben ott áll a saját kocsija? Föltankolva? Maga elhiszi ezt?

– Nem – mondtam keservesen. – Jól van, akkor térjünk a tárgyra: mi történt Ernie Scogginsszal?

Nem válaszolt, erre így szóltam:

– Ide figyeljen, Mr. Coburn. Türelmesen végighallgattam ezt a szomorú történetet. Maga nyilván úgy véli: ez van olyan fontos, hogy feltétlenül tudnom kell róla. Így hát, azt hiszem, valami köze van Thorndeckerhez. Akkor meg miért nem mondja ki? Ez lenne minden? Eltűnt egy régi, gyerekkori haverja? No és?

– Igya ki a sörét – mondta, és kiitta a magáét.

Kiittam a söröm. Intett a hüvelykujjával, föltápászkodott, és a kijárat felé bicegett. Fizettem Jimmynek, azután Coburn után loholtam. Az előcsarnokon át kibaktatott a parkolóhely felé. Beszálltunk a horpadt Chevy teherautó utasfülkéjébe. Annyi időm maradt csak, hogy megállapítsam, megint nyálkás az idő, a nap elrejtőzött, nyomottan, vas szürkén állt felettünk az ég. És ronda hideg volt.

– Azt hiszem, halott – mondta Al Coburn. – Ernie Scoggins. Halott, és valahol a környéken elásták. Azt hiszem, ezek azért vitték el egy-két ruháját meg a kofferját, hogy úgy nézzen ki, mintha csak elköltözött volna.

– Ezek? – kiáltottam. – Kik azok az ezek?

Nem akart válaszolni.

– Azon kívül… – mondta. – Azon kívül…

Visszatartottam a lélegzetem. Az volt az érzésem, hogy végre a lényegre térünk. Coburn elfehéredett ujjbütykökkel markolta a kormánykereket, előrehajolt, és mit sem látva bámult a telifröcskölt szélvédőn át.

– Azon kívül – mondta –, úgy kábé hat hónappal az eltűnése előtt Ernie ideadott nekem valamit, hogy őrizzem meg. Egy levelet, borítékban. Ha valami történik velem, aszongya, fölbontod, és elolvasod. Ha nem, csak hagyd leragasztva. Látja, tudta, hogy bennem megbízhat.

A vénember jól kifogott rajtam. Jéghideg volt abban a teherautó fülkében, mégis éreztem a lecsurgó izzadságot a hátgerincemen, és a nyomást a szegycsontomon.

– Jól van, jól van – mondtam kurtán. – Tehát történt vele valami, és maga fölbontotta, igaz?

Bólintott.

– Elolvasta?

Bólintott.

– No, hát akkor, az istenit – robbantam fel –, mi az ördög volt benne?

Előbbre görnyedt egy kicsit, még mindig bámult ki azon a hülye szélvédőn. Láttam a profilját, láttam, milyen ősöreg aggastyán: májfoltos, lebernyeges tokája löttyedten csüngött, arca árkolt-horpadt. Most szörnyen gyöngének és elesettnek látszott. Egy erősebb szél elfújhatná, egy lökéstől a csontja törne, egy ütés szétloccsanthatná ezt a fehér koponyát, amely a kukoricaszál vékonyságú hajtincseken át kilátszott.

– Nem szántam még el magam – mondta nagy nehezen. – Nem döntöttem.

– Valami rendőrségi ügy? – kérdeztem. – Olyan, amiről a zsaruknak tudni kéne?

– Képtelen vagyok rá – mondta tompán.

– Akkor mutassa meg nekem, Mr. Coburn. Vagy mondja el, miről van szó egyáltalán. Hátha tudok segíteni. Azt hiszem, magának segítségre van szüksége.

– Bankadósságom van – mondta hirtelen.

– Micsoda? – kérdeztem, ijedten az új fordulattól. – Miről beszél?

– Adósságaim – mondta. – Kölcsön Art Morchanttól. Egyszeri hosszabbítást engedélyezett nekem. Szükségem van még egyre.

Megértettem.

– És attól fél, hogy ha beszél arról, ami Ernie Scoggins levelében áll, nem kap több hosszabbítást?

– Ezek keresztre feszítenek.

– Ezek? – kiabáltam megint. – Ezek? Az isten szerelmére, kik ezek?

– Mindegyikük.

– Thorndecker? – tettem föl a kérdést.

De több információt nem tudtam kiszedni belőle. Csak annyit tudott mondani, hogy gondolkodnia kell még a dolgon. A csökönyös, vén barom? Bevágtam magam mögött a kocsiajtót, és visszamentem az Innbe, mérgesen őrá is, és mérgesen magamra is, amiért meghallgattam. Még csak meg se köszönte a söröket.

A hall, mint mindig, úgy festett, mint egy temetkezési vállalat bemutatóterme. Nem hiányzott hozzá más, mint néhány koporsó, leemelt fedéllel, várakozón. Odamentem a portáspulthoz, amely mögött az ügyeletes kopasz lassan lapozgatta a Hustler című lapot, és közben szörcsögő hangokat adott nyelvével és fogával.

– Igazán nem szívesen szakítom félbe a tanulmányait – szólítottam meg, rajta töltve ki a mérgem –, de szeretném fölkeresni a helybeli episzkopális templomot. Van önöknél ilyen?

– Hogyne lenne – mondta büszkén. – Coburn első episzkopális temploma. Az én egyházam. Szép épület. Peter Koukla a tiszteletes. Nagyszerű szónok.

– Hogyan találok oda?

– Könnyedén – mondta boldogan. – A Main Streeten keleti irányban halad a Cypressig. Balra, fordul, és már ott is van. Ön episzkopális hitű?

– Ma igen – feleltem. – Köszönet az eligazításért.

Elindultam.

– Mr. Todd – szólt utánam.

Megfordultam. Valahová a fejemen túlra nézett.

– Szabad egy tanácsot adnom, Mr. Todd? – kérdezte halkan, sietősen.

– Hogyne. Mindenki más is ad.

– Láttam magát Al Coburnnel. Maga idegen itt, ebben a városban, és csak azt mondhatom magának: Al Coburn egy buggyant. Mindig is az volt, az is marad. Ha magának lennék, nem figyelnék arra, amit beszél.

– Köszönöm.

– Egy buggyant – ismételte. – Csak jártatja a száját. Mindenki tudja róla a városban. Azt hiszem, szenilis. Tudja, hogy van ez.

– Hogyne – mondtam. – Köszönet a figyelmeztetésért.

– Csupa vaker – kiáltott utánam. – Csak vakerál összevissza.

Lassan hajtottam kelet felé a Main Streeten, figyeltem, mikor mutatja a rozsdás utcatábla a Cypress Roadot. Az öreg Ernie Scoggins is a Cypress Roadon lakott, jutott eszembe. És az első coburni episzkopális templom is a Cypress Roadon van. Véletlen egybeesés, semmit nem jelent.

Bizonyos voltam benne, hogy valamikor az év folyamán, szebb napokon, áldottabb heteken a nap is süt Coburnben. De ami engem illet, nem tanúsíthatom. Ma csütörtök volt, és eddigi tapasztalatom szerint szüntelen köd borította a helységet. Úgy látszott, saját külön szemfödele van felhőből. Néha-néha a láthatár mentén látni véltem a’ kék ég egy csíkját és a napot, amely másokra süt. De Coburn fölé egy lefordított bura borult. Ha éppen nem permetezett az eső, akkor köd szitált, esett, havazott, ólmos eső hullott. Vagy, mint ezen a napon is, csak komor volt és borult. Még csak december elején jártunk. Milyen lehet itt januárban és februárban – még rágondolni se volt kedvem.

De az episzkopális templom elég derűs volt. Nem új épület, de a patinás téglafal meleg és tömör, az ablakkeretek frissen fehérre mázolva. A füvön egy tábla állt, rajta a vasárnapi istentiszteletek időpontjai, a vasárnapi iskolának, a nőegylet délutánjának, a kurátorok gyűlésének, a fiatalok énekkarának napjai, és így tovább. Még a jövő vasárnapi mise tárgya is ott állt a táblán: A VÁLASZ: SZERETET. Vajon mi lehet a kérdés?

A széles bejárati ajtó nyitva állt, és beléptem a nagy, kellemes templomhajóba. Ez volt eddig a legvirágzóbb közintézmény, amit Coburnben láttam. Kifényesített padló. Csillogó templomi padok. Kecses oltár és kórusemelvény. Minden tiszta és karbantartott. Gondozott Isten háza, enyhe citromillatú légfrissítővel a levegőben.

Bármily cinikus legyen is az ember – egy templom (bármilyen templom) valamiféle fegyelmező hatással van rá. Azon kapja magát, hogy suttogva beszél, lábujjhegyen jár, és igyekszik nem túl hangosan szellenteni. Hogy, hogy nem, a templomba menetel így hat rám. A vallás olyan nyelv, amelyen nem értek, de kész vagyok elfogadni tényként, hogy az emberek kommunikálnak általa. Akárcsak szanszkritul.

Teljesen egyedül voltam. Ha tudtam volna, hogyan lehet új énekeskönyveket titokban eladni, pompás fogást csinálhattam volna. Óvatosan lépkedtem a padok közti folyosón, amikor valahonnan kalapálást hallottam. Kop-kop-kop. Szünet. Kop-kop-kop. Mentem a zaj irányába, át egy oldalajtón, majd lefelé egy széles vaslépcsőn. Kopp-kopp-kopp. Most erősebben hallatszott. Az alagsorban egy tornaterem volt. Két pinpongasztal és a falon tábla: BÍZZÁL JÉZUSBAN. Inkább, mint egy jó leütésben.

Végigmentem a cementfolyosón, a kopácsolás megszűnt. Nyilván hallotta, hogy jövök, mert amikor beléptem a kis raktárműhely részbe, egy férfi nézett az ajtó felé, kezében a felemelt kalapáccsal.

– Elnézését kérem – mondtam –, de Peter Koukla tiszteletes urat keresem.

– Az én vagyok – mosolygott megkönnyebbülten, és félretette a fegyverét. – Miben lehetek szolgálatára?

– Samuel Todd – mutatkoztam be. – Azért vagyok itt…

– Mr. Todd! – kiáltotta lelkesen, és élőre sietett, hogy megrázza a kezem. – Persze, persze! A Thorndecker-pénz! Hallottam már, hogy ön a városban van. Örvendek. Ez aztán az öröm!

Nem is tudom, mit vártam. Egy molyette Mózest, alighanem. De ez az Isten szolgája korombeli volt, vagy néhány évvel fiatalabb. Alacsonyabb volt nálam, karcsú, mint egy vívó, és heves, akár egy színész. Fülét fekete haj takarta. Nagyon hosszú haj. Gondosan nyírt, fekete bajuszt viselt, és rövid, hegyes szakállt. Fehér póló trikót, a közepére ez volt nyomtatva: KERESZTÉNYNEK LENNI ÖRÖM. Csináltatott, szűk farmernadrágot és Gucci-féle mokaszint. De a fülében nem viselt aranykarikát, ezt meg kell adni.

Bemelegítőül erről-arról cseverésztünk. Vagyis inkább ő csevegett, én meg figyeltem, vigyorogtam és bólogattam, mint azok a hülye kutyák ott a georgiai rendszámtáblájú kocsik hátsó ülésén. Peter Koukla tiszteletes kiváló társalgó volt.

Megemlítette dr. Thorndeckert, Agatha Bindert és Art Merchantot, valamennyiüket ugyanabban a mondatban. Rátért az időjárásra, és biztosított róla, hogy az ilyen búval bélelt időjárás itt is szokatlan, példátlan; Coburn általában szikrázó, tropikus napsütésben fürdik, amelyet passzátszelek enyhítenek. Megmutatta azt, amit éppen kalapált: egy miniatűr jászolt, amely a templom karácsonyi ünnepségére készülő kis Betlehem része lesz.

– A pingpong is nagyon jó dolog – tájékoztatott komolyan –, de a hagyományokat se hanyagolhatjuk el. Igazán nem! Az arany nemzedéket ifjúsága rituáléinak emléke erősíti, a fiatalokat pedig bevezetjük egyházunk legszentebb rítusaiba.

Gyönyörű. Megfigyeltem: nem ismétli magát, váltja a szót: ünnepségek, hagyományok, rituálék, rítusok. Ezek a minden vasárnap misét celebráló manusok képesek erre: jobb kezük a biblián, a bal pedig a Roger-féle szinonimaszótáron.

– Sok fiatal van a kongregációjában, atyám? – kérdeztem kedélyes szaglászként. – Bocsásson meg, nem vagyok tisztában a helyes megszólítással: atyám, lelkipásztor úr, padre, tiszteletes úr – vagy micsoda?

– Ó, hívjon csak úgy, ahogyan jólesik – nevetett nyájasan. – Fő, hogy ne hívjon későn a vacsorához!

Hirtelen szigorúan rám nézett, és nem engedett föl addig, míg kötelességszerűen nevetni nem kezdtem.

– Nem – mondta –, őszintén szólva, nincs túl sok fiatalunk. Egyszerűen azért, mert Coburn nem fiatal közösség. Nincs túl sok fiatal házaspár. Így hát nincs sok gyerek se. Ez nem azt jelenti, hogy idős polgáraink problémái ne lennének éppoly fontosak. Ó, mennyire örülök ennek a beszélgetésnek, a vélemények cseréjének!

Nem emlékszem ugyan, hogy hangot adtam volna bármiféle véleménynek, de megvolt bennem a szándék, hogy vele tartsak. Leporolt egy zsámolyt, és leültetett. Ugrott egyet, és már ott is ült a munkapadján, himbálódzó lábakkal. Örömmel állapíthattam meg, hogy nem visel zoknit a Gucci-féle mokaszin alatt. Így divat. Antibesban és Southamptonban. Bár, úgy véltem, Coburnben, december elején, kissé kényelmetlen lehet.

– Ez a mi nagy leckénk – mondta éppen. – Népességünk átlagéletkora évről évre növekszik. Egyre többen vannak a hatvanöt év fölöttiek. Vajon ignorálhatjuk-e őket? Cserbenhagyhatjuk-e őket? Elvághatjuk-e őket az amerikai gondolkodás és kultúra fő áramlatától? Én azt mondom: nem! Mi a véleménye?

– Nagyon érdekes – feleltem. – Az eszméi. Pezsdítőek.

– Pezsdítőek – ismételte. – Ez tetszik nekem. Nem, kérem, ne gyújtson rá. Tavaly megszavaztuk a dohányzási tilalmat a templom területére. Ne haragudjék.

– Az én hibám – tettem vissza zsebembe a csomagot. – Jól megleszek nélküle is.

– Természetesen meglesz – zengte hátrahajtott fejjel, a mennyországnak kiabálva. – Természetesen! Természetesen!

Nem tudom… lehet, hogy éppen Istennel volt eltelve. Ha színházi ügynök lett volna, kokainra gyanakszom, ha reklámszövegíró, akkor valamilyen fűre. De ennek a fickónak aztán voltak eszméi. Talán bolond ideák, de képesek rá, hogy lebegésben tartsák.

Peter Koukla tiszteletes most éppen azt fejtegette, hogyan hat a nemzeti politikai magatartásra az amerikai népesség középkorú részének állandó növekedése. Kezdtem bezsongani gépfegyvertüzelésétől: a kiköpködött szavakat finom nyálpermet kísérte.

– Nagyon érdekes – vágtam közbe. – Figyelemre méltó felfogás. De én valójában azért jöttem, hogy dr. Thorndeckerről beszélgessek önnel.

– Természetesen, természetesen! – csaholta, és minden átmenet nélkül sebességet váltott.

Ugyanaz a dicshimnusz következett, amelyet előzőleg Ronnie Goodfellow-tól, Agatha Bindertől, Art Merchanttól hallottam, azaz: dr. Telford Thorndecker a hercegek hercege, Isten egyik nemesembere. Mindegyikük jó vastagon tálalta. Lehet-e annak az embernek bármi szépséghibája? Koukla nyilvánvalóan úgy vélte: nem. Elmondta, hogy a doktor az egyház „nagy barátja”, bizonyos rendezvényekhez készséggel adja a nevét és az idejét, ezen kívül gyakran és nagymértékben nyújt anyagi hozzájárulást.

– Ezt csak azért említem – tette hozzá a tiszteletes –, hogy elismeréssel adózzak annak, ami arra érdemes. Ez az ember sokkal szerényebb annál, semhogy ezt magától elmondaná önnek. Igazán nem tudom, hová lennénk nélküle.

– Rendszeresen látogatja az istentiszteleteket, ugye?

– Gyakran – felelte Koukla, ami az én felfogásom szerint némiképp különbözik attól, hogy „rendszeresen”.

– A felesége és a fia úgyszintén?

– Ők is a híveink, igen.

– De a lánya nem?

– Hát… nem. Úgy értesültem, más a vallási irányultsága. Valamelyest fundamentálisabb, mint a mi tanításaink.

– Draper is az ön hívei közé tartozik? Dr. Kenneth Draper?

– Tartozott – mondta kurtán. – Mostanában nem láttam az istentiszteleteinken. De sokan járnak ide a Hall és a Kutatólaboratórium munkatársai közül.

Minden válasza derűs, fürge volt, a nyíltság és őszinteség hatását keltette. Nehéz lett volna zavarba hozni ezt a hetyke emberkét. Másik irányból közelítettem tehát…

– Beecham nővér mesélte, hogy önt alkalmanként hívatják Crittenden Hallba, hogy lelki vigaszt nyújtson néhány páciensnek?

– Ha igénylik ezt, igen. Beszélgettünk dr. Thorndeckerrel rendszeres istentiszteletek rendezéséről, vasárnap délutánonként lennének, amikor, már áz itteni kötelességeimet teljesítettem. De a betegeknek oly nagy része ágyhoz kötött, hogy ez aligha lenne kielégítő megoldás. Viszont istentiszteletet tartok a Hallban karácsonykor és húsvétkor.

– Tiszteletes úr, meglepetéssel értesültem arról, hogy Crittendennek saját temetője van. Ha meghal a páciens, nem tart-e a családja igényt a holttestére? Úgy értem, nem viszik-e haza eltemetni?

– Általában – felelte –, de nem mindig. Az elhunyt személy hozzátartozói néha inkább a Crittenden birtokon történő temetést részesítik előnyben. Néha maga az elhunyt kéri ezt végakaratában.

– Szokott ön néha… hivatalból részt venni ezeken a temetéseken?

– Természetesen, természetesen! Több alkalommal. Néha a gyászmisét a templomban tartjuk, és a koporsót visszaviszik elföldelni Crittendenbe.

Bólintottam, és azon tűnődtem, meddig mehetek el anélkül, hogy érdeklődésem visszakerüljön dr. Thorndeckerhez. Ott egye meg a fene, döntöttem aztán. Hadd jelentse neki vissza Koukla. Csak jobban fölkavarja majd a dolgokat. Így hát föltettem a kérdésem:

– Nem vett részt véletlenül egy Petersen nevű férfi temetésén? Chester K. Petersen.

– Petersen? – kérdezett vissza. – Nem, nem hiszem. Mikor hunyt el?

– Tegnapelőtt éjjel.

– Ó, nem – mondta –, egészen biztosan nem. Az utolsó temetési szertartás, amelyet Crittenden egyik lakójának tartottam, körülbelül egy hónappal ezelőtt volt. De ha az elhunyt más vallású volt, katolikus talán, vagy zsidó, akkor én természetesen nem…

Mondata elhalt, a kipróbált, jó coburni szokás szerint. Utolsó mondatát bizalmas sietséggel kezdte, azután lassult, lassult, végül utolsó szavai tétova vontatottságba fúltak. Szinte láttam, amint azon kezd spekulálni, vajon nem beszélt-e máris túl sokat, nem fedett-e fel, jóhiszeműen akár, olyasmit, amit egyházának „nagy barátja” nem szeretne fölfedni.

Gyorsan fölálltam, még mielőtt eszébe jutna megkérdezni, mi köze Chester K. Petersen halálának a dr. Thorndecker-féle kutatómunka alapítványi támogatásához.

– Nagyon köszönöm, uram – mondtam élénken, és a kezem nyújtottam. – Nagyon nagyra tartom a segítőkészségét.

Virgoncán huppant le a munkaasztalról, és két kézzel ragadta meg odatartott jobbomat.

–Természetesen, természetesen! – mondta. – Örülök, hogy rendelkezésére állhattam. Ha vasárnap délelőtt még a városban lesz, igen nagy megtiszteltetésnek tartanám, ha itt üdvözölhetném vasárnapi szertartásunkon. Én az öröm vallását hiszem és hirdetem. Szerintem ön is erőt merítene belőle.

– Könnyen meglehet, hogy eljövök – bólintottam. – Nos, biztos vagyok benne, hogy folytatni szeretné már az ácsolást. Ne zavartassa magát, kitalálok kíséret nélkül is. És még egyszer, köszönöm a fáradságát.

– Nem fáradság, nem fáradság! – kiáltotta, és búcsút intett.

Zajosán trappoltam végig a cementpadlós folyosón, majd nehézkesen lépdeltem fölfelé a vaslépcsőn. Fölérve kinyitottam, majd hangosan becsaptam a templomhajóba vezető ajtót. De nem léptem ki, ott maradtam a lépcsőpihenőn, álltam és figyeltem, vajon elkezdődik-e újra a kalapálás. Nem kezdődött el. De így is képzeltem. Láttam előzőleg a telefonkészüléket Peter Koukla tiszteletes műhelyében.

Lassan újra lementem a vas lépcsőfokokon, olyan halkan mozogtam, ahogyan csak tudtam. Nem kellett túl sokat mennem a cementfolyosón, s már hallottam is, amint beszél:

– Itt Koukla tiszteletes – mondta éppen. – Beszélhetnék dr. Thorndeckerrel, kérem?

Csendben kisurrantam, és az oldalbejáraton át mentem be a templomhajóba, könnyedén húztam be az ajtót magam mögött. Koukla beszélgetésének további részét már nem is kellett végighallgatnom. Tudtam, mit fog mondani.

Odakinn, a kocsim felé menet, rágyújtottam egy cigarettára, és háromszor mélyen és mohón szippantottam belőle. Dohányozni csúf szokás. Inni is. És éjjel kettőkor halottakat temetni, az is.

Úgy éreztem magam, mint aki egy viktoriánus útvesztő kertben tévelyeg. Mindig téves irányba indultam, és ugyanoda kerültem vissza. A nyírt sövények befalaztak, magasabbak voltak nálam, és semmi mást nem tehettem, mint mendegéltem, és megpróbáltam a középponthoz eljutni, ahol, lehet, egy marcipán almát kapok jutalmul, vagy a királykisasszony kezét és a fele királyságot. Említettem már, hogy egyébként igen romantikus vagyok.

Tudtam, hogy tévelygek és hülyén gondolkodom. Semmim nem volt, csak egy rakás gyanú, és egyetlenegy se volt köztük, amelyet ne tudtam volna lerombolni ésszerű, elfogadható, törvényes magyarázatokkal. Megpróbáltam meggyőzni magam arról, hogy bizalmatlanságom csak légből kapott füst, és hogy a legokosabb lenne Thorndecker folyamodványára ráütni az „oké” pecsétet, aztán venni a kalapom, és búcsút inteni Coburnnek.

Akkor hát miért ültem dideregve a kocsimban – és nemcsak a hidegtől? Cigarettát tartó kezem reszketett. Soha életemben nem éreztem még ilyen üresnek magam. Az a balsejtelem volt ez, hogy ellep valami, hogy hadakozom valami ellen, amivel nem boldogulok, olyan erő ellen birkózom, amelyet meghatározni nem tudok, megállítani pedig nincs erőm.

Elindítottam a kocsit, és végighaladtam, a Cypress Roadon, túl az üzleti negyeden. Leállítottam a fűtést, és kicsit letekertem az ablakot, abban a reményben, hogy az éles levegő átfúj majd a fejemen, és kiviszi belőle ezt az egész zűrös ügyet. Lassan vezettem, míg a házak mindinkább ritkulni nem kezdtek. Ezen a részen ócska, palánkkal körülvett telkek következtek, és üres grundok, amelyeket mintha egy héttel ezelőtt taroltak volna le.

Egy tábla előtt haladtam el, amelyen ez állt: ÚJ VÁROSSZÉLI UTÁNFUTÓTELEP, és tovább folytattam utamat. Ekkor keményen lefékeztem, visszatolattam, és elolvastam a kisebb betűkkel írt szöveget is: „Utánfutók parkolása napra, hétre vagy hónapra. Összkomfort. Méltányos árak.” Coburnben még utánfutótelepnek hívták az ilyet. Mindenütt másutt országszerte „lakókocsitábor” volt a neve.

Ám ez a Cypress Roadon volt, és Al Coburn azt mondta, hogy öreg barátja, Érnie Scoggins egy utánfutóban lakott a Cypress Roadon. Így tehát követtem az irányt, amelyet egy fenyőtönkre szögezett pléhnyíl mutatott, és göröngyös földúton hajtottam zörögve-huppanva egy tisztásig, ahol talán húsz utánfutó, mikrobusz és lakókocsi állt, nagyjából kört írva le. Lehet, hogy indiánok támadását várták valahonnan az Új Határvidék felől.

Leparkoltam, kiszálltam a kocsiból, és körülnéztem. Úristen, milyen vigasztalan volt! Egyetlen lelket se lehetett látni; a borult égbolt alatt a telep letaroltnak és elhagyottnak látszott. Lehet, hogy az indiánok csakugyan behatoltak ide, megskalpoltak minden férfit, az asszonyokat és gyerekeket pedig elhurcolták? Képzeletlódító volt. Túltelített szemetestartályokat láttam, némelyik kocsiban égett a villany. Nem kétséges: laktak itt emberek. Ámbár a „laktak” kifejezés alighanem túlzás. Az ilyen helyeken, ha az összes tévékészülék egyidejűleg kipurcan, az emberek nyomban egymás torkának esnek. Jobb híján.

Körülsétáltam, és végre találtam egy lakókocsit, amelynek összefirkált elülső oldalára táblát tűztek ezzel a felirattal: GONDNOK.

Nyers deszkából volt a lépcső, amelyet téglarakásokra fektettek. Billegtek, amíg óvatosan föllépkedtem rajta. Kopogtattam az ajtón. Béniről fegyverropogás hallatszott, lónyerítés és vad ordítozás. Ha ez nem televíziós westernfilm-ből jön, akkor nyomban húzom is a csíkot innen.

Újból kopogtam. A pasas, aki ajtót nyitott, ismerősnek tűnt. Soha életemben nem láttam, mégis ismertem. Önök is ismerik nyilván. Piszkos atlétatrikó, amely alól megereszkedett sörpocak türemkedik ki. Mocskos tréningnadrág. Fűzetlen bakancs, alatta szürke gyapjúzokni. Zsíros fej, közepén szivarcsikkel. Kezében nyitott sörös doboz. Nem volt elragadtatva attól, hogy elrángatták a gügyeláda elől. A férfi háta mögött ez töltötte be a szobát viliódzó, kékes fényével. A fegyverropogás úgy szólt, mint a mennydörgés.

– He? – nézett rám mérgesen.

– Ki jött, Morty? – rikácsolta egy nő a szoba belsejéből.

– Fogd be a pofád – bömbölt a férfi, és nem fárasztotta magát azzal, hogy hátrafordítsa a fejét, így egy pillanatig azt hittem, velem ordít.

– Úgy értesültem, van itt egy eladó utánfutó – kezdtem a fedőszövegemet. – És szeretném…

– Mi? – üvöltötte. – Lola, állítsd mán halkabbra azt a rohadt masinát, mert nem hallom, mit mond ez az ember.

Vártunk. A fegyverropogás kattogássá mérséklődött.

– Nos – szólt –, le akar parkolni? A legmodernebb komforttal rendelkezünk. Bekötheti a…

– Nem, nem – mondtam sietve. – Úgy értesültem, hogy van itt egy eladó utánfutó.

Malacszemei, ha lehetséges, még jobban beszűkültek, és egy hallható plutty-tyal kivette a szájából a kialudt szivart.

– Ki mondta ezt magának? – érdeklődött Morty.

– Egy illető, akivel a Coburn Inn bárjában ismerkedtem meg. Bizonyos Al Coburn. Azt mondja, a barátja, Ernie Scoggins nevezetű, itt lakott. Így van?

– Nos… igen – mondta bizalmatlanul. – Itt lakott.

– Úgy értesültem, ez a Scoggins elköltözött, és a viskója eladó.

Sördobozos kézfejével megdörgölte az állát. Hallottam a borostája sercegését.

– Nem tudok róla – mondta. – Még abban se vagyok biztos, hogy az a bódé az övé volt. Mindenkinek tartozott a városban. Úgy költözött el, hogy egyhavi bérrel adós maradt nekem. A viskót meg a kocsiját megtartom, amíg meg nem kapom, ami jár nekem.

– Hátha meg tudunk egyezni – mondtam.

– A banknál van a birtoklevél. Art Merchant hajlandó megállapodást kötni, ha én úgy döntök, hogy megveszem. Csak annyi a kérésem, hogy megnézhessem azt_a lakást.

– Hát… – nem tudott dönteni. – Mi az ördögnek kell magának a Scoggins szemétládája? Nem ér egy vasat se.

– Csak nyárra – siettem a válasszal. – Tudja… vakációra, meg hétvégekre, amikor jó az idő, úgy képzelem, olcsóbb, mint egy nyaralót venni.

– Hogy a francba ne – mondta súlyosan –, olcsóbb, mint egy villát venni. Hát… a maga pénze. Az a szürke vacak az, arra, ni. Az, amelyik előtt az az ócska VW parkol. Ha akarja, nézze meg, nincs bezárva.

– Nagyon szépen köszönöm – mondtam, óvatosan fordultam meg, és indultam le azokon az ingatag lépcsőfokokon.

– Ide figyeljen, hé! – kiabált utánam. – Ha úgy dönt, hogy megveszi,‘meg kell, kapjam azt az egyhavi bért, amivel Scoggins tartozik nekem.

– Bőven megkapja – ígértem, ettől láthatólag megnyugodott. Visszament, becsapta maga után az ajtót, és néhány másodperc múlva újra hallottam a fegyverropogás viharzaját.

Először is a Volkswagent vettem szemügyre. Ernie Scoggins vagy nagyon hanyag vezető volt, vagy pedig negyedkézből vásárolta a kocsit, és az előzőleg balesetek egész sorozatát szenvedte el. Látható volt rajta történetének a földrajza: horpadások, sebek, karcolások, csorbulások, hasadások, a különböző színű festékek rétegei, rozsdafoltok, nagy darabokon előtűnt a csupasz fém. Valamennyi dísztárcsája hiányzott. A csomagtartó fedele elöl egy meghajlított ruhaakasztóval volt az ütközőhöz drótozva.

Bekukucskáltam az egyik piszkos ablakon. Semmi más nem volt látható, mint szakadozott üléshuzat, a padlón gyékények, néhány koszlott térkép és egy halom üres, „Copenhagen” márkájú, tubákos pléhdoboz. Szívesen kicsavartam volna azt a ruhaakasztó drótot, és belestem volna a csomagtartóba, de féltem, hogy Morty esetleg figyel az ablaka mögül.

Scoggins utánfutója valóban az volt: utánfutó, nem lakókocsi. Ócska, ócska modell, kerekekre szerelt doboz, elég keskeny és elég könnyű ahhoz, hogy egy személyautó maga után vontassa országúton, autópályán vagy másodrendű úton. Furnérlemezből készült, egy ajtóval és két ablakkal, az ablakok be voltak törve, és kartonnal befoldozva.

Cementtömbökre erősítették, kerekei hiányoztak. A propángázpalack még mindig be volt kötve, egy drót pedig csövön át az elektromos kivezetőhöz vitt, amely minden egyes parkolóhely talaja fölött látható volt. Gumivezeték haladt egy másik, föld alatti csőhöz, ez hozta a vizet.

Lépcső nem volt, magasat kellett lépni a földtől az ajtóhoz. Az ajtó nemcsak hogy nem volt bezárva, hanem ujjnyira még nyitva is állt. Belöktem, fölléptem és benn voltam. Hideg, nyirkos, dohos szag csapta meg az orromat, szennyes ruháé és málló bútorzaté. A falon egy alátét nélküli, csupasz villanykapcsoló volt, és amikor fölkapcsoltam, egyetlen árva hatvan wattos körte gyulladt meg, amely csálén lógott le a szoba közepén.

És csakugyan egyetlen szoba meg egy kis alkóv volt benne, alacsony hűtőszekrénnyel, kis mosogatóval, a propángázkarika fölött rostély, furnér pohárszék. Se vécé, se zuhanyozó. Reméltem, hogy az Új Városszéli Utánfutótelep szolgál közös mellékhelyiségekkel. Az ágy összecsukva, a falnál állt. Hála istennek, összecsukva. A berendezés többi részletéről ítélve, igazán nem szívesen láttam volna azt az ágyat. Egy rozoga, kimarjult fotel. Kis képernyős, hordozható tévékészülék, rozsdás csőállványon. Politúrozott faasztal, két egyenes hátú konyhaszékkel. Ajtó nélküli beépített szekrény, a fali horgokon néhány rongyos ruhadarab lógott. Ütött-kopott fiókos szekrény, fiókjairól hiányoztak a fogók.

Ez volt minden. Az első világháborús sisak még mindig ott állt az Al Coburn megjelölte helyen: a tévékészülék tetején. A mosogatóban némi mosatlan edény, megalvadt, penészes maradékokkal. A csapból barnás lé csöpögött. A furnérpadló recsegett a lábam alatt. Az egyetlen dísz Mike benzinkútjának tavalyi naptára volt. A kép dundi szőkeséget ábrázolt, rózsaszín bikiniben. Tengerparti fövenyen állt, egyik térdét szemérmesen behajlította, a háttérben pálmafák díszelegtek. Elképesztőén sok foga volt a lánynak, és egy strandlabdát emelt a feje fölé,

– Kicsit cidri idebenn, ugye, édes? – kérdeztem tőle.

Ehhez a lakáshoz képest az én szobám a Coburn Innben maga volt a Tadzs Mahal. Körülnéztem, megpróbáltam elképzelni, milyen volt Ernie Scogginsnak – az asszonya meghalt, a fia meghalt, a lányai elvándoroltak –, kemény munkát végzett Crittenden Hallban, azután hazabumlizott rozoga Volkswagenjén ebbe a vakondlyukba. Levetette a cipőjét, sütött magának egy hamburgert, kinyitott egy sört. Belezuhant a repedt karosszékbe, a kis fekete-fehér képernyővel szemközt. Itta a sörét, majszolta a hamburgerét, és nézte, amint mások énekelnek, táncolnak és nevetnek.

Megpróbáltam mindezt elképzelni, de nem menti Olyan volt. mint elképzelni, milyen a háború, annak, aki soha nem volt benne.

Átkutattam a fiókos szekrényt, de semmi érdekeset nem találtam. Egy kopott, hosszú alsónadrágot, néhány szürkés, vasalatlan zsebkendőt, kék munkainget, lyukas, ócska gyapjúzoknikat. Úgy képzeltem, Ronnie Goodfellow közrendőr vagy Al Coburn elvitte már az öregember papírjait, ha voltak egyáltalán. Nem találtam semmit.

Beletúrtam a mosogató fölötti szekrénykébe. Csupán néhány svábbogár nézett rám méltatlankodva, amiért megzavartam őket. Egyetlen érdekes dolgot láttam, egy nagy doboz neszkávét, majdnem új volt, egy-két kávéskanálnyi hiányzott csak belőle. A dobozon még a szupermarket árcímkéje is rajta volt: öt dollár negyvenöt. Különös, hogy egy szegény öregember úgy távozik el ismeretlen helyre, hogy ekkora kincset itt hagy.

Nem nyitottam ki az ágyat, nem eresztettem le, nem túrtam fel. Egyszerűen képtelen voltam rá.

Szóval, így – tűnődtem. Semmi plusz semmi egyenlő semmivel. Álltam az ajtóban, ujjam a villanykapcsolón, és még egyszer utoljára körülnéztem. Uramisten, micsoda hideg otthon lehetett ez. Kis villanymelegítő volt az egyik fal mellett, és – gondolom – a butángázfőzőt is használta a fűtés kiegészítésére, de akkor is… a fagy közvetlenül áradt föl azon a csupasz furnérpadlón át, és a csizmán keresztül is megmerevítette a lábujjaimat.

Lehet, hogy az utánfutó valaha, új korában, szőnyeggel volt bevonva. De most az egyetlen szőnyegdarabka az öregember karosszéke alatt volt. Háromszor háromlábnyi lehetett, a szélén kirojtosodott. Olyan volt, mint egy maradék; fölös darabka valamilyen olcsó, faltól falig szőnyegből, amelyet kidobtak a munka végeztével.

Rábámultam, és azon töprengtem, mit is bámulok. Csak egy kopott, barna szőnyegdarab. A karosszék alatt volt. és elöl kilátszott alóla, ahol az öregember a lábát szokta pihentetni, amikor a hamburgerjét majszolta, és bámulta a tévét. A lábujjait viszonylag melegen tartotta, miközben a fiatal, szép embereket nézte, akik a vetélkedőkön Cadillaceket és bermudai társasutazásokat nyertek.

Érthető – ezért volt ott ez a szőnyegdarabka. Eddig rendben is van. De miért nem a karosszék előtt volt kopott és foltos, ott, ahol a lábát pihentette, míg az ételét rágcsálta, és hahotázott azon a jujdevicces játékvezetőn? Nem volt se kopott, se gyűrött, se pecsétes. Újnak látszott.

Levettem az ujjam a villanykapcsolóról. Visszamentem a karosszékhez, lekuporodtam a földre, és alákukucskáltam. A szőnyegnek a szék alatti része volt kopott, gyűrött és pecsétes.

– Mi a fene – mondtam fennhangon.

Fölálltam, fölemeltem a karosszéket, és odébb tettem. Az öreg megfordíthatta a szőnyeget, ismertem be. Röviddel az elköltözése előtt észrevette, hogy a lába alatt elkopott és bepiszkolódott a szőnyeg. Így hát szépen megfordította. És akkor a használt rész a szék alá került, a szék előtt pedig szép, új, vastag réteg lesz a lába alatt.

Ha csak… ha csak…

Különös fajtájú foltok voltak a szőnyegnek azon a részén, amelyik a szék alatt volt. Megint négykézlábra álltam, és egészen odadugtam az orrom ezekre a foltokra. Nem ételpecsétnek látszottak. Vörösesbarnák, rozsdaszínűek voltak. Néhány nagyobb pacni, körülötte sugárban kisebb pöttyök. Mintha azok a nagyobb pacnik messzebbről csöppentek volna le, és szétfröccsentek.

Megszagoltam a foltokat. Beismerem, ez nem volt tudományos vizsgálat, de számomra egészen jól megfelelt. Tudtam, miféle foltok voltak ezek. Nem Millie Néni-féle spagetti mártástól származtak.

Visszatettem a karosszéket eredeti helyzetébe, leoltottam a villanyt, és kimentem. Nem néztem a gondnok lakókocsija felé. Bebújtam a Grand Prix-be, gázt adtam, és elhúztam a csíkot.

Ezeknek nem lehetett túl sok idejük, gondoltam, miközben a Coburn Inn felé hajtottam. Siettek, izgatottak voltak, nem akarták, hogy Morty, a gondnok, vagy az Új Városszéli Utánfutótelep valamelyik lakosa észrevegye őket. Ezért hát munkához kellett látni, amint megérkeztek. Azután kihozták onnan az öreget –mármint azt, ami megmaradt belőle –, meg néhány holmiját, amit sietve belehánytak az ócska kofferjába, hogy azt a benyomást keltsék: Scoggins szabad akaratából lépett le. És mivel a vér alvadtan és vastagon fénylett ott a karosszék előtt, hát megfordították a szőnyeget, hogy a szék eltakarja a foltokat.

Idő! Idő! Gyorsan dolgoztak, kapkodón, lehet, hogy kétségbeesetten. Minél előbb ki akarták nyírni és elhozni onnan. No és a kocsi? Lehet, hogy csak egyetlen gyilkos volt, és ezért nem vihette el a Volkswagent is, meg azt a kocsit is, amellyel jött. Lehet, hogy két gyilkos volt, és egyikük nem tudott vezetni. Le van szarva a sisak; nem tudták, hogy ez volt az öreg legféltettebb tulajdona. És arra se tellett az idejükből, hogy átkutassák a lakást, és rátaláljanak a majdnem teli kávésdobozra. Nem volt elég idejük, nem jól terveztek, nem gondolkodtak. Amatőrök voltak.

Újra meg újra végiggondoltam. Mire visszaérkeztem a Coburn Inn parkolójába, arra a végkövetkeztetésre jutottam: nem tudhatták, hogy az öreg írt egy levelet, másképp feltúrták volna a lakást, hogy megtalálják. És Al Coburn azt mondta: „… az otthona nem volt feldúlva, vagy efféle”.

Oltárian meg voltam elégedve a zseniális következtetési módszeremmel. Elmúlt a depresszióm. Vidám dalt dúdolva állítottam be a hallba. Bár inkább gyászéneket búgtam volna. Tévedtem, de mekkorát!

Ám ebben a pillanatban még eufórikus volt a hangulatom, vidáman bámultam, hogyan csillog a fény a pult mögött álló pasas csupasz koponyáján. Megint egy újabb kopasz!

– Ó, Mr. Todd – kiáltotta dallamos, élénk hangon, és fölemelte egyik manikűrözött ujját.

Friss, humoros kedvemben lévén, szívesen alkalmazkodtam, odasétáltam hozzá az üzenetért.

– Koukla tiszteletes úr kétszer is kereste – lihegte lehalkított, alázatos hangon. – Micsoda kiváló ember. Volna szíves őt nyomban visszahívni, kérem?

– Ebédelni megyek – feleltem. – Mihelyt megebédeltem, fölhívom.

– Kérem, kérem! – mondta. – Annyira sürgősnek tűnik a dolog. Innen is beszélhet vele, ezen a készüléken. Kapcsolom önnek.

– Oké – vontam meg a vállam –, ha annyira sürgős.

– Voltaképpen nem volna szabad megengedni, hogy magánbeszélgetésre használják a porta vonalát – suttogta. – De hát Koukla tiszteletesről van szó.

– Látta már, amint a vízen jár? – kérdeztem. – A legjobb száma.

De addigra már bent volt az irodájában, ahol a telefonközpont volt, és aligha hallotta.

Koukla máris a vonalban volt.

– Mr. Todd – mondta élénken. – Bocsánatkéréssel tartozom önnek.

– Ugyan.

– Igen, csakugyan! – kiáltotta, majd hadarva folytatta. – Attól tartok, nem voltam elég szívélyes házigazda Coburn egy olyan vendégéhez, aki nem ismerős nálunk. Tehát arról van szó, hogy ma este néhány vendég lesz nálam egy jó beszélgetésre és hideg vacsorára. Nem nagy vendégség, egészen közvetlen. Csak baráti összejövetel. Thorndeckerék lesznek itt, meg Art Merchant, Agatha Binder és mások, akiket már ismer, meg olyanok, akik szeretnék megismerni magát. Nem volna lehetséges, hogy eljöjjön. Úgy hat körül? Csak egy kis frissítő italra és beszélgetésre, később pedig hideg vacsora. Olyan kellemes lenne!

Alighanem ez lesz a leggyorsabban toborzott hideg vacsora a coburni társasági élet évkönyveiben. Úgy sejdítettem, hogy dr. Thorndecker bízta meg vele a tiszteletest, és majd valamikor az est folyamán valami mellékmondatban magyarázatot kapok arra, mi is történt Chester K. Petersennel.

– Szívesen – mondtam. – Köszönöm a meghívást. Ott leszek.

– Jó, jó, jó – gurgulázta sebesen. – Abban a viktoriánus szörnyűségben lakom, rögtön a templom mellett. Nem lehet eltéveszteni; majd égve hagyom a villanyt a verandán.

– Akkor viszontlátásra, hatkor – mondtam, és letettem.

Kicsit kedvetlenebbül, kicsit elgondolkodva mentem be a bárba. Az volt a benyomásom, hogy Thorndecker túllihegi a dolgot. Ha semmi gyanús nincs Petersen halála és temetése körül, akkor nem kellett semmit sem tennie, amíg én nem érdeklődöm nála, akkor aztán ráért volna eligazítani. Ha viszont valami nem stimmelt az ügyben, akkor bele kellett mennie a játékba, lehetőleg derűs, kedélyes légkörben. Így képzeltem, hogy ő hogyan képzeli – és nagyon bántott. Ezek hülyének tartanak.

A bár teli volt, az étterem zsúfolva: minden széken ültek. Föladtam a dolgot, visszamentem a hallba, és megkértem Sam Livingstont, hogy ha lehet, rendeljen meg és hozzon föl a szobámba egy klubszendvicset meg egy üveg Heinekent. Azt mondta, hogy beletelik egy félórába is, amire azt feleltem, hogy nem baj. Egyenesen a konyhába indult, én meg fölbaktattam a lépcsőn a 3 F szobába.

Leszedtem magamról a nyirkos kalapot, a nyirkos esőkabátot és a nyirkos csizmát. Rágyújtottam egy újabb cigarettára. Ott álltam harisnyában az ablaknál, lebámultam a Main Streetre, de nem láttam semmit. Gondolkodtam. Szívesen mesélném önöknek, hogy szabályos, logikus rendben sorakoztak a gondolataim. De nem így volt; teljesen szétszóródtak. Valahogy így:

1. Lehet, hogy megpróbálták elvinni Scoggins kocsiját, de be volt zárva.

2. Miért nem csavarták fel a vérrel átitatott szőnyeget, és miért nem vitték magukkal? Tömérdek okot találtam rá, ha jól belegondoltam. Lehet, hogy Al Coburn és más ismerősök sokszor látták előzőleg azt az ócska szőnyegdarabkát, és fönnakadtak volna az eltűnésén. Lehet, hogy egyszerűen könnyebb és gyorsabb volt megfordítani a szőnyeget, a szék alá tenni az elejét. Úgy vélték, hogy senki nem fogja észrevenni, és senki nem is vette észre. Még a nyomozást végző Ronnie Goodfellow közrendőr se, még Al Coburn, a legjobb barát se.

3. Miért használom én is ezt a titokzatos többes számot, amikor olyan dühös voltam miatta Al Coburnre?

4. Al Coburn adóssága a bankban… Vajon Art Merchanttól fél? Vagy Thorndecker működik Art Merchanton keresztül?

5. Hogyan mondhatta Beecham nővér, hogy Petersen rákban halt meg, ha a dr. Draper aláírásával ellátott halotti bizonyítvány a halál okaként szívszélhűdést tüntetett föl? Vajon egyikük ártatlan, és a másik hazudik? Vagy mindketten benne voltak, csak éppen nem egyeztették a verziójukat?

6. Milyen színű szeme van Julie Thorndecker-nek?

Ezen a ponton Sam Livingston kopogtatott, és megjelent a klubszendviccsel meg a Heinekennel. Aláírtam a számlát, egy dolcsit nyomtam Livingston kezébe, és bezártam mögötte az ajtót. Visszamentem állomáshelyemre, az ablakhoz, mohón ropogtattam a negyedcipónyi szendvicset, és sörrel öblítgettem. Az agyam tovább bóklászott…

7. Ha A1 Coburnnek igaza volt, és Ernie Scogginst „valahol a környéken elásták”, akkor hol lehet az a logikusan föltételezhető hely, ahol a föld alá tették? Könnyű a válasz: a Crittenden temetőben. Ki menne oda ásni?

8. Valami folyik a kutatólaboratóriumban, ami nem egészen kóser, és Scoggins szagot fogott.

9. De hát mi a franc van abban a levélben, amelyet Scoggins Al Coburnnél hagyott? Aligha lehet holmi gyönge vádaskodás, nyilván valamiféle kemény bizonyíték, ha ekkora hatással volt a vén Coburnre. Fénykép? Valami, amit elemelt a Crittenden Kutatólaboratóriumból? Fotókópia valaki másnak a leveléről? Mikrofilm? Mi a csuda?

10. Csakugyan összeszűri a levet Julié Thorndecker a mostohafiával?

11. Hogyan fogok kibújni a Millie Goodfellow-nak tett ígéretem alól?

12. Hány éves a kapitány?

Elfogyasztottam a sört is, a szendvicset is, és épp a majonézmaradványokat nyalogattam le az ujjamról, amikor megszólalt a telefon. Beletörültem a kezem az egyik karosszék támlájának a huzatába, és fölvettem a kagylót.

– Todd – mondtam.

– Nate Stern – felelte a hang.

– Nate. Örülök, hogy hallak. Hogy van az asszony, a gyerekek, az unokák?

– Kitűnően – felelte. – És te?

Nate Stern, ez a kevés szavú férfi a Donner & Stern cég főnöke volt. Lou Donnert lelőtte egy bankhivatalnok, aki megdézsmálta a kasszát. Lou elkövette azt a hibát, hogy megpróbált valamennyit visszaszerezni a fickótól, mielőtt átadja őt a hekusoknak.

– Megvagyok, Nate – feleltem.

– Telefonközpont? – kérdezte.

– Igen – feleltem, kezdtem úgy beszélni, mint ő.

– Az a példány…

– Igen?

– Olympia márkájú, kábé ötéves.

– Kösz.

– Okosabb lettél?

– Nem sokkal. Majd beszélünk.

– Jó.

Mindketten letettük.

Ha az olvasó netán elfelejtette volna: arról a névtelen levélről beszéltünk, amely így szolt: „Thorndecker öl.” Már megpróbáltam egy-egy pillantást vetni az írógépekre odakinn Crittendenben. A szanatóriumban egyet se láttam. Kettőt láttam a kutatólaboratóriumban, mindkettő IBM villanyírógép volt. Tehát? Tehát semmi.

El kellett intéznem egy telefonhívást. Tisztában voltam vele, hogy talán jobb lenne elnapolni, mert tartottam tőle, hogy fájdalmat okozok azoknak, akikkel beszélnem kell. De már nem halogathattam tovább. Ezt a beszélgetést nem folytathatom, le a hotel telefonközpontján keresztül, ahol a kopaszom a pult mögött netán belehallgatódzik, bólogat, és szorgalmasan jegyzetel.

Így hát újra fölhúztam a nyirkos csizmát, a nyirkos esőkabátot és a nyirkos kalapot. Átmentem a Main Streeten a Sámson Drogériába, és beszuszakoltam magam egy ócska telefonfülkébe. Meghívásos beszélgetést kértem a központtól, a hívott fél számlájára: Mr. Stacy Besantot hívtam New York Cityben, a Bingham Alapítványnál. Tudtam, hogy bent találom, soha nem ment ki az épületből ebédelni. Mindennap hozott egy mogyoróvajas szendvicset hazulról a Mark Cross-féle diplomatatáskájában.

– Samuel – szólt –, hogy haladnak a dolgok?

– Lassan, de biztosan – feleltem.

Lehetett valami a hangomban, ami megijesztette.

– Problémák vannak?

Problémák! Ez az ember azt kérdezi, vannak-e problémáim! Még el is adok belőlük.

– Igen, uram, akadnak – feleltem.

Hosszú, szortyogó belélegzést hallottam, és úgy véltem, megint azt az inhalátort tömködi az orrába.

– Segíthetünk valamit?

– Igen, Mr. Besant – mondtam. – Volna néhány kérdésem, ön azt mondta, hogy dr. Thorndecker első felesége az ön unokahúga volt. A hölgy idősebb volt Thorndeckernél?

Pillanatnyi csend következett. Azután csendesen:

– Van ennek valamilyen köze a nyomozáshoz?

– Igen, uram, van.

– Értem. Nos, Betty, az első feleség nagyjából tíz évvel volt idősebb a férjénél.

Most rajtam volt a sor, hogy azt mondjam:

– Értem. – Gondolkodtam egy pillanatig, azután megkérdeztem Besanttól: – Thorndecker igen sokat örökölt. Meg tudná mondani, honnan eredt az első számú Mrs. Thorndecker vagyona?

– Régi pénz – mondta. – A gyógyszeriparból. Ezen a réven ismerkedtek meg. Betty vállalatának egyik kutatását Thorndecker vezette.

– Ez világos. Tudna nekem valamivel többet mondani a hölgy halálának körülményeiről?

Megint hallottam a szortyogó belégzést.

– Nos… – mondta végül – Bettynek ivással kapcsolatos problémái voltak, és…

– Elnézést, hogy félbeszakítom, uram – szóltam. – Ezek a problémák fennálltak már, amikor hozzáment Thorndeckerhez, vagy csak azután keletkeztek?

Csend.

– Uram – szólaltam meg. – Ott van még?

– Itt vagyok – felelte halk hangon. – Eddig soha nem gondolkodtam erről, és most megkísérlem fölfrissíteni az emlékezetem.

– Nyugodtan, Mr. Besant, van idő – mondtam nyájasan.

– Ne legyen szemtelen, Samuel – mondta élesen. – Nem vagyok annyira szenilis, amilyennek néha képzel. Úgy mondanám, hogy a házassága előtt Betty szívesen ivott társaságban. Most úgy tűnik nekem, hogy a házassága súlyosbította a problémáit.

– Alkoholista lett?

Az öregember felsóhajtott: – Igen, az lett.

– És pontosan hogyan halt meg?

– Nyáron történt. A család leköltözött a Fokhoz. Bettynek az volt a szokása, amikor, hogy úgy mondjam, illuminált állapotba került, hogy éjfélkor úszott egyet. Vagy a kora hajnali órákban.

– Hideg ott a tenger, a Foknál. Még napközben is.

– Bizony – mondta búsan az öregember. – Figyelmeztette is őt mindenki. A férje, a lánya, a fia, mindenki. De hát nem zárhatták rá az ajtót, ugye. Ha mód volt rá, valaki vele ment. Bármilyen késő volt is. Ám az volt a szokása, hogy kisurrant, egyedül ment le.

– Akarta?

– Tessék?

– Kereste a halált? Vágyott rá? Meg akart halni?

Újabb csend. Azután egy mély sóhaj.

– Samuel – mondta –, maga igencsak dörzsölt fiatalember. Ez a gondolat az én agyamban soha nem fordult meg. De lehet, hogy magának van igaza, és kereste a halált. Az pedig végül meg is érkezett. Egy reggelen, amikor a ház népe fölébredt, Betty nem volt meg. A hullámverés dobta ki a testét.

– Hm. És semmi olyan jel – mondtam –… érti, ugye?

– Csak kisebb horzsolások és karcolások. Olyasmi, ami efféle halálnál várható. Semmi szokatlan sebesülés vagy abnormitás. Sós víz volt a tüdejében.

– Jó úszó volt?

– Nagyszerű úszó. Józan állapotban.

– És Thorndecker? – kérdeztem. – Jó úszó?

– Samuel, Samuel – zsörtölődött. – Sejtelmem sincs. Muszáj magának ilyen gyanakvónak lennie?

– Igen, uram – feleltem. – Muszáj. Volt valami bizonyíték arról, hogy a férjének volt valakije? Ért, ugye: szeretője? Barátnője? Valami efféle?

Megköszörülte a torkát.

– Nem – mondta.

– Biztos ebben?

– A helyzet az – kezdte, és szinté láttam, amint védekezőleg behúzza teknőcfejét –, hogy végeztem némi diszkrét magánnyomozást.

– Ó-hohó. És a férj szeplőtlennek bizonyult.

– Teljesen.

– Hol volt a felesége halálának éjszakáján? Otthon az ágyban?

– Nem – mondta. – Egy orvosi konferencián, Bostonban. Este utazott el. Beigazolódott, hogy az éjszakát Bostonban töltötte.

– Úgy – lombozódtam le. – Azt hiszem, csakugyan szeplőtlen lehetett. Ha csak…

– Ha csak micsoda, Samuel?

– Semmi, uram. Igaza van: tényleg túlságosan gyanakvó vagyok. Épp csak azon képzelődöm, hogyan faggyúzhatta volna meg a dolgot.

A vénember megdöbbentett:

– Én tudom – mondta. – Valamilyen méreggel az asszony italosüvegében. Thorndecker könnyen hozzáfért gyógyszerekhez.

Beszívtam a levegőt.

– Önnek megint igaza van, uram – mondtam. – Csakugyan hajlamos vagyok lebecsülni önt, és most megkövetem ezért. Analizálták az asszony italosüvegeinek a tartalmát?

– Ó, igen – mondta. – Mindent megtettek, rendben; utánanéztem. A tartalmuk csupán gin volt, semmi idegen anyag. De, természetesen, mire a hullát megtalálták, és riasztották a hatóságokat, és a vizsgálat is megkezdődött, addigra Thorndeckert már visszahívták Bostonból a Fokra.

– Ezzel nyilván azt akarja mondani, hogy közben eltüntethette az üvegeket, vagy kicserélhette a tartalmukat.

– Ennek fönnáll a lehetősége, igen.

– Gondolja, hogy ez történt?

A csend sokáig tartott. Azután egy újabb, mély szippantásban végződött, majd egy másikban: a kétorrlyukas működés.

– Nem szívesen nyilvánítanék véleményt – mondta aztán Mr. Stacy Besant hangsúlyosan.

– Rendben van – mondtam –, ez amúgy is nagyon ködös. Hacsak ő maga be nem ismeri, soha nem fogjuk megtudni, igaz?

– Soha – mondta.

– Még egy utolsó kérdés, uram. Értetlenül állok az ügyben szereplő időpontokkal és életkorokkal szemben. Mindenekelőtt itt ez a tíz év korkülönbség Thorndecker két gyermeke, Mary és Edward közt. Kicsit szokatlan, nem?

– Egyszerű a magyarázat – felelte. – Betty özvegyasszony volt, amikor Thorndecker feleségül vette. Mary a húgom első házasságából származó lánya. Edward pedig Betty és Telford Thorndecker fia. Így tehát Mary és Edward voltaképpen féltestvérek.

– Köszönöm, uram – mondtam. – Ez sok mindent megmagyaráz.

– Valóban? – csodálkozott.

– Mr. Besant – mondtam. – Lenne olyan szíves átkapcsoltatni engem Mrs. Cynthiához, ha odabenn van?

– Természetesen – felelte. – Azonnal. Maradjon a vonalban.

Le a kalappal az öregfiú előtt: még véletlenül se kérdezte volna meg, milyen ügyben akarok a Bingham Alapítvány főnökasszonyával beszélni. Ha a főnökasszony jónak látja, hogy Besant tudjon a beszélgetésünk tárgyáról, majd elmondja neki.

Átkapcsoltatta a hívásomat, és néhány másodperc múlva mar Mrs. Cynthiával beszéltem. Eszmét cseréltünk egészségi állapotunkról (jó), az időjárásról (pocsék), majd így szóltam:

– Asszonyom, közvetlenül mielőtt ideutaztam, találkoztam önnel a folyosón, és ön megemlítette: ismerte annak idején dr. Thorndecker édesapját.

– Igen – mondta –, így volt.

– Azt is mondta, asszonyom, hogy az illető aranyos ember volt (ezek az ön szavai), és azután még hozzátette: „Az egész dolog annyira szomorú volt.” Mondja: mit értett ezen?

– Samuel – mondta –, bárcsak nekem lenne olyan jó a memóriám, mint magának.

– Mrs. Cynthia – feleltem –, bárcsak én lennék olyan okos és szép, mint maga.

Nevetett.

– Maga csibész – szólt. – Lennék csak ötven évvel fiatalabb…

– Lennék csak ötven évvel idősebb – feleltem.

– Majd eljön az is, hamar. Nos, ismertem dr. Thorndecker édesapját, Gerald Thorndeckert. Gerryt. Igen jól ismertem.

Ehhez nem tett hozzá semmit, és én se firtattam tovább a dolgot. A kijelentés elhangzott; ő mondta, én tudomásul vettem.

– És mi volt olyan szomorú, Mrs. Cynthia?

– A halálának a módja – felelte. – Gerald Thorndecker egy vadászaton lelte halálát. Rémséges.

– Vadászszerencsétlenség? – ismételtem. – Hol történt ez?

– Maine-ben. A határ közelében.

– Mennyi idős volt a fia abban az időben?

– Telford? Talán tizenhárom. Tizennégy. Ilyesmi.

– Köszönöm – mondtam, és már azon voltam, hogy búcsút vegyek.

– Ott volt ő is, amikor a baleset történt.

Beletellett egy másodpercbe, amíg fölfogtam a mondatot.

– A fia? – kérdeztem. – Telford Thorndecker? Ott volt, amikor az édesapja vadászszerencsétlenség áldozata lett?

– Pontosan – felelte élénken.

– Fel tudná idézni a részleteket, Mrs. Cynthia?

– Már hogyne tudnám felidézni a részleteket – mondta élesen. – Aligha felejtem el valaha is. Egy bakot hajszoltak.

– Hajszoltak? – vágtam bele. – Gerald Thorndecker meg a fia?

– Samuel – sóhajtott. – Vagy hagyja, hogy elmondjam a történetet a magam öregasszonyos módján, vagy azonnal leteszem a kagylót.

– Bocsánat, asszonyom – mondtam tiszteletteljesen. – Megígérem, hogy többé nem szakítom félbe.

– A vadásztársaság összesen hat főből állt: Gerald Thorndecker, Telford nevű kamasz fia és még négy barát és szomszéd. Egy bakot hajszoltak, rajvonalban szóródtak szét, és úgy nyomultak előre. Később, a halottkémi vizsgálat alkalmával megállapították, hogy Gerald Thorndecker gyorsabban ment a többieknél. Sietett, előbbre járt, mint a sor. Ezt el is hiszem. Ilyen ember volt. Rámenős. Elég az hozzá, a többiek mögéje kerültek. Valami zörgést hallottak a bozótból, azt hitték, a bakot látják visszafordulni, és tüzeltek. Megölték Geraldot. Most felteheti a kérdéseit.

– Köszönöm – mondtam gúny nélkül. – A vadászok közül, hányán lőttek Geraldra?

– Hárman, azt hiszem.

– Köztük a fia, Telford is?

– Igen.

– Készültek „ballisztikai vizsgálatok?

– Igen. Két találat érte.

– Köztük volt a fia vadászfegyverének a golyója is?

– Igen. És még egy.

Tudhattam volna. Önök nyilván azt hiszik, hogy a nyomozások során, bűnügyi vagy más nyomozásoknál, az ember tényeket szed össze, összerakosgatja őket, és azután az egész dolog szépen kinyílik, akárcsak azok a bolondos, kínai papírgalacsinok, amelyekből, ha vízbe dobják, pompás virág bomlik ki. Nem így van. Mert valójában az embernek ritkán van tényekkel dolga. Fél tényekkel van dolga, negyed, nyolcad, tizenhatod tényekkel. Kis, formátlan dolgokkal; nem lehet bizonyítani őket, se az ellenkezőjüket. Soha semmi nem biztos vagy teljes.

– Rendben van – mondtam Mrs. Cynthiá-nak. – Gerald Thorndeckert megölte két golyó, egyiket a fia lőtte ki. És az édesanya?

– Grace volt a neve, mellrákban halt meg, amikor Telford még kisgyerek volt. Azt hiszem, három vagy négyéves lehetett. Az édesapja nevelte föl.

– Pénz?

– Nem sok – mondta sajnálkozva. – Gerald ezen a téren könnyelmű volt. Pazarolt. Volt egy bizonyos életszínvonala, és ragaszkodott a fönntartásához. Szép jövedelmet örökölt, de az gyorsan elmegy, ha nem folyik be a helyére semmi.

– Mivel foglalkozott? Volt valami állása vagy hivatása?

– Gerald Thorndecker – magyarázta szigorúan az öreg hölgy – költő volt.

– Költő? Ó, istenem. Most már értem, miért folyt el a pénz. Kiadták a verseit?

– Magánkiadásban, ő maga – azután lágyan hozzátette. – Még mindig őrzöm a könyveit.

– Tehetséges volt egyáltalán?

– Nem – válaszolta. – Az élethez volt tehetsége.

– Telford egyetlen gyerek volt.

– Ezt honnan tudja?

– Egyetlen gyereknek látszik. Úgy viselkedik, mint egy, egyke. Mrs. Cynthia, engedje meg, hogy gyorsan összefoglaljam: szeretném tudni, jól értettem-e. Dr. Thorndecker egyetlen gyerek. Édesanyja meghal, amikor ő három- vagy négyéves. Az apja neveli föl, egy elvetélt költő, aki gyorsan elszórja az örökségét. Az apa baleset áldozata lesz, amikor a fiú tizenhárom éves.

– Vagy tizennégy.

– Vagy tizennégy – egyeztem bele. – Nagyjából. Mi történt ezután a fiúval? Ki vette magához?

– Egy nagynénje. Az apjának a nővére.

– Ő taníttatta az orvosi egyetemen?

– Ó, nem – felelte Mrs. Cynthia. – Az az asszony szegény volt, mint a templom egere. Telford képtelen lett volna elvégezni az egyetemet az apja életbiztosítása nélkül. Semmi mása nem volt. Az életbiztosítás összegéből végezhette el az orvosi egyetemet, és szerezte meg a tudományos fokozatát.

– Tyűha – mondtam.

– Tyűha? – kérdezte.

– Mindig is orvos szeretett volna lenni? – kérdeztem.

– Ó, igen. Amióta csak emlékszem, mindig. Egészen kisfiú kora óta.

– Mrs. Cynthia, köszönöm – mondtam. – Sajnálom, hogy ilyen sok idejét raboltam el.

– Semmi baj, Samuel – mondta. – Remélem, hogy amit elmondtam magának, segíti valamelyest a nyomozást. Ha látja dr. Thorndeckert, kérem, adja át neki szívélyes üdvözletemet. Nyilván emlékszik még rám.

– Hát lehet önt elfelejteni? – szóltam lovagiasan.

Kis, hümmögő hangot hallatott, de tudtam, hogy örül. Igazi Nagy Öreg Dáma volt. Szerettem, nem akartam megbántani. Ez volt az oka annak, hogy nem tettem semmi hamiskás megjegyzést a dr. Telford Thorndecker életében előfordult két, nem természetes halál rendkívüli véletlenségéről, a két halálról, amelynek okozója lehetett, mindkét halálról, amelyekből profitált. De lehet, hogy nem rendkívüli véletlen volt, csupán egyszerű véletlen, és én előre megfontoltságot látok ott, ahol nem történt más, csak baleset.

Lassan visszasétáltam az Innhez. Coburn egyetlen jó tulajdonsága az volt, hogy nem kellett tartani a forgalomtól, ha az ember átment az úttesten.

Stacy Betont és Mrs. Cynthia bőven adott gondolkodnivalót. Most már sokkal többet tudtam, teli volt a tányérom. Teli tányér? Fenét, túlcsordult a tányérom. A nyomozás lassan kezdett két részre oszlani: dr. Telford Gordon Thorndecker történetére, jellemére, személyiségére és ambícióira – valamint azokra a különös eseményekre, amelyek Crittendenben és körülötte történtek az elmúlt hónap során. Ez a két rész esetleg majd összetalálkozik, egyesül, és talán valamiféle fura értelmet nyer, efelől nem volt kétségem. De közben nem tudtam, mi legyen a következő lépés.

Így hát azt léptem, hogy visszamentem a Main Streeten át a Sandy-féle Szeszesital- és Borkülönlegesség üzletbe. Vettem egy kis üveg tizenkét éves scotchot. Fényes dobozban árulták. Kezemben a csomagot rejtő barna papírzacskóval tértem vissza a Coburn Innbe. Körülnéztem, Sam Livingstont kerestem, de sehol sem volt. A hall a szokott kora délutáni ejtőzésbe merült. Még Millie Goodfellow is álmatagon ráspolyozta karmait a trafikpult mögött.

Lementem a lépcsőn az alagsorba, belöktem a kazánajtót, és végigbaktattam egy cementfolyosón, amelynek falát gőz- és vízcsövek hálózták be. Egy ajtóra találtam, azon csinos kis táblára, ezzel a szöveggel: SÁMUEL LIVINGSTON: KÉREM, KOPOGJON BELÉPÉS ELŐTT. Kopogtam, de nem léptem be, várakoztam.

Szokásos fényes, fekete alpakka zakójában jött az ajtóhoz, fején a házisapkával. Félholdszemüveg volt az orrán, kezében pedig egy összecsukott, papírfedelű regény, mutatóujjával jelölte a helyet, ahol tartott. Kivettem a zacskóból a scotchot, és átnyújtottam neki.

– A görögök ajándékkal érkeznek – mondtam. – Óvakodjék tőlük.

Bazaltarca ellágyult, amíg lassan elmosolyodott.

– Nekem hozta? – szólt. – Nos, szívesen elfogadom. Jöjjön be, helyezkedjék kényelembe, és mindjárt megkóstoljuk ezt a finom, kortyolgatni való whiskyt.

Barátságos kis lakása volt itt lenn. Egy alacsony mennyezetű szoba teakonyhával, meg egy kis fürdőszobával. Minden patyolattiszta. Pamlag, két párnázott karosszék, asztalka cukrászdaszékekkel. Fiókos szekrény. Tévékészülék sehol, de a nagy könyvespolc teli puha kötésű könyvvel. Gyorsan végigfutottam rajtuk. Barbara Cartland. Frank Yerby. Daphne du Maurier. Elsie Lee. Csupa efféle. Romantikus regények. Rémregények. Edward-koriak. Múlt század elejiek. Hölgyekről hosszú, fényes, mélyen kivágott köntösökben. Bajszos férfiakról nyitott, fodros ingben, karddal. Kastélyokról a sötét hegyekben, az egyik fönti ablakban fény világol… nos, az ördögbe is, olvastam H. Rider Haggardot.

Leültetett az egyik puha karosszékbe, és hozott mindkettőnknek egy-egy kis pohárral a scotchból.

– Ezt nem sértjük meg vízzel – mondta.

– Tisztán a legjobb – helyeseltem.

Lassan ereszkedett le a másik karosszékbe, fölemelte felém a poharát, azután aprót kortyolt az italból. Lehunyta a szemét.

– Igen – lehelte. – Ez igen. – Kinyitotta a szemét, ide-oda mozgatta orra alatt a poharat, és élvezettel szívta be az illatát. – Milyennek találja Coburnt, Sam? Elég lassú és csendes, mi?

– Az ember annak tartaná – feleltem –, amíg csak a felszín alapján ítél. De mindinkább az az érzésem, hogy a mélyben a dolgok alighanem gyorsabbak és zajosabbak.

– Lehet – mondta semlegesen. – Azt hallom, nyomozgat itt-ott.

– Csak beszélgetek emberekkel – mondtam. – Úgy gondoltam, tudna segíteni nekem.

– Már hogyan tudnék?

– Nos, jó régen itt él már, nem?

– Harminc éve – mondta. – És arra számítok, hogy a többit is ugyanitt élem le. Tehát, minthogy maga okos ember, aligha várhatja el tőlem, hogy kibeszéljek bárkit azok közül, akikkel együtt kell élnem.

– Természetesen nem – mondtam. – Csak arról van szó, hogy találkoztam néhány ellentétes véleménnyel, és úgy gondoltam, maga eligazíthatna köztük.

Rám nézett a pohara pereme fölött. Arca akár az aszalt alma: árkok és redők és ráncok gyűrött hálózata. Fekete és fényes. Fogai nagyok és sárgásak. Füle elállt, akár a zászló, a szeme pedig már sok mindent láthatott.

– Mondok valamit – szólt. – Tegyük fel, kérdez ezt-azt. Ha akarok válaszolni, válaszolok, ha nem, nem. Ha nem tudok valamit, akkor megmondom, hogy nem tudom.

– Így tisztességes – mondtam. – Az első kérdésem Al Coburnre vonatkozik. Ismeri?

– Már hogyne ismerném. A városban mindenki ismeri Al Coburnt. Az ő ősei alapították ezt a helységet.

– Bolondnak tartja?

Kivillantotta fogai teljes billentyűzetét.

– Mr. Coburn? Hogy bolond-e? Á. Ravasz, mint a róka az az ember. Jó fej.

– Oké – mondtam. – Én is így láttam. Art Merchant?

– A bankár? Az csak egy bankár. Mit akar róla tudni?

– Gondolja, hogy az az újság, az őrszem, jövedelmez valamit?

Kortyolt egyet az italából, és elgondolkodva nézett rám.

– Alig.

– Gondolja, hogy kölcsönöket kap a banktól?

– Már hogyan tudhatnék én ilyesmit?

– Sam – szóltam. – Nekem az az érzésem, hogy nemigen zajlik Coburnben olyasmi, amiről ne tudna.

– Lehet, hogy Agatha Bindernek vannak kötelezvényei a banknál – ismerte be. – A legtöbb coburni üzletembernek van.

– Ismeri Thorndeckeréket?

– Láttam már őket – mondta óvatosan.

– Beszélt is velük?

– Csak Miz Maryvel. Barátok vagyunk.

– És Goodfellow-t, a rendőrt? Ismeri?

– Hát hogyne.

Kanyart vettem.

– Van valami közte és dr. Thorndecker felesége közt?

A függöny leereszkedett.

– Nem tudhatom.

– Hallott valaha valami pletykát arról, mi folyik a Crittenden Kutatólaboratóriumban?

– Nem hiszek én a pletykáknak.

– De meghallgatja őket?

– Némelyiket.

– Hallott valaha egy Petersen nevű emberről? Chester K. Petersen.

– Petersen? Nem emlékszem, hogy hallottam volna.

– Scoggins? Ernie Scoggins?

– Ó, nagyon is ismertem Ernie Scogginst. Sokszor ült itt, abban a székben, ahol most maga. Néha beugrott dumálni egy kicsit. Olykor hozott egy kancsót is. Megesett, hogy le volt égve, olyankor készítettem neki valami ennivalót. Derék, kedves ember. Tréfás kedvű.

– Azt mondják, egyszerűen elköltözött – mondtam.

– Azt mondják – bólintott.

– Gondolja, hogy csakugyan így van? – kérdeztem.

Tűnődött egy pillanatig:

– Nem tudom, mi történt Ernie Scogginsszal – mondta aztán.

– De mit gondol, mi történt?

– Egyszerűen nem tudom.

– Mikor látta utoljára?

– Néhány nappal az eltűnése előtt.

– Idejött?

– Ide.

– Mikor? Milyen napszakban?

– Este. A munkából jövet.

– Volt valami szokatlan benne?

– Mint például?

– Milyen volt a hangulata? Jókedve volt?

– Aha, jókedve volt. Azt mondta, hamarosan pénzhez jut, és akkor ő meg én fölkerekedünk, és elmegyünk Albanybe, marhasültet vacsorázunk, és megnézzük a látnivalókat.

– Elmondta ezt Goodfellow-nak is, a rendőrnek?

– Nem.

– Miért nem?

– Nem kérdezte.

– Nem mondta Scoggins, mennyi az a sok pénz, amit kapni fog?

– Nem.

– Mégis, abból, amit mondott, föl tudná-e becsülni, mennyiről lehetett szó? Nagy pénzről?

– Ernie Scoggins számára minden összeg nagy pénz, ami nagyobb egy ötdollárosnál.

– Elmondta, honnan jönne az a pénz?

– Nem, én pedig nem kérdeztem.

– Nem is sejti, honnan várta azt a pénzt?

– Nem tudom.

És így ment tovább, a „nem tudom”-jai egyre gyakoribbak lettek. Nem vehettem rossz néven tőle. Ahogy már mondta: itt akart élni továbbra is Coburnben; én meg egy áldott napon mégiscsak hazamegyek innen. Tudtam, nem fogja kiadni a város titkait – amíg a hüvelykszorító újra divatba nem jön.

Kifogytam a kérdésekből, és elfogadtam még egy kis pohárnyi scotchot. Aztán csak ültünk ott iszogatva, beszélgettünk erről-arról. Észrevettem, hogy jóféle akasztófahumora van, olyan finom olyan rejtett, hogy ha nem figyelt az ember, szinte észre se vette. Például:

– Templomjáró ember? – kérdeztem.

– De mennyire – felelte. – Minden szombaton, amikor itt szabadnapos vagyok, én söprők és porolok az episzkopális templomban.

Ezt mosoly nélkül, felhúzott szemöldök nélkül, irónia és keserűség nélkül mondta. Láthatólag csak egyszerű tényközlésként. Egyszerű egy frászt! Ez a vénember mély volt. Nevetett is, sírt is, de csak mélyen odabenn, magában. Ha az ember észrevette, jó. Ha nem, neki úgy is jó volt. Fütyült rá.

De tudott bölcseket is mondani.

– Mi a véleménye Millie Goodfellow-ról? – érdeklődtem.

– Túl sok férfival magányos – felelte.

Megkérdeztem, ő-e az egyedüli fekete Coburnben. Azt mondta, nem, él ott két család, összesen kilenc férfi, asszony és gyerek. A férfiak gazdálkodnak, az asszonyok a háztartást vezetik, a gyerekek jó iskolákba járnak.

– Egészen jól megy nekik – mondta Sam Livingston. – Nem sok dolgom van velük.

– És miért?

– Senki mással sincs sok dolgom.

– Családja nincs, Sam?

– Nem – mondta. – Elmentek mind.

Nem tudom, nem is kérdeztem meg: azt érti-e ezen, hogy meghaltak, vagy, hogy itthagyták Coburnt.

– Sam – szóltam. – Azt mondja, jó barátságban van Mary Thorndeckerrel. Hogyan? Úgy értem: meglátogatja magát itt? Milyen alkalmakkor találkoznak?

– Ó – vetette oda. – Mikor hogy.

Néztem rá, és eszembe jutott, amit Agatha Binder mondott volt Mary Thorndeckerről: hogy egy evangélista gyülekezetbe jár, Coburn-től öt kilométernyire, délre. Egy fundamentalista egyház tagja. Peter Koukla tiszteletes is valami hasonlót mondott.

– A templomban? – kérdeztem Livingstont.

– Maga meg Mary Thorndecker ugyanabba a templomba járna? Egy reinkarnációs gyülekezetbe, innen öt kilométerre, délre?

A redőny ismét leereszkedett sárgás szemére.

– Sam – mondta –, maga aztán a végére jár a dolgoknak.

– Föl szeretném keresni azt a templomot – mondtam. – Hogyan jutok oda?

– Úgy, ahogy mondta: öt kilométernyire van innen, délre. Haladjon a folyó mentén, aztán forduljon balra. Látni fogja a táblákat.

– Kocsival jár oda?

– Én nem vezetek – felelte. – Miz Mary beugrik értem.

– Mikor vannak az istentiszteletek? – kérdeztem, – Vasárnap?

– Vasárnap és a hét minden estéjén. Minden este nyolckor.

– Azt hiszem, elmegyek – mondtam. – Jó a lelkész?

– Jó műsort csinál – vigyorgott. – öröm hallgatni.

A scotch elálmosított. Megköszöntem a vendéglátást, és fölálltam, hogy induljak. Megköszönte a whiskyt, és fölajánlotta, hogy fölvisz lifttel. A lift lejárt az alagsorig. A kis lakása mellett állt, és ő benn a szobájában is hallotta, ha csöngettek. Azt feleltem, inkább fölmegyek gyalog, egy kis torna nem árt.

Elindultam a cementfolyosón. Még mindig ott állt a nyitott ajtóban. Csöpp, aszott figura volt, törékeny régiség. Talán öt lépést mehettem, amikor a nevemet kiáltotta. Megálltam, és visszafordultam. Hallgatott.

– Mi az, Sam? – kérdeztem.

– Rosszabb ám, mint gondolná – mondta, avval bement a szobájába, és becsukta maga után az ajtót.

Ott álltam, cementtel és vassal körülvéve, és megpróbáltam megfejteni: „Rosszabb ám, mint gondolná.” Mit értett ezen? Coburnt? A Thorndecker-nyomozást? Vagy tán magát az életet?

Egyszerűen nem tudtam.

Akkor még nem.

Lassan bandukoltam föl a lépcsőn a 3 F szobámig. Ernie Scoggins szomorú sorsán töprengtem. Azt hitte a szerencsétlen, hogy pénzhez jut. A reménykedő marha. Ahogy Al Coburn mondta, nem volt valami nagy észkombájn. Azok után, amit Sam Livingston mondott, a következő forgatókönyvet raktam össze:

Scoggins látott vagy hallott valamit. Vagy mindkettő. Lehet, hogy munka közben, Crittenden Hallban. Ha Ronnie, a rendőr, és Julie Thorndecker csakugyan bezsongott egymásért, lehet, hogy Scoggins beléjük futott, amikor éppen összeszűrték a levet. Valahol. Az erdőben. Annak a nagy, heréit lónak az istállójában. Vagy Goodfellow cirkálójának a hátsó ülésén. Akárhol.

Így aztán Scoggins, aki látott elég sok Kojak- meg Baretta- meg Rendőrnő-filmet, úgy véli, tudja, hogyan lehet hasznot húzni az ilyen váratlan lehetőségből. A szegény ördög. Megpróbálkozik egy kis árengedményes zsarolással (ami Coburnben körülbelül olyasféle összeg lehet, mint 9 dollár és 95 cent). Ha nem fizetnek, Scoggins azzal fenyegetődzik, hogy jelenti az etyepetyét dr. Thorndeckernek. Ki tudja, lehet a kezében valami bizonyíték: magnószalag, fénykép, szerelmes levél, valami ilyesmi.

De a szerelmesek, mint minden megzsarolt áldozat, tisztában vannak vele, hogy az első pénzkérés csupán előleg. Ezért úgy döntenek, hogy Ernie Scogginst ki kell nyírni. Úgy véltem, Goodfellow tette egyedül; neki volt hozzá mersze. És ha a rendőr egyedül működött, ez azt is megmagyarázná, miért nem vitték el Scoggins kocsiját. És azt is, miért nem mondott Goodfellow semmit arról a vérfoltos szőnyegről, amikor Scoggins eltűnése ügyében „nyomozott”. Azt is megmagyarázná továbbá, mi volt abban a levélben, amelyet Scoggins Al Coburnnél hagyott: a bizonyíték arról, hogy Julie és Ronnie fölszarvazza a fenséges dr. Telford Gordon Thorndeckert – fénykép, szerelmes levél, magnószalag, akármi.

A forgatókönyv tetszett. Bevettem.

És holnap, töprengtem szomorkásán, megoldom Chester K. Petersen halálának és temetésének rejtélyét, szombatra megfejtem, mit jelent a levél, mely szerint „Thorndecker öl”, vasárnap pedig megpihenek.

Általában följegyzéseket szoktam készíteni a nyomozások során, jegyzetfüzetembe megfigyeléseket, párbeszédrészleteket jegyzek fel, és további vizsgálatokra vonatkozó ötleteket. A jegyzetfüzet azután nagyon jó szolgálatot tesz a befejező jelentés megírásakor.

De azt követően, hogy feltúrták a szobámat a Coburn Innben, semmit sem írtam le. Mindent abban az okos kis fejemben őriztem. Elég nagy rendetlenség volt benne. Áttekinthetetlennek tűntek a dolgok.

Nem tudtam fogódzót találni ahhoz, ami történik. Sőt ahhoz se, történik-e valami egyáltalán.

Hanyatt dobtam magam a kemény ágyon, zokniban, összekulcsolt kezem a fejem alatt. Megpróbáltam egy fonalat találni, egy elemet, egy témát, amely az egészet összeránthatná. Más nyomozásokon is megesett, hogy így tökölődtem. Végül kidolgoztam egy trükköt, amely sokszor bevált.

Azt csináltam hogy mindenáron megpróbáltam abbahagyni az üggyel kapcsolatos gondolkodást. Mármint megkíséreltem figyelmen kívül hagyni, ki mit csinált, ki mit mondott, mit láttam, csináltam, sejtettem. Kimosni az egész kotyvalékot az agyamból, és kitárni magam az érzelmeknek, érzékeléseknek, ösztönöknek. Megpróbáltam eljutni egy nagyon primitív szintre. Okoskodás mehet, megérzés jöhet.

Amikor igyekeztem meghatározni, mit is érzek a Thorndecker-vizsgálattal kapcsolatban, melyek a szubjektív reakcióim – különös feleletre bukkantam. Hirtelen ráébredtem, hogy az egész ügyön mennyire eluralkodik a fiatalság és öregség szembenállása, az öregedés problémája, a természetes és nem természetes halálok rejtvénye.

Kezdjük a Thorndecker-folyamodvánnyal. Anyagi támogatást kért ahhoz, hogy megkeresse, és remélhetőleg izolálja és manipulálja az X-faktort az emlősök sejtjeiben: azt a tényezőt, amely a vénülést és a halált okozza.

Továbbá: itt a gondozóotthon és a nagy halálozási arányszám: ez egyébként rendjén van olyan intézetek esetében, amelyek halálos betegségekben szenvedőkkel foglalkoznak.

Továbbá adott egy középkorú orvos házassága nagyon fiatal feleségével, aki az élvezeteit alighanem másutt szerzi be, többek között egy macho indián zsaruval és tán a nálánál is fiatalabb mostohafiával.

Továbbá ősöreg emberek viharvert csapata: Scoggins, Petersen, Al Coburn. És Sam Livingston.

Továbbá egy nagyon fiatal, taknyos kutatókból álló munkatársi gárda, olyanoké, akiknek sok a tudásuk és kevés az erkölcsi gátlásuk…

Továbbá egy kisváros, a megtört álmok metropolisza. Egy kisváros, amely mintha a felejtés felé botorkálna, nem csupán öregen, hanem elavultan is, fogatlan szájjal, recsegő csontokkal.

Mindezek hangjegyek voltak egy villanyzongora papírtekercsén: vékony papírba szúrt lyukak. Es az a kusza dallam, amelyet hallottam, mind az életkorról szólt, az életkor talányáról. Készséggel megértettem dr. Thorndecker elszántságát arra, hogy megoldja. Ahhoz képest, amit elvégezni remélt, egy holdséta csupán annyi, mint lebaktatni a sarki drugstore-ba. Úgy értem: ez az ember mindent akart.

Egy másik tényező is beszökött körhintaként forgó agyamba… Hátha engem kerítettek hatalmukba az ifjúság és öregség titkai és összeütközései? Én utasítottam vissza Joan Powellt, egy általam helyesnek és logikusnak vélt okból: a kettőnk korkülönbsége miatt. De csakugyan ésszerű reagálás volt ez, vagy egy örökölt véleményt tükrözött, amelynek nem is voltam a tudatában? Valami a sejtjeimben vagy a génjeimben, ami arra késztetett, hogy elhagyjam ezt a kiváló asszonyt? Valami, ami a fajfenntartásommal függött össze?

Nem értek én semmit, állapítottam meg. Csak azt tudtam, hogy ott, akkor, vágytam utána, szükségem volt rá. Hogy szerettem-e? Azt nem mondtam.

Így töltöttem ezt a késő délutánt: saját levemben főttem. Ezen a mai napon úgy éreztem magam, akár valami jojójáték: hol fönt voltam, hol lent, újra fönt, újra lent. Amikor eljött az ideje, hogy lezuhanyozzak, felöltözzek és fölkészüljek Peter Koukla tiszteletes „baráti összejövetelére”, úgy döntöttem, hogy csak, tessék- lássék leszek ott, és olyan hamar lelépek, amilyen hamar lehet – azután visszatérek a 3 F szoba szentélyébe egy palack vigasszal, amit Sandy szeszesital- és borkülönlegesség-boltja nyújt.

Hát ennyit a reményekről és a jó szándékokról…

Koukla igazat beszélt: otthonát könnyű volt megtalálni. Nemcsak, hogy a veranda volt kivilágítva, de a bejárati ajtót is tárva-nyitva hagyták, és vendégek álldogáltak idekinn is, kezükben itallal, noha az este eléggé hűvös volt. Autók sora parkolt Koukla kocsiútján, meg az utca mindkét oldalán. A sor végén találtam helyet magamnak, egysaroknyira a háztól, kabátom-kalapom benn hagytam a bezárt kocsiban, és beállítottam a partyra.

Ha a tiszteletes csakugyan hirtelen rendezte meg ezt a bulit, csuda jó munkát végzett. Úgy taksáltam, vagy negyven-ötven ember hömpölyög és vedel itt. De amikor elvegyültem a tolongásban, s közben kezeket ráztam, és vigyorogtam hozzá, mint egy hülye, láttam, hogy a vendégek legnagyobb része a laboratórium munkatársaiból meg Crittenden Hall épp szolgálatban nem levő alkalmazottaiból állt. Más szavakkal: Thorndecker kivezényelte csapatait.

Legtöbbjük civilben volt, de néhányan fehér nadrágot és kurta, fehér köpenyt viseltek, mintha épp most siettek volna át a gondozóotthonból vagy a laboratóriumból. Nem láttam sehol Mary Thorndeckert, de a klán többi tagja jelen volt. Még Agatha Binder, Art Merchant, dr. Kenneth Draper is, és ott feszített egyenruhájában, magabiztosan Ronnie Goodfellow. Voltak még mások is, akiknek a nevét elfelejtettem, de arcuk halványan ismerős volt: azok a „jobb emberek”, akiket Goodfellow az első coburni reggelen bemutatott.

Volt egy nagy puncsos tál, és lehetett kapni fehér bort. Semmi vad pia. De a kölykök ott kinn a verandán őrületes füstöket eregettek, és még a házon belül is erősen, édesen és vaskosan érződött a fű illata. Ez nem az én műfajom. Életemben kétszer próbálkoztam marihuánával, Joan Powell társaságában, de a döntő pillanatban mind a két alkalommal elaludtam. Akkor már inkább a másnaposság.

Az egész eléggé barátságos volt, mindenki beszélgetett, nevetgélt, kevergett. Senki nem erőltette rám magát. Koukla pedig nem próbálkozott azzal, hogy mindenkinek bemutatgasson, hagyott szabadon bóklászni, összetalálkoztam néhánnyal a surmó, kutatók közül, és figyeltem a szakhalandzsájukat. Az a tény, hogy a mondataikat nem értettem, nem zavart annyira, mint az, hogy nem értettem a szavaikat. Volt valami ködös sejtelmem arról, mit jelent az „endokrinológia”, de amikor a szótárban az „endocitózis”-hoz értek, akkor elvesztettem a fonalat.

– Maga érti, miről beszélgetnek ezek? – kérdeztem Julie Thorndeckert.

– Nem én – felelte, és megajándékozott torokhangú göcögésével. – Ezt a férjemre hagyom. Jobban szeretem az egy szótagú szavakat.

– Én is – mondtam. – A négybetűs szavakat. – Majd, minthogy megdermedt, hozzátettem: – Mint például „csók”, vagy „lány”. – Nagyot nevettem, hogy jelezzem, mekkora éle volt ez, így kis idő múlva elmosolyodott.

– Jól érzi magát Coburnben, Mr. Todd? – kérdezte.

– Nem túlságosan. Csendes hely. Elhagyatott hely.

– Jaj-jaj – gúnyolódott. Megint rátette a kezét a karomra. Úgy látszik, szüksége volt az érintésre. – Majd teszünk ellene valamit.

Fekete bársony nadrágkosztüm volt rajta. Csöpp gyémántból készült fülbevaló. Az arany bokalánc. Oltári jól nézett ki. De rajta még egy pecsétes majomkezeslábas is csinosan állt volna.

Ebben a zűrzavarban, a bennünket körülvevő zsivajban kimondhatok lettek volna a legbizarrabb dolgok is. meg lehetett volna beszélni akár egy légyott részleteit: „én ezt csinálom magával, maga meg azt velem” – anélkül, hogy bárki is meghallotta volna. Valójában azonban csak jelentéktelen dolgokról társalogtunk: a lováról, a kocsimról, az otthonáról, a munkámról. Csupa ártalmatlan téma.

Csak az nem volt ártalmatlan, hogy miközben semmi érdekes dolgot nem mondtunk, a tömeg egészen egymáshoz préselt kettőnket. Éreztem a teste melegét. Meg se kísérelte, hogy elhúzódjék. Miközben locsogtunk, szemünk egymásba kapcsolódott. És ez olyan volt, mintha egy jégcsappal simogattak volna: fájdalmas, borzongató, élvezetes, ijesztő, észveszejtő. Pillantása nem volt kacér vagy csábító: elementáris volt és ősi. Nyers nemiség volt benne, minden fortélytól mentes. Ez a nő nem volt hazárdjátékos. A forgatókönyvemet még valószínűbbnek kezdtem találni; meg tudtam érteni, hogy egy férfi ölni tudott ezért a nőért.

– Hát itt vagy! – karolta át felesége vállát dr. Thorndecker. – Szórakoztatod a kedves vendégünket? Nagyszerű! Gondolja, hogy hozzájutunk még ahhoz a nagyszerű puncshoz?

A puncsos tál irányába csörtettünk. Ez alatt Julie Thorndecker eltűnt. Hogy a doktor, jelzést adott-e neki erre, nem vettem észre.

– Sokan vannak itt az emberei közül – említettem, míg megtöltöttem punccsal egy műanyag poharat, és aztán gondosan félreraktam.

Később visszagondolva rá csak csodálni tudtam, ahogyan ezt a nyitó megjegyzést is föl tudta használni arra, hogy az általa óhajtott irányba terelje a beszélgetést. Azt hiszem, ha, mondjuk, így szerválok: „A szójabab ára lefelé megy Kínában” – abból is ugyanoda tudott volna kilyukadni. Remek ember volt.

– Ó, igen – nézett körül, hirtelen elkomolyodva. – Több ilyenféle társasági összejövetelt kellene szerveznünk. Ezek az emberek nagyon keményen dolgoznak, nemcsak hogy megérdemelnek egy kis kikapcsolódást, de szükségük is van rá. Ez bizony nem a világ legvidámabb munkahelye. A gondozóotthonról beszélek, nem a laboratóriumról.

– Képzelem – mormoltam, és fehér bort töltöttem magamnak egy papírpohárba. Ez egy kicsivel jobb volt.

– Gondolja? – mondta. – Nem vagyok meggyőződve róla, hogy aki nem él bensőséges kapcsolatban egy ilyen intézménnyel, annak sejtelme lehessen, micsoda érzelmi stressznek van az ember ott kitéve. Megpróbálunk tárgyilagosak maradni, igyekszünk elkerülni a személyes érdeklődést. De ez lehetetlen. Érdekeltekké válunk, mégpedig nagyon is mélyen. Még azok esetében is, akikről tudjuk, hogy legfeljebb egy hetük, hónapjuk vagy évük van hátra. Némelyikük olyan nagyszerű ember.

– Természetesen – mondtam. – Talán amikor tudomásul veszik a sorsukat, amikor már tudják, hogy a napjaik meg vannak számlálva, akkor felsőbbrendű emberekké válnak. Megértőbbekké. Jobbakká.

– Azt hiszi? – kérdezte. Sötét szeme leereszkedett a mennyezetről, és rám szegeződött.

– Lehet. Bár én nem vagyok biztos benne, hogy bármelyikünk képes lenne felfogni saját halandóságát. Egyfajta hatást viszont észrevettem: minél közelebb kerülnek betegeink a halálhoz, különcségeik annál, végletesebbé válnak. Nem különös ez? Egy férfi, aki néhanap fennhangon énekelgetett, csak a saját örömére, amikor senki nem volt körülötte, most, hogy a halál közeledni kezd hozzá, szüntelenül énekel. A hiú asszony még hiúbb lesz, reggeltől estig festi magát, és a haját fésülgeti. Kinek mi a gyengéje vagy raplija, a halál közeledtével csak fokozódik.

– Igen – helyeseltem. – Ez különös.

– Például… – kezdte szinte álmatagon.

Nem, nem álmatagon. De messze volt tőlem, elkalandozott környezetétől, oda valahová, ahová nem tudtam követni. Nemcsak arról volt szó, hogy hazudott; tudtam, hogy hazudik. De miközben hazudott, mélyen magába szállt, egy titkos álomba. Ismét új oldaláról láttam ezt a sokarcú embert. Most szinte nyugalom, bizonyosság volt benne. Tekintete befelé fordult, és láthatóan a csaló mivoltára figyelt, elismeréssel. Annyira biztos volt magában, annyira biztos abban, hogy helyesen cselekszik, hogy úgy érezte: a ragyogó cél szentesíti a sunyi eszközöket.

– Néhány évvel ezelőtt került hozzánk egy férfi – mondta egyenletes hangon, de olyan halkan, hogy oda kellett hajolnom hozzá abban a lármában. Végül már majdnem suttogott a fülembe. – Petersen volt a neve, Chester K. Petersen. Hasüregi rákja volt. Halálos. Operálhatatlan. Beszéltem a privát belgyógyászával. Petersen mindig magányos volt. Majdnem remete. Jómódú, nőtlen ember; a családi kötelékeit elvágta. És amint az állapota rosszabbodott, mindinkább egyedüllétre vágyott. Az ennivalót a szobája ajtaja elé tették le. Nem volt hajlandó orvosi vizsgálatoknak alávetni magát. Úgy látszott, arra törekszik, hogy véget vessen minden emberi kapcsolatnak. Ahogy mondtam az előbb: az utolsó szakaszban a különcségek iszonyatos szenvedéllyé válnak. Mi, akik ezen a területen végezzük a hivatásunkat, mindig, újra meg újra ezt tapasztaljuk.

Tudtam, hogy mindez tündérmese, gyönyörűen beadva, de végig kellett hallgatnom. Lebilincselt ez az ember. Nem tudtam ellenállni belső biztonságának.

De – noha el voltam ragadtatva attól, amit mondott – be kell vallanom önöknek: közben figyeltem őt. Ami azt jelenti, hogy belül kettéváltam. Egyfelől figyelmes hallgatója voltam, levett a lábamról rezonáló hangja és az érdekes történet. Nem tagadom. De közben nyomozó is voltam, aki kutat. Hogy mit kerestem? Annak a bizonyítékát, amit előző találkozásainkkor láttam: az elgyöngülés jeleit az első alkalommal, és a fájdalomnak azokat a kínos rándulásait, amelyeket a második beszélgetésünk közben figyeltem meg.

Ezen az estén, eddig a percig nem láttam egyiket se; semmit, ami elgyöngülésre vagy fájdalomra utalt volna.

Amit láttam: a természetfölöttien kitágult szem, az a titokzatos arckifejezés; lelassult és merev gesztusok, mozdulatok. Belém nyilallt: ez az ember be van gyógyszerezve. Valahogyan. Valamivel. Annyira vontatott volt, olyan tagolt, olyan mesterkélt. Mindene funkcionált, semmi kétség. Méghozzá hatékonyan. De messze járt. Csak így tudom kifejezni: messze járt. Valahol másutt. Lehet, hogy tompíttatja a gyengeségét, a fájdalmait? Nem tudtam.

– Mi történt vele? – kérdeztem. – Ezzel a Petersennel.

– Hátrahagyott egy végrendeletet – mosolyodott el halványan Thorndecker. – Egészen törvényeset. A helyi közjegyző készítette. Aláírással, tanúval. Az volt az óhaja, hogy halála esetén késő éjszaka vagy a kora hajnali órákban temessék el. Éjfél és pirkadat között. A végakarat szövegezése egészen pontos volt. A crittendeni temetőben kellett eltemetni. Se egyházi beszentelés, se gyászolók, se temetési szertartás. A lehető legkisebb feltűnéssel. Egyszerűen nem akarta, hogy a világ tudomást szerezzen az elhunytáról.

– Hátborzongató – mondtam.

– Ugye?

– És ön tiszteletben tartotta a végakaratát?

– Természetesen.

– Rákban halt meg?

– Nos – szólt Thorndecker, és kissé megdörgölte a fülcimpáját. – A halál közvetlen kiváltó oka szívszélhűdés volt. De természetesen a rák volt az, ami ezt előidézte.

Beszűkült szemmel, félrehajtott fejjel nézett rám. Elintézett, és ezt tudta jól. Csak próbálná meg valaki a bíróság előtt ezt a diagnózist és a halotti bizonyítványt vitatni, majd meglátná, mire jutna vele.

Nyilván észrevette szememben a zavart és a megadást, mert hirtelen a vállamra csapott.

– Jóságos egek! – kiáltotta. – Elég a morbiditásból! Élvezzük ezt az estét! Most magára hagyom a terveivel, hadd ismerkedjék és beszélgessen ezekkel a kiváló fiatal emberekkel. Nagyon örülök, hogy eljött Koukla tiszteletes partyjára, Mr. Todd.

Megfogtam a karját, hogy megállítsam.

– Mielőtt elmegy – szóltam –, át kell adnom önnek valamit. Mrs. Cynthia Bingham megkért, üdvözöljem a nevében. Sok szeretettel.

A változás meglepő volt. Megfagyott. Arca megdermedt. Hirtelen a múltba nézett, emlékezett. Egyedül volt a zsúfolt helyiségben.

– Cynthia Bingham – ismételte. Nem hallottam a hangját, csak a szájmozgását láttam.

Vonásai hirtelen annyira szomorúnak tűntek, hogy attól tartottam, nyomban elsírja magát.

– Megszabadulhatunk valaha is a múlttól, Mr. Todd? – kérdezte.

Úgy értem, csakugyan megkérdezte tőlem. Nem szónoki kérdés volt. Föl volt kavarodva, és választ várt.

– Nem, uram – válaszoltam. – Alig hiszem, hogy megszabadulhatunk.

Szomorúan bólintott.

Aztán eltűnt a tömegben. Micsoda színielőadás volt ez! Valóságos mutatvány. Ez az ember pályát tévesztett: színésznek kellett volna mennie, és folyvást Hamletet játszania. Vagy Leart. Elbódított, megkavart, és majdnem meggyőzött.

– Mr. Todd – szólalt meg ideges mosolyával dr. Kenneth Draper. – Jól érzi itt magát?

– Egyre inkább – mondtam, és egy újabb pohár fehér bort töltöttem magamnak. – Nem láttam egész este Mary Thorndeckert. Itt van valahol?

– Ó, sajnálatos módon nincs itt – mondta, és tenyerével a homlokát törülgette, amely, amennyire láttam, teljesen száraz volt. – Úgy tudom, már volt egy előzőleg megbeszélt programja.

– Nagyon kellemes ifjú hölgy – mondtam.

– És tehetséges. Nagyon tetszettek a festményei…

Kezdett életre kelni.

– Ó, igen! – lelkendezett. – Gyönyörű dolgokat csinál. Gyönyörűeket! És olyan nagy segítség a számunkra!

– Segítség?

– Crittenden Hallban. Meglátogatja a betegeinket, órákon át beszélget velük, virágot visz nekik. Ilyesmik. Nagyon emberorientációjú.

– Emberorientációjú? – ismételtem, és áhítattal bólogattam. – Nos, azt hiszem, ez sokkal jobb, mint lóorientációjúnak lenni.

Nem vette a lapot, így hát annyiban hagytam.

– Egyébként – mondta, és körülnézett, valakit keresett a szemével – dr. Thorndecker megkért bennünket, hogy készítsünk egy jelentést önnek. Annak a kutatásnak az összefoglalását, amely az öregedés meghatározásával és az emberi sejtekhez, való viszonylatával kapcsolatban zajlik.

– Igen, említette, hogy készíttet valamit a számomra.

– Nos, összeállítottuk. Főleg dolgozatok fotókópiái, meg néhány eredeti dolog, amit a laboratóriumban végeztünk. Ismeri ezt a szakkifejezést: in vitro?

– Azt jelenti, hogy „üvegben”, ugye?

– Igen. Általában azt jelenti: laboratóriumi feltételek között. Tehát kísérleti csövekben, edényekben, palackokban, bármiben. Azaz, mesterséges környezetben. Ennek ellentéte az in vivő, amin a test értendő, az élő szövet.

– Értem.

– A cikkek jó része, amelyeket kap, az emlősök sejtjeivel in vitro végzett kísérletekről szól.

– De kísérleteznek önök az élő szövettel is, ugye? – kérdeztem. – Láttam az állataikat.

Ebben a pillanatban ismét megláttam a homlokát hirtelen elöntő verítéket

– Természetesen – mondta. – Patkányok, tengerimalacok, csimpánzok, kutyák. Mindent megtalál. Az asszisztensemnél van az iratcsomag az ön részére. Linda Cunninghamnél. Valahol itt kell lennie.

Rémülten pillantott körül.

– Majd csak belefutok – nyugtattam meg.

– És ha mégse találkoznánk, bármikor leadhatja a csomagot a Coburn Innben.

– Bizonyára – mondta kételkedőn –, de dr. Thorndecker egyértelműen a lelkünkre kötötte, hogy ma este adjuk át önnek.

Bólintottam, és továbbálltam. Lehet, hogy a zsenik nagyszerű fickók: vidám dolog olvasni róluk, ismerni őket. De nem hiszem, hogy szívesen dolgoznék egy zseni mellett.

– Annyira örülök, hogy el tudott jönni, Mr. Todd – szólított meg Peter Koukla tiszteletes, és kezem a két kezébe szorította. – Ivott már valamit? Rendben. Ugye, kellemes ez a fehér bor?

– Nagyon kellemes.

– Bocsásson meg, kérem. Utána kell néznem a kajának.

Cserkészkorom óta nem hallottam „kajának” nevezni az ételt. Hacsak nem a kutyáját hívják így, azt a fekete nyelvűt.

Keresztülverekedtem magam a szobán, arra, ahol Agatha Binder és Stella Beecham nővér állt flegmán, szorosan egymás mellett, háttal a falnak. Olyanok voltak, mint egy mahagóniból készült dombormű.

– Hölgyeim – üdvözöltem őket.

– Vigyázzon a szájára, pajtás – vigyorgott Agatha Binder. – Szóval el tudott jönni mégiscsak. Mit is érne egy party díszvendég nélkül?

– Ez én lennék? – kérdeztem, és minden kisfiús mosolyomat ráömlesztettem Beecham nővérre.

Ha pillantással ölni lehetne, máris ott feküdnék Chester K. Petersen mellett.

– Mr. Todd! – dalolta Art Merchant. – Örülök, hogy újra látom. Hogy halad a vizsgálat?

– Rohamosan – fordultam hozzá. – Mondja csak, Mr. Merchant… Szokott ön kölcsönt adni utánfutók vételére?

– Utánfutók?

– Lakókocsik.

– Hm. Nos… attól függ.

– Köszönöm – válaszoltam.

Továbbindultam. Elég magas vagyok ahhoz, hogy keresztüllássak a fejek fölött. Láttam, amint dr. Telford Thorndecker szorongatja a feleségét egy sarokban. Teljesen rávetette magát, nem törődött semmivel. Keze az asszony vállán, karján, a csípőjét simogatta, a haját tapogatta. Hol a felesége ajkához szorította az ujját, hol lehajolt, hogy a fülét megcsókolja. Újabb szerep: Thorndecker, a szexőrült.

– Látszik, hogy nagyon boldogok – mondtam Ronnie Goodfellow-nak, aki ugyanezt a jelenetet figyelte. – Nem iszik? Vagy úgy… szolgálatban?

– Igen – mondta, és Thorndeckerékre bámult. – Csak beugrottam egy üdvözlésre.

– Valamit akartam kérdezni magától – mondtam. – Ugye, nem maga az egyetlen zsaru a városban?

Felém fordította fekete szemét, hogy megnézzen magának.

– Természetesen nem – mondta végül. – A megyei seriff helyettesei és a szövetségi rendőralakulatok is a rendelkezésünkre állnak.

– Nem úgy értem – mondtam. – Itt, Coburnben. Maga az egyetlen rendőr?

– Nem, uram – felelte. – Én többnyire éjszakánként dolgozom.

– Ki a főemberük?

– A rendőrfőnök? Anson Merchant.

– Merchant? – kérdeztem. – Rokona Art Merchantnak, a bankárnak?

– Igen – felelte kurtán Ronnie Goodfellow, és szemét újra a sarokban szerelmeskedő Thorndecker házaspár felé fordította. – A főnök a polgármester fivére.

– Maga Mr. Todd? – lihegte egy lány.

Dundi kis gombóc volt. Kezében lepecsételt, nagy, vízhatlan borítékot tartott.

– Maga pedig nyilván Linda Cunningham – szóltam. – Dr. Draper asszisztense.

– Eltalálta! – kiáltott, és a kezembe nyomta a borítékot. – Itt a beszámoló. Majd mondja meg Kennethnek, hogy megkapta, hallja? Szegény, olyan ideges.

– Megmondom neki – ígértem. – De mit tegyek, ha kérdéseim lesznek a beszámolóval kapcsolatban? Kit keressek meg?

– Engem – kacarászott. – Nevem, címem, telefonszámom ott áll a jelentésben.

– Szuper – lelkendeztem, már a leheletétől elkábultan. – Alighanem hall még felőlem.

– Szuper! – kurjantotta, még mindig vihogva.

Hosszában kettéhajtottam a vaskos borítékot, és begyömöszöltem a zakóm zsebébe. El voltam szánva rá, hogy társalgók még vele egy darabig semmiségekről, csak hogy halljam, a vihogását, de egy laboratóriumi fehér köpenybe öltözött, felvizezett boroshordó elrángatta tőlem. Körülnéztem a zsúfolt helyiségben. A vendégek nagy része az ebédlőbe sereglett, ahol hideg sülttel, burgonyasalátával és mindenféle egyéb étkekkel megrakott asztal roskadozott. Láttam, amint dr. Thorndecker Koukla tiszteletessel beszélget. Visszafordultam Goodfellow-hoz, de már eltűnt.

– Helló, Mr. Todd – köszönt rám enyhe pöszeségével Edward Thorndecker. – Jön enni valamit?

– Hamarosan – feleltem. – Hogy van, Edward?

– Jól, uram – felelte udvariasan. – Szerettem volna vinni Julie-nek egy tányérral. Nem látta?

– Most nem.

– Valahol itt kell lennie – bosszankodott, és szép szemében aggodalom égett. – Láttam, azután egyszer csak eltűnt.

– Majd megtalálja – nyugtattam meg.

Válasz nélkül indult tovább. A büféasztal körül tolongó tömeget néztem, és úgy döntöttem, nem is vagyok olyan éhes. Kimentem a verandára, hogy elszívjak egy cigarettát. Olyant, amit sodorni kell. De a trécselő vendégek nyája oda is kiáradt utánam, telirakott papírtányérokkal és kávéval telt plasztikpoharakkal egyensúlyozgatva. Nem vágytam erre a zajos társaságra; nyugalmat akartam, magányt, hogy rendet teremthessek magamban.

Lejöttem a verandalépcsőn. Számban cigarettával, zsebre vágott kézzel, a hideg miatt felhúzott vállal, lassan nekivágtam a kihalt utcának.

Ami ezután történt, egy olasz filmbe illő jelenet volt: ugyanolyan féktelenül valószínűtlen.

Mindkét sarkon utcalámpák égtek: narancsszínű gömbök, homályosan viliódzó fénykörrel. De a két lámpa közt árnyékban volt a járda és az úttest, feketéllett, akár a bűn, csak nem volt olyan hívogató. Elindultam arra, ahol a Grand Prix-m parkolt. Az utcán át halványan láttam Ronnie Goodfellow szolgálati cirkálóját. 1976- ban, a kétszáz éves nemzeti jubileumon tarka, ünnepi jelvényt festettek rá. A csupasz csillagok mostanra elhalványultak, a dicső csíkokat belepte és elhomályosította a sár.

A cirkálóra nézve először úgy láttam, mintha fehér karok integetnének felém a hátsó ülésről. Kiköptem a cigarettám, gyorsan eltapostam. Továbbsurrantam a homályban, egy fa mögé. Vártam, amíg a szemem hozzászokik a sötétséghez. Óvatosan körülpillantottam. És akkor megláttam…

Nem karcsú, fehér karok, hanem csupasz lábak, bokák, lábikrák. Az ablak kerete combközépnél vágta el a két lábszárt. Női lábak kalimpáltak a levegőben, olyan erőtlenül, mint a pillangószárnyak. Az egyik bokán egy rabszolgalánc villogott. Szégyen nélkül figyeltem. Fehér inges férfihát körvonalait vettem ki a két kalimpáló láb közt. A homályban hátborzongató és zavaros képzetet idézett ez a kép: mint egy már látott álom.

Visszapillantottam Koukla háza felé. Láttam a lámpákat, a vendégeket a verandán. Szűrten áradt felém a társalgás és nevetés nesze. De azok ketten, ott a kocsiban, nem tudtak semmi másról, mint a maguk vágyairól. A széles hát emelkedett és alászállt, egyre gyorsabban. A két karcsú láb feszült-lazult válaszként.

Észrevettem valamit a szemem sarkából: egy fellobbanó gyufa kurta fényét. Lassan megfordultam.

Nem én voltam az egyetlen, magányosan leső vadász, az egyetlen kábult szemlélő. Félúton köztem és a kivilágított Koukla ház között dr. Telford Gordon Thorndecker állt, hátrahúzódva a járdán, figyelte a cirkálóban zajló jelenetet, nyugodtan és töprengőn nézte, mit művel a felesége. Semmi tévedés: ez a tömör alkat, ez az oroszlánfej az övé. Figyelmesen és megfontoltan szívta a cigarettáját. Viselkedésében, tartásában semmi nem vallott indulatra vagy sérelemre. Legfeljebb rezignáltságra.

Akkor azután elindultam, amilyen halkan és észrevétlenül csak tudtam. A fasor árnyékában surrantam a kocsimhoz. Kinyitottam az ajtaját, halkan csuktam be magam mögött. Megindítottam a motort, de nem fordultam a lámpák, irányába. Visszatolattam a sarokig, hogy ne kelljen elhaladnom a coburni rendőrség buzgó szolgálati cirkálója melleit.

Útban vissza a Coburn Inn felé nem foglalkoztam Thorndecker sérelmével, se a szeretők elvakultságával. Csak azt tételezhettem föl, hogy ha ezt ilyen helyen és ilyen időpontban merészelték, akkor tudták, hogy a férj tudja. És semmi jelentősége nem volt számukra annak, hogy tudja. Egyszerűen nem érdekelte őket.

Ha viszont a doktor tudta, őket meg nem érdekelte, akkor miért kellett Ernie Scogginsnak kinyiffannia? Tetszetős forgatókönyvem semmivé lett.

Csak amikor már befutottam a Coburn Inn parkolójába, és botorkáltam a Main Streeten át a Sandy-féle szeszesital- és borkülönlegesség- boltba, csak akkor vágott kupán az imént látott jelenet ocsmánysága. Magam előtt láttam a szelíd, hallgatag férjet, amint a feleségét nézi. Nézi, amint az egy őhozzá képest feleannyi idős férfival hancúrozik. Újra látni véltem a hevesen rugózó férfihátat meg a kapálódzó, csupasz női lábakat.

Ennyire szerette ezt az asszonyt? Ennyire szerették őt mindketten?

Bőgni lett volna kedvem. A nyomorúságuk, a holdkóros reményeik miatt. Mindnyájunk meghiúsult álmai miatt.

Nem vágytam enni, azt se tudtam, leszek-e még éhes valaha is. De kellett valami, ami elzsibbasztja az undoromat. Meleg vodkát ittam a fogmosópoharamból, amely a pereménél pepsodentízű volt.

Leültem az egyik zsinóros szélű karosszékbe, és közelebb húztam az állólámpát. Nekiláttam a beszámolónak, amelyet Linda Cunningham kézbesített. Azt hiszem, említettem már, hogy nincs szabályszerű tudományos képesítésem vagy gyakorlatom, így hát a kutatási beszámolók legtöbbje nem mondott sokat nekem. De a következtetéseiket nagyjából felfogtam.

Nem leptek meg túlságosan, mert lényegében ugyanezt olvastam már a Tudományos Kutatások Dokumentációjában, mint a Bingham Alapítvány számára dr. Thorndecker munkásságáról folytatott előzetes vizsgálatokat. Azt állapították meg, hogy a normális emberi test sejtjei újratermelődnek (megkétszereződnek) egy véges időszakon belül, in vitro. Szemmel láthatóan jelentős összefüggés állt fenn a kettőződések száma és a donor kora között.

Amikor normális emberi csírasejteket tápláltak és szaporítottak in vitro, körülbelül ötven kettőződésre lehetett számítani. A donor életkorának növekedésével a kettőződések száma csökkent. A normális, tenyésztett sejtek nem haltak meg ténylegesen, de minden egyes kettőződés után csökkent a differenciálódásuk, egyre egyszerűbbek lettek, míg végül alig mutattak hasonlóságot; az eredeti, normális sejttel.

Mindez erőteljesen bizonyította – amint azt dr. Thorndecker mondta volt – a „sejtbe beépített óra” létét, egy X-faktorét. Ez határozza meg, mennyi ideig marad életképes a normális emberi sejt. A normális nem emberi emlőssejtek in vitro reprodukciójáról szóló beszámolókat olvasva, láthatóan ugyanez bizonyult be. Így nyilvánvalóan minden fajnak van egy beépített élettartama, amely összefügg az egyedet alkotó minden egyes sejt élettartamával. Amikor a sejtek elérik kettőződéseik nekik előírt számát, és elhalnak – a szervezet is elhal.

– Erre iszom egyet – mondtam fennhangon, és lenyeltem egy újabb jókora adag pepsodentillatú vodkát.

Egyetlen dolog zavart. Az egyik dolgodat egy alapkutatással foglalkozott; ez a kutatás a Crittenden Laborban folyt, a normális csimpánz sejtjeinek morfológiájával kapcsolatban. Az eredmények egybevágtak a más fajok normális sejtjein végzett kutatásokkal.

De semmi nem volt a beszámolóban, ami a csimpánz sejtjein rákokozó szerekkel végzett kísérletekről szólt volna. Pedig én láttam azt a fiatal, kómás állapotban levő csimpánzt, ott, a Crittenden Kutatólaboratórium alagsorában. Az állat egy rakás rothadó tumor volt, és dr. Draper közölte is, hogy a csimpánzt szándékosan fertőzték meg és kezelték; s a kísérleti gyógyszer nem használt.

Erről szó sem volt a kapott jelentésben. De miután gondolkodtam rajta egy darabig, rájöttem, mi lehet az oka annak, hogy nem történik említés róla. A laboratórium kétségtelenül különféle kutatóprogramokkal foglalkozik. Ezek közül az egyik nyilván hatásos gyógyszerek kifejlesztése szarkómák és karcinómák ellen. De ezzel a programmal nem foglalkozott a számomra készített beszámoló, egyszerűen azért, mert nem tartozik a tárgyhoz. Nincs semmi köze dr. Thorndecker folyamodványához, amelyben az öregedés okának felderítéséhez kért anyagi alapot. Nem függött össze az én nyomozásommal.

Ez világos, mondtam magamnak.

Azután, amikor a jelentést már félrelöktem, a vodka az üvegben már a kritikus szint alá süllyedt, lehunytam a szemem, kinyújtottam a lábam, és megpróbáltam pontosan meghatározni, mi is az ebben a jelentésben, ami piszkál. Egy kérdés volt benne, amelyre választ vártam, de a rohadt életbe, nem tudtam behatárolni, mi is az a kérdés.

Sóhajtva vettem elő újra a jelentést, és ismét végigfutottam rajta. Most se mondott többet, de úrrá lett rajtam az az érzés, hogy elnéztem valamit. Valamit, amit a jelentés nem mond ki, de mégis benne foglaltatik.

Föladtam. Becsavartam a vodkásüveg tetejét. Kimentem a fürdőszobába. Pisiltem egyet. Hideg vízzel kezet-arcot mostam. Megfésülködtem. Kölnivizet kentem az államra. Úgy döntöttem, lemegyek a bárba. Talán odalenn lóg valahol Millie Goodfellow, és meghívhatom egy italra. Elvégre minden normális, forróvérű amerikai fiú ezt csinálná…

Megtorpantam. „Normális, forróvérű amerikai fiú.” A kulcsszó ez volt: „normális”. Visszarohantam a szobába. Fölmarkoltam a kutatási beszámolót a padlóról. Vadul lapozgatni kezdtem.

Úgy volt, ahogyan emlékeztem. Most már emlékeztem. Minden a normális test sejtjeiről, a normális emlőssejtekről, a normális csimpánzsejtekről szólt. Minden hivatkozásban, a szaporításról, kettőződésről, öregedésről szóló minden beszámolóban a „normális” jelzőt használták az in vitro sejték leírására.

Mélyet lélegeztem. Még nem tudtam, mi az ördögöt jelent ez, de úgy véltem, jelentenie kell valamit. Előkerítettem Linda Cunningham telefonszámát.

– Szia! – kiáltotta és vihogott. – Szia, akárki vagy.

– Samuel Todd – mondtam. – Hogy van?

– Szuper! – kurjantotta, és hittem neki. Punk rockzene őrjöngését hallottam a háttérből (úgy hangzott, mintha a Sex Pistols együttes lett volna) és sok hangos beszédet, kiabálást, nyögdécselést, sikongó nevetést. Úgy taksáltam, fölhívta a lakására néhány barátját, valami kicsit erősebbre, mint a gyümölcspuncs és a fehér bor.

– Elnézést, hogy megzavarom a partyját – mondtam –, de csak egy perc az egész. Linda? Linda, ott van még?

– Szuper! – rikkantotta.

– Linda, abban a beszámolóban… ugye tudja, miféle beszámolóról beszélek.

– Beszámoló? – mondta. – Hát persze. Beszámoló. Ki beszél?

– Samuel Todd – ismételtem türelmesen. – Én vagyok az a pasas, akinek ma este azt a beszámolót átadta, a Koukla tiszteletes partyján.

– Jujjuj – kiáltotta. – Harry, ne merd ezt még egyszer csinálni! Fáj!

– Linda – mondtam kétségbeesetten. – Itt Samuel Todd beszél…

– Szuper! – kiáltotta.

A zene felerősödött, aztán dulakodás zaja hallatszott. Férfihang vette át a telefont:

– Hé, obszcén telefonálgató vagy? – kérdezte részegen. – Én cifrábbakat tudok ám mondani, mint te.

Újabb dulakodási zajok. A leejtett telefon csattanása. Hallottam, amint Linda azt mondja: – Hagyd abba. Igazán szörnyű vagy.

– Linda! – ordítottam. – Linda! Ott van?

Ismét a vonalban volt.

– Ki beszél? – szólalt meg. – Ki… kit keres?

– Itt Samuel Todd. Linda Cunninghamet keresem.

– Mr. Todd? – kiáltotta el magát. – Igazán? Szuper! Jöjjön ide, most mindjárt! Nagyszerű buli van itt, és mindenki…

– Nem, nem – mondtam gyorsan. – Nagyon köszönöm, de nem tudok odamenni. Linda, lenne egy kérdésem a beszámolóval kapcsolatban. Maga mondta, hogy megkereshetem, ha valami problémám van ezzel a beszámolóval.

– Beszámolóval? Miféle beszámoló?

– Linda – mondtam olyan szelíden, ahogyan csak tudtam. – Ma este, Koukla partyján, maga ideadott nekem egy beszámolót. Dr. Draper készítette, dr. Thorndecker utasítására.

– Vagy úgy – mondta, hirtelen kijózanodva. – Az a beszámoló. Hát hogyne, emlékszem. Mr. Todd-dal beszélek?

– Persze – feleltem hálásan. – Csak egyetlen kis kérdés a beszámolóval kapcsolatban, és már engedem is vissza a bulijába.

– Szuper buli – vihogott.

– Hallatszik – mondtam. Üvegcsörömpölés a háttérben. – Hallatszik, hogy oltári buli. Bárcsak ott lehetnék, igazán. Linda, ebben a beszámolóban maguk folytonosan a normális sejtekről beszélnek. Normális csírasejtekről, normális emlőssejtekről, s a többi. Az összes statisztika normális sejtekre vonatkozik, igaz?

– Igaz – felelte és vihogott. – Mind normális sejtek. A normális test sejtjei.

– Mármost a kérdésem a következő – folytattam. – Ezek a statisztikák helytállóak az abnormális sejtekre is? Az abnormális sejtek is elhalnak egy behatárolt számú szaporodás után?

– Az abnormális sejtek? – és hadarni kezdett. – Miféle abnormális sejtek?

– Nos, mondjuk, rákos sejtek.

– Ó, nem – felelte. – Nem, nem, nem, nem. A rákos sejtek örökké fönnmaradnak. Mármint in vitro. Sose halnak meg. Harry, mondtam már neked, hogy ezt ne csináld még egyszer! Tényleg nagyon kellemetlen.

– A ráksejtek sose halnak meg? – ismételtem tompán.

– Nem tudta? – kérdezte vihogva. – A ráksejtek halhatatlanok. Jujjuj, Harry, ezt csináld még egyszer. Szuper!

Halkan letettem a kagylót.

Ezen az estén nem mentem le a bárba. A kis üveg vodkámat se ittam ki, pedig jó sok szájvíz volt benne. De minél többet ittam, annál józanabb lettem. Végül is levetkőztem, és ágyba bújtam. Nem tudtam, mikor érkezhet meg az álom. Lehet, hogy csak tíz év múlva.

Nem tudta? A ráksejtek halhatatlanok.

Látomásom volt egy tűhegynyi, lüktető kocsonyáról. Amint akkorává lesz, mint egy szárított borsó. Színtelen és ráncos. Növekszik. Dagad. Terjeszkedik. A parányi ráncokból dombok és völgyek lesznek. A színtelenség helyébe a rothadás foltjai kerülnek. Egyre nagyobb és nagyobb. Akkora tumor, akár a Ritz. Fölébe nő. Valami szörnyűséges. Bimbózás, vad színekben. Nyúlós szövet. A gardénia szaga. Terjeszkedik, árad, öblösödik. És soha nem hal meg. Soha, soha, soha. Meghódítja, megtölti a fogyatkozó világegyetemet.

Halhatatlan.

Az ötödik nap

Nem tudom, az önök élete hogyan fest, de az enyémben megesik, hogy egyszerűen nincs kedvem fölkelni. Nem valami nagy dologról van szó – mint mikor például hirtelen rájön az ember, hogy az élet egy nagy túró. Csomó kis dolog okozza: hogy a Con Edisontól épp most kaptam egy 3 472,69 dolláros havi számlát; a mosodából hazahozott fehérneműből hiányzott az egyik új ingem; egy hülye nő a buszon megkérdezte, miért olyan hosszú az orrom; csekk érkezett egy barátomtól, egy kölcsönt kell visszafizetnem, amelybe hirtelen ugratott be. Apróságok. Lehet, hogy egyenként meg lehetne birkózni velük. De hirtelen fölhalmozódnak, és akkor az embernek nincs kedve fölkelni; egyszerűen semmi értelme.

Hát így éreztem magam ezen a péntek reggelen. Az ablak felől jövő fényt néztem. A fénynek takonyszíne volt; ebből tudtam, hogy nem süt a nap. Nem voltam másnapos. Tudniillik nem fájt a fejem, nem háborgott a gyomrom. De össze voltam zavarodva. És teli problémákkal. Egyszerűbbnek tűnt ott maradni, ahol vagyok, a meleg takarók alatt, és elfeledkezni arról, hogy az embernek „fegyvert ragadva” kell „kiszállni tenger fájdalma ellen”, amint azt Hamlet mondja monológjában. Hamletnek el kellett volna töltenie egy hetet a New York állambeli Coburnben. Hasznát vette volna annak a csupasz tőrnek.

De minek is az a nagy sietség? Semmi ok nincs, mondtam magamnak, amiért ki kellene kecmeregnem az ágyból. Minek? Nem akartam látni senkit se. Nem akartam senkivel se beszélni. Az események simán haladnak előre a közreműködésem nélkül is. A hullákat elkaparják a földbe hajnali kettőkor, öreg szivarok eltűnnek, fiatal feleségek rendőrautók hátsó ülésén csalják a férjüket, ráksejtek szaporodnak tébolyultam Isten az égben: minden rendben van ezen a világon. Mit is tehetnék?

És így ment délelőtt tíz óráig. Akkor azután fölkeltem. Szívesen mesélném önöknek, hogy kemény elhatározásból keltem föl, attól a meggyőződéstől hajtva, hogy tartozom magamnak, a munkaadóimnak és az emberiségnek az erőfeszítéssel: földeríteni a Thorndecker-ügyet. De egyáltalán nem erről volt szó. Azért keltem föl, mert pisilnem kellett.

Ez pedig ahhoz a megállapításhoz vezetett, hogy nagy emberek emlékezetes tettei alighanem hasonló, alapvető szükségletek indíttatásából keletkeztek. Lehet, hogy Einstein azért jött rá az E=mc^2 tételre, mert álmatlanságban szenvedett. Lehet, hogy Keats az alatt rögtönözte az Óda egy görög vázához, című költeményét, mialatt székrekedése volt. Lehet, hogy Carnot akkor irkálta le a termodinamika második törvényét, amikor a gyomorbajával kínlódott, és Tums mamát várta. Minden lehetséges.

Csak azért hozom elő ezt az egész baromságot, hogy illusztráljam vele a lelkiállapotomat azon a péntek reggelen. Valószínűleg nem voltam másnapos, de nem vagyok bizonyos benne, hogy egészen józan voltam.

A reggeli segített visszatérnem a valóságba. Egy kalóriadús omlett, pótadag koleszterinnel. Mesés volt. És három csésze feketekávé.

– Még egyet?– kérdezte a fájós lábú pincérnő, amikor megrendeltem a harmadikat.

– Még egyet – bólintottam. – És egy meleg péksüteményt. Vajjal.

– A maga gyomra – vonta meg a vállát.

De nem az én gyomrom volt. Valaki másé, hála istennek. És az eszem is bárkié lehetett volna.

A harmadik kávé közben tértem viasza a földre. Akkor már tudtam, ki vagyok, hol vagyok, és mit kell tennem. Vagy legalábbis, mit kell megpróbálnom. A koffein visszahozta a félelmeimet: ismét a szokott paranoiás önmagam voltam. Bódult attól, amit előző este láttam és hallottam. Helyre akartam rakni a kirakójáték részeit, és eszelősen keresgéltem a kis sarokdarabkákat.

Aláírtam a reggeliről szóló számlát, aztán átbaktattam a báron a sehova se vezető utamra.

– Hé, maga, Todd – hallottam Al Coburn reszelős hangját. – Ide jöjjön.

Egyedül üldögélt az egyik magas hátú bokszban. Bebújtam, szemközt vele, és mielőtt ránéztem volna, körültekintettem. Jimmy, mint rendesen, ott állt a bárpult mögött. Két posztózekés pasi sörözött, és veszekedett valamin. Visszafordultam A1 Coburn felé. Whiskyt ivott szépecskén, és sörrel öblítette le.

Állammal a pia felé mutattam:

– Influenza elleni védőoltás? – kérdeztem.

– Ezek megölték a kutyámat az éjjel – mondta rekedten. – Megmérgezték.

– Kik azok az „ezek’? Kik mérgezték meg a kutyáját?

– Kimegyek ma reggel, és ott fekszik. Megmerevedve. A nyelve kilóg.

– Kihívta az állatorvost?

– Mi az ördögnek? – dohogott. – A bolond is láthatta, hogy vége.

– Mennyi idős kutya?

– Tizenhárom éves.

– Hátha természetes halállal múlt ki – mondtam. – Miből gondolja, hogy megmérgezték?

Megpróbálta a teli poharat az ajkához emelni, de a keze túlságosan remegett. Végül is föléhajolt, és úgy szürcsölte. Amikor fölemelkedett, whisky csöpögött az álláról. Néhány napja nem borotválkozott; figyeltem, mint csorognak le a csöppek a fehér borostán.

– Tegnapelőtt éjszaka – mondta – valaki légpuskával átlőtte az ablakomat.

– Biztosan balhézó kölykök.

– Az a kutya – fulladt el a hangja. – Mi csoda jó állat volt.

Ezúttal a szájához emelte a teli poharat, és kiitta. A bárhoz mentem, és kértem neki egy másikat, magamnak meg egy sört. Odavittem a két italt a bokszba.

A gyász, úgy látszik, meglágyította: ezúttal megköszönte.

– Szólt a dologról Goodfellow-nak? – kérdeztem.

Megrázta a fejét. Érdes, májfoltos keze még mindig remegett, az asztal szélét markolta, hogy egyenesen tartsa magát.

– Szólt valamelyik zsarunak?

– Mi értelme? – szólt keserűen. – Mind benne vannak.

– Miben?

Nem akart válaszolni, és megint rajta voltunk a körhintán: odavetett utalások, gyanúsítások, vádak – és semmi válasz.

– Mr. Coburn – szóltam –, miért mérgezné meg bárki is a maga kutyáját?

Áthajolt az asztalon. Mosott kék szeme duzzadt volt és vér eres.

– Ez igazán egyszerű. Figyelmeztetés, hogy tartsam a pofám. Jelzés: ez történik majd velem is.

– Miért magával? – kérdeztem. – Mert Ernie Scoggins legjobb barátja volt?

– Lehet, hogy csak ezért – mondta. – De lehet, hogy azt a levelet keresték, nem találták, és azt gyanítják, Érnie ideadta nekem. Ide figyeljen, az is lehet, hogy ezek megkínozták, ő meg megmondta nekik, hogy nekem adta ide azt az istenverte levelet. Érnie aligha csinált olyasmit, amivel bajt okozhat nekem, de lehet, hogy azért mondta meg nekik, hogy nálam van a levél, mert azt remélte, hogy ez visszatartja őket attól, hogy megöljék. De nem tartotta vissza. Most aztán énrám vetették magukat.

– Mit akar most csinálni?

Visszadőlt, összekulcsolta ölében két rángatódzó kezét, és nézte.

– Nem tudom – motyogta. – Megölték a kutyámat. Kilőtték az ablakomat. Nem tudom, mit csináljak.

– Mr. Coburn – mondtam olyan türelmesen, ahogy csak tudtam –, ha attól fél, hogy az élete veszélyben van a miatt a Scoggins-féle levél miatt, tegye a következőt: berakja a levelet a bank letéti megőrzőjébe. Az után elmeséli városszerte, hogy Scoggins magának adta a levelet, most biztos helyen van, és csak a maga halála esetén nyitható föl. Ez jó biztosítási politika.

– Nem –mondta. – Nem bízom a bankban. Az az Art Merchant. Honnan tudhatnám, hogy a letéti megőrzőjük biztonságos hely-e?

– Nem nyithatják ki a szekrénykét a maga kulcsa nélkül.

– Mondjak ők – nevetett gúnyosan.

Meg se próbáltam vitatkozni. Annyira kísérteties volt, olyan irracionális, hogy az övéhez képest az én paranoiám enyhe kis flúgnak tűnt.

– Rendben van – szóltam –, akkor mutassa meg nekem a levelet. Hadd olvassam el. Mesélje el mindenkinek a városban, hogy én láttam. Mind a kettőnket mégse fognak megölni.

– Miért gondolja? – felelte.

Azt még csak föl se fogtam, hogy félnivalóm lenne. Csak arra gondoltam, hogy itt sörözök egy elmebeteg öregemberrel, aki folyvást arról beszél, hogy „ezek” megmérgezték a kutyáját, lyukat lőttek az ablakába, és meg akarják ölni. És én meg szóba állok vele, mintha az, amit mond, reális, logikus és hihető lenne.

– A francba – mondtam hirtelen.

– Tessék?

– Mr. Coburn, elegem van. Rendkívül élveztem a kellemes csevegéseinket. Érdekesek és tanulságosak voltak. De eljutottam, ameddig eljuthatok. Vagy elmond nekem mindent, vagy részemről a fáklyásmenet. Nem botorkálhatok így tovább a sötétben.

– Aha – mondta váratlanul. – Meg tudom érteni.

Kivette a szájából a felső fogsorát, gondosan megtörülgette egy papírszalvétával, azután visszahelyezte. Üdítő látvány volt.

– Mondok magának valamit – mondta. Azután elhallgatott.

– Mit? – kérdeztem. – Mit mond nekem?

Most végigcsinálta az előbbi műveletet az alsó fogsorral is. Gondolom, ez volt az időhúzási módszere. Nem bántam volna, ha e helyett dobol az ujjával, vagy kirándul a budiba.

– Hátha leállíthatom még ezt az egész dolgot – mondta. – Ha sikerül, akkor nincs ok aggodalomra.

– És ha nem sikerül?

Élesen fölnézett. Szorosabbra préselte fehér ajkát. Kiugró álla rezgett. Az elhatározás mintha kezdett volna visszatérni belé.

– Úgy tervezi, hogy holnap még itt lesz? – kérdezte.

– Biztosan. Úgy hiszem. Legalább még egy napig.

– Megkeresem. Itt az Innben.

– Hátha nem vagyok itt.

– Hagyok üzenetet.

– Rendben. Bizonyos benne, hogy nem akarja most elmesélni, miről van szó?

– Talán holnap – felelte kitérően. – Holnapra tudni fogom.

Le akartam szögezni a dolgot:

– És ha nem tudja leállítani az egészet úgy, ahogyan mondta, akkor megmutatja nekem Ernie Scoggins levelét?

– Majd meglátja – mondta hajthatatlanul.

Később, mikor már mindenen túl voltunk, rájöttem, hogy sokkal szívósabbnak kellett volna lennem vele. Sokkal erőszakosabbnak kellett volna lennem, bulldózerként vágva utat az igazsághoz. De az utólagos előrelátás már nem sokat ér. Akkor, ott, attól tartottam, hogy ha túlságosan rámászom, akkor minden bekattan előttem, és semmire se megyek.

Amellett kétlem, hogy arra, ami történt, túlságos befolyása lett volna annak, hogy mit teszek, és mit nem. Az események már az előtt mozgásba lendültek, mielőtt én Coburnbe érkeztem, és kimentem Crittenden Hallba. A jelenlétem talán katalizátorszerepet töltött be, és a Thorndecker-ügy egyszerűen csak gyorsabban rohant a végkifejletéhez attól, hogy én ott voltam. De a végső kimenetel mindenképp elkerülhetetlen volt.

Al Coburn elbicegett, én meg elgondolkodva mentem ki a hotelhallba. Millie Goodfellow odaintett a trafikospulthoz. Feszes trikó volt rajta, a trikó elejére közlekedési táblát nyomtattak, ezzel a felirattal: ESŐS IDŐBEN CSÚSZÓS.

– Hogy tetszik? – feszítette ki magát. – Csini?

– Csini, ami alatta van – bólintottam.

A sötét szemüveg még mindig rajta volt, hatásosan takarta fekete szemét.

– Tudok valamit, amit te nem – mondta olyan hanghordozással, mint amikor hatéves kislányok nyolcéves bátyjukat utánozzák.

– Millie – sóhajtottam. – Mindenki tud valamit, amit én nem.

– Mit kapok, ha elmondom? – kérdezte.

– Mit szeretnél? Egy cipős dobozt, teli pénzzel?

– Tudnám használni – kuncogott. – De én semmi mást nem akarok, csak azt, hogy tartsd meg az ígéreted.

– Mindenképpen megtartottam volna – hazudtam. – Mit tudsz, amit én nem?

Feltűnés nélkül körülpillantott. A hallban a szokásos, álmatag hangulat uralkodott. Néhány állandó lakó albanyi újságokat olvasgatott a roskatag fotelokban. A kopasz a portáspult mögött papírszeletkékkel meg egy ócska számológéppel volt elfoglalva.

Millie Goodfellow közelebb intett magához. Áthajoltam a pulton, és arcom így még közelebb került ahhoz a hülye közlekedési jelzéshez. Hülyének éreztem magam, és kétségtelenül annak is látszhattam.

– Emlékszel, amikor valaki betört a szobádba? – kérdezte halkan, és még mindig körbejárkált a szeme a hallban.

– Persze hogy emlékszem.

– Ugye, nem mondod el senkinek?

– Mit?

– Nem mondod el senkinek, hogy elmondtam neked.

Igazán röhögni lehetett volna rajtam, ha az egész nem olyan átkozottul siralmas.

– Mit mondtál el? – bosszankodtam.

– A férjem – suttogta. – Azt hiszem, Ronnie csinálta.

Rábámultam, pislogtam. Ha igazat beszélt, akkor ez az indián zsaru óriásit alakított, amikor feljött „nyomozni” a betörés ügyében.

– Miből gondolod, Millie?

– Elvette a kulcsaimat aznap este. Azt hiszi, nem vettem észre, de észrevettem. Mondtam már neked, hogy van álkulcsom. És másnap reggel megint megvoltak a kulcsaim.

– És miért nem mondtad ezt meg nekem eddig?

Fölemelte a fekete szemüveget. A monokli a szeme alatt a szivárvány színeiben játszott.

– Eddig ez nem volt – mondta. – Ugye, nem árulod el neki, hogy elmondtam neked?

– Természetesen nem – feleltem. – És senki másnak sem. Köszönöm, Millie.

– Ne feledd, mit ígértél – kiáltott utánam.

A liftajtón kézzel írt tábla lógott: NEM MŰKÖDIK. Ilyen kellene énrám is, gondoltam mogorván, míg fölfelé kaptattam a lépcsőn. Hiszen működöm én – csak semmi se jön ki belőle. Részecskék, darabkák, ezeket gyűjtögetem: részecskéket és darabkákat. Jó lett volna tudni, vajon Goodfellow volt-e az éjféli látogatóm, hogy miként szerzett tudomást a névtelen levélről, és miért volt oly fontos számára, hogy visszaszerezze. Valahányszor választ kaptam az egyik kérdésemre, az legalább két másik kérdést vetett fel. Ez az egész átkozott ügy egyre csak növekedett, terjeszkedett. Természetesen a rákos sejtek in vitro szaporodásához hasonlítottam az egészet. Nem volt se vége, se hossza.

A szobámba érve nyitva találtam az ajtót, és máris tudtam, miért nem működik a felvonó: Sam Livingston a 3 F szobában volt, söprögetett, ágyazott, tiszta fogmosópoharat és friss törülközőket helyezett el.

– Jó reggelt, Sam – mondtam rosszkedvűen.

– Jó reggelt, Sam – köszönt vissza. Fölemelte a kis üveg vodkát. Talán kétadagnyi volt még benne. – Vendégei voltak? – kérdezte.

– Nem, az én művem az egész.

– Ajjajjajj. Valaki nagyon szomjas lehetett.

– Valaki nagyon utálkozott. Húzza meg, ha van kedve.

– Nekem ahhoz még kicsit korai az időpont – felelte. – De hálásan köszönöm. Mitől utálkozott annyira?

Közben járt-kelt a szobában, kiürítette a hamutartókat, felkavarta a port.

– Teljes felsorolást óhajt? – kérdeztem. – Mindenekelőtt az időjárástól. Rögtön utána ettől a rohadt várostól.

– Az időjárás ellen nincs mit tenni – mondta. – Azt Isten küldi, el kell fogadnunk.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem rühellhetem.

– Ami meg ezt a várost illeti, alig hiszem, hogy rosszabb, mint bármely másik hely. Csak az a baja, hogy olyan kicsi. Ettől lát mindent tisztábban.

– Hogy érti ezt, Sam?

– Nos, vegyük New York Cityt. Van ott egy csomó gazdag, hatalmon levő ember, akiknek a kezében van a város, jól mondom?

– Hát… igen.

– És lehet, hogy van köztük, akiknek a nevét se tudja. Mint mondjuk bankárok, lapszerkesztők, prédikátorok, szakszervezeti vezetők, ingatlantulajdonosok, üzletemberek, ök vezetik igazán a várost, nem? Úgy értem, náluk az erő.

– Alighanem.

– Bizonyosan. És még, csak azt se tudja, kik ezek, mert az a város olyan nagy, és ők jobban szeretik, ha a nevük nem szerepel az újságokban, a képük se a televízióban. Láthatatlanok akarnak maradni. És ezt megtehetik abban az irdatlan nagyvárosban. No de itt Coburnben kicsik vagyunk. Mindenki mindenkit ismer. Senki se maradhat láthatatlan. De különben semmi különbség.

– Úgy érti, egy kis csapatnyi mozgató-tologató ember irányítja a dolgokat?

– Nagyon is – felelte. – Meg aztán olyan csóró város ez: kevés a munkalehetőség, a fiatalok elköltöznek, az ingatlanok értéke zuhan, meg minden: szóval ezeknek az embereknek itt össze kell tartaniuk. Nem harcolhatnak egymás ellen.

Rábámultam, néztem szándékosan kifejezéstelen, fekete arcát. Maszk volt ez, amelyet összegyűrtek, aztán valamelyest kisimítgattak. De a gyűrődések, az idő sebei rajta maradtak.

– Sam – szóltam hozzá lágyan. – Azt hiszem, valamit el akar mondani nekem.

– Á – legyintett. – Csak jár a szám, hogy agyoncsapjam az időt, amíg takarítgatok itt. Szóval van egy rakás ember egy mentőcsónakban, mind egyre csak evez, és meregeti a vizet, mereget vagy evez. Hacsak nem akarják, hogy ez az egész rohadt csónak elsüllyedjen.

Egy vagy két percen át gondolkodtam a bölcsességnek ezen a gyöngyszemén.

– Sam, arra céloz, hogy itt egy összeesküvés folyik? Coburn mozgató-tologató emberei közt? Ezért a Thorndeckernek juttatandó alapítványi millióért?

– Összeesküvés? – kérdezett vissza.

– Mi más az, amikor egy csomó ember összefog, és tervet készít? Á. Nem is kell megtervezniük. Mind nagyon jól tudja, mit kell tennie, hogy a víz színén tartsa a mentőcsónakot. Evezni és meregetni.

– Megértett – mondta. – Ezek az emberek nem akarnak elmerülni, hányódni az óceánon, és úgy elsodródni a csónakkal, hogy aztán az imádság se segít rajta. Így hát csinálják tovább, bármit hallanak, bármit hisznek. Tovább kell csinálniuk. Nincs más választásuk, érti?

– Önvédelem – mondtam.

– Persze – mondta szívélyesen. – Ezért érzi olyan keservesen nehéznek, hogy szóra bírja az embereket. Senki se akar léket döfni a csónakba.

– Csakugyan ilyen nagyok a bajok Coburnben? – kérdeztem.

– Hát nem rózsás a helyzet – mondta kurtán.

– Hadd kérdezzek valamit: a coburni „jobb emberek”, azok, akik irányítják ezt a várost, hajlandók volnának összetartani valamilyen törvénytelenségben, valami bűnös vagy ördögi dologban is, csak azért, hogy a víz színén tartsák a csónakot?

– Maga mondta – felelte. – önvédelem. Irtó nagy erejű. Ez rákényszeríti az embert, hogy olyat tegyen, amit nem tenne, ha nem kellene. Csak hogy megőrizze, amije van, érti?

– Értem, igen – szóltam lassan. – Köszönöm, Sam. Jókora gondolkodnivalót adott nekem.

– Á, frászt – mondta, miközben összeszedegette a seprűt, felmosórongyot, vödröt meg a portörlőket. – Azt hittem, magától is rájött ezekre a dolgokra.

– Tapogatóztam feléjük, azt hiszem. De maga fogalmazta meg a számomra.

Hirtelen megfordult; arca riadalommal volt teli, amint rám nézett.

– Mit mondtam? – kérdezte. – Nem mondtam én semmit.

Elfordítottam a szemem. Viszolyogtató volt ez a félelem.

– Nem mondott maga semmit, Sam – nyugtattam meg. – Egyetlen szót se szólt.

Elégedett horkantást hallatott.

– Üzenet van a számára – mondta. – Miz Thorndecker küldi.

– Mary?

– Nem – mondta –, az asszony.

Nem tudtam megkülönböztetni, hogy a „Miz” nála Mrs.-t vagy Mist jelent-e.

– Mrs. Julie Thorndecker? – kérdeztem.

– Az, az – mondta. – Találkozni akar magával.

– Találkozni? És mikor mondta ezt magának?

– Eljuttatta hozzám – vetette oda.

– Hol akar találkozni?

– Van egy hely az Albanybe vezető úton. Úgy hívják…

– Ne is mondd. Út menti csárda. A Vörös Kutya Betty.

– Ismeri? – lepődött meg. – Aha, az az a hely. Nagy parkolója van. Ott akar magával találkozni. Nem akar bemenni.

– Mikor?

– Ma délben – mondta. – Olyan kicsi, külföldi sportkocsija van.

– Jól van – mondtam. – Rendben, találkozom vele. Még egyszer köszönet, Sam.

Elmondta, hogyan jutok el a Vörös Kutya Bettyhez. Én meg adtam neki öt dollárt, amit hálával és méltósággal fogadott el.

Több mint egy órányi agyonütni való időm volt még a találkozásomig Julié Thorndeckerrel. Csak egyetlen dologhoz volt kedvem: beülni a Grand Prix-be, és kiautózni Crittendenbe. Nem volt semmi tervem; csak újra látni akartam a színhelyet. Odahúzott valami.

Ma is pocsék volt az idő; valaki elpusztította a napot, és fátyolszerű takarót húzott a világ fölé. Az égbolt leszakadó félben volt – az ember már-már behúzta a nyakát –, és a fény, mintha rozsdás dróthálón át érkezett volna. Nedves erdő szaga szállt, meg a folyóé, meg a zúzmarás földeké. A hely mélabúja a csontjaimba ette magát. A didergés a velőmig hatolt, és ha valaki a sípcsontomhoz ér, úgy csengett volna, akár egy kristályserleg.

Crittenden felé tartva szembejött velem egy coburni községi cirkálóautó. A rendőr, aki vezette, nem Ronnie Goodfellow volt, de fölemelte kezét üdvözlésül, én meg visszaintettem neki. örültem, hogy más rendőrt is látok. Kezdtem már azt hinni, hogy az indián napi huszonnégy órás szolgálatot teljesít.

Lassan húztam el a Crittenden birtok mellett. Az épületek nyugodtnak és kihaltnak látszottak. Az a bolond képzetem támadt, hogy ha betörnék, benn rádiószót hallanék, forró ételt látnék a tányérokon, sülő hamburgerek illatát érezném, de egy lelket se találnék. Akár valami újfajta Marie Celeste-jelenés. Az élet jelei, élet nélkül.

Kék színű MGB parkolt a kavicsos úton Crittenden Hall főbejárata előtt, és úgy véltem, ez lehet az a „kicsi külföldi sportkocsi”, amelyet Sam Livingston említett. De nem láttam se az asszonyt, se senki mást.

Haladtam a bekerített birtok mentén. A föld, az erdő sötét és üres volt a lapos égbolt alatt. Az őr a lőfegyverrel és a vérebbel, sehol. Csak a csupasz táj. Lágyan gurultam, és amikor a temetőhöz értem, megláttam valakit. Fekete alak mozgott lassan, szinte őgyelgett a sírkövek között.

Nem lehetett eltéveszteni ezt az erőteljes, majdnem monumentális testalkatot: dr. Telford Gordon Thorndecker vette számba birodalmát, árnyként a tájban. Kabátban, hajadonfőtt sétált; sűrű, barna haját fölborzolták a szélrohamok. Kezét hátul összekulcsolva járkált, európai divat szerint. Fejét enyhén lehajtotta, mintha a sírkövek feliratát olvasgatná mentében.

Volt valami a libegő szélben, a rothadó fényben, ami megnövelte méreteit, annyira, hogy már-már azt képzeltem, óriást látok portyázni a földön. Úgy lépkedett ezen a világon, mintha az övé lett volna – mint ahogy az is volt, legalábbis a világnak ez a kis darabja.

Semmi gyanúsat nem csinált. Egyáltalában: semmit se csinált. Nyilván reggeli sétáját végezte. De a mozdulat – a lehajtott fej, a leejtett váll, a hátul összekulcsolt kéz – mély gondolkodásra, súlyos töprengésre, elmerült tűnődésre vallott.

Még ebből a távolságból is, ahonnan csak fekete papírból kivágott árnyképnek látszott, amelyet a fagyos háttérre ragasztottak – még innen is uralkodónak tűnt ez a férfi. Árrá gondoltam: valamennyien körülötte forgunk, pörgünk bizonytalan, őrült köröket írva. Ő volt a vihar szeme, a biztos nyugalom, és mindenki őrá tekintett válaszért.

Az az esztelen vágyam támadt, hogy ott sétáljak mellette a holtak között, és föltegyem neki mindazokat a kérdéseket, amelyek zavarnak:

Szándékosan lőtt az édesapjára, Mr. Thorndecker?

Maga segítette elő a felesége halálát?

Miért vett feleségül másodszorra ilyen fiatal nőt, és hogyan képes elviselni a hűtlenségét?

Miért annyira megszállottja ön az öregedés problémájának, és csakugyan azt reméli-e, hogy megoldja a halhatatlanság titkát?

És akkor elmesélhetné nekem – álmodoztam – az egész történetet: apát, feleséget, szerelmet, vágyat, mindent. Mély, mértékletes hangján, azon a rezonáló, búgó baritonon elmondaná nekem az egész történetet, nem hagyna ki semmit, és a mese olyan csodálatra méltó lenne, hogy semmi mást nem tudnék mondani rá, csak ezt: „És mi történt azután?”

Semmi se lenne gyarló vagy csúf ebben a történetben. Arra vágytam, hogy hősköltemény legyen az egész, ahol a hős győzelemről győzelemre halad. Azt akartam, hogy sikerüljön neki, igazán azt akartam. És reménykedtem, hogy minden kétségem és gyanúm csak irigységből táplálkozik, merthogy sose lehetek olyan ember, mint ő, soha nem leszek olyan jóképű, olyan nagy tudású, és soha nem leszek képes megszerezni egy olyan szépséges nőt, mint Julié.

Eddig csupán néhány órát töltöttem a társaságában, de a hatása alá kerültem. Elismerem. Merthogy ez az ember végtelen volt. Nem juthattam el a határaihoz, még csak meg se sejthettem, hol vannak, ő volt az első óriás, akivel valaha találkoztam. És ez lenyűgöző élmény volt.

Nem akartam megállítani a kocsit, és úgy figyelni a doktort. Így hamarosan őt is, meg a temetőt is eltakarta a csupasz, fekete fák egy csoportja, amelyek úgy álltak ki a kemény földből, mintha fényes ceruzákat szúrtak volna le. Teljes kört írtam le Crittenden körül. Amint nekivágtam az Albanybe vivő postaútnak, a coburni rendőrségi cirkáló ismét elhaladt mellettem.

Ezúttal a rendőr nem integetett.

A csárdát nem volt nehéz megtalálni. Nagy, vörös, neon pudlikutya volt a tetején s a fölírás: VÖRÖS KUTYA BETTY. Most délidőn is villogott a neon, és a tágas, aszfaltozott parkolóban teherautók álltak, meg egy sor személyautó. Körbehajtottam, és aztán kiválasztottam egy elhagyott helyet, a lehető legmesszebb a csárdától. Ott álltam le, ahonnan jó rálátásom volt az érkezőkre és a távozókra. Leállítottam a motort, kicsit lecsavartam az ablakot, és rágyújtottam.

Nagyobb volt, mint képzeltem: kétemeletes, deszkaburkolatú épület, zsindelyes padlástetővel és manzárdablakokkal a felső emeleten. Nem tudtam rájönni, mire kellhet ez a sok tér, hacsak nincs játékterem odafönn, vagy nem szobáztatnak magányos teherautósokat és utazó ügynököket. De lehet, hogy ezek a felső emeletek sokkal ártatlanabb célt szolgáltak: talán a tulajdonos lakása volt bennük.

A földszinti ablakokon neon sörreklámok voltak, és oda, ahol ültem, kihallatszott a zenegép hangja. Amíg figyeltem, még egy teherautó futott be a parkolóba, és két magánautó. Aranybánya lehetett ez a hely. A bejárat fölött tábla: BIFSZTEK, SÜLTEK, ROSTONSÜLTEK. Vajon milyen lehet itt a koszt? A teherautósok ittléte nem jelentett semmit; ezek a fickók bármilyen moslékot hajlandók megenni, csak a sör legyen hideg és a kávé, forró.

Kétcigarettányit üldögéltem ott, míg a kék MGB lefordult az útról, és lassan tapogatózva közeledett. Lecsavartam az ablakot, kinyújtottam a karom, és intettem. Lefékezett mellettem, és kifejezéstelenül nézett rám:

– Magához megyünk, vagy hozzám? – kiáltotta.

Csuda egy nő.

– Fáradjon át hozzám – feleltem. – Itt több a hely.

Lábbal előre bújt ki a kocsijából. Szoknyája fölcsúszott, és gyors pillantást vethettem meztelen lábszárára. Ha a figyelmemet akarta fölkelteni, sikerült. A mellettem levő rallyülésre ült, és becsapta az ajtót. Tüzet adtam neki. A keze nem reszketett, de mozdulatai töredezettek voltak, csaknem görcsösek.

– Mrs. Thorndecker – üdvözöltem. – Örülök, hogy újra látom.

– Julie – mondta gépiesen.

– Julie – mondtam. – örülök, hogy újra látom.

Megpróbálkozott egy kurta nevetéssel, de nem jött össze.

Fehér kordbársony kosztümöt viselt. Alatta fehér, magas nyakú pulóvert, vaskos ír halászpulóvert. Finom, ezüstös haja szorosan a fejéhez simult. Semmi ékszer nem volt rajta, és alig valamicske smink. Talán csak egy kevés a szeme körül, hogy nagyobbnak és fényesebbnek látsszék. De az ajka sápadt volt, arca elefántcsontszín.

Gyönyörű volt ez a nő. Minden vonása erőteljes és határozott. A vaskos kosztüm és a bolyhos pulóver törékenynek láttatta. De a szemében nem volt gyöngeség. Sokat tudó szem volt – és ha ránéztem, képtelen voltam mást látni, mint az arany rabszolgaláncot, amint meztelen bokáján csillog egy rendőrautó hátsó ülésén.

– Járt már itt? – kérdezte szórakozottan.

– Nem, soha – feleltem. – Eléggé oké helynek látszik. Milyen itt a koszt?

Ide-oda forgatta a tenyerét.

– Szo-szo – felelte. – Az egyszerű ételeik jók. Bifsztek, pörkölt, ilyesmik. Amikor megpróbálnak különlegesek lenni, akkor vacak.

Igazából nem is a szavait hallottam. Azt a csodálatos, rekedt hangot figyeltem. Ennek véget kell vetni, döntöttem el. A hölgy szavaira kell figyelnem, nem hagyhatom, hogy elsodorjon mély göcögése, kurrogása, torokhangú nevetése.

Nem nyújtottam neki semmi fogódzót. Nem mondtam, hogy: „nos?”, se azt, hogy: „Beszélni óhajtott velem”, se azt, hogy: „Van valami közölnivalója?” – Csak vártam.

– Kedvelem Coburnt – mondta hirtelen. – Tudom, hogy maga nem, de én igen.

– Magának ez az otthona – jegyeztem meg.

– Ez is belejátszik – helyeselt. – Amíg férjhez nem mentem, szinte soha nem volt igazi otthonom. Azon kívül belejátszik az is, hogy Coburnben én vagyok a gyémánt a szemétdombon. Alig hiszem, hogy, mondjuk, Bostonban vagy New Yorkban élni tudnék. Vagy akár Albanyben. Tudom. Próbáltam. Elvesztem ott.

– Hová valósi, Julie? Mármint eredetileg?

– Egy iowai kisvárosba. Sose hallott róla.

– Hátha mégis.

– Eagle Grove.

– Igaza van – mondtam. – Sose hallottam róla. A beszédén nem hallani, hogy középnyugati.

– Régen eljöttem már – mondta. – Réges-régen. Táncosnő akartam lenni. Balett-táncos.

– Igazán? – szóltam. – És volt tehetsége?

– Az még csak lett volna – felelte. – A fegyelem hiányzott belőlem. A tehetség magában soha nem elég.

– Hogyan ismerkedett meg a férjével?

– Egy partyn – mondta. – Ő mentette meg az életemet.

Ezt teljesen egyszerűen, abszolút ténymegállapításként mondta. Így hát viccelődnöm kellett rajta, mert annyira meglepődtem.

– Talán a torkocskáján akadt egy halszálka? – kérdeztem vígan.

– Nem, semmi ilyesmi. Ez volt az utolsó party, amelyre szándékom szerint elmentem. Túl sok partyn vettem részt. Úgy terveztem, hogy mulatok ott egy jót, aztán hazamegyek a magam kis egérlyukába, és beveszek egy doboznyi tablettát.

Hihetetlennek hangzott. Fiatal volt, fiatal, fiatal. És szép. Egyszerűen képtelen voltam összekapcsolni az öngyilkosságot meg ezt a nőt a kámeaarcával és tökéletes alakjával, amint itt ül mellettem, és megtölti a kocsit nagyon is személyes illatával, a meleg lehelet és a friss bőr kipárolgásával.

Csak ez a kérdés jutott eszembe: – Hol történt ez? Ez a party?

– Cambridge-ben. Telford odajött hozzám. Akkor már egész este engem bámult. Félrevont, elmondta, ki ő, mennyi idős, mivel foglalkozik, mennyi a pénze, meg azt, hogy hogyan halt meg a felesége, néhány hónapja. Mindent elmondott. Azután megkérte a kezem.

– Csak így?

– Csak így – bólintott. – És én meg igent mondtam. Csak így. A legrövidebb udvarlás, amit valaha feljegyeztek.

– Gondolja, hogy tudta? – kérdeztem. – Mármint azt, hogy maga mire készül?

– Ó, igen – válaszolta halkan. – Nem mondtam el neki, de tudta. Semmit nem mondtam neki magamról, de tudta. És megkért, hogy legyek a felesége.

– És maga nem bánta meg soha?

– Soha – mondta határozottan. – Soha, egyetlen pillanatra se. Van magának fogalma, micsoda ember ez?

– Azt mondják, zseni.

– Nem a munkája – mondta türelmetlenül. – Őt magát gondolom.

– Nagyon intelligens – mondtam óvatosan. – Nagyon elbűvölő.

– Nagy ember – mondta határozottan. – Nagy ember. De van ám egy problémám.

De mennyire hogy van, gondoltam magamban cinikusan, indián zsarukkal kamatyolsz, ez a te problémád.

– A lánya – folytatta, és előrehajolt, hogy kibámuljon a deres szélvédőn. –, Mary. Voltaképpen a mostohalánya. Az első felesége özvegyasszony volt, amikor Telfordhoz ment.

Nem mondtam meg neki, hogy mindez nem újság számomra. Megint meggyújtottam mindkettőnknek egy-egy cigarettát. Julie lassan oldódott, mozdulatai és gesztusai könnyedebbek lettek, folyékonyabbak, amint beszélt. Azt akartam, hogy beszéljen tovább. Tudatában voltam szuggesztív hangjának, de most a szavaira figyeltem.

– Mary idősebb, mint én – mondta. – Négy évvel idősebb. És nagyon szereti a mostohaapját.

Hirtelen oldalt fordult az ülésen. Fölhúzta a lábát, így a csupasz térde bámult rám. Kerek, lágy és szőrtelen volt, mintha mell lett volna.

– Nagyon – ismételte, és a szemembe nézett. – Mary nagyon szereti a mostohaapját. Így hát neheztel rám. Gyűlöl.

Kis hangot hallattam és legyintettem.

– Nyilván nem olyan vészes – mondtam.

– De, olyan vészes – mondta ünnepélyesen. – És azon kívül, nem tudom, maga tudja-e vagy nem, Mary nagyon… hm, szóval, egzaltált nő. Benn van valami vallási akármiben. Kijár egy szabadtéri gyülekezetbe. Kiabál. Bibliát olvas. Újraszületés meg ilyesmi.

– Talán komolyan veszi – mondtam.

Gyöngéden a karomra tette a kezét, és közelebb hajolt.

– Hát persze hogy komolyan – suttogta. – Minden szót elhisz abból a marhaságból. Ez is az egyik oka annak, hogy gyűlöl. Mert elfoglaltam az édesanyja helyét. Úgy véli, hogy házasságtörést követek el az apjával.

Megrémültem.

– De hiszen Thorndecker neki nem az édesapja – mondtam.

– Én tudom. Maga is tudja. De Mary úgy össze van zavarodva, hogy úgy gondol Telfordra, mint apjára. Úgy véli, hogy elraboltam az apját tőle meg a halott édesanyjától. Nagyon összetett dolog.

– Enyhe kifejezés.

– A szex – folytatta Julie Thorndecker. – A szexnek nagy szerepe van az ügyben. Mary annyira szerelmes Telfordba, hogy már képtelen ép ésszel gondolkodni. Úgy érzi, hogy mi, mármint ő meg én, ugyanannak a férfinak a szerelméért versengünk. Ezért gyűlöl.

– És dr. Draper? Ő hol illik bele ebbe az egészbe?

– Ő elvenné Maryt akár holnap, ha az hozzámenne. De soha nem fog. Telfordot akarja. Draper meg lohol utána, mint egy kiskutya, és azt reméli, egyszer neki is felvirrad. Sajnálom őt.

– És Maryt?

– Hát… igen, sajnálom Maryt is. Annyira be van csavarodva. De közben rettegek is tőle.

– Retteg? – kérdeztem. – Nem úgy látom magát, amint aki bárkitől is fél.

– Nagyon szépen köszönöm, uram – mondta, megbiccentette a fejét, és nagyot mosolygott rám, közben még szorosabban fogta meg a karomat.

Ezt nem kellett volna mondania. Hamis volt a hang. Nem az a kacér, kislányos nőtípus ő, aki azt mondja: „Nagyon szépen köszönöm, uram.” Kezdtem úgy érezni, hogy színielőadáson veszek részt, amelynek a végén a publikum föláll, tapsol, és virágot hajigái.

– Miért retteg Marytől? – kérdeztem.

– Olyan… olyan kiegyensúlyozatlan – vonta meg a vállát. – Ki tudja, mit csinálhat?

Vagy mondhat? Jaj, félre ne értsen. Nem attól félek, amit rólam mondhat. Ennek semmi jelentősége. De a férjemet féltem. Attól félek, ez a bolond Mary veszélyeztetheti Telford karrierjét, terveit. Voltaképpen ezért kértem magát, hogy találkozzunk itt ma, és beszélgessünk.

– Attól fél, hogy Mary… nos, mondjuk így, megrágalmazza a mostohaapját?

Ha azt feleli: „Igen” – akkor ezt válaszolom: „De miért veszélyeztetné Mary a Thorndecker karrierjét és terveit, ha annyira szereti őt, ahogyan maga mondja?”

Ám Julie nem esett csapdába.

– Ó, nem tenne vagy mondana ő soha semmit Telford ellen. Közvetlenül nem. Annál sokkal jobban szereti. De megrágalmazhat engem. Mond ezt-azt. Történeteket terjeszt. Mert annyira gyűlöl. Nincs tisztában vele, hogyan hathat ez Telfordra, hogyan befolyásolhatja ez a férjem nagy álmainak teljesülését.

Előrehajoltam, hogy elnyomjam a csikkem. Ennek a mozdulatnak az az előnye is megvolt, hogy kiszabadítottam a karom Julie nyugtalanító markolásából, és elfordíthattam a fejem fénylő térdéről.

– Amit mond – kezdtem lassan –, az tehát lényegében ez: reméli, hogy bármi, amit Mary mondhat magáról, nem fogja befolyásolni dr. Thorndecker folyamodványának sorsát a Bingham Alapítványnál. Erről van szó?

– Igen – felelte –, erről. Csak azt akartam, hogy tudja, mennyire zavart fejű nő. Akármit mondhat, annak az égvilágon semmi köze nincs a férjem folyamodványához vagy a munkájához.

Ezután ott ültünk némán. Egyre jobban átéltem az illatát. Nagyon érzékeny vagyok a szagokra, és úgy éreztem, gyötrő parfüm árad belőle, amely könnyű, törékeny; és utóillata is van, ahogyan bizonyos boroknak utóízük. Julie utóillata mély, dús és pézsmaszagú volt. Nagyon fölkavaró. Gyűrött lepedőket juttatott eszembe, hörgéseket, nyirkos fogakat.

Az hozott vissza a földre, hogy megláttam, amint a rendőrségi járőrkocsi lassan elhalad. Mögöttünk hajtott be, elment mellettünk, a csárda mögött megfordult és eltűnt. Ugyanaz a rendőr vezette, akit kétszer láttam már Crittenden közelében. Mikor elhaladt a kocsi mellett, nem fordította erre a fejét. Nem tudom, látta-e, hogy együtt ülünk, vagy nem. Nem is tartottam fontosnak. De mindketten utánanéztünk.

– Szeretem a férjemet – mondta elgondolkodva Julie Thorndecker.

Hallgattam. Nem kérdeztem.

– Mégis… – kezdte.

Hallgattam.

– Magától igazán nem kapok különösebb bátorítást – mondta.

– Mikor volt magának bátorításra szüksége? – kérdeztem.

– Soha – mondta. – Igaza van. Kaphatnék egy cigarettát?

Ismét rágyújtottunk. Lecsavartam az ablakot, hogy a füst kimenjen.

– Nem túl hideg magának? – kérdeztem.

– De igen – felelte. – Túl hideg. Csak nem az idő. Hagyja csak lenn az ablakot. A baj az…

Megint egy coburni befejezetlen mondat.

– Mi a baj? – kérdeztem.

Lassan elfordította a fejét, hogy rám nézzen. A szeméből semmit nem tudtam kiolvasni. Csak a szemét láttam.

– Le szeretnék feküdni magával – mondta szemrebbenés nélkül. – Tényleg szeretnék. Csak az a baj, hogy maga azt hinné, azért dobom hanyatt magam, hogy kedvező jelentést adjon Telfordról.

Mindegy, mennyi tapasztalata van az embernek, mennyire izzik a mindig felhúzott lószerszáma. Mégis érezhet félelmet, amikor egy nő ezt mondja: „igen”.

– Pontosan ezt hinném – feleltem. – Ezt is hiszem.

– Kár – sóhajtott. – Pedig egyáltalában nem ez a helyzet. És ha egy bárban csípett volna föl?

– Vagy egy partyn ismertem volna meg? Az egészen más káposzta.

– Igazán szépen fejezi ki magát. Köszönöm.

– Tudja jól, hogyan értem – feleltem. – Más helyen, más időben.

Összehúzott szemmel nézett rám.

– Biztos, hogy nem kifogást keres? – kérdezte.

– Nem vagyok biztos. Nem vagyok én biztos semmiben se. Különösképp nem vagyok biztos egy olyan nőben, aki ilyen ajánlatot tesz nekem, közvetlenül az után, hogy elmondta: szereti a férjét.

Csodálkozva nézett rám:

– Mi köze van egymáshoz ennek a két dolognak?

Nem játszotta meg magát. Csakugyan így vélte.

Ez is olyan életfelfogás volt, amelyhez nem értek.

– Mrs. Thorndecker – mondtam –, Julie. Nem hozok én semmilyen értékítéletet. Csak azt mondom, hogy lehetetlen. Számomra.

– Rendben van – mondta egykedvűen. – Megleszek nélküle. És mi van Millie Goodfellow-val?

– Mi lenne vele?

– Férjes asszony. A maga kifinomult tulajdonérzéke ott nem működik?

– Nincs túl sok értelme ennek a beszélgetésnek – mondtam. – Maga szerint van?

– Nem gondolja, hogy maga kicsit fenn hordja az orrát? – kérdezett vissza.

– Igen – feleltem. – Kicsit. De én is megleszek így.

Kinyitotta az ajtót, azután visszafordult.

– Ami Maryt illeti – szólt –, csakugyan be van csavarodva. Kérem, emlékezzék arra, amit mondtam.

– Emlékezni fogok – feleltem.

Kurta mosolyt vetett rám. Igen kurtát. Utánanéztem, amint elhajt. Mély lélegzetet vettem, és lassan eresztettem ki. Bolondnak éreztem magam. De annak éreztem magam már előtte is, és annak fogóm továbbra is.

Fölcsavartam az ablakot. Mélyen előrecsúsztam az ülésen. Gyűrött tweedkalapomat csukott szememre húztam. Nem a Julie Thorndeckerrel kapcsolatos elszalasztott lehetőségen gondolkodtam; hanem egy némiképp hasonló esetre emlékeztem vissza, Joan Powell-lel. Hasonlóképp kezdődött, de másképp végződött.

Együtt töltöttünk egy egész szombati napot, csupa olyasmivel, amit egy szerelmes pár csinálhat szabadnapján Manhattanben: egy órát csámborogtunk a Bloomingsdale áruházban, a Maxwell’s Plumban ebédeltünk, nagyot sétáltunk a Central Park állatkertjében, üdvözöltük ott Patty Cake-et, a majmot, aztán megnéztünk egy francia filmet, amelyben a színészek idejük legnagyobb részében homokdűnéken mászkáltak, egy olasz vendéglőben vacsoráztunk a Village-ben, aztán visszamentünk Powell lakására.

Tulajdonképpen pompás nap volt. A nap sütött. A szemetet elhordták: a város tisztának és rendesnek látszott. Azt hiszem, Joan nagyon élvezte ezt a napot. Úgy viselkedett, mint aki élvezi, és mondta is. De nekem valamikor a délután során elromlott a kedvem. Nem a film okozta, nem is a vendéglők. Nem is Joan. Csak hangulat volt, egy hülye hangulat, minden ok nélkül.

Powell úgy gondolta, hogy mozgalmas napunkat az ágyban fejezzük be. Igen ésszerű gondolat volt, amely előző tapasztalatokon alapult. Mikor visszaérkeztünk a lakására, bement a fürdőszobába egy gyors zuhanyozásra. Pucéran jött elő, épp vizes haját dörgölte egy nagy, rózsaszín törülközővel.

Powellt meztelenül látni – hát az valami volt. Minden összeillett rajta. Semmi többlet, semmi fölösleg. Egyszerűen csak ott állt maga a tökély. Kicsi nő volt, de olyan tökéletes arányokkal, hogy bronzba öntve díszeleghetett volna a Modern Művészetek Múzeumának kertjében.

A pamlagja szélén üldögéltem előrehajolva, kezem, összekulcsoltam a térdem közt.

– Nem kevernél valami italt? – javasolta.

– Nem – feleltem. – Kösz. Azt hiszem, elmegyek.

Rám nézett:

– Nem vagy jól?

– De – mondtam –, csak vacak a kedvem. Nem tudom, mi ez. Tartós depresszió. Azt hiszem, jobb lesz egyedül. Nem akarlak untatni.

– De én azt szeretném – mondta –, hogy untass.

– Mihelyt kilépsz a Gucci-féle mokaszinodból – mondtam –, elképesztően közönséges leszel.

– Miért ne lennék? – mondta nyájasan. – Vetkőzz le.

– Ó, uramisten – morogtam. – Hát semmit nem értesz abból, amit mondtam? Egyszerűen nincs kedvem hozzá.

Félredobta a törülközőt. Meztelenül átvonult a szobán. Rágyújtott. Kevert magának egy Cuttyt szódával.

– Nincs kedved – ismételte. – És akkor mi van?

– Hogy mi van? – dühöngtem. – Csak azt mondtam, hogy ma este nincs kedvem az óka-mókához. Mit akarsz csinálni? Megerőszakolni? Az isten szerelmére, az egész nem veled függ össze. Egyszerűen míszem van; tehát elmegyek.

– Indíts – mondta. – Menj el. De ne gyere vissza többé.

Ez abban az időben történt, amikor semmit nem akartam kevésbé, mint elveszíteni őt. Éppen a legjobb úton voltunk egy kitűnő, ahogy esik, úgy puffan viszony kialakítása felé, és azt hittem, nyugodtan lehetek vele teljesen őszinte.

– Nem értelek mondtam. – Egyetlen éjszaka, egyetlen éjszaka: most először nincs kedvem a prütyköléshez, és erre nyomban szakítani akarsz.

Összehúzott szemmel nézett rám:

– Velem ez már sokkal többször előfordult, kisöreg – mondta.

Az után nyilván meglátta az arcomon, hogy mit tett a lelkemmel, mert odajött, leült mellém, és hűvös karjával átölelte a nyakam.

– Ide figyelj, Todd – mondta. – Megesett, hogy úgy bújtam ágyba veled, hogy nem volt kedvem hozzá. De megtettem, mert te akartad. Mert szeretlek. És megtenni valamit, amit te akartál, és én nem akartam: áldozat volt a szerelem oltárán. És ami még fontosabb: kiderült, hogy ez lett a legjobb szexuális együttlétünk; a számomra! Mert a szerelmemet bizonyítottam. És a dolog testi részén túl érezhettem az adás melegségét, gyöngédségét. Próbáld meg; te is így leszel vele.

Igaza volt. Ez volt a legjobb szexuális együttlétünk – a számomra. Mondtam már önöknek: sok mindent tanultam tőle.

De ez aligha következhetne be Julie Thorndeckerrel, gondoltam. Nem volt köztünk szerelem; nem volt bennem készség szándékolt áldozatra, hogy őt boldoggá tegyem. És valami más is visszatartott tőle. Lehet, hogy igaza volt: fenn hordom az orrom. Lehet, hogy egyszerűen csak javíthatatlan romantikus vagyok. Thorndeckerrel függött össze az ügy. Az ő feleségét megkefélni, ez olyan lett volna, mint sárral dobálni meg egy szobrot.

Azon kívül, a dolgokat még jobban komplikálandó, volt még egy oka annak, hogy visszautasítottam Julié Thorndeckert.

Ahogy önök már eddig is megfigyelhették, nagy képzelgő vagyok. Húsz év sittet kaphatnék azért, amit egyetlen nap során összeálmodozom. Például egész csomó szexuális fantáziaképem volt Joan Powellről. Némelyiket elmeséltem neki, másokat nem. Sőt ezúttal még Millie Goodfellow-val kapcsolatban is voltak látomásaim.

De rájöttem, hogy teljességgel képtelen vagyok Julie Thorndeckerről fantáziáim. Isten látja lelkem, megpróbáltam. De az ábrándképek elsurrantak, köddé váltak. És nemcsak amiatt, mert egy általam csodált ember felesége volt. Hanem mert annyira gyönyörű volt, a teste olyan fiatal és kecses, hogy képtelen voltam álmodozni róla.

A képzeletnek, ahhoz, hogy élvezhető legyen, kell, hogy valamiféle kapcsolata legyen a valósággal. Még az ábrándoknak is lehetségeseknek kell lenniük ahhoz, hogy fölkavarjanak. Az ember nem fantáziálhat sikeresén arról, hogy Kleopátrával csintalankodik az ágyban – mert az ember agyának egy kis része mindig közli, hogy a hölgyet néhány évszázaddal ezelőtt megmarta egy kígyó, így hát a vele kapcsolatos képzelgés puszta időfecsérlés.

Azért fantáziálhattam Joan Powellről és Millie Goodfellow-ról, mert ezek megvalósulható ábrándok voltak. De ha megpróbáltam magamban olyan szexfilmet forgatni, amely Julié Thorndeckerről szólt, hát… sehol semmi. Azzal nyugtattam magam, hogy ez a férje miatt, meg az ő túlságos szépsége miatt van.

De volt még egy ok is. Powell és Goodfellow élő, lélegző, meleg, mohó asszonyok. Julié Thorndecker nem volt az. Úgy éreztem, ő afféle holt hölgy.

Mindeme súlyos gondolatok után úgy döntöttem, hogy ha most azonnal nem iszom egyet, nyomban fejre állok, mint a jancsiszög, a túlságosan aktív nyúltagyamtól. Így hát kiszálltam a kocsiból, bezártam, és beballagtam Vörös Kutya Bettyhez.

Belül úgy festett a csárda, mintha eredetileg magánlakóház lett volna: tucatnyi összefüggő szoba volt benne. Az ajtókat levették, de a zsanérok lefestve ott maradtak. Azt a falat, amely elképzelésem szerint a nappalit meg a fogadószobát választotta el azelőtt, áttörték, hogy hosszú bárhelyiséget hozzanak létre. A többi, kisebb szobát ebédlőnek használták. Kellemes volt a berendezés: csomó meghitt zug, az embernek nem kellett úgy éreznie magát, mint hogyha egy pajtában enne. A bárban levő zenegép is elviselhető decibelszinten szólt.

Maga a bárhelyiség nem volt se álangol pub, se álhalász kocsma, se ál akármi. A dekorációt láthatólag nem tervezték meg, csak úgy összegyűlt. Néhány Tiffany-lámpa árasztott kellemes, szűrt fényt. A hosszú, megviselt mahagónifa bárpultot fekete bőrrel bevont, párnázott bárszékek szegélyezték. Volt néhány döngölt tölgyfa asztal, magas hátú székekkel. A fal melletti bokszokban gyertya állt az asztalokon, a gyertyákat viaszcsöppekkel borított, üres whiskys palackok tartották.

Félhomály volt és csapoltsör szag. Semmi króm- vagy plasztik tárgy. Barátságos hely volt, kiagyalt feliratok nélkül. Valójában egyetlen táblát láttam, ezzel a komoly figyelmeztetéssel: LÉGY JÓ, VAGY MENJ HAZA. A bár mögött a szesze süvegek nagy választéka kínálta magát – sokkal nagyobb, mint a Coburn Inné –, és örömmel láttam, hogy a „himmi-hummit” a bárpult tetején tartották, jól látható helyen.

„Himmi-humminak” a csaposok azokat a kis tartókat nevezik, amelyekben cseresznyeszemek, olajbogyók, gyöngyhagymák, citromkarikák, citromhéjak és narancsszeletek találhatók. Az olyan kocsma, ahol ezeket a kellékeket a bárpulton tartják, osztályon felülinek számít; az ember biztos lehet benne, hogy friss hozzávalókat kap az italába. Ha a „himmi-hummit” a pult alatt tartják, ott, ahol nem látható, akkor meglehet, hogy az italodba tett olajbogyó az előző martini fogyasztó tulajdona volt, aki vagy elfelejtette megenni, vagy nem érdekelte, netán megkóstolta, és visszaköpte üres poharába. Smucigabb bárokban egyetlen ilyen folytatólagos olajbogyóval képesek kihúzni akár egy hetet is.

Fölakasztottam a kabátom-kalapom a sárgaréz állófogasra, és megelégedéssel nyugtáztam, hogy nincs ruhatáros. Fölültem az egyik bárszékre, és körülnéztem. Három pasas ült a közelemben, akiket utazó ügynöknek néztem. Dupla martinijukat gyűrték le, és kicserélték egymással névjegyeiket. A másik végén két teherautósofőr ült viharkabátban, fejükön a sapkát mindenféle fémjelvény tarkította. Előttük whiskys sörök álltak a bárpulton, és egy pohárban kockát ráztak, hogy eldöntsék, ki fizeti a következő rundot.

Több vendég nem volt a bárban; minden egyéb az éttermi helyiségekben zajlott. Ezek teli voltak; egy csapat fiatal, friss arcú pincérlány szolgálta fel az italokat, vette fel a rendeléseket, és hordta ki nagy tálcákon a hátsó részben levő konyhából az étéit.

Volt egy fekete csapos, aki semmi mást nem csinált, mint kiszolgált a bárban, előkészítette az étkezéshez való italokat, amelyekre a pincérlányok nagy sietve adták le a rendelést. A másik csapos, az, aki engem szolgált ki, nagydarab, ötven-ötvenöt körüli asszony volt. Teste kényelmesen kipárnázva, fekete selyemruha feszült rajta, a méreténél két számmal szűkebb. Minden ujján gyűrű csillogott, de egy se olyan, amit céllövöldében nyert. Arca tésztás volt és durva egyszerre. Tekintélyes mennyiségű, jó marhasült és Bourbon whisky itathatta már át ezt az arcbőrt.

Gyémántos fülbevaló szikrázott rajta, és dupla gyöngysor. Irdatlan keblén rózsa formájú brosstű virult, úgy néztem, rubinból: Leomló, fekete parókát viselt, hosszú, drágaköves hajtűkkel volt odaerősítve. Ahogy a szólás tartja: ha már van, mutogasd.

Mint sok más kövér ember, könnyedén állt a lábán, és olyan nagy gyakorlatra valló, gazdaságos mozdulatokkal dolgozott, hogy öröm volt nézni. Mikor rendeltem nála egy Cuttyt szódával, elém csúsztatott egy papírszalvétát, pereméig megtöltött egy tisztességes mérőpohárkát, kinyitott egy ásványvizes palackot, rátett a papírszalvétára egy kristálytiszta, tizenkét unciás poharat, és egy kis merítőkanállal félig rakta jéggel. Mindezt egyetlen, folyamatos, összefüggő mozdulatsorral. Ha lett volna saját bárom, szívesen alkalmazom.

– Keverve? – kérdezte, és rám nézett.

– Kérném – feleltem.

Belezúdította a scotchot a nagy pohárba, anélkül hogy egy csepp is mellément volna, hozzátett egyhüvelyknyi vizet, azután várt, amíg kortyolok belőle egyet.

– Oké? – kérdezte. – Hangja mély és borongós dörmögés volt.

– Pontosan ilyet rendelt az orvos – mondtam.

– Miféle orvos az? – kérdezte. – Szívesen elküldeném hozzá néhány vendégemet. Átutazóban?

– Néhány napot Coburnben töltök – mondtam.

– Mindenkinek megvan a maga baja – mondta filozofikusan, az után a teherautósofőrökhöz ment, hogy újabb rundot töltsön nekik. Egy pirospozsgás kis pincérnő jött oda a bárhoz, hogy valamit az asszony fülébe súgjon. Erre az visszament a három ügynökhöz: – Az asztaluk terítve van, fiúk – recsegte. – A felszolgálónő majd kiviszi az italukat.

– Kösz, Betty – mondta egyikük.

Vártam, amíg eltűnnek az egyik étkezőhelyiségben. A gyémántokkal ékes csaposnő mosogatni és öblítgetni kezdett a közelemben.

– Bettynek hívják? – kérdeztem.

– Pontosan.

– A Betty? Magáé ez a csárda?

– Az enyém meg a banké – dörmögte. Gondosan megtörölgette a kezét, és felém nyújtotta jobbját a pult fölött. Maroknyi ezüstöt, aranyat és válogatott ékköveket ráztam meg. Lefogadom, nem volt egyetlen üveg se köztük. – Betty Hanrahan – mondta. – És maga?

– Samuel Todd.

– Örvendek. Nem akarom sürgetni, Mr. Todd, igyon nyugodtan, csak azt szerettem volna tudatni önnel, hogy amennyiben egyedül van, és úgy tervezi, hogy eszik valamit, szívesen kiszolgáljuk önt itt helyben, a bárpulton is.

– Köszönet – mondtam. – Lehet, hogy sor kerül rá. De alighanem iszom előbb még egyet.

– Kérem – mondta, és egyetlen határozott, pontos mozdulattal újra telitöltötte a mérőpoharat. Újabb nagy poharat tett elém, friss jéggel. Kezdtem megkedvelni ezt a helyet.

– És honnan a vörös kutya? – kérdeztem tőle.

– Volt valaha egy pudlim – felelte. – Vörösesbarna. Undok, kellemetlen szuka. Amikor átvettem ezt a boltot, úgy gondoltam, jó lesz cégérnek. Valami különleges.

– Úgy látom, elég jól felvirágzott – mondtam, és fejemmel körülmutattam a zsúfolt étkezőhelyiségeken.

– Jól megy nekem – ismerte be. – Itt aztán semmi durvaság nincs. Tiszta, rendes vendéglőt tartok. De este, vacsora után, amikor a tömeg elszéled, igazi baráti ivótársaság jön itt össze. Csomó helybeli lány a farmokról meg a kisvárosokból. Nem kurvák, semmi efféle. Csak eljönnek kicsit szórakozni. Isznak egyet-kettőt, táncolnak, ilyesmi.

– És szombat esténként játszik néha egy trió? – kérdeztem.

Abbahagyta a poharak törölgetését, amíg jól megnézett.

– Ezt ki mondta magának? – kérdezte kíváncsian.

– Egyik lojális vendégük – mondtam. – Millie Goodfellow. Ismeri?

– Hogy a fenébe ne. Millie csuda egy nő. A társaság lelke.

– Gondoltam. Meghívhatom magát egy italra?

– Amíg a nap le nem megy, nem.

– Lement az már öt napja – mondtam.

Ezen mélyen eltűnődött.

– Ebben van valami – mondta. – Kis pohár sört innék, és köszönöm.

– Örömmel.

Kiöntött magának egy kis pohárnyit a Michelob-csapból. Letelepedett velem szemben, és fölemelte a poharát.

– Egészségére – mondta, és kiitta a sörét, azután folytatta a mosogatást-öblítést-törölgetést.

– Mennyire ismeri Millie-t? – kérdezte futólag.

– Nem túlságosan. Csak beszélgetünk. A Coburn Innben lakom.

Bólintott.

– Tudom róla, hogy egy zsaru felesége – tettem hozzá. – Ronnie Goodfellow-é.

Betty Hanrahan láthatólag megkönnyebbült.

– Jól van – mondta. – Amennyiben tudja.

– Aligha felejtem el.

– Millie elfelejti – mondta. – Elég gyakran.

– Úgy látszik, a férjét nem nagyon zavarja.

– Aha – mondta. – No, figyeljen ide, elmondok magának egy történetet. Ugyanezt a történetet elmondtam Millie Goodfellow-nak is. Harminc évvel ezelőtt férjnél voltam, életemben először és utoljára. A férjemet Patrick Hanrahannek hívták. Az én lánykori nevem Dubcek, Betty Dubcek, a Michigan állambeli Hamtramckből. Na, szóval, Patről kiderült, hogy piás, én pedig a Miss Ide-oda lettem Detroitban. Megértem a pénzem, nem tagadom. Ez így ment majdnem két éven át: ő igyekezett szárazra inni a serfőzdéket, én meg elmentem mindenkivel, akinek fütyije volt. Azt gondoltam, hogy Patricket egyáltalában nem érdekli. Aztán egy este hazajött, csont józanul, és akkor kaptam tőle ezt…

Fölemelte nehéz parókájának egyik sarkát. Mély, csúnya sebet láttam, amely végigfutott a feje búbjától a bal füléig.

– Nem sok híja volt, hogy meg nem ölt – mondta. – Miután két évig tudomásul vette, és mondogatta magának, hogy nem számít, és fütyül rá, egyszer csak fölrobbant, és kis híján megölt. Tudnom kellett volna, hogy ez bekövetkezhet; csupa büszkeség volt az az ember. Ilyenek ezek. Hosszú ideig bugyborékol bennük a dolog, de előbb vagy utóbb…

– És mi történt vele? – kérdeztem.

– Pattel? Egyszerűen lelépett. Nem kerestem. Még csak be se jelentettem a zsaruknak; hagytam a dolgot. Tíz év után törvényesen elváltam. De amiért elmeséltem magának, annak az az oka, hogy Ronnie Goodfellow is ugyanolyan, csupa büszkeség férfi, mint amilyen Pat volt. Millie azt hiszi, hogy a férjét nem érdekli a dolog. Lehet, hogy így van – most. De egy napon érdekelni fogja, csak jegyezze meg, amit mondok, és akkor aztán piff, paff, puff.

– Köszönet a figyelmeztetésért – mondtam.

– Lehet, hogy most ebédelek valamit. Mit ajánl?

– Próbálja meg a főtt májat szalonnával – mondta. – Rósejbni körettel.

Ott szolgálták fel a bárpulton, feketekenyér- szeletekkel, vajjal és egy kis tál salátával. Nem volt valami nagyszerű étel, de egy ilyen, út menti csárdában, itt, a senki földjén, kellemes meglepetés. Egy Ballantine világost ittam hozzá, és ez sokat lendített a dolgon. Betty Hanrahan pedig adott nekem hozzá friss, Colman-féle mustárt, hogy a májra kenjem. Olyan forró volt, hogy a fejemet kiverte a víz. Így kell fogyasztani a jóféle főtt májat.

A második feketekávémat ittam, és azon tűnődtem, kívánok-e még egy brandyt, vagy valami egyebet. Betty Hanrahan a bárnak az ajtó felőli végén volt, és a palackossör-készletet ellenőrizte. Bejött egy pasas, szőrmegalléros sofőrdzsekiben. Még mindig kesztyűben volt, és le se vette jelvényekkel teli sapkáját. Néhány percig beszélt Bettyvel, és láttam, amint kifelé mutogat, a parkolóhely irányába. Azután a tulajdonosnő megfordult, és rám nézett. Lassan odajött.

– Mr. Todd – szólt. – Egészen véletlenül nem Grand Prix-je van?

– De igen – mondtam. – Poros, fekete jószág. Miért?

– Bajba került – mondta. – Valaki fölhasította a gumijait. Mind a négyet.

– A rohadt életbe! – kiáltottam elkeseredve.

Betty Hanrahan azt mondta, hogy hívja a zsarukat. Kimentem a parkolóba a teherautóssal, ő mondta el nekem, mi történt. Lefékezte a kis pótkocsis járművét a parkolóban, és harmadikként állt le az én Pontiacomtól. Ő meg a társa lekászálódtak az utasfülkéből, bezárták, és elindultak a csárda felé. El kellett haladniuk a Grand Prix mellett, és a társa vette észre először, hogy a gumijaimat fölhasították. Amikor a kocsimhoz értünk, a társa ott kuporgott, és az egyik kereket vizsgálgatta. Fölnézett rám:

– A maga kocsija?

Bólintottam.

– Valaki szépen elintézte magát – mondta komoly hangon. – Úgy látom, fejsze, de lehetett egy súlyos vadásztőr is. Valami efféle. Egy mély vágás mindegyik keréken, a hátsó balt kivéve. Azon két vágás van, mintha a por fa, aki csinálta, itt kezdte volna, elsőre nem sikerülhetett neki elég mélyre vágni, és újra nekilendíthette.

– Mennyi ideig tarthatott maga szerint? – kérdeztem.

A két sofőr egymásra nézett.

– Néhány percig. Bernie? – kérdezte a társát.

– Nem kell hozzá több – mondta a másik.

– Csak körüljárta a kocsit, és vagdosott. Az anyja szemit! Fényes nappal. Van ellensége, Mister?

– Nem tudok róla.

– Nem aludt véletlenül valaki másnak az ágyában, he? – kérdezte Bernie, és mindketten nevettek.

Lassan körüljártam a Grand Prix-t. Nem mondom, hogy a kocsi egészen a peremén állt, de erősen leereszkedett, és az oldalára dőlt.

Szirénaüvöltést hallottunk, és fölnéztünk. A coburni rendőrségi cirkáló fékezett le a parkolóban, ugyanaz, amelyet már háromszor láttam ma. Az egyik teherautós integetett; a járőrkocsi elfordult a csárdaépülettől, átvágott hozzánk, és közvetlenül mellettünk állt le. A rendőr kikapcsolta a villogó-forgó lámpát, kiszállt, rántott egyet a sapkáján, és hozzánk lépett.

– Mi történt itt? – kérdezte.

– Valaki fölhasogatta ennek az embernek az autógumijait – mondta Bernie. – Mind a négyet.

A rendőr körüljárta a Grand Prix-t. Kurta, mokány emberke volt, vékony egérszájjal és fényes, kőszerű szemmel. Visszaért hozzánk, ott állt, és csípőre tett kézzel bámulta a kocsit.

– Ejha – mondta undorral. – Úgy éljek, fölér egy seggberúgással. – Alighanem fejsze – mondta a sofőr társa.

– A franc tudja, lehet az is, hogy balta.

A rendőr előrehajolt, és ujjával megérintette az egyik vágást.

– Lehet – mondta. – Vagy egy súlyos kés. De alighanem igaza van: fejsze. Nincs nyoma a késsel történt fűrészelésnek. Csak egyetlen, mély döfés. Ki fedezte fel?

– Mi – mondta a sofőr társa. – Leálltunk, bezártuk a kocsit, és indultunk a csárdához. Akkor vettem észre, Bernie meg bement, hogy szóljon Bettynek. Én meg itt maradtam.

– Mennyi ideje ennek?

– Nincs több mint tíz perce. Ugye, Bernie?

– Kábé. Legfeljebb tizenöt.

A rendőr hozzám fordult.

– A maga kocsija?

– Igen, az enyém.

– Mikor parkolt le itt?

Az órámra néztem.

– Két órája – mondtam. – Talán tíz perccel több vagy kevesebb.

– Végig odabenn volt? Az étteremben?

Várakozva bámult rám. A rohadék, ez látott engem Julie Thorndeckerrel.

– Nem végig – feleltem. – Elszívtam egy cigarettát idekinn előbb, s csak aztán mentem be. Úgy egy és negyed órája lehettem benn a bárban. Így valahogy.

Tovább nézett rám, hunyorított szemmel. De nem kérdezte meg, miért tartott nekem háromnegyed órát egy cigaretta elszívása, és miért nem mentem be a csárdába közvetlenül az után, hogy leálltam.

– Látott valakit mászkálni erre? – kérdezte. – Valakit, aki gyanúsan viselkedett?

– Nem – mondtam. – Senkit.

– Keresztülhajtottam itt valamivel tizenkettő után – mondta –, csak rutinőrjárat volt, tudja, de én se láttam itt senkit. – Elgondolkodva hallgatott egy darabig. – Ahogy most megpróbálom fölidézni, nem emlékszem, hogy láttam volna a kocsiját.

– Pedig itt voltam – feleltem.

– Hát – mondta. – Csomó kocsi volt itt, hogy a csudába is emlékezhetnék mindenkire, akit láttam. – Mélyet sóhajtott. – Alighanem valami hülye kölykök voltak. Rengeteg vandalizmus történik mostanság. – Megint szünetet tartott, és kifejezéstelen arccal nézett rám. – Hacsak nincs valami elképzelése arról, ki tehette ezt magával.

– Nem, nincs – mondtam. – Halvány sejtelmem sincs.

– Hát akkor, nagyon sajnálom, ami történt, Mr. Todd – mondja élénken. – Szégyen-gyalázat. Jegyzőkönyvet kell felvennem. Láthatnám a jogosítványát meg a forgalmi engedélyét?

– Odabenn leszünk a bárban, ha szüksége lesz ránk – mondta Bernie.

A rendőr intett nekik.

– Persze, fiúk, menjenek csak. Pár perc múlva beugrom, hogy fölírjam a nevüket és a címüket.

A Pontiac hűtőjét használta íróasztalnak, hogy bevezesse a tájékoztatást kis noteszába, amelyet a fegyverszíjához erősített bőrtokból vett elő.

– Ezek a rohadt kölykök – mondta írás közben. – El se tudja képzelni, miket művelnek. Szélvédőket vernek be, rádióantennákat tépnek le, néha csak végighúznak egy szöget a kocsin, amely mellett elmennek. Csak hogy tönkretegyenek valamit, érti? Semmi érdekük, semmi okuk. Nyavalyás bajkeverők.

Visszatette a jegyzetfüzetet a fegyverszíjába, és kezembe adta a jogosítványt meg a forgalmi engedélyt. Elindultunk a csárda felé.

– New York City, mi? – szólt. – Azt hiszem, hozzá vannak maguk már szokva az efféle disznóságokhoz. Azt hallom, az a város kész dzsungel.

– Fene tudja – mondtam. – Akadnak még legalább olyan pocsék helyek. Talán rosszabbak is.

– Aha – mondta színtelen hangon –, milyen igaza van. Nos, úgy gondolom, szüksége lesz egy autómentőre. Ismeri valamelyik környékbeli javítót?

– Mondjuk, a Mike autójavítóját? – kérdeztem. – Az el tudná intézni?

– Hát persze. Van egy vontatókocsijuk. De alig hiszem, hogy egy efféle munkával elkészülnek még ma. Talán holnapra, ha nagyon megcsipkedik magukat. A nevem Fred Aikens közrendőr. Mike jól ismer. Hivatkozzék rám, és lehet, hogy akkor egy kicsit barátibb árat kér magától. De nem valószínű – tette hozzá száraz nevetéssel.

Odabenn a csárdában ismét megálltunk.

– Megtesszük, ami tőlünk telik, Mr. Todd – mondta Aikens közrendőr –, de azért ne legyenek vérmes reményei. Rosszindulatú károkozásnál, mint ez is, lehet, hogy sose kapjuk el, aki csinálta. Hacsak nem követi el másutt is, és lesz, amin elinduljunk.

– Értem.

– De amellett van biztosítása is, ugye?

– Van biztosításom – mondtam –, de nem hiszem, hogy az kiterjed rosszindulatú károkozásra. Föl kell hívnom a biztosítási ügynökömet.

– Nos, nagyon sajnálom, ami történt, Mr. Todd – mondta újra. – De végül is senkinek nem esett baja, ugye? Úgy értem, semmi személyi sérülés nem történt. Az ember mégiscsak örülhet neki, hát nem? – Hidegen elmosolyodott. – Nos, megkeresem ezeket a teherautósokat, megtudom a nevüket és a címüket. Ha kiderítünk valamit, értesítjük.

Biccentett, és elindult a bár belseje felé, ahol Bernie meg a társa az előbb már látott másik két teherautósofőrrel ült. Mind a négyen whiskys sört ittak.

A fekete csapos egyedül volt, és odajött hozzám.

– Miss Betty fenn van az irodájában – mondta. – Szeretné, ha meglátogatná őt, ha van egy perce. Ott, azon az ajtón át menjen, a lépcsővel szemben van az iroda.

– Kösz – mondtam. – Fölmegyek.

– Azt üzeni, talán jobb lenne, ha a kabátját és kalapját is magával vinné.

– Aha – mondtam kedvetlenül. – Talán fölviszem.

Az iroda ajtaja nyitva állt, Betty Hanrahan telefonált. Intett, jöjjek be, és egy karosszékre mutatott, amely rendetlen íróasztala előtt állt. Leültem, elővettem a cigarettám, és Betty elé tartottam a csomagot. Kivett egyet, és tüzet adtam neki, miközben épp ezt mondta a telefonba: – Igen, Dave… Igen… Értem, de eddig még egyetlen követelést se támasztottam…

Rágyújtottam a saját cigarettámra, és körülnéztem. Körülbelül akkora volt a helyiség, mint egy nagyobbfajta szekrény, épp csak egy íróasztalnak, két széknek, ócska, fém iratszekrénynek és a sarokban egy régimódi kis páncélszekrénynek jutott benne hely. A páncélszekrény alacsony alkotmány volt, nagy görgőkkel, egy tárcsával és fémfogantyúkkal.

Betty Hanrahan hátradőlt forgószékében, lábát az íróasztalon pihentette. Jó lába volt. Strasszal díszített, magas sarkú cipőt viselt, és ámultam, hogyan képes a bárpult mögött állni ilyen magas sarkokon. Azt is csak most láttam, hogy cipő nélkül eléggé kicsi lehet. Hosszában; nem széltében.

– Oké, Dávid, kedvesem – mondta éppen. – Tedd meg, amit lehet… Kitűnő… Értesíts, mihelyt megtudod.

Előredőlt, és letette a hallgatót. Közben meglátta a szoknyáját, és lehúzta valamivel a térde alá.

– Semmi nem látszott ki, ugye? – kérdezte.

– Nem láttam semmit – nyugtattam meg.

– Hát hogy is ne. Hordok bugyit.

Kihúzta az oldalfiókot, és elővett egy üveg félig telt Wild Turkeyt. Kitett egy csomó papírpoharat is.

– Töltsön mindkettőnknek – mondta.

Fölálltam, és kitöltöttem a Bourbont két pohárba.

– Hozok vizet magának – mondta –, ha azzal szereti.

– Jó lesz így.

– Szükségem van egy kortyra – mondta.

– Utálom, ha a területemen disznóság történik. Kiborít, és rossz hírbe keveri az üzletemet. Akivel most beszéltem, az a biztosítási ügynököm volt. Úgy hiszi, hogy a biztosításom kiterjed a rosszindulatú kártevésekre. De ha nem is, közölni szeretném magával, hogy állom a cechet.

– Hálásan köszönöm, Betty – mondtam.

– De lehet, hogy az én biztosításom is kiterjed rá. Majd ha visszamegyek New Yorkba, utánanézek.

– New York – mondta, és megrázta a fejét. – Ez muris. Én chicagóinak néztem magát. Nem olyan a beszéde, mint egy New York-inak.

– Áttelepültem – feleltem. – Eredetileg ohiói vagyok. Használhatnám a telefonját? Föl szeretném hívni Mike javítószolgálatát, és megtudni, mit tehetnének a kocsimmal.

– Hadd hívjam Mike-ot én – mondta. – Én tudom, hogyan kell bánni azzal a vén csibésszel.

Levette lábát az íróasztalról, kotorászott a fiókjában, és előszedett egy szamárfüles névjegyet. Föl kellett tennie a szemüvegét, hogy lássa a telefonszámot. A szemüveg kerete apró strasszokkal és gyöngyökkel volt kirakva.

Hallgattam, amíg elmagyarázta Mike-nak, mi történt. Elmondta: az a kívánsága, hogy nyomban szállítsák el a kocsit, és az új gumikat délután ötre szereljék föl. Mérges recsegést hallottam a telefonból. Az asszony visszaordított, és végül megállapodtak abban, hogy a munka szombat délig elkészül. Azután az árról kezdtek beszélni, és nyomban újabb veszekedés tört ki. Nem hallottam, mi volt a végső összeg, de azt tudom, hogy lehengerelte Mike-ot, és végül is ezt kiabálta: – És gondoskodj róla, hogy én kapjam meg a számlát, te istenverte szélhámos.

Lecsapta a kagylót, és rám vigyorgott. Levette a szemüvegét, és újra fölrakta a lábát az asztalra. Ezúttal már nem strapálta magát azzal, hogy lehúzkodja a szoknyáját. Igazat beszélt; csakugyan hordott bugyit.

– Mindjárt érte jönnek – közölte. – Azt állítja, hogy nem tudja megcsinálni. De holnap délig elkészülnek vele. Leszállítják a Coburn Innhez. Oké?

– Köszönet, Betty – hálálkodtam. – De a számlát nem kell kifizetnie. Nem a maga hibája.

– Az én területemen történt, vagy nem? Felelős vagyok minden vendégem kocsijának a biztonságáért.

– Nem vagyok biztos benne, hogy felelős – mondtam. – A törvény szerint.

– Szarok a törvényre – mondta nyersen.– Én felelősnek érzem magam, és kész. Van valami elképzelése, ki tehette?

Egész csomó elképzelésem volt.

– Semmi elképzelésem nincs – mondtam.

– Nem felejtette véletlenül valaki másnak az ágya alatt a cipőjét?

– Ezt kérdezte az egyik teherautós is. De nincs ilyesmi. Tudomásom szerint nincs efféle ellenségem. Lehet, hogy véletlen volt. Mármint az, hogy az én kocsimnak mentek neki. Lehet, hogy néhány bajkeverő srác csak azért szúrt ki magának, mert a járgányom magányosan parkolt, messze, a parkolóhely végében.

– Lehet – felelte kételkedőn.

– Fred Aikens közrendőr így véli. Azt állítja, hogy az elvadult kölykök sok vandalizmust követnek el mostanság.

– Fred Aikens közrendőr – mondta undorral. – Ez nem tudná a saját fenekét megtalálni egy bokszkesztyűvel.

– Betty – szóltam –, mondja csak… Mikor fölhívta a zsarukat, akkor, amikor én kimentem megnézni a kocsimat, megmondta nekik a nevemet? Mondta, hogy a kocsi Samuel Todd tulajdona?

Pillanatig hallgatott, összeráncolt homlokkal.

– Nem – mondta határozottan. – Csak azt mondtam, hogy egy vendégemnek fölhasították a gumijait. A nevét nem említettem.

– Amikor Aikens beállított, és szemügyre vette a kocsimat, még mielőtt a jogosítványomat és a forgalmi engedélyemet megnézte volna, Mr. Toddnak szólított. Nem tudom, honnan tudja, ki vagyok.

– Talán látta magát valahol Coburnben, és érdeklődött, ki maga. Vagy esetleg valaki megmutatta magát neki.

– Talán így történt. Valaki megmutatott neki.

– Még egyet? – kérdezte, és az üveg felé biccentett.

– Szívesen.

– Friss poharakba töltsön. Kilyukadnak, ha túl sokáig használják őket.

Még két adagot töltöttem mindkettőnknek, friss poharakba. Egyetlen húzásra eresztette le a torkán, krákogás nélkül, arcizomrándulás nélkül. Alig láttam mozogni a torkát; egyszerűen leöntötte az italt. Ezzel a hölggyel aligha voltam versenyképes.

– Üzleti úton van Coburnben, Mr. Todd? Ha nem veszi zokon a kérdésemet.

– Nem veszem zokon – mondtam, és röviden beszámoltam neki a Bingham Alapítványról, a Thorndecker-folyamodványról és arról, hogyan kerültem Crittendenbe, helyszíni kivizsgálásra.

– Ismerem azt a Crittenden-társulatot – mondta. – Thorndeckerék kétszer-háromszor itt jártak vacsorázni. A felesége: akár egy baba, nem?

– De igen – mondtam. – Akár egy baba.

– És járnak ide a gondozóotthon munkatársai, meg a laborban dolgozó srácok is. Általában szombat és vasárnap este. Lármás társaság, de semmi bajt nem csinálnak. Isznak derekasan. Többnyire sört vagy bort.

– Mary Thorndecker fölbukkant itt valaha is?

– Sosem hallottam róla. Ki az?

– Thorndecker lánya. Voltaképpen a mostohalánya. Huszonhét éves. Olyan pókszerű külseje van.

– Nem hiszem, hogy láttam volna.

– És Drapert? Dr. Kenneth Drapert?

– Őt ismerem. Nagy magányos. Hetenként kétszer-háromszor jön. Későn. Egyedül ül. Iszik, amíg csak ki nem készül. Néhányszor sírógörcsöt is kapott már.

– Igazán? Ez érdekes. És Stella Beecham? Ő a főnővér Crittenden Hallban.

– Igen – mondta megvetéssel Betty Hanrahan. – Ismerem azt a nőt. Ki kellett tennem a szűrét innen. Erőszakoskodott az egyik fiatal pincérnőmmel. Figyeljen ide, én az ,,élni és élni hagyni” híve vagyok. Engem nem érdekel, ki kit izél meg. Se hogy hogyan. De nem az én házamban. Nekem vigyáznom kell az iparengedélyemre. Azon kívül ennek a pincérlánynak a családjával régi barátságban állok, és megígértem nekik, hogy rajta tartom a szemem a kislányon. Így hát kiadtam annak a nővérnek az útját. Ronda egy némber.

– Az – bólogattam –, bizony az. Betty, nem szeretnék magának dajkameséket mesélni; hadd kérdezzem meg, Julie Thorndecker, az a baba, jött valaha is más férfival ide, mint a férjével?

– Nem – felelte kapásból. – Legalábbis, amíg én munkában voltam, soha, márpedig én szinte mindig munkában vagyok. Akarja, hogy kérdezősködjem?

– Nem, köszönöm. Maga máris nagyon sokat tett értem, és rendkívül hálás vagyok érte. Hívhatnék egy taxit? Feltéve, hogy akad ilyesmi errefelé. Vissza kell mennem az Innbe.

– Tudok én jobbat – mondta. – Magának kocsira van szüksége, amíg Mike rendbe hozza a Grand Prix-t. Majd én gondoskodom róla. Voltaképp nem is kocsi. Én egy Mark Five-val járok, megkaphatja azt is, de van egy tragacsunk, egy ócska Ford teherautó. Csak bevásárláshoz használjuk, és hóekét szoktunk ráakasztani, ha meg akarjuk a hótól tisztítani a parkolót. Nem valami látványosság, de megy. Készséggel fölajánlom, használja, míg visszakapja a sajátját.

Nem akartam, de ő nem volt hajlandó nemleges választ elfogadni. Hálásan megcsókoltam. Óriási asszony volt.

Hát így: húsz perccel később egy ősöreg teherautó fűtetlen vezetőfülkéjében zötyögtem vissza Coburnbe. Ócska volt, de gurult, én meg annyira el voltam foglalva azzal, hogy kiismerjem szeszélyes sebességváltóját, hogy megpróbáljam harmincöt mérföldes sebesség fölé kergetni, meg ellensúlyozzam azt a hajlamát, hogy mindig jobb felé tartson, hogy már Coburn Innbe értem, amikor eszembe jutott: nem fizettem ki az ebédemet Vörös Kutya Bettynél. Majd ha hazatérek New Yorkba – határoztam el –, küldök Betty Hanrahannek valami csinos ajándékot.

Valamit, ami strasszal van kirakva, vagy tenyésztett gyönggyel és flitterrel. Örülni fog neki.

Odafönn a szobában baljósan néztem arra a két korty italra, amely nyugodtan pihent a vodkásüveg alján, és nem ártott senkinek. De nem is használt senkinek. Elővettem a tiszta fogmosópoharam, és kiürítettem az üveget. Kortyoltam egyet. Eddig a következőket ittam ma: sört, scotchot, világos sört, Bourbont és vodkát. Hogyan is hagyhattam ki az ouzót, a sangriát és az erős almabort?

Mogorván ittam. Nem éreztem részegnek magam. A gumijaim fölhasítása annyira gyerekes tettnek tűnt. Tudtam, hogy figyelmeztetésnek szánták – de mennyire lehet fiatal, aki csinálta?

Úgy spekuláltam, hogy Fred Aikens lehetett, Ronnie Goodfellow utasítására. Még el is képzeltem, hogyan zajlott:

Aikens rutin őrjáratot végez Vörös Kutya Betty parkolójában. Vagy a nyomomban volt már azóta, hogy látta, amint Crittenden Hall körül szaglászok. Szóval észrevesz, amint ott parkolok a csárda mellett, Julie Thorndeckerrel édes kettesben. Ha Aikens nem látta is az arcát, halálbiztos, hogy fölismerte Julie kék MGB-jét az én Grand Prix-mmel szemben. Erre leadja a drótot a legközelebbi telefonfülkéből. A beszélgetés, gondoltam, valahogy így zajlott:

– Ronnie? Itt Fred. Fölébresztettelek?

– Semmi baj. Mi van?

– Most láttam a barátnőd kocsiját. Vörös Kutya Betty parkolójában áll.

– Igazán?

– Rögtön egy fekete Grand Prix-vel szemben. A Pontiacban ül, egy hosszú ürgével. Gondoltam, jó, ha tudod.

Csend.

– Ronnie? Ott vagy?

– Itt vagyok. Az a rohadt strici.

– Ismered?

– Egy szimatoló pasi a Cityből. Egy Todd nevű pacák. Thorndeckert jött kivizsgálni a pénzadománnyal kapcsolatban.

– Vagy úgy. Szóval, akkor rendben van? Hogy azok ketten együtt?

– Hm. Kösz. Figyelj, Fred. El tudnád intézni azt a nagyképű szemétládát?

– Elintézni?

– Csak a kocsiját, őhozzá ne nyúlj. De ha hozzájutsz, kicsinálhatnád a kocsiját.

– Minek, Ronnie?

– Csak hogy legyen min gondolkodnia.

– Értem már. Emlékszel arra a fejszére, amit Abe Tompkinstól vettél el, amikor fejbe akarta csapni a szeretőjét?

– Emlékszem.

– Az a fejsze még mindig ott van a csomagtartóban. Ha hozzájutok, lehet, hogy le tudom taglózni azt a Grand Prix-t.

– Kösz, Fred. Nem fogom elfelejteni.

– Megteszel majd nekem valamit cserébe, jó?

– Jó.

Úgy képzeltem, valahogy így mehetett a dolog. De a Fölhasított Gumik Titkának megfejtése nem töltött el megelégedéssel. Kis titok, kis megoldás. Semmi köze nem volt a Thorndecker-nyomozáshoz.

Ezt hittem.

Ott ültem, azt szerettem volna, ha hat rám a vodka, mérgesen néztem a semmibe. Minden nyomozásnak van egy kezdeti szakasza, amelynek során a nyomozó kérdez, figyel, megfigyel, gyűjtöget, halmoz, és általában hatni engedi magára a dolgokat, minden ellenőrzés nélkül.

Azután, amikor bizonyos összefüggések alakulnak ki, viszonylatok villannak fel, a nyomozónak hozzá kell látnia, hogy megfeszítse bicepszét, és nekilódítsa a történéseket. Ez a Nyitó Szakasz, amikor valamennyi kinyitott dobozról lekerül a fedél, föléjük lehet hajolni, beléjük lehet lesni – és időnként elfordulni, amikor a bűztől fölfordul az ember gyomra.

Itt az ideje, döntöttem el, hogy hozzálássak. Egyszerre csak egy dolognak. A Thorndecker-nyomozás első számú rejtvényét választottam. Nevetségesen könnyűnek bizonyult.

De néha az egyszerű dolgok fölfedése tart a legtovább. Emlékszem, egyszer egy lopási ügyön dolgoztam egy emeletes saigoni raktárban. Itt raktározták a gyógyszereket a frontvonalban levő orvosi egységeknek és alapkórházaknak. Leltározáskor horribilis hiányok mutatkoztak.

Három bejárata volt a raktárnak. Kettőt lezárattam; minden katonai és polgári személy egyetlen ajtón járhatott ki s be. Megkötöztem az őrséget, és mindenkit, aki kilépett az épületből, alaposan meg kellett motozni. A lopások folytatódtak. Titkos belső folyosókra, alagutakra gyanakodtam. Még egy fémdetektort is beszereltettem, akárcsak egy repülőtéren, arra az esetre, ha valaki kis fémtartályokban csempészi ki a gyógyszereket, vagy a végbelébe felnyomott kapszulákban viszi ki őket.

Semmi siker. Továbbra is nagy mennyiségekben hiányzott a gyógyszer, és valahányszor megpróbáltam rájönni, hogyan viszik ki a holmit az épületből, mindig pofára estem.

Tudják, hogyan oldottam meg? Egy napon az íróasztalomnál ültem a rendészeti irodán. Az utolsó cigarettát vettem ki a csomagból, összegyűrtem az üres csomagot a markomban, és könnyedén kihajítottam a nyitott ablakon. Aztán talpra ugrottam, és elkiáltottam magam, de valami cifrábbat kiáltottam, mint azt, hogy: „Heuréka!”

Így csinálták ők is, pontosan. Az egyik vagány hajigálta ki az anyagot egy emeleti ablakból, egyenesen egy haverja kezébe, aki odalenn állt a fasorban. Egyszerű? De mennyire. Minden valamirevaló balhé az. De három hetembe telt, hogy fölgöngyölítsem.

A „Thorndecker öl!” szövegű névtelen levél szerzőjét megtalálni, nem fog ennyi időmbe kerülni. Reméltem legalábbis.

Fölmarkoltam az esőkabátom meg a kalapom, és újra lementem a hallba, ezúttal a lépcsőn. Már rájöttem, hogy így feleannyi időbe kerül, mintha megvárom Sam Livingston reumás liftjét.

Odapillantottam a trafikosfülke felé, de Millie Goodfellow-nak épp vevője volt, az egyik özönvíz előtti, állandó lakó. Áthajolt, azaz gyakorlatilag inkább átesett a pulton, hogy megpróbálja elolvasni a feliratot Millie szűk trikójának elején.

– Mi? – hallottam ingerült hangját. – Mi van odaírva? Odafenn hagytam az olvasószemüvegem.

A portáspulthoz léptem. A szolgálatos kopasz felpillantott, ingerülten, amiért megzavartam elmélkedésében a Playboy széthajtható középső képe fölött.

– Tessék – szólt idegesen.

– Írógépszalagra volna szükségem – mondtam. – Van a városban irodai cikkeket árusító üzlet?

– Hogyne lenne – felelte emelt hangon, dühösen, mert azt hitte, kételkedem benne, hogy Coburn rendelkezik ilyen intézménnyel.

Elmondta, hogyan találom meg a Coburni Irodacikkek Boltját, egy sarokra a postahivataltól.

– Biztosan megtalál ott mindent, amire szüksége van – mondta élesen.

Megköszöntem, és indultam volna. Ekkor megakadt a szemem kék szövetöltönye jobb vállán. Látta, hogy odabámulok, és fejét csavargatva nézett lefelé, hogy rájöjjön, mit nézek. Odanyúltam, és kezem élével lekeféltem a vállát.

– Így – mondtam. – Most már sokkal jobban néz ki.

– Köszönöm, Mr. Todd – mondta alázatosan és megszégyenülten.

Természetesen, semmi nem volt a vállán. Istenemre, undok egy rohadék tudok néha lenni.

Megtaláltam a Coburni Irodacikkek Boltját, egy parányi odút a falban, poros kirakatablakai, ceruzák, radírok siralmas választékával, kifakult papíráruval és rozsdásodásnak indult irodai eszközökkel. A bejárati ajtó egy fölfüggesztett harangot szólaltatott meg, amely belecsörömpölt a kihalt üzlet csendjébe. Körülnéztem. A bolt „Felszámolás előtti kiárusítás” képét mutatta.

És a kis ürge, aki kivonszolta magát a hátsó szobából, tökéletesen illett ahhoz, hogy ennek a mauzóleumnak a gazdája legyen. Csak arra emlékezem, hogy foszlott posztópapucs volt rajta, és hat (megszámoltam) szál hosszú haját sápadt, szeplős koponyáján oldalra fésülve viselte.

– Tessék, uram – sóhajtotta. – Mit parancsol?

Szívesen tréfálkoztam volna vele egy sort, de annyira levert és megfélemlített volt, hogy nem éreztem kedvet az ugratásához. Az élet átalakított. Így hát csak ennyit mondtam:

– Meg akarom vesztegetni önt.

Színtelen, vizenyős szeme megrebbent:

– Engem?

Elővettem a pénztárcámat, és kihúztam egy tízdolláros bankjegyet. Fölemeltem, ég ujjammal libegtetni kezdtem.

– Ez az egyetlen irodacikkbolt a városban?

– Hát… persze – mondta, és rászegezte szemét a bankóra, mintha az a mennyországba szóló belépő volna, de legalábbis kilépő Coburn-ből.

– Jól van – mondtam. – A tízes az öné, ha egyszerű választ ad egy egyszerű kérdésre.

– Nem tudom… – mondta, vágyakozón és rémülten egyszerre.

– Bármikor letagadhatja, hogy beszélt velem – mondtam neki. – Nincs itt senki, csak mi, kettecskén. A maga szava az enyém ellen.

– Eegen – derült fel lassacskán. – Hát akkor rendben van. Mi lenne az a kérdés?

– Vesz valaki itt a városban Olimpia Standard írógéphez való szalagot?

– Olimpia Standard? – kérdezett vissza, és megnyalta száraz szája szélét. – Csak egy ilyen gép van a városban, tudomásom szerint.

– Kié?

– Mary Thorndeckeré. Elég gyakran bejár ide venni…

Átadtam neki a tízest.

– Köszönöm – mondtam.

– Talán úgy kéthavonta – motyogta tovább, és bámult a kezében levő pénzre. – Mindig megkérdi…

A harang megcsörrent az ajtó felett, amint kiléptem.

Visszabaktattam a Coburn Innbe, és úgy meg voltam elégedve magammal, hogy szinte szédültem. Diadalmam jutalmaként megálltam Sandy boltjánál, és vettem egy újabb üveg Popovot, egy jóféle, oroszos nevű vodkát, amelyet a Connecticut állambeli Hartfordban desztillálnak. De mire fölérkeztem a 3 F szobába, eufóriám elpárolgott: ki se nyitottam az üveget.

Óvatosan leereszkedtem az egyik recsegő karosszékbe, és ott terpeszkedtem, néztem a semmibe. Minden nagy problémám megmaradt. Lehet, hogy Mary Thorndecker írta a levelet, és lehet, hogy Ronnie Goodfellow próbálta megtalálni. Különös katyvasz. A Nyúl a Rókának, a Róka a Varjúnak. De ki a Varjú?

Hogy is van ez?

Mary Thorndecker legépel egy levelet – „Thorndecker öl” –, és itt hagyja nekem: Mi az indítéka? Nos, lehet, hogy valami ártalmatlan dolog hajtja, mondjuk, haragszik a Crittenden Kutatólaboratóriumban végzett élveboncolások miatt. Ha igazán mélyen vallásos nő, ha fundamentalista, ahogyan mindenki állítja, akkor talán ez ösztökéli arra, hogy leírja: „Thorndecker öl.” Mindegy, megírja a levelet valamiféle okból.

Mármost, kinek mondhatta el Mary, hogy mit tett? Elmondhatta dr. Kenneth Drapernek. De ezt nem nagyon hittem; a férfi mélyen beavatott részese a kutatólabor tevékenységének. Elmondhatta Mary a féltestvérének, Edward Thomdeckernek. Ez már valószerűbbnek látszott. Meg akarja védeni Edwardot attól, ami szerinte, az ördög jelenléte Crittendenben.

Mondjuk, elmondja Edwardnak, és célozgat rá, hogy véget akar vetni a Crittenden csempés folyosóit elborító bűnnek. De Edward, akit megszédített Julié szépsége és nőiessége – észrevettem, több volt ez nála, mint egyszerű érzelem –, elmondja a mostohaanyjának, mire készül Mary. Mindenekelőtt a Coburn Innbe, a rekeszembe letett írásról beszél.

Julie, aki meg akarja védelmezni a férjét, a „nagy embert”, gyorsan, még mielőtt a levél fölhasználható lenne bizonyítékként Thorndecker folyamodványának visszautasításához, megkéri Ronnie Goodfellow közrendőrt, hogy találja meg azt az átkozott, átkos levelet. Mert Julié nem tudhatja, hogy a levél nem tartalmaz-e egy sor részletet is, Thorndecker mostohalányának aláírásával.

Az a bepörgött Goodfellow pedig bedobja a régi iskolás trükkjét (a felesége álkulcsát használva), és befuccsol. De csak azért, mert én akkor már postáztam a levelet írógép-analízisre a Donner & Stern cégnek.

Rendben, elismerem: csak füst ez az egész. Forgatókönyvem azon alapult, amit tudtam az érdekelt személyekről és arról, hogyan reagálnának, ha a személyes érdekük veszélyben forogna. De mégis elképzelhetőnek tartottam. Ami azt illeti, nyolcvan százalékban pontosnak is bizonyult.

De az a húsz százalék, ami nem bizonyosodott be, kis híján az életembe került.

Este ettem valamit, azt hiszem, tonhalsaláta volt, meg egy pohár tej; a bendőm méretváltozása lassan már engem is meglepett. Szóval, könnyű vacsorát ettem, és édességként csak két vodkagimletet fogyasztottam a Coburn Inn bárjában. Aztán fölkapaszkodtam Betty Hanrahan teherautójára, vígan kiautóztam Coburn-ből, és dél felé zakatoltam a folyó menti úton. Mary Thorndecker temploma felé tartottam. Nem a megváltást kerestem – noha rám fért volna egy kisebb lelki tatarozás. Épp csak el akartam jutni a dolgok alapjaihoz. Meg akartam tudni, hogy egy intelligens fiatal nő miért akarja tönkretenni azt a férfit, akit állítólag szeret.

Részt vettem már néhány újjászületési gyűlésen az ország különféle részein, többek közt egy kígyóbűvölő-összejövetelen, a Georgia állambeli Macon külterületén, egy sátorban. Hallottam beszélni a fundamentalista egyházak tagjait, és tanúja voltam, amint nyomoréknak látszó emberek eldobták mankóikat, vagy fölálltak tolókocsijukból, hogy táncra perdüljenek. Járatos vagyok az erdőmélyi evangélisták szónoklási stílusában, és ismerem gyülekezetük lángoló lelkesedését. Ez a házilagos kivitelezésű vallásosság nem az én asztalom, de nem hiszem, hogy bárkinek is ártanának – kivéve talán önmagukat; márpedig az alkotmányban sehol nem áll, hogy az állampolgárnak nincs joga hülyét csinálni magából.

Így hát azt hittem, tudom, mire számíthatok: farmerek, surmók csapata meg néhány munkástípus kiáltozik vadul, tapsol, lábával dobog – miután meggyónta szánalmas kis bűneit, és előrevonul, feloldást kérve. Mindezt egy strapabíró tüdejű prédikátor irányítja, aki jól ismeri mindazokat a hergelő szavakat és mondatokat, amelyekkel hallgatóságát az őrjöngésbe viheti.

Meglepetés ért.

Az Úrjézus Első Fundamentalista Egyháza nem sátorban lakott, nem is valami düledező pajtában, hanem ápolt, fehér deszkaépületben. Jól karbantartott telek vette körül, és kivilágított parkolóhely. Minden külsőség szerény jólétre vallott. Az ablakok tisztán fénylettek, ládákban derűs repkény zöldellt, az aranyozott, fényes keresztet a kis tornyocska tetején reflektor világította meg.

Arra számítottam, hogy roncstelepre való gyűjteményt látok ütött-kopott tragacsokból, teherautókból, rozsdás kombikból, meg tán néhány motorkerékpárból. De az ott álló kocsik is a kongregáció jómódjáról tanúskodtak: egész csomó Ford, Chevy, Volkswagen, Toyota, de láttam néhány jó állapotban levő, fényes, importált sportkocsit, Cadillaceket, Mercedes-Benzeket is, továbbá egy pompás, barna Bentleyt. E mögé a csillogó luxuskocsi mögé állítottam le Betty Hanrahan járgányát, és úgy éreztem magam, mint egy szegény rokon.

Amikor beléptem, épp a „Jézus, lelkem szerelmesé”-t énekelték. Bebújtam egy üres, hátsó padsorba, kinyitottam egy zsoltárkönyvet, és körülnéztem. Egyszerű helyiség volt, fehérre meszelt fallal, fényezett, diófa padokkal. Gazdagon hímzett terítő díszítette a szép oltárt, mögötte pedig hatalmas oltárkép: a keresztre feszítés. Nem volt se jobb, se rosszabb a szokásos templomi festményeknél. Jó sok vér csurgott a képen. A gyülekezet a padokban ült, és egy elektronikus orgona kíséretével énekelt, amely a bal oldali fal mentén állt. A túlsó falon szárnyas ajtó, úgy véltem, a sekrestyébe vezet.

Semmi olyasmi nem volt itt, amit egyértelműen linkségnek vagy álságnak címkézhettem volna. De mindinkább kezdtem úgy érezni, hogy nyomban belefutok egy televíziós vagy filmfelvevő gépbe, amely épp fontos tömegjelenetet forgat, mondjuk, esküvőt vagy halottbúcsúztatót, vagy netalán azt a jelenetet, amikor a golyóktól sebzett hős betámolyog a templomba, hogy az oltár előtt lehelje ki lelkét, karját a kereszt felé nyújtva.

Amikor elemezni kezdtem ezt a benyomásomat, úgy döntöttem, hogy talán ennek a helynek az újdonatúj volta okozza. A templomok általában elhasználtak, kopottak, kellemesen porlepettek. Ez úgy festett, mintha ma délelőtt hozták volna létre; sehol nem láttam egyetlen karcolást, foltot, horzsolást sem. Szinte érezni lehetett a festék és a friss vakolat szagát.

Lehet, hogy a gyülekezet okozta azt a viszolygó érzésemet, hogy itt nem stimmel valami. Néhány fekete volt ott, de a többség fehér, huszonévesek, harmincasok. A férfiak közül soknak volt szakálla, a nők vagy lófarokba kötötték a hajukat, vagy lazán kibontották, derékig érően. Mindkét nembeliek nyakláncot és medaliont hordtak. Legtöbbjük, mind a fiúk, mind a lányok, farmernadrágot viseltek. De francia farmernadrágokat, csináltatott farmernadrágokat, vagy ezüst szögekkel és tartozékokkal, üveggyöngyből és apró szemű gyöngyből farmált mintákkal díszített farmernadrágokat.

Csak találgathattam – de azt találgattam, hogy ifjú tudósok, írók, festők, muzsikusok, költők és régiségbolt-tulajdonosok válogatott csapata lehet ez. Olyanfajta embereknek néztek ki, akik átestek már freudista analízisen, jógán, közös kádban fürdésen és kokainon. Nem azért, mintha különösen szükségük lett volna ezekre a dolgokra, hanem mert ezeket sikk volt végigcsinálni. Lemertem volna fogadni, hogy az Úrjézus Első Fundamentalista Egyháza csak a legújabb mánia hóbortokkal kitöltött életükben, és mihelyt valamennyien „újra születnek”, az egész tömeg zajos röhögésekkel és hangos autódudálással átvonul a legközelebbi diszkóba.

A himnusz véget ért. A gyülekezet tagjai a padok előtt levő lapra tették le énekeskönyvüket. Az elülső padsorban egy fiatalember fölállt, és szembefordult velünk. „Szembefordult” – ez túlzás; annyi haja, bajusza, szakálla volt, hogy egyebet sem láttam, mint egy csillogó szempárt.

– Legyetek üdvözölve az Úrjézus Első Fundamentalista Egyházában. A nevem Irving Peacock, egyházközségetek vezetőségi tagja vagyok. Ismerlek csaknem mindnyájatokat, és ti is csaknem mindnyájan ismeritek egymást. De néhány fivérünk és nővérünk, azt hiszem, most van itt először. Hadd mondjam ezeknek az újonnan jötteknek: „Legyetek üdvözölve! Legyetek üdvözölve a mi családunkban!” Az a szokásunk az istentisztelet elején, hogy minden fivérünk és nővérünk jobbra meg balra fordul, és megcsókolja a szomszédját, az Úrjézus iránti elkötelezettségünk, szeretetünk és szenvedélyünk jelképeként. Most tehát kérlek benneteket, csókoljátok meg egymást. Csókoljátok szájon egymást! Szájon!

A gyülekezet fölállt. Én is fölálltam velük együtt, ámulva, miféle bolondokházába kerültem. Elhűlve figyeltem, amint nők és férfiak jobbra és balra fordulnak, átkarolják és megcsókolják szomszédjukat. A helyiséget zajos cuppogás töltötte meg.

Egyedül voltam az utolsó padsorban, s így úgy véltem: biztonságban. De nem. Egy szürkemedveszerű férfi az előttem levő padsorban megcsókolta jobb és bal oldali szomszédját, azután hirtelen megfordult, és kitárta karját felém:

– Fivérem! – kiáltotta.

Mit tehettem volna? Mondjam, „Á, kérem, ne az első randevún!”? Így hát megcsókoltam, s ő is engem. Rozmárbajsza volt. Csiklandozott egy kissé. Azon kívül csak nemrég fogyaszthatta el olasz vacsoráját. Igen olcsó olasz vacsorát.

E csókolódzó orgia után a gyülekezet leült, és Irving Peacock bejelentette, hogy perselyezés következik. Az adományokat két egyházközségi vezetőségi tag, John Millhouse és Mary Thorndecker fogja összegyűjteni. Valamennyiünket arra kérnek, hogy adakozzunk nagyvonalúan „Michael Bellamy atya nagyszerű tevékenységének támogatására és az Úrjézus iránti hűségünk és szeretetünk bizonyítékaként”.

A két egyházközségi vezető elindult a padsorok közötti folyosón. Réztálcákat hordtak végig a sorok mentén, a tálcák belsejét bársony védte a pénzcsörömpölés közönséges zaja ellen. Kézről kézre jártak, azután újra visszakerültek a padok közti folyosóra. Láttam, hogy Mary Thorndecker a másik oldalon gyűjt. Kimásztam a folyosón át a túloldalon levő üres, utolsó sorba. Néztem őt, amint közeledik, egyelőre kifejezéstelen arccal.

Földszínű tweedkabátot viselt, alatta halálszürke pulóvert. Sötét harisnyát és lapos sarkú cipőt. Haja szorosan hátra volt fésülve, és egy barettel leszorítva. Semmi ékszer, semmi smink. Vajon azért csúfítja el magát, amennyire csak lehet, hogy ellensúlyozza Julie nyilvánvaló szépségét?

Lassan közeledett felém a padsorok közti folyosón, anélkül hogy fölnézett volna. Még amikor az előttem levő padsortól vette vissza a tálcát, még akkor se vett észre. Jutott időm rá, hogy megfigyeljem: a tálca teli lett jó kupacnyi fémpénzzel és összehajtott bankjeggyel. Michael Bellamy atyának jól ment a dolga.

Ekkor odaért a padsoromhoz. Föltekintett, amint odatartotta a tálcát.

– Csak nem… Mr. Todd! – lihegte, és arca elvörösödött.

Ránéztem. Elbűvölő lehetett a mosolyom.

– Thorndecker öl? – kérdeztem.

A réztálca lezuhant. Csengett, csörgött, gurult a fémpénz. A bankjegyek szétszóródtak a padlón. Egy pillanatig azt hittem, elájul. Arca mészfehér lett, azután zöldesre váltott. Sápadt keze hajához nyúlt, és ott akadt, értelmetlenül verdesve.

Azután kirohant, neki a kettős ajtónak. Úgy tűnt, mintha zajt hallanék, zokogást, nyögést. Hagytam elmenni. Segítettem a többieknek összeszedni a szétszaladt érméket, az összegyűrődött papírpénzt. Hozzátettem a magam ötösét. Vezeklésül.

Az adományokkal teli tálcák visszakerültek az első egyházközségi személyhez, és mindenki letelepedett. Beletelt néhány pillanat, amíg a gyülekezet lassanként megnyugodott. Nem történt semmi. De éreztem a várakozást, láttam, amint a fejek a sekrestyeajtó felé fordulnak. Még mindig semmi. Nagyon szakszerűen kitartott, színpadi szünet. Fokozódó feszültség.

Aztán az a lagymatag fickó a Hammond orgonán játszani kezdett valamit. Gyanúsan hasonlított egy fanfár hangjára. A sekrestyeajtó fölpattant. Michael Bellamy atya, lebegő fehér köntösben, berepült a templomhajóba, kitárt karokkal, hogy átölelje híveit.

– Áldassanak az én gyermekeim! – intonálta.

– Áldassék a mi atyánk! – kiáltották vissza.

Széttárt karral állt az oltár előtt, hátrahajtott fejjel, ég felé tekintő szemmel.

– Imádkozzunk együtt egy pillanatig csendben – parancsolta. – Hadd szálljon és emelkedjék lelkünk hangja Jézus Urunkhoz, szeretetet, megértést és bűneink megbocsátását kérve.

Minden fej lehajolt. Kivéve az enyémet. Igencsak lefoglalt Michael Bellamy atya tanulmányozása.

Magas, széles vállú és mellkasú férfi volt. Egyebet nemigen láthattam azoktól a leplektől, de az volt a benyomásom, hogy tekintélyes a testalkata. Csodálatos, hullámos, hófehér haj borította a fejét. Ha nem paróka volt, akkor egy ihletett fodrász remeke. Senkinek a haja-nem lehet ennyire fehér és ilyen hullámos, külső segítség nélkül.

Ez a haj elég hosszú és dús volt ahhoz, hogy eltakarja a fülét, amely nagy és húsos lehetett. Ezt arca többi részéből következtettem, amely ugyancsak nagy volt és húsos. Hurkaszerű orr, homloka akár a félig sült hús, orcája és állkapcsa, mint a marhamáj. Határozottan étvágygerjesztő látvány volt. Ebbe a sok rózsaszín húsba betűzve a két fénylő szem kemény és kerek volt, mint a fekete márvány.

A hangja nem volt csekélység – az elektronikus orgona olyan lett hozzá képest, mint egy kétpennys síp. Zengő-bongó orgánuma nemcsak a termet töltötte be, de megrezgette az ablakokat, és – legalábbis így képzeltem – megbarnította az ablakpárkányokon levő repkény levelét odakinn. Letepert ez a hang; igazi hangszer volt. Ha egy jó szoprán képes elrepeszteni egy borospoharat, akkor ez a fickó képes lenne összedönteni a Brooklyn-hidat.

– Gyermekeim – mondta, és imádkozó családja fölemelte a fejét. – Ma este a bűnről és a megbocsátásról fogunk beszélni. A kimondhatatlan testi vágyakról fogunk ma beszélni, amelyek tönkreteszik az emberi szívet és lelket; és arról, miként tisztulunk meg valamennyien a mi Megváltónk, Urunk, a Názáreti Jézus Krisztus vére által.

Ezzel belekezdett. Hallottam már ezt a szentbeszédet, de ilyen jól előadva még sohasem. Született vagy igen gyakorlott prédikátor volt ez az ember. Nagyszerű hangja dörgött, suttogott, könyörgött, gúnyolt, nevetett, sziszegett, jajveszékelt. Azt csinált a hangjával, amit akart. És a gesztusai, a mozdulatai! Intések, csapkodások, mutogatások, ökölbe szorított kezek, ‘kérő tenyerek, lehajlások, szökellések, hajladozások az emelvény egyik szélétől a másikig. És könnyek. Bizony. Szemei benedvesedtek, és csordultig teltek az esdeklésben.

Odafigyeltek-e egyáltalában a szavaira? Nem voltam bizonyos benne. Nehezemre esett figyelni, annyira lenyűgözött az alakítása. Valóságos forgószél volt, fehér ruházata röpködött a viharban, és az, amit mondott, sokkal kevésbé tűnt fontosnak, mint ennek a férfinak a puszta jelenléte. Mögötte a falon Krisztus vérzett és meghalt a keresztfán. És Michael Bellamy atya, a fehérhajúan újra testesült próféta ott döngette a deszkákat a képmása előtt, és jámbor nyáját olyan színjátékkal vette le a lábáról, amely méltó lett volna négy Oscarra, három Emmyre, két Grammyra és’ egy Ike-ra, meg egy platina hanglemezre. Igazi nagy művész volt ez az ember.

Mint mondtam, a szentbeszéd ismerős volt. Elmondta nekünk, hogy az emberi szív bűzlő mocsár, telve mocskosan mászó szörnyekkel. Valamennyien bűnösek vagyunk, gondolatban vagy tettben. Elárultuk lelkünk legjobb hajlamait, és ezek helyett a kéj, a gyönyör és az érzékiség felé fordultunk.

Tizenöt percen át sorolta a hús bűneinek leltárát, a hallgatóság pedig figyelte, szerintem azért, hogy megtudja, nem hagyott-e ki véletlenül egyet ezek közül. A szentbeszédnek ez a része csupa kemény vád, jeremiáda volt társadalmunk lazaságáról; e társadalom elnéz olyan viselkedéseket, amelyekért boldogabb időkben máglya járt volna, vagy legalábbis egy hét vége a kalodában – mondta.

És hová vezet bennünket ez a ledérség és szabadosság? Az örök kárhozatba, oda bizony. A pokolba, amely Bellamy atya leírása alapján olyan lehet, mint egy finn szauna, hó nélkül.

De még semmi sincs elveszve. Van még mód elvesztegetett életünk megváltoztatására. Éspedig: hogy hátralevő napjainkat Jézus Urunk szolgálatának szenteljük, az ő lépteit követve. Ez az újjászületés, rátalálni a mi Atyánk szeretőiére és bocsánatára, életünket neki ajánlani, az ő igazságának ösvényein járni.

Idáig a szentbeszéd a szokott felélesztési mintát követte: ijeszd meg, aztán oldozd fel őket. Ám ezután Bellamy olyan területre lépett, ami kissé émelyíteni kezdett.

Elmondta, hogy csak egyetlen módon bizonyíthatjuk be komoly szándékunkat arra, hogy, kitörünk elrontott életünkből. Éspedig nyilvános gyónás által, az elkövetett bűnök beismerése által. És átérzett, lélekből jövő elhatározással: teljesen szakítunk a múlttal, rátalálunk Urunk Jézus nyugalmat adó ölelésére, és megmenekülünk.

– Ó, én gyermekeim! – kiáltotta Bellamy atya, szétdobva köntössel borított karját, akár egy hatalmas, fehér denevér. – Van-é valaki közöttetek, aki föláll, most rögtön, ebben a pillanatban, és meggyónja legtitkosabb vétkeit nyíltan és őszintén a mi Urunk Jézusnak és e tanúknak a jelenlétében?

Ami azt illeti, akadt köztünk nem is egy; többen talpra ugrottak, és szót kértek. Ami ezután következett, az meggyőzött, hogy ez a banda egyenesen egy fűszívó LSD-büfé mellől jött ide a templomba, vagy kimenőjük volt a helybeli diliházból.

Egy fiatal nő, arcán végigcsurgó könnyekkel, részletesen ismertette, miként volt hűtlen a férjéhez „miriádnyi alkalommal”, és hogy mennyire kínozzák őt ezek az emlékek. Bizsergető beszámolója közben a mellette ülő fiatalember fogta a kezét. Ez lehet a megcsalt férj, gondoltam. Vagy pedig az egyik kínzó emlék.

Egy fiatalember elmondta – miközben idegesen csavargatta az ujjait –, hogy miként csábította el őt nagynénje, amikor ő még a cserkészfiúk egyenruháját viselte, és hogyan folytatódott ez a viszony akkor, amikor már az Egyesült Államok hadseregének uniformisát hordta. Ám a nagynéni elhagyta, s ő ott maradt elhervadt lélekkel és bűntudattal, amelynek eredményeképpen éjszakai magömlései vannak.

Gyors egymásutánban három vallomástevő nyilatkozta ki, mennyire gyűlöli anyját/apját/ bátyját/nővérét, és miként kívánja a halálukat.

Egy nő meggyónta természetellenes nemi aktusait a helybeli tűzoltóság dalmát kutyájával.

Egy dadogó ipse kétségbeesett komolysággal meggyónta titkos szenvedélyét Madame Ernestine Schumann-Heink iránt, aki 1936-ban hunyt el. Egy régi magazinban talált rá a hölgy fényképére, és arca az óta végigkíséri az ébrenlét és az álom óráiban.

Egy seprűhajú, szőke lány, fénylő és abnormálisán kidülledt szemmel, közölte, hogy őbenne van egy bizonyos „dolog”. Soha nem fog megszabadulni attól a „dologtól”. Állandóan arra gondol, és most azt akarja, hogy az Úrjézus vagy legalább Michael Bellamy atya űzze ki belőle azt a „dolgot”.

És így ment ez tovább: személyes gyónások litániája, ami szégyennel és viszolygással, töltött el. Természetemtől fogva zárkózott ember vagyok. Bármelyikükkel fölvehettem a versenyt bűnről bűnre, romlottságról romlottságra tettben vagy képzeletben, de ne éljek, ha önként felállnék sorstársaim ítélőszéke elé, és elmondanám bűneimet. Egyszerűen nem tartozik rájuk. Nem hiszem, hogy akár egy gyóntatófülkében képes volnék rá. Még a televíziós talk-show-kat se tudom nézni. Ide figyeljenek, ha mindent elmondanánk egymásnak, amit csakugyan tettünk, gondoltunk, álmodtunk, a világ egyetlen tébolyodott kacagásban oldódna fel, a kétségbeeséstől kiszolgáltatottan – és akkor kinek lenne ereje és elhatározása háborúkat tervezni?

Így hát halkan fölkeltem a hátsó padsorból, és kiosontam a templomajtón, épp amikor egy idősebb, szakállas férfi kifejtette, hogyan elégíti ki önmagát, amióta egy borbélyüzletben rátalált egy súlyemelő-magazinra, aminek következtében krónikus ágybavizelővé vált.

Bemásztam a teherautó nyirkos vezetőfülkéjébe. Elhajtottam az esőkabátom gallérját, és összehúztam magam. Rágyújtottam egy cigarettára, és vártam. Nem unatkoztam; volt min törnöm a fejem.

Mint például: ezek az idióták odabenn, amíg meztelenre vetkőztetik a lelkűket barátok és idegenek előtt, vajon csakugyan komolyan gondolják azt a gyónási és megtisztulási blablát? Vagy csupán ugyanolyan happáré ez is, mint a Zen vagy a többi?

Vagy például: írt-e már doktori disszertációt valamelyik ifjú, tiszta fejű szociológus az amerikai vidék újjászületési csoportosulásai meg a kiművelt amerikai csoportterápia közötti hasonlatosságról? Mindkettőben van egy apafigura (prédikátor/pszichiáter). Mindkettő nyilvános gyónást igényel. Mindkettő megváltást ígér.

Vagy például: hova rohant Mary Thorndecker az után, hogy kiborítottam? Úgy véltem, fel fog hívni, vagy még aznap este, vagy szombat reggel. A reggeli hívásra szavaztam, miután majd álmatlan éjszakát tölt el a töprengéssel: vajon miként jöttem rá, hogy ő a névtelen levél szerzője?

Háromcigarettányival később véget ért az istentisztelet. Az Úrjézus Első Fundamentalista Egyházának gyülekezete kitódult a hideg éjszakába, jelentősen megtisztult és újjászületett állapotban. Igazam volt: vad röhögések hallatszottak, és éktelen dudálás, amint elhajtottak a parkolóból. Akár a suliból kiengedett gyerekek.

Még mindig ott ültem Betty Hanrahan ócska járgányában. A tornyocska keresztjét megvilágító reflektor kialudt. A templom, belső fényei is kialudtak. Csupán egyetlen kocsi maradt a parkolóban: az a nagyszabású, barna Bentley. Hát persze: az övé.

Lassan kiszálltam a teherkocsiból, vigyáztam, ne csapjam be a bádogajtót. Lassan körbejártam a templomépületet. Oldalszárnyában még mindig égett a villany: a sekrestyében. Visszatértem a főbejárathoz. A kettős ajtó nyitva volt még. Besurrantam, lábujjhegyen végigmentem a padok közti folyosón. Egy templombelső még nappali fényben is kísérteties hely. Éjszaka, majdnem teljes sötétségben, végképp hátborzongató. Ne kérdezzék, miért.

Az egyedüli megvilágítás egy vékony fénycsík volt, a sekrestye belső oldala felől. Nevetést, pohárcsörömpölést hallottam. Mélyen a szemembe húztam tweedkalapomat, és esőkabátom zsebébe süllyesztettem a kezem. Már semmi más nem hiányzott volna, mint egy gengszter harisnyamaszk.

Lábammal berúgtam az ajtót, és benyomultam. Arra a viccre gondoltam, amelyet egy zsarutól hallottam egyszer. Az ideges rabló betör egy bankba, ez élete első balhéja. Előhúzza a fegyverét: „Semmi baj, anyagyalázók – kiáltja –, csak egy kicsit kiszúrok veletek.”

Ketten voltak odabenn. Michael Bellamy atya letette már papi lepleit. Kitűnően szabott öltönyt viselt, puha, szürke őzbőrből, Norfolk- zakóval, levendulaszínű inget meg kötött, fekete selyem nyakkendőt. Volt időm megbámulni ékszerrel díszített kézelőgombját: dupla Koh-i-Noor. Íróasztala mögött ült, és számolta az aznap esti gyűjtés eredményét. Csinos oszlopokba rakosgatta a fémpénzt, és szép, szögletes halmokba a kisimogatott bankjegyeket.

A másik ürge az a lagymatag fiatalember volt, akit az orgonánál láttam. Vizenyős alak volt, szőke hajának fürtjei pattanásos arcába hulltak. A pattanásokat alapozóréteg volt hivatva lefedni. Mezei munkaruhát viselt: kifakult, kék farmert és dzsekit. Hozzá magas sarkú westerncsizmát. Körülbelül annyira nézett ki wyomingi cowboynak, mint Joan Powell a seriff lányának.

Egy üveg Remy Martin állt az íróasztalon. Bellamy tisztán itta egy kis, gömbölyű pohárból. Az orgonista egy doboz Pepsivel hígította a magáét, ami körülbelül olyan, mint ha valaki egy gobelin faliszőnyegbe fújná az orrát.

Elsőnek az ernyedt ifjú vette észre beléptemet. Fölpattant és rám meredt. Bellamynak a szeme se rebbent.

– Nyugi, Dicky – nyugtatta a fiút. – Nyugi, nyugi. – Azután nyájasan hozzám fordult:

– Tessék, uram, miben lehetek szolgálatára?

Bedobtam a hallgatag kezelésmódot, egyikről a másikra néztem, ide-oda.

– Nos? – kérdezte Bellamy. – Ha netán lelki tanácsadásra van szüksége, fiam, meg kell, mondjam, hogy személyes problémákkal csak keddi és csütörtöki napokon foglalkozom, déli tizenkettőtől.

Nem feleltem. Előrehajolt egy kissé, hogy a kalaptól árnyékolt arcomba nézzen.

– Ugye, itt volt a ma esti istentiszteleten? – kérdezte dús, öblös hangján. – A bal oldali hátsó padsorban?

– Kitűnő a szeme – mondtam. – Mit csinálnak, a mai bevételt számolják?

Közben szüntelenül figyeltem ideges-Dickyt. De míg Beszéltem, hátradőlt a székében, szemmel láthatóan megnyugodott. Nem vette le rólam pislogó szemét.

– Ha rablásról van szó – mondta nyugodtan Bellamy atya –, bármit elvehet, amit lát. Csak ne bántson bennünket.

– Nem rablás – mondtam. – És miért bántanám magukat?

Ez a Bellamy hidegvérű alak volt. Kényelmesen visszaült, elővett egy szivardobozt, és végigcsinálta a teljes műveletet: kiválasztás, a szivarvég levágása, majd meggyújtása gyufaszállal. A teljes ceremónia mintegy két percig eltartott. Türelmesen várakoztam. Kísérleti szippantással győződött meg róla, hogy a szivar kielégítően szelei. Aztán kék füstkarikát fújt felém.

– Rendben van – mondta. – Tehát, miről van szó?

– Hiló az egész, mi? – kérdeztem.

– Hiló? – kérdezte vissza meglepetten. – Nem hiszem, hogy ismerem ezt a fogalmat.

– Nem a fenét – mondtam. – Maga svindler. Csalás az egész.

– Csalás? – szólt. – Tán csak nem arra céloz, hogy valamilyen trükkről van szó? Hogy én, Jézus Urunk Első Fundamentalista Egyházának fölszentelt lelkésze, visszaélek a híveim bizalmával, félrevezetem és becsapom őket?

– Mondok én magának valamit – szóltam. – Hívja ki a zsarukat, és mondja nekik, hogy fenyegetem magát. Én itt szépen megvárom, amíg jönnek. Semmi bunyó, ezt megígérem. Aztán, amikor magukkal visznek, megkérem őket, hogy nyomozzanak maga után. A Szövetségieknél maga bizonyosan nyilván van tartva. Vagy valahol másutt. Majd ők előkerítik az érvényes elfogatóparancsokat, a leléceléseit, mindent. Nos? Mi a véleménye?

Üdvözült mosollyal nézett rám, és forgatta a szivart vaskos ajkai közt.

– Mike, az isten szerelmére! – kiáltotta Dicky. – Hadd rúgjam seggbe ezt a csibészt!

– Nono, fiacskám – mondtam neki –, viseld jól magad. Tiszteld egy kicsit az igazság keresőjét. Mi a véleménye, Mr. Bellamy?

Mélyet sóhajtott, és könnyedén végigsimított hullámos, fehér haján.

– Hogyan szúrt ki? – kérdezte kíváncsian.

– Maga túlságosan tehetséges – mondtam. – Túl jó erre a gyertek Jézushoz halandzsára. A külsejével, a hangjával, az előadásmódjával inkább Palm Beachre képzelem magát, vagy Palm Springsre, amint értéktelen olajrészvényekkel házal. Vagy esetleg egy Wall Street-i tanácsterembe, amint hamis papírokat árul. Maga nem afféle vidéki fickó, Mr. Bellamy.

Az atya nagy megelégedéssel mosolygott. Megemelte felém brandyvel telt poharát.

– Köszönöm ezeket a kedves szavakat, uram – mondta. – Hallottad ezt, Dicky? Nem ugyanezt mondtam neked én is?

– Nem is egyszer – motyogta Dicky.

– De még nem kérdeztem meg a névét, uram – szólt Bellamy.

– Jones – mondtam.

– Csak hogy tisztázzuk – mondta. – Nagyon helyes, Mr. Jones. Feltételezve, de ne feledje, csak feltételezve, hogy a maga rosszindulatú állításai megfelelnek a valóságnak, mire akar kilyukadni?

– Mike, mit művelsz? – kiabálta az orgonista. – Nem látod, hogy ez a csibész…

Bellamy a fiú felé pördült:

– Állítsd már le magad! – mondta érces hangján, és fekete tekintete megkeményedett. – Csak ülj szépen, iszogasd azt a förtelmes keverékedet, és ne szólj egy szót sem. Megértetted?

– Igenis, Mike – felelte a fiú alázatosan.

– Visszatérve előbbi kérdésemhez – folytatta Bellamy, ismét udvariasan felém fordulva –, mire lyukadunk ki innen?

Még mindig álltam. Két üres szék volt a szobában, de nem kínált hellyel. Ez így volt oké. Egyszemélyi hatalom. Ha az ember az íróasztala előtt állni hagy egy pasast, az alávetetté, alárendeltté válik.

– Nem akarom megfújni a sípot – nyugtattam meg. – Maga nagyon szép kis üzletet tart fenn itt, és meggyőződésem szerint, amíg csak ki nem fogy a hívekből, vígan fejheti őket tovább. Nekem csak egy kis információra van szükségem. Szeretném, ha egyik hitközségi tagjáról elmondaná, amit tud.

Belekortyolt a konyakjába, és újabb füstgomolyt eresztett ki szivarjából. Azután belemártotta a szivar szopókáját a brandy be, és megszívta. Hunyorgó szemmel nézett rám a füstön át.

– Bezsongott?

– Nem. Csak felelősségteljes állampolgár vagyok.

– Valamennyien azok vagyunk – mondta, ismét mosolyogva. – Ki érdekli?

– Mary Thorndecker.

– Mike, hagyd abba! – nyögte utolsó erejével a ványadt ifjú. – Semmit se vagy köteles mondani ennek a nyomorultnak, kivéve, hogy tűnjön el.

– Fiacskám, fiacskám – méltatlankodtam –, képtelen vagy civilizáltan viselkedni? Az atyával éppen sikerült szívélyes megértésre jutnunk. Hát nem látod? Hagyd szépen elintézni a kis ügyeinket, aztán lemegyek a nyakatokról, és számolgathatjátok nyugodtan tovább a bevételt. Így sokkal kellemesebb lesz.

– Hallgass csak erre az úriemberre, Dicky – dörögte Bellamy. – Láthatod, hogy jól nevelt ember, nyers, de gyors eszű. Mary Thorndeckert kérdezte? Igen. Rendes nő. És az az érzésem, hogy egy ügyes fodrász, fűzőkészítő és ruhatervező segítségével a mi esetlen, szürke Marynk úgy kivirágozna, akár egy hattyú. Egyetért velem ebben az elképzelésemben, Mr. Jones?

– Lehet – mondtam. – Ám amit valójában meg akartam tudni, az főleg a magánéletével, különösképp pedig a családjával függ össze. Volt már önnél azokon a személyes tanácsadásokon, kedden és csütörtökön déli tizenkettőtől?

– Alkalmilag igen.

– És?

– Sok bajjal küzdő fiatal nő – felelte kapásból, és a fejem fölé bámult. – Bonyolult a családi helyzete. Mostohaanyja fiatalabb és nyilvánvalóan sokkal csinosabb, mint Mary. Van egy férfi, aki feleségül szeretné venni őt, de akit, bizonyos okokból, amelyeket nem tárt fel előttem, egyszerre szeret és megvet.

– És?

– És micsoda?

– Ez minden? Erről beszélt önnek azokon a személyes beszélgetéseken?

– Nos… – mondta, és lekicsinylőén intett. – Meggyónt néhány egyéni gyarlóságot, apró helytelen cselekedeteket, amelyek aligha nevezhetők bűnnek. Óhajtja hallani őket?

– Nem – válaszoltam. – És ez minden?

Lassan szívta szivarját, homlokát ráncolva próbált emlékezni beszélgetésekre, amelyek, ebben bizonyos voltam, eredetileg se érdekelték túlságosan. Előrehajolt, hogy újabb pohár konyakot töltsön magának. Amilyen egyértelműen csak lehetett, megnyaltam a szám szélét. Barátságos mosolyban részesültem érte, kínálás helyett.

– Mike – mondta hangosan Dicky –, épp eleget mondtál ennek a gazembernek. Dobjuk már ki.

– Fiacskám – fordultam hozzá. – Keményen igyekszem, hogy ne vegyelek észre, de sajnos nem sikerül. Ha azt akarod, hogy…

– Nono – szakított félbe felemelt tenyérrel Bellamy. – Isten házában nincs helye ellenséges érzületnek és rosszhiszeműségnek. Csillapodjanak le mindketten, ki nem állhatom a jeleneteket. – Még egyet kortyolt a brandyből, lehunyt szemmel, ajkát megnedvesítve. Azután ismét kinyitotta a szemét, és elgondolkodva nézett rám. – Még valamit mondott Mary. Még valamit kérdezett. Elméleti jellegű kérdést tett fel. Megtudandó: mi a tennivalója Jézus Urunk gyermekének, ha megtudja, hogy szerettei valami törvénybe ütközőt követnek el? Tehát valójában nem egyszerűen bűnöznek, hanem bűnös tevékenységet folytatnak.

– Elmondta önnek, hogy kik ezek a szerettei?

– Nem.

– Elmondta, milyen természetű az a bűnös tevékenység?

– Nem.

– Mit mondott ön neki, mit tegyen?

– Azt javasoltam, jelentse az egész ügyet a rendőrségnek – mondta erényesen. – Én ugyanis rendkívül törvénytisztelő ember vagyok.

– Ebben nem kételkedem – feleltem.

Úgy döntöttem, nem erőltetem tovább a dolgot; az atya láthatólag fáradni kezdett. Az után a ma esti nagy alakítás után az istentiszteleten, korát figyelembe véve, csoda volt, hogy nem feküdt még az intenzív osztályon.

– Magával igazán kellemesen lehet ügyeket intézni, atyám – mondtam. – További jó munkát kívánok. Csak mellesleg: magam is tettem egy ötöst a tálcára. Maga meg te, fiacskám, ihatnak belőle az egészségemre.

– Ne szólítson engem „fiacskám”-nak! – kiáltotta magánkívül a fiú.

– Miért ne szólítsalak így? – kérdeztem ártatlanul. – Ha lenne fiam, szeretném, ha éppen ilyen lenne, mint te. – Megálltam az ajtónál, és visszafordultam. – Atyám, csak kíváncsiságból kérdem, nagy dohány fekszik magának Mary Thorndeckerben?

– Mary nagyvonalúan támogatja Isten dolgát itt a földön – zengte ég felé fordított szemmel.

– Tudna mondani, úgy nagyjából, egy összeget? – kérdeztem.

Közelről vizsgálgatta a szivarcsonkját:

– Úgy nagyjából igen nagy összeg – felelte.

Elnevettem magam, és magukra hagytam őket. Megérdemelték egymást.

Visszazakatoltam Coburnbe, és örültem, hogy nem tudok nagyobb sebességet kisajtolni ebből a zörgő jószágból, mert bőven volt az útra gondolkodnivalóm. Eddig a pillanatig is sejtettem halványan, hogy dr. Telford Gordon Thorndecker meredeken veszi a kanyarokat abban a gondozóotthonnal kombinált kutatólaboratóriumában. Etikátlanságra gyanakodtam: nem büntethető tettre gondoltam, de ahhoz elég komoly dologra, hogy a folyamodványát passzra tegyék. Olyasmire, hogy új gyógyszereket próbál ki szabályszerű alkalmazási engedély nélkül. Vagy talán rábeszéli nagybeteg pácienseit, hogy végrendeletükben adakozzanak vastagon a Crittenden Kutatólaboratórium javára. Elég mocskos dolog, de bíróság elé nehezen vagy egyáltalán nem vihető.

Ám Mary Thorndecker valami törvénytelenségre célzott. Bűnös tevékenységre. El nem tudtam képzelni, mi lehet az. Azt viszont tudtam: ahhoz épp elég súlyos lehetett, hogy kinyírják érte Ernie Scogginst, amikor az fölfedezte a dolgot. És ahhoz is elég súlyos, hogy Al Coburn beleremegjen, amikor ő fölfedezte.

Tucatnyi csúf üzelmet is elképzeltem, amíg visszaértem Coburnbe. Mondjuk: Thorndecker rátette a kezét betegei bankszámlájára, hipnotizálta őket, hogy hagyják rá vagyonukat. Hogy biológiai hadianyagon dolgozik a hadsereg részére. Megpróbálja meghatározni a sugárzás, hatásos mennyiségét az emberi szervezetre. Még az is eszembe jutott: hátha megerőszakolja elkábított női pácienseit. Egyre jobban nekivadult a képzeletem, de semmi nem látszott elég valószínűnek.

A Coburn Inn parkolójában fékeztem le. Kövezett térség volt, két lámpa világította meg körökben, de a legnagyobb része vagy homályos volt, vagy teljes, fekete sötétségbe borult. Ez azonban mégse volt mentség arra, ami ekkor történt. A Nagy Gumihasogatási Balhé után jobban kellett volna vigyáznom.

Leparkoltam, kiszálltam a teherkocsiból, és megfordultam, küszködve az ócska ajtózárral. A következő, amire emlékszem, az volt, hogy arccal lefelé fekszem a hideg cementen. Ez volt a sorrend: előbb estem össze, azután éreztem meg az ütést, amely okozta. Vesémre mért ütés volt, megforgatott a tengelyem körül, majd földhöz vert. Különös, de, még amikor tisztába jöttem vele, mi is történt, akkor is – emlékszem – azt gondoltam: „Nem is volt olyan rohadt. Pokolian fáj ugyan, de ez a pasas nem profi.” Alighanem mindenkinek ez az utolsó gondolata, akit egy amatőr öl meg.

Odalenn a szokott folyamatot csináltam végig: fölhúztam a térdem, hogy védjem a családi ékszereket, behúztam a nyakam, összekulcsolt karommal eltakartam az arcom és a fejem, azaz megpróbáltam szoros, kemény golyóvá gömbölyödni. Mindezt azért, hogy kivédjem a bakancs rúgását, amelyre számítottam. Meg is érkezett, kurta bökések formájában. És noha ádázul döngölt, nem volt roncsoló ereje, és nem vesztettem el az eszméletem. Emlékszem a másik pofa, ziháló vakkantásaira és arra, hogy azt gondoltam: ő sokkal jobban magánkívül van, mint én.

Ott hevertem tehát oldalamon, e kemény fekhelyen, csomóvá gömbölyödve. Az összekulcsolt karomra, combomra és gerincemre mért néhány hatástalan rúgás után kezdtem dühbe gurulni. Magamra voltam dühös, nem arra a fickóra, aki ilyen rosszul végzi a dolgát, és összevissza ügyetlenkedik rajtam.

Eszembe jutott egy kiképzőtisztem a hadseregnél, aki a fegyvertelen küzdelem szakértője volt. Előadása körülbelül így hangzott:

– Eszedbe ne jusson ököllel harcolni. Felejtsd el azokat a lendületes ökölcsapásokat és felütéseket, amelyeket a filmekben meg a tévében láttál. Csak azt éred el vele, hogy összevissza törnek az ujjcsontjaid. Amíg Funny Dant utánzod, egy gyakorlott támadó darabokra tép még akkor is, ha fe vagy az Arany Kesztyű bajnoka. Első számú szabály: karold át. Ha az illető karatés vagy dzsúdós, és te hátrálsz: megölhet. Így hát fogd olyan szorosan, hogy karját, lábát ne tudja mozdítani. Második számú szabály: nincsenek szabályok. Felejtsd el, amit a fair playről hallottál, meg Queensberry márkiról. Valaki meg akar gyilkolni. Gyilkold meg előbb te őt. Vagy legalább törd meg. Térddel a tökének: igen hatásos dolog, de hogyha elég gyors, akkor elfordul, és a combját éri. A kobakjára mért csapás jobb. Éles ütés az ádámcsutkájára: jó eredményekkel kecsegtet. Ha mögé tudsz kerülni, dugd a két ujjad az orrlyukaiba, és nyomd föl. Reped tőle az orr. Igen szép dolog. És a szem is megfelel. Nyomd bele a kimerevített hüvelykujjad, és forgasd kifelé. A szemgolyó kiguvad, mint a mag az érett barackból. És ne feledd a fogaidat. Az emberi állkapocs képes legalább kétszáz fontnyi nyomást kifejteni – ami elég ahhoz, hogy letépje a fület vagy az orrot. Nagyon finomak a sípcsontra mért rúgások, és hogyha a térdkalácsát le tudod rugdosni, akkor elhajlíthatod a lába szárát az ellenkező irányba. Nagyon aranyos dolog. A hajhúzás néha nagyon kézhez áll, az ujjak hátrahajlítása pedig igen kellemes, ropogó hangot ad.

És így folytatta vég nélkül, elmondta, amit csak tudott, hogy életben maradjunk. Így hát, miután kaptam néhány olyan rúgást, amely nem tett cselekvésképtelenné – kilestem összekulcsolt karjaim közül, és máris megláttam egy divatos, fekete mokaszin villanását a bordáim előtt. Fölnyúltam, megragadtam az egyik bokáját, és erősen húzni kezdtem. Az illető a farcsontján landolt. Éles fájdalomkiáltása zene volt füleimnek.

Azután rádobtam magam. Kemény térddel bele a heréibe. Ököllel a torkának. Már épp megmerevítettem a hüvelykujjam, hogy nekimenjek a szemének, amikor hirtelen ráébredtem, hogy ha ezt kivitelezem, Edward Thorndeckernek nyomban botra és lavórra lesz szüksége.

– Az isten szerelmére – szólaltam meg undorodva.

Föltápászkodtam, és, megpróbáltam levegőhöz jutni. Leporoltam magam. Ott hagytam őt, sírva és hányva, a földön. Miután légzésem ritmusa helyreállt, és elégedetten megállapítottam, hogy csontom nem tört, inam nem szakadt, csak karcolásaim vannak és megsebzett büszkeségem, csizmám orrát a fenekébe löktem.

– Keljen föl – mondtam neki.

– Takarodjék a közeléből – hörögte gyűlölettel és kétségbeesetten. – Ha még egyszer a mostohaanyám közelébe merészkedik, megölöm magát! Az Úristenre esküszöm, megölöm!

Mindezt azzal a félig selypes beszédével, hörögve, köpködve, csaholva. És rekedt hangon, amit a hangdobozára mért ütésem okozott.

Lenyúltam, erősen megragadtam a gallérját, és fölrántottam a fiút. Csak arra az esetre, ha netán halálos fegyver van nála, mint mondjuk egy pingpongütő, vagy egy citromos rágógumi. Azután kinyitottam az ajtót, belöktem, és utánamásztam. Lecsavartam az ablakot, mert mindenütt összeöklendezte magát. Rágyújtottam egy cigarettára, hogy eloszlassam vele a bűzt.

Türelmesen füstöltem, vártam, amíg a szortyogása és szipogása megszűnik. Nem voltam ám olyan nyugodt, mint ahogy ez hangzik. Valahányszor eszembe jutott, milyen közel voltam hozzá, hogy kicsináljam ezt a kis hülyét, rám tört a reszketés, és mélyeket kellett lélegeznem, hogy elmúljon. Odaadtam neki a zsebkendőm, hogy megtisztogathassa magát vele. Siralmas volt ez a kis jampec, amint a golyóit fogta, és teljesen előrehajolt, hogy a sérülését kipárnázza.

Legalább tizenöt percet kellett, hogy üljünk abban a nyirkos hidegben, amíg képes volt kiegyenesedni. Nem tudta, testének melyik részét masszírozza előbb, örültem, hogy fájdalmai vannak, a támadása ostobán rosszul esett. Először azt hittem természetesen, hogy Ronnie Goodfellow az. Bár, ha az vágott volna vesén, három hétig vért pisilnék. Aztán rákezdtem:

– Rendben van – mondtam neki –, beszéljük meg. Miért gondolja, hogy zargatom a mostohaanyját?

– Nem akarok beszélni erről – mondta mogorván.

Oldalra fordultam, és nyitott tenyerem a pofájára fektettem. Elkapta a fejét, és újra sírni kezdett.

– De még mennyire akar beszélni róla! – mondtam higgadtan. – Hacsak nem óhajt még egy ütést a tojásaira, amitől szoprán hangon énekel majd hátralevő életében.

– Ő mondta nekem – motyogta.

– Julie azt mondta, hogy én rástartoltam?

– Nem nekem mondta. Apának mondta. Hallottam.

Nem kételkedtem a fiú szavában.

Csendben ültünk ott. Adtam neki egy cigarettát, és magam is rágyújtottam. Kezdte valamivel jobban érezni magát, visszatért a lélekjelenléte.

– Meg fogom mondani az apámnak, hogy maga megvert – mondta dühösen.

– Mondja csak – feleltem. – Mesélje el az apjának, hogy véletlenül találkoztunk a Coburn Inn parkolójában, egy olyan időpontban, amikor magának otthon kellene csinálnia a leckéjét, én pedig minden ok nélkül hirtelen megtámadtam magát. Édesapja nyilván elhiszi majd.

– Julie elhiszi nekem – mondta lázasan.

– Senki se hiszi el magának – mondtam kegyetlenül. – Mindenki tudja, hogy maga egy nagy rakás szar. Egyetlen előnye van, elég fiatal még ahhoz, hogy kinőhesse. Talán.

– Jaj, istenem – mondta kiürülten. – Meg akarok halni.

– Annyira szereti? – kérdeztem.

– Egyszer láttam meztelenül – mondta olyan elképedt hangsúllyal, ahogyan azt mondhatná az ember: „Láttam egy repülő csészealjat.”

– Jó magának – mondtam. – De hát ő történetesen a maga apjának a felesége.

– Az apám nem becsüli meg őt – mondta.

Mi értelme ennek? Az ember nem beszélgethet taknyos kölykökkel. Ezek mindent tudnak.

– Rendben, Edward – sóhajtottam. – Elmondhatnám magának, hogy soha nem tettem ajánlatot a mostohaanyjának, de tudom, hogy maga úgyse hinne nekem. De mondjon el nekem valamit: mi folyik a kutatólaboratóriumban?

– Mi folyik? – kérdezte vissza, és a fejét törte. – Nos, tudja, kísérleteznek. Nem értek én ehhez. Nem vagyok oda a tudományért.

– Úgy? És mi az, amiért odavan?

– A költészetét szeretem. Verseket írok. Julie szerint nagyon jók.

A kör bezárult. Thorndecker apja költő volt. Thorndecker fia is költő. Reméltem, hogy a fiú nem úgy hal meg, mint a nagyapja.

– És sejtelme sincs arról, hogy valami furcsa dolog folyik odakinn?

– Nem tudom, miről beszél.

Hittem neki.

Azt mondta, „kölcsönkérte” Julie sportkocsiját, és egy saroknyira állította le. Azt mondtam neki, hogy ha van esze, nagy sietve hazahajt, bebújik egy kád, forró vízbe, és befogja a száját azzal kapcsolatban, ami történt.

– Azért vagyok itt, hogy ellenőrizzem, érdemes-e az édesapja egy alapítványi pénzadományra – magyaráztam. – Alig hiszem, hogy akár ő, akár Julie különösebben örülne, ha azt hallja, hogy maga megpróbálta behorpasztani a fejem az este.

Nem valószínű, hogy ez eddig eszébe jutott. Kijózanítottam. Kiszállt a teherautóból, az után megfordult, hogy bedugja a fejét a nyitott ablakon.

– Ide figyeljen – mondta. – Az apám nagy ember.

– Tudom – feleltem. – Mindenkitől ezt hallom.

– Ő soha nem tenne semmi helytelent – mondta, azután elment a sötétségben. Néztem, amint távolodik. Egy idő után aztán kiszálltam, bezártam a kocsit, és bebicegtem az Innbe.

Kicsit elegem volt aznapra a parkolóhelyekből.

Odafönn a 3 F jelzésű szobában levetkőztem, és megvizsgáltam a sérüléseimet. Nem voltak olyan vészesek. Néhány karcolás, zúzódás, kisebb véraláfutások. Lezuhanyoztam olyan forró vízzel, amilyet csak kibírtam; ez jót tett. Azután kinyitottam azt az üveg vodkát, amelyet valamikor, száz évvel ezelőtt vásároltam; öntöttem magamnak egy fejedelmi adagot.

Ott ültem pucéran, iszogattam a meleg Popovot, és azon törtem a fejem, miért tette ezt Julie Thorndecker? Miért mondta a férjének, hogy én, hm, tisztességtelen ajánlatot tettem neki. A „meg nem értett asszony” mivoltából fakadó indítékra aligha gyanakodhattam vele kapcsolatban; sokkal bonyolultabb nő volt annál.

A következőket hoztam össze:

Védekezési eszközt készített elő arra az esetre, ha – amitől tartott – negatív jelentést adnék Thorndeckerről. Tehát beszámol a férjének az én tolakodásomról; ezzel ráveszi őt arra, hogy írjon a Bingham Alapítványnak; levelében közölje, hogy a reagálásom aligha tárgyilagos, hiszen befolyásolja sikertelen kísérletem arra, hogy elcsábítsam a feleségét.

El is képzeltem Stacy Besant és Mrs. Cynthia reagálását egy ilyen vádra. Nem hinnék el egészen: nekem legalábbis azt mondanák, hogy nem hiszik el. De üdvösnek találják majd, hogy egy másik helyszíni nyomozót küldjenek ki a Thorndecker-folyamodvány kivizsgálására. Egy idősebb nyomozót. Érettebbet. Kevésbé rámenőst. És annak a jelentése alapján Thorndecker célba ér.

Elképzelhetőnek tartottam, hogy Julie képes ilyen bizantinus cselszövésre. Nem elsősorban a férjéért; önérdek működött itt. Coburnben – mondta – ő a gyémánt a szemétdombon; és ez így igaz. A legtöbb nő természetétől fogva konzervatív; őt ráadásul a körülmények is konzervatívvá tették. Az a kevés szó, amelyet a Thorndeckerrel való megismerkedése előtti zűrös életéről elejtett, meggyőzött, hogy nagyon is élvezte és méltányolta elért helyzetét. És nem akart változtatni rajta. Otthonra talált.

Miután imigyen megtaláltam Julie indítékait, és miután elhatároztam: amilyen hamar csak lehet, találkozom a férjével, hogy kiderítsem, mennyit ártott nekem ez az asszony – visszatértem kedvenc témámhoz. Éspedig: mi folyik a Crittenden Kutatólaboratóriumban? A vad és valószínűtlen feltételezések újabb széles választékát ókumláltam ki:

Thorndecker valamilyen idegölő gázt fejleszt ki. Thorndecker afféle Frankenstein, aki az elhalt páciensek testrészeiből egy szörnyet rak össze. Thorndecker újraegyesítő genetikai kutatásokat folytat, keresztezi egy papagáj DNS- ét egy kutyáéval, és megpróbál belőle egy beszélő schnauzert kitenyészteni. Ahogy emelkedett bennem a Popov okozta alkoholszint, úgy vált mind gügyébbé a fantáziám.

És ami még hónapok múltán is lidércnyomást okozott: hogy akkor már meg is találtam a megfejtést, csak nem tudtam róla.

A hatodik nap

A telefon ébresztett másnap reggel. Furán vagyok a telefonálással. Állítom, hogy ha fölhívok valakit, aki nincs otthon, tehát olyan számot tárcsázok, amely nem fog jelentkezni, azt a második csengetés után már megérzem. Valahogy üres, kongó hangot ad. Azon kívül azt hiszem, meg tudom ítélni már a telefoncsengésből annak a személynek a hangulatát, aki engem hív: mérges, szeretetteljes; jó vagy rossz hírekkel szolgál. Mondja, doktor úr, gondolja, hogy én? …

Ez a csengetés, amely mély, álomtalan alvásból riasztott fel, kétségbeesetten szólt, még a hotel-telefonközpont továbbításán át is. Nem tévedtem. Mary Thorndecker volt, találkozni akart velem, a lehető legsürgősebben. A helyszín nem lehetett a Coburn Inn. Nem lehetett Crittenden Hall se. Nem lehetett semmiféle nyilvános hely se. Gondoltam, találkozzunk a carlsbadi barlang mélyén, de ő szívóskodott: azon az úton találkozzunk, amely a Crittenden birtok körül vezet, hátul, a temető mögött. Tizenegy órát javasolt, és én belementem.

Figyelemre méltó élénkséggel keltem ki az ágyból. Semmi másnaposság. Ez a jó a vodkában. Hiszen végeredményben tiszta alkohol és víz. Nagyon kevés adalékanyag van benne. Igyál vodkát egész életedben, és minden marha klassz lesz – kivéve, hogy a végén a májad esetleg a kulcscsontodtól a térdkalácsodig ér.

Zuhany, borotválkozás, friss garbó pulóver, és kész voltam a harcra vagy a viháncra. Amikor kimentem a lépcsőházba, a réz jelzőtábla azt mutatta, hogy a lift épp lefelé tart. Megnyomtam a gombot, vártam és figyeltem, amint Sam Livingston lassan alászállva láthatóvá válik: előbb a lábfej, aztán boka, térd, csípő, derék, váll, fej. Valóságos jelenés. A lift zökkenve megállt. Beléptem.

– Sam – mondtam neki – Átvert.

Nyomban tudta, mire gondolok.

– Á – mondta egy majdnem-mosollyal. – Csak azt mondtam, hogy jó show-t csinál.

– Az a szivar egy link szélhámos – mondtam.

– Na és? Azt adja az embereknek, amire vágynak.

– Nem szégyelli magát? Mary Thorndeckerrel viteti ki magát oda. Ő azt hiszi, újabb megtért bárányt hoz, maga meg röhög a bajusza alatt.

– Hát… – mondta komolyan – még mindig jobb, mint a tévé. Hallom, valami kis baj történt a kocsijával.

– Jóságos egek – mondtam –, milyen jó itt a hírszolgálat. Mike ideszállítja, új gumikkal, remélem, ma délre. Ha nem lennék itt, legyen szíves, kérje meg őket, adják le a kulcsot a portán. Nem, inkább nem. Inkább megkérném, tartsa magánál őket.

Elmagyarázta, hogy ő alighanem elmegy innen egy órakor, hogy másodállásban kitakarítsa az episzkopális templomot. Addig magánál tartja a kulcsaimat. Ha egyig nem jövök meg, a szobámban leteszi a kulcsokat a fiókos szekrényre. Kitűnő lesz, mondtam.

Lassan szálltunk alá az emeletről. A régi görög drámákban is körülbelül ilyen tempóban érkeztek le kosarukban az istenek az égből.

– Sam – szóltam –, ismeri Fred Aikenst? A rendőrt.

– Láttam már – mondta óvatosan.

– Mi a véleménye róla?

Nem felelt.

– Nem szívesen találkoznék vele egy sötét utcán – bátorítottam.

– Nem – mondta elgondolkodva –, jobb is, ha nem találkozik.

– Jó haverságban van Ronnie Goodfellow-val?

Az öregember felém fordult, hogy rám vethesse sárgás szemét.

– Látott már két zsarut, aki nincs? – kérdezte. – És még csak nem is kell kedvelniük hozzá egymást.

Szépen araszolgatva leértünk a hotelhallba. Millie két vevőjével csevegett a trafikos pultnál, és nem vette észre, amint beosontam az étterembe. A helyiség gyakorlatilag üres volt. Ez meglepett, de az után eszembe jutott, hogy szombat reggel van. Tudtam, hogy ma a bank, egy csomó iroda meg tán néhány üzlet is zárva tart. A lényeg az, hogy jutott nekem asztal, és elterpeszkedhettem.

A tegnap esti tonhalsaláta-vacsora után farkaséhes voltam. Ausztrál reggelit hozattam: sült hús, tojás, mellé amerikai róseibni meg egy fölszeletelt paradicsom, amelynek paradicsom íze volt. Évek óta nem ettem ilyet.

Épp belekezdtem a második csésze kávémba – fölnézek, és Ronnie Goodfellow közrendőr áll előttem. Onnan, ahol ültem, úgy látszott, mintha gólyalábakon állna. Mondtam már önöknek, micsoda jóképű fickó volt? Egy fiatal Clark Gable, mielőtt még bajuszt növesztett. Ilyen karcsú és szép volt Goodfellow a maga feszes, markáns módján. Egészségesek a hajlamaim, és ezen nincs szándékomban változtatni. De a legnormálisabb pasas is találkozik néha olyan férfival, akivel kapcsolatban fölmerül benne, amit én: „mi-lenne-ha-egy-elhagyatott-szigeten…” tesztnek nevezek. Alig hiszem, hogy van élő ember, akivel ez nem esett még meg.

– Jó reggelt – üdvözöltem. – Iszik velem, egy csészével?

– Szívesen innék – felelte –, de több kávét nem iszom ma, köszönöm. Túl vagyok a negyedik csészén reggel óta.

Levette lovassági kalapját, és leült velem szemben. Lehúzta a kesztyűjét, akkurátusán összehajtotta, és maga mellé tette egy üres székre. Azután fölkönyökölt az asztalra, és. tenyerébe támasztotta az arcát. Lehet, hogy sóhajtott.

– Nehéz éjszakája volt? – kérdeztem.

– Rosszul alszom – mondta. – Nem akarok rászokni az altatókra.

– Ne is szokjon rá – mondtam. – Próbálkozzék egy löketnyi brandyvel, vagy egy pohár portói borral.

– Nem iszom – felelte.

– Lefekvés előtt egyetlen adag nem árt meg.

– Az apámat a szesz vitte el – mondta, mindenféle hangszín nélkül. – Nem akarom elkezdeni. Ide figyeljen, Mr. Todd, nagyon sajnálom, ami a kocsijával történt.

– Nyilván holmi vadóc kölykök voltak – vontam meg a vállam.

– Nyilván. Mégsem hat jól, ha ez egy vendégünkkel történik. Beugrottam Mike autójavítójába. Délre visszakapja a kocsiját.

– Jó.

Csendben ültünk tovább. Az volt az érzésem, nincs mondanivalónk egymás számára. Nekem legalábbis biztosan nem volt; ez úgyse mondaná el nekem soha, amit tudni szeretnék. Így hát várakoztam; úgy gondoltam, van valami közvetítendő üzenete. Ha volt, nehezére eshetett kirukkolnia vele. Lebámult napbarnított kezére, külön-külön szemügyre vette minden egyes ujját, mintha most látná őket először, megmasszírozta minden ujjpercét, ökölbe szorította, aztán újra szétnyitotta a kezét.

– Mr. Todd – kezdte halkan, nem nézett rám. – Az a benyomásom, hogy olyasmikbe üti az orrát, amik nem tartoznak magára, amiknek semmi közük sincs a vizsgálatához.

Az után fölemelte sötét szemét, hogy rám nézzen. Mintha egy jégdárdával döftek volna meg.

Ittam egy kortyot a kávémból, megégette az ajkam. Hátradőltem, és cigarettát kotortam elő. Rágyújtottam. Nem kínáltam meg vele.

– Hadd találgassak – mondtam. – Alighanem Michael Bellamy tiszteletes tett jelentést. Biztosan. Hogyan működhet hivatalos jóváhagyással egy ekkora szélhámos? Elmesélte magának a kis beszélgetésünket, mi?

– Nem tudom, miről beszél – mondta egykedvűen.

– Akkor maga miről beszél?

– Úgy értesültem, hogy a maga idejövetelének. a célja megtekinteni dr. Thorndecker intézetét, és meggyőződni róla, hogy az olyan, mint ahogy ő állította. így van?

– Lényegében igen.

– Nos, hát? Megtekintette az intézményt. Meggyőződött-e róla, hogy olyan, mint ahogy a doktor állította?

– Igen.

– Hát akkor? Miért avatkozik olyasmibe, aminek semmi köze a feladatához? Magánügyekbe. Magának az a mániája, hogy fölkavarja a szart? Tényleg nem kellene, Mr. Todd. Veszélyes lehet.

Amit erre feleltem, azt, tudom, nem kellett volna. Már akkor tudtam, mialatt mondtam. De már annyira kikészültem, annyira megőrjítettek a célzások, felemelt szemöldökök és halvány utalások, és most annyira dühbe gurított ennek a zsarunak a burkolt fenyegetése, hogy kicsaptam azokat a kártyáimat az asztalra, amelyeket magamhoz kellett volna szorítanom.

Végigcsináltam jól bevált, hidegvérű-hanyag szerepem nagy show-műsorát: kávét kortyoltam, megszívtam a cigarettát, olyan pillantást vetettem rá, ami, reményem szerint, jókedvűnek, szemtelennek, titkottudónak látszott – szóval az egész színjátékot.

– Rühellek egy csomó dolgot – mondtam. – Hogy látok egy Chester K. Petersen nevű illetőt, akit éjjel kettőkor ásnak el a crittendeni temetőben. Hogy az egyik azt mondja róla, hasüregi rákbetegségben halt meg, a másik meg azt, hogy szívszélhűdésben. Hogy rájövök, Crittenden Hall pácienseinek tekintélyes része hal meg szívszélhűdésben, és legtöbbjük halotti bizonyítványát ugyanaz az orvos írja alá. És még mi is? Nézzük csak. Ja, igen. Egy bizonyos crittendeni alkalmazottnak, Ernie Scogginsnak a titokzatos eltűnése. Vérfoltokkal a bódéja szőnyegén. Észrevette ezeket a foltokat a nyomozása során, kedves Ronnie Goodfellow közrendőr? Van még valami? Nem sok, kivéve bizonyos híreszteléseket, célzásokat és gyanúkat arra vonatkozólag, hogy valami etikátlan, illegális, sőt talán bűnös tevékenység zajlik odakinn Crittendenben. Alighanem felsorolhatnék még egyet, s mást, de ezek többségükben feltételezések. Például, hogy az egész község és benne minden lélek dr. Thorndecker markában van. Tágan értelmezve ezt a fogalmat: „lélek”. Hogy ebben a városban Thorndecker ujja belelóg mindenki levesébe. Hogy ez a helység haldoklik, és ha őneki vége, mindnyájuknak vége. Körülbelül ez minden. Magánügyek? Nincs közük a feladatomhoz? Ugye, ezt nem gondolta komolyan?

Becsületére váljék: nem roppant össze, nem nyelt nagyot, semmi jelét nem adta, hogy az, amit mondok, telibe találja. Csak keményedett, keményedett, kővé vált, fekete szeme szikrázott. Talán egy kicsit elsápadt. Talán megrebbent egy kicsit az asztalra fektetett keze.

De nem válaszolt, nem is fenyegetett meg. Csak állt, pontos mozdulatokkal fölhúzta a kesztyűjét, föltette a kalapját, s közben állandóan nézett rám.

– Ég vele, Mr. Todd – mondta színtelen hangon.

És ez épp elég volt ahhoz, hogy vibrálni kezdjenek az idegvégződéseim. Nem „minden jót”, vagy „viszontlátásra”, vagy „ciao, baby”. Csak: „ég vele”. Kész.

Örültem, hogy semmit se mondtam Al Coburnről. Ez volt az egyetlen, aminek örültem. Nem sokat használt. .Túl sokat beszéltem, tudtam. Megpróbáltam meggyőzni magam, hogy szándékosan mondtam el mindezt Goodfellow-nak: hadd tudja meg mindenki, mi az, amiről tudok, hogy egymásnak ugrasszam, belekergessem őket valami őrültségbe.

De nem sikerült bebeszélnem magamnak, hogy valami különlegesen ügyes cselt csináltam. Csak dumáltam, ennyi az egész. Fölkeltem, aláírtam a csekkem, és fütyörészve ballagtam be a bárba. Mint egy ijedt gyerek, aki a temetőn át megy haza.

Az étterem ugyan pangott, de a bár egy szombat reggelhez képest oltári forgalmat bonyolított le. A legtöbb szék foglalt volt, a bokszokból is három megtelt. A vendégek farmereknek látszottak, akik itt csapják agyon az időt, amíg feleségük a bevásárlást végzi, a fodrásznál ül, vagy amit feleségek csinálhatnak Coburnben szombat délelőtt. Végre elkaptam Jimmy tekintetét, rendeltem egy korsó sört, elvittem egy távoli kis asztalhoz, messze a bárpult körüli lármától.

Ezt a napot igazán, ihaj-csuhaj, hangulatban kezdtem, de a Goodfellow-val folytatott kis terefere sivítva véget vetett a jókedvemnek. Újabb Samuel Todd-féle csúcs: egyetlen óra alatt a feldobottságból a búskomorságba. Iszogattam a söröm, és megállapítottam, hogy Coburn és a coburniek így hatnak rám: megmártanak az örömben, aztán piszokul letaszítanak a siralom völgyébe. Azt hiszem, már említettem, hogy nem hallottam senkit nevetni az utcán. Lehet, gondoltam, hogy a városi tanács, kacagást tiltó parancsot bocsátott ki: „Figyelem! A vidámság pénzbüntetés, vagy elzárás, vagy mindkettő terhe mellett: tilos.”

Figyeltem az egyik vendéget, amint lemászik bárszékéről, odadöcög a férfivécé ajtajához, és megpróbál bemenni. De a helyiség foglalt volt, az ajtó zárva. Az ürge dühösen megrángatta néhányszor az ajtó gombját, aztán dohogva visszament a bárpulthoz. Eléggé mindennapos incidens volt. Gyakran megesik. Csupán azért említem, mert ennek a vendégnek a látványa, aki egy bezárt ajtó gombját rángatja, némi laza képzettársítással nagyszerű ötletet sugallt: be fogok törni késő éjszaka Crittenden Hallba meg a Crittenden Kutatólaboratóriumba, és körülnézek.

Az első reakcióm erre az agyrohamra ez volt: elment az eszem, túlfutott velem a vonat, lenn vagyok a szakadék mélyén. Először is, ha elkapnak, az állásomba kerül, még ha ki tudok is osonni utána az ajtón. Másodszor: hogyan mászhatnék át azon a magas kerítésen úgy, hogy a fegyveres őrök ne vegyenek észre, és hogyan jutok be a bezárt épületekbe? És végül: ugyan mit is láthatnék ott, amit nem mutattak meg nekem eddig?

Mégis csábító volt ez az elképzelés, és elég ahhoz, hogy ébren tartson, és járassa az agyam addig is, míg eljön az idő, hogy kiautózzak a Mary Thorndeckerrel esedékes találkozóra.

Minél többet rágódtam rajta, annál ésszerűbbnek láttam ezt a vállalkozást. Egy kurta létra segítségével átmászhatok a kerítésen. Csak három őrről volt tudomásom: egy portyázó őrről, lőfegyverrel és kutyával, arról a pasiról a kapunál, meg a laposorrúról odabenn az otthonban. A magamfajta settenkedő alak számára aligha jelenthetett nehézséget, hogy kijátssza mind a hármat.

A bökkenő: hogyan jutok be a lezárt épületekbe anélkül, hogy ablakokat török be, vagy ajtókat feszítek föl. Az a trükk, a zárak kinyitása plasztik hitelkártyával – a tévékrimikben szereplő magándetektívek kedvenc csínye –, csak akkor működik, ha nincs semmiféle tolózár. Márpedig, ezt megfigyeltem látogatásaim során, a crittendeni ajtókon volt ilyen. Nem nagy erősségem a tolvajkulcsok használata, még ha lett volna is ilyen felszerelésem, mint ahogy nem volt. Azon kívül nem hordok hajtűket se. Mindezek után egyetlen lehetséges megoldás maradt: kulcsokkal.

De még ha föltételezem is, hogy bejutok észrevétlen: ugyan mit találhatok? A válasz egyszerű volt: ha tudnám, mit találok, nem kellene betörnöm. Ez az, amit a sebészek felderítő műtétnek neveznek. Csakugyan ez az egyetlen mód, be kellett ismernem. Arra várni, hogy ezeknek a szereplőknek valamelyike majd föltárja nekem a dolgokat – nem visz sehova.

Hoztam magamnak egy újabb sört, és kezdtem mélyebben belemászni a tervbe. Dr. Kenneth Draper említette volt, hogy a buzgó, fiatal kutatók némelyike néha átdolgozza az éjszakát. De szombat-vasárnap éjjel aligha lesznek sokan a laborban. Még az ilyen nagyokos srácok is szívesen eresztik el magukat a hétvégeken, ezt mesélte Betty Hanrahan is. Ami a gondozóotthont illeti, az nyilván csendes – mondjuk – hajnali kettőkor, csökkentett éjszakai személyzettel, amelynek tagjai nyilván kávézgatnak szobájukban, amikor épp nincsenek őrjáraton.

Íme, milyen egyszerű az embernek belehergelnie magát egy akcióba, amelyről a szíve legmélyén tudja, hogy veszedelmes, ostoba terv, és aligha sikerül. És még én mondom Bellamy atyára, hogy szélhámos! Az ő képességei kutyafülét se érnek ahhoz a készséghez képest, amellyel saját magunkat csapjuk be. Az önáltatás a legnagyobb átverés.

Tudom és tudtam ezt azon a szombat reggelen is Coburnben. Mondogattam magamnak: felejtsd el ezt az egész marhaságot.

Mégsem tudtam semmi másra gondolni, mint arra, hogy miként szerezhetném meg a kulcsokat a bezárt Crittenden-ajtókhoz.

– Hé, Todd! – szólt rám recsegő hangján Al Coburn, és gyöngéden bokán rúgott. – Álmodozunk?

– Olyasmi – mondtam. – Húzzon egy széket magának, Mr. Coburn.

Hozta a saját sörét, és amikor felé toltam egy széket, nehézkesen lehuppant rá. Keze reszketett. Körülfonta vele a söröspoharát, és úgy fogta bizonytalanul.

– Mister Coburn – tűnődött. – Fiatal taknyos létére egészen jó a modora.

– Hogyne – mondtam. – Azon kívül megbízható vagyok. Lojális, barátságos, bátor, tiszta és tiszteletteljes. Kész cserkészeskü.

– Aha – nézett körül szórakozottan. – Nos, emlékszik még arra, amiről beszélgettünk?

– Ernie Scoggins levele?

– A következő történt. Kapcsolatba léptem az érdekelt, hm, személlyel, és alighanem félreértés volt az egész.

Ránéztem, de ő nem akart a szemembe nézni. Üres tekintete a fejem fölött szállt, a falakon, a mennyezeten.

– Maga ócska hazug – mondtam.

– Nem, nem – mondta komolyan. – Egyszerűen csak többet fecsegtem a kelleténél. Az az Ernie Scoggins… bolond egy ipse. Mondtam már magának, ő fújta föl az egészet. Érti, ugye, amit mondok. Így tehát ma késő délután lesz egy találkozóm, és rendbe tesszük az egészet. Minden a legnagyobb rendben lesz. Remekül.

Rosszullét környékezett. Odahajoltam hozzá az asztalon át, és megpróbáltam a tekintetét az enyémbe vonni. De egyszerűen nem volt hajlandó a szemembe nézni.

– A számlái a bankban? – kérdeztem. – Ezek felkeresték magát? Az Anya- és Csecsemővédők? Az Abnormális Jelenségeket Vizsgáló Társaság? Kik?

– Ó, nem – mondta most nagyon élénken. – Nem, nem, nem. Ennek semmi köze a számláinkhoz. Csak baráti tárgyalás. Hogy kölcsönös megelégedéssel megegyezésre jussunk.

Ez nem Al Coburn kifejezésmódja volt: „Megegyezés kölcsönös megelégedéssel.” Tudtam, hogy idéz valakit. Bűzlött a dolog.

– Mr. Coburn – mondtam lassan és óvatosan. – Nézzük csak, jól értettem-e. Találkozni fog valakivel ma, késő délután, és azokról a dolgokról tárgyal vele, amelyekről Ernie Scoggins írt a magánál hagyott levelében? Erről van szó?

– Hát… igen – mondta, és a sörébe bámult. – Mindent szépen elintézünk. Majd meglátja.

– Óhajtja, hogy magával menjek? – kérdeztem. – Talán jobb volna, ha lenne… szóval, tanúja. Nem fogok egy árva szót se szólni. Semmit sem csinálok. Épp csak jelen leszek.

Megdermedt.

– Ide figyeljen, fiacskám – mondta. – Tudok én vigyázni magamra.

– Már hogyne tudna – mondtam sietve. – De mi rossz van abban, ha egy harmadik személy is jelen van?

– Bizalmas ügy ez – mondta. – Így szól a megállapodás. Csak ő meg én.

– Ő? – kérdeztem. – Így tehát csak egyetlen férfival találkozik?

– Ezt nem mondtam.

– Nem, nem mondta. Csak találgattam. Tévedek?

– Fáradt vagyok – mondta bosszúsan.

Ránéztem, és tudtam, igazat beszél: csakugyan fáradt volt. Feje lekókadt, válla lecsüngött, az egész ember összeroppant. Fáradt volt vagy levert.

– Nem akarok bajt – motyogta.

Mit tehettem? Veszekedjek egy öregemberrel? Az évek megtaposták. Akárcsak valamennyiünket. Az akarat elgyöngül. Az elhatározás bizonytalanodik. És ami a legrosszabb: a testi energia is kihagy. Egyszerűen kimegy belőlünk a helytálláshoz kellő lendület. A sikeres bélműködés az élet legfőbb örömévé válik. Keserűen nézünk a napbarnított, bikinis tizenévesre: „Ugyan mit is tudsz te!”

Szerettem volna megragadni, és kirázni belőle az igazságot. Ki az a fickó, akivel találkozója van? Mi áll Scoggins levelében? Miről akarnak megegyezni? De mi a fenét csinálhattam? Tapossam ki belőle?

Az önuralom erős oldalam. Úgy értem: nem lármázok, nem őrjöngök. A gyomrom ugrálhat, de a hangom csendes, egyenletes, telt.

– Ide figyeljen, Mr. Coburn – mondtam.

– Ez a maga megbeszélése… remélem, pontosan úgy alakul, ahogyan szeretné. Hogy minden megoldódik, a maga teljes megelégedésére. De arra az esetre, mondom, csak arra az esetre, ha a dolgok netán tán nem alakulnak a legkellemesebben, nem gondolja, hogy némi biztonsági taktikát kellene kidolgoznia? Egy ütőkártyát tartalékban tartania?

Ekkor végre rám nézett. Mosott szemének fókusza az enyémbe talált. Tudtam: most megfogtam.

– Például? – kérdezte.

Vállat vontam: – Egy másolat Scoggins leveléről. Otthagyja egy helyen, amelyről csak maga meg én tudunk. Üdvös dolog volna. Alkura adna lehetőséget magának. Azzal a pasassal szemben, akivel találkozója van. A levél egy másolata, vagy maga az eredeti, valakinek a kezébe letéve. Csak arra az esetre…

Coburni hagyományokhoz híven, én se fejeztem be ezt a mondatot. Nem volt rá szükség. Megértette, és ez megrendítette. Elindultam, hogy hozzak neki még egy sört, de megrázta a fejét, és visszaintett. Nem akart mást, csak gondolkodni, töprengeni, mérlegelni. Vén ember volt, de nem vén hülye.

– Igen – mondta végre. – Rendben van. Benne vagyok. A teherkocsim kesztyűtartójában lesz. Mindenesetre. De nem lesz szükség rá, hogy éljek vele, majd meglátja. A találkozó után azonnal felhívom magát. Itt lesz?

– Milyen időpontban?

– Úgy este öt-hat óra tájban.

– Hogyne – mondtam. – Itt leszek. Ha nem, hagyhat nekem üzenetet. Csak közölje, minden oké-e.

Bólogatott, bólogatott, mint azok a hongkongi babák, amelyeknek csonttalan nyaka ide- oda billeg.

– Így nagyon jó lesz – mondta. – Fölhívom magát, hogy közöljem, minden oké. Hé, várjon csak, talán ehetnénk együtt ma este. Ide figyeljen, Todd, csináltam tegnap egy remek pörköltet. Jöjjön ki, vacsorázzon nálam. Megmondom, hogyan készül a jó pörkölt: az ember megfőzi, aztán hagyja kihűlni, és csak másnap eszi meg, miután huszonnégy órán át jól megszívta magát. Így sokkal jobb az íze.

– Ez jól hangzik – mondtam. – Várni fogom a hívását. Azután kimegyek magához, és megesszük a pörköltet. Mi van benne?

– Ez is, az is – mondta.

Újabb gondolataim támadtak. Nem a pörkölttel, hanem a megállapodásunkkal kapcsolatban. Túl sok volt a hibalehetőség.

– Nézze csak – mondtam. – Én alighanem egész nap nem leszek itthon, tehát megeshet, hogy maga hív, és én nem vagyok itt, azok a marhák pedig ott a portán elfelejtik átadni nekem az üzenetet. Megadhatná nekem most a telefonszámát, és elmondhatná, hogyan találok oda a lakásához.

Nem volt egészen elragadtatva, de a végén ideadta a telefonszámát, és megadta az útirányt, hogyan találom meg az otthonát. Elmondta, egy tanyán lakik, nem messze a Crittenden-domb lábától, és ha látok egy salaktömbökre helyezett, ormótlan deszkaházat, az az övé. Meg fogom ismerni arról, hogy a ház előtt cementbe ágyazott, fém zászlórúd látható: éjjelnappal lobogtatja a Régi Dicsőség lobogóját, akármilyen az idő. Ha a zászló cafatokra szakad, vesz egy újat.

– Ha hat hónapot ki tudok húzni egy zászlóval – mondta Al Coburn –, már úgy érzem, jól jártam. De nem érdekel. Hazafias vagyok, és fütyülök rá, ki mit szól hozzá.

– Jó magának – mondtam.

Utánanéztem, amint kibiceg a helyiségből. Igyekezett hátrahúzni a vállát, kifeszíteni a mellkasát. Ilyen szeretnék lenni az ő korában: hetyke és bizakodó. Egyikünk se tudja megúszni a végső döntést. De némi szerencsével még lehet néhány jó dobása. Reménykedtem, hogy a vén Al Coburnnek sikerül ez a dobás.

Ez a rohadt hét… a legélesebb emlékem: szombat reggeli telefonbeszélgetésem dr. Telford Thorndeckerrel. Megterveztem, mit fogok mondani, mit mond majd ő, és mit válaszolok erre én.

Egyből jelentkezett Crittenden Hall száma, de majdnem öt percbe került, amíg megtalálták Thorndeckert. Azt mondták, a Crittenden Kutatólaboratórium-beli irodájában van, és az a kívánsága, ne zavarják, csak rendkívüli fontosságú esetben. Sorozatnyi kattanás után végül is jelentkezett. Mérgesen.

– Ki az? – kérdezte.

Megmondtam.

– Vagy úgy – mondta –, Mr. Todd. Megkapta a beszámolót, amelyet megígértem magának?

– Meg, igen – mondtam –, és szeretnék…

– Jó – mondta. – Akkor feltételezem, hogy az adomány hamarosan rendelkezésemre áll.

– Nos, nem egészen. Amit tulajdonképpen…

– A hitetlenkedők – mondta undorral. – A vonakodók. Ne hallgasson rájuk. Már rajta vagyunk a helyes úton.

– Dr. Thorndecker – szóltam. – Az iránt érdeklődnék, hogy…

– Természetesen még sok a tennivalónk. Még csak a felszínt karcoltuk meg. Még senki nem tudhatja. Senki nem jósolhat semmit.

– Ha szó lehetne róla…

– Nem is tudom, mikor voltam ennyire optimista egy tudományos vállalkozással kapcsolatban. Ezt komolyan gondolom. Most úgy néz ki, hogy minden kezd beleilleni a képbe. A Thorndecker-elmélet. Ez lesz a neve: Thorndecker-elmélet.

Mindezt azon a zengő baritonján. De hiányoltam benne azt a meggyőződést, amelyet szavai árasztani akartak. Messze volt ez az ember: nem tudom másként kifejezni. Nem tudtam, engem akar-e meggyőzni, vagy önmagát. De az volt a benyomásom vele kapcsolatban, hogy valahol odafenn van a nagy, kék semmiben, és az ábrándjait ismételgeti.

– Dr. Thorndecker – próbálkoztam újra. – Van néhány kérdésem, amelyekre csak ön tudna válaszolni, és azt reméltem, hogy tud nekem ma délután néhány percet szakítani.

– Julie büszke lesz rám – mondta. – Természetesen. Mit is óhajt?

– Ha találkozhatnánk – feleltem. – Rövid időre. Ma délután.

– Örömmel – kiabálta. – Igen nagy örömmel. Most? Ebben a percben? Itt van a kapuban? Benn vagyok a laboromban.

– Nos… nem, uram – mondtam. – Ma délutánra gondoltam. Mondjuk, három órára. Körülbelül. Megfelelne önnek?

Csend.

– Halló? Dr. Thorndecker? Ott van még?

– Miről van szó? – kérdezte gyanakodva. – Ki beszél?

Ismét. eszembe jutott, hogy valamiféle kábítás alatt van. Seholsincs országban. Szavai nem folytak össze; tagoltan beszélt. De összevissza. Nem A-tól haladt B-n át C felé, hanem a K-tól az R-re, onnan az F-re.

Megint megpróbálkoztam.

– Dr. Thorndecker – kezdtem hivatalos modorban, – Itt Samuel Todd beszél. A Bingham Alapítványhoz eljuttatott folyamodványával kapcsolatban lenne még néhány kérdésem önhöz. Fölkereshetném ma délután háromkor?

– Hát természetesen! – mondta szívélyesen. Szünet. – Talán kettőkor jobb lenne. Nagyon kényelmetlen volna önnek?

– Csöppet sem – feleltem. – Kettőkor ott leszek.

– Pompás! – mondta. – Leszólok a kertkapuhoz. Jöjjön egyenesen a laborba. Itt leszek.

– Kitűnő – mondtam. – A viszontlátásra.

– És Mary és Edward is – mondta, és letette a kagylót.

Eljött az őrület Zenéjének ideje. Úgy véltem, illenék ennek megfelelően fölszerelnem magam. Találtam egy nyitott vaskereskedést, vettem egy háromrekeszes elemlámpát, egy rövid létrát, ötvenlábnyi olcsó szárítókötelet és egy ablakfölhúzó súlyt. Símaszkot nem tartottak. Beraktam új szerzeményeimet Betty Hanrahan teherautójába, és elindultam Crittenden felé, hogy találkozzam Mary Thorndeckerrel. Csöppet se lettem volna meglepve, ha tiszti köpenybe burkolózva jelenik meg. Az egész világ megbuggyant. Magam is.

Nem volt nehéz rátalálni. Az út mellett egy olyan hosszú, fekete kocsi állt, hogy akár halottaskocsinak is megfelelt volna. Kissé távolabb fékeztem le, úgy spekuláltam, lehet, hogy sietve kell lelépnem innen, és nem akartam, hogy el legyek torlaszolva. Kiszálltam a teherkocsiból, hogy “beszálljak Mary limuzinjába. Nyilván melegebb volt. A Yukon fűtése jobb, mint Betty Hanrahan teherautójáé.

De Mary Thorndecker is kiszállt a kocsijából. Becsapta az ajtaját, szolid, tompa puffanás hallatszott a sűrűbb levegőben. Lehet, hogy nem akart kettesben lenni velem egy zárt térben. Lehet, hogy nem bízott bennem. Nem tudom. Kint voltunk tehát mindketten a szabadban, és óvatosan közeledtünk egymás felé. Fényes nappal, Crittendenben.

Valójában csak vergődtünk előre. Merthogy még mindig ott hömpölygött a reggeli köd. Körülvette a lábunkat, úgy kellett átgázolnunk rajta. Fehér, hullámzó pára gomolygott. A földet száraz jégréteg borította. És a lélegzetünk hosszú párafelhőként szállt. Körülpillantottam ezen a fagyos, kihalt tájon. Csupasz fák és fagyos rönkök. Homályos metszet: köd, pára, az én sima esőkabátom meg az ő nehéz, régimódi perzsabárány kabátja. Évek óta nem láttam effélét.

Fekete kötött sapkát viselt, a szemébe húzva. Arca fehér volt, elkínzott és rémült. Mindaz, ami szelíden érdekesnek és enyhén szórakoztatónak tűnt a Thorndecker-ügyben, hirtelen depresszióba, undorba, végzetességbe süppedt. Ennek a nőnek a démoni tekintete. Sápadt ajka. Kezét mélyen a zsebébe süllyesztette, és az is megjárta az agyam: hátha fegyver van nála, és azt tervezi, hogy megöl. Minden hideg erőszak elképzelhetőnek tűnt most.

– Miss Thorndecker – szóltam. – Mary. Lenne szíves…

– Honnan tudta meg? – vágott a szavamba. Száraz és elfulladt volt a hangja. – A levelet? Hogy ki írta a levelet?

– Nem mindegy? – Toporogtam. – Mondja csak, nem sétálhatnánk? Csak föl s alá? Ha tizenöt percig itt állunk mozgás nélkül, soha többé nem táncolunk gavottot.

Nem felelt, csak belemélyesztette állát a gallérjába, fölhúzta a vállát, és lépdelt mellettem a kövezett úton oda-vissza. A kerítés mögött terült el a Crittenden temetője. Az út másik oldalán a tél megkopasztotta fák. Sehol egy kocsi, egy hang, egy szín. Lehet, hogy egyedül voltunk a földön, az utolsók, az egyetlenek. Füst gomolygott körülöttünk; egy üveg brandyre vágytam.

– Miért írta? – kérdeztem. – Azt hittem, szereti az apját. A mostohaapját.

Megpróbálkozott egy gúnyos kacajjal.

– Ezt az a nő mondta magának – mondta. – Gyűlölöm Thorndeckert. Gyűlölöm! Ő ölte meg az anyámat.

– Van rá bizonyítéka?

– Nincs – mondta. – De tudom.

– És ezért írta, hogy „Thorndecker öl”? Mert úgy véli, hogy megölte a maga édesanyját?

– Meg a saját apját – mondta. – Ezt is tudom. Nem, nem ezért írtam. Hanem mert most is öl, a laboratóriumban.

– Scogginst? – dobtam be. – Thorndecker ölte meg?

– Kit?

– Scogginst. Ernie Scogginst. Crittendenben dolgozott. Kisegítőként.

– Lehet – mondta tompán. – Az az ember, aki eltűnt? Nem tudok róla semmit. De voltak mások.

– Petersen? – kérdeztem. – Chester K. Petersen? Néhány napja temették el. Hasüregi rákja volt.

– Nem – mondta. – Petersen szívbeteg volt. Ezzel jött Crittenden Hallba. Láttam a papírjait. Angina. Közeli hozzátartozói nem voltak. Aranyos öregember volt. Aztán, úgy három hónappal ezelőtt, tumorok fejlődtek ki rajta. Igazi karcinómák, melanómák. Az egész testén. A fején, az arcán, a kezén, a karján, a lábán. Láttam. Látogattam. Elrohadt. Bűzlött.

– Jézusom – mondtam, és elfordítottam a fejem. Eszembe jutott a haldokló csimpánz.

– De ő csupán az utolsó volt – mondta. – Voltak mások is. Még sokan, nagyon sokan.

– Mióta? – kérdeztem. – Mióta folyik ez?

Gondolkodott egy percig.

– Tizennyolc hónapja – mondta. – De főleg ebben az évben. Páciensek, akiknek a kortörténetében nem szerepelt rák. Szívbetegek, lelki betegek, alkoholisták, kábítósok. Azután iszonyatos rák fejlődött ki bennük. Elpusztultak, ö teszi ezt velük. Thorndecker. Tudom!

– És Draper? – kérdeztem lágyan. – Dr. Kenneth Draper?

Egyik keze lassan előkerült a kabátzsebéből. Rágcsálni kezdte krétafehér ujjperceit.

– Nem tudom – mondta. – Kérdeztem tőle. Szívóskodtam vele. De nem volt hajlandó elmondani nekem. Bálványozza Thorndeckert. Mindent megtesz, amit Thorndecker mond neki.

– Draper benne van – mondtam neki egyenesen. – Ő az ügyeletes belgyógyász, ő írja alá a halotti bizonyítványokat. De miért teszik? Az örökségért? A pénzért, amelyet a halott páciensek a laborra hagynak?

Ez a kérdés megzavarta.

– Nem tudom – mondta. – Kezdetben én is azt gondoltam, de aligha ezért. Némelyik semmit se hagy a laborra. A legtöbbjük nem hagyott semmit. Nem tudom. Jaj, uramisten…

Sírva fakadt. Kényszeredetten átkaroltam a vállát, összeborultunk. Még mindig előre-hátra toporogva, gázolva a hullámzó ködben.

– Jól van – mondtam. – Vegyük csak sorra… A páciens beköltözik. Egy szívbeteg vagy egy elmebeteg, drogos, alkoholista, akármi. Fiatal vagy öreg?

– Többnyire öreg.

– És azután egy idő múlva rákja lesz, és meghal?

– Igen.

– Úgy, ahogyan Petersen meghalt? Vagy belső rákbetegségtől is? Tüdőrákban? Gyomor-, lép-, máj rákban?

– Ebben is, abban is – felelte halkan.

– Mennyi idő alatt? Mennyi idő alatt halnak bele a rákba?

– Amikor először jöttem rá, mi folyik, még nagyon gyorsan ment. Néhány hét alatt. Az utóbbi időben jobban elhúzódott. Petersennél tartott a legtovább az utóbbi időben. Majdnem három hónapig húzta.

– És mindet itt temették el?

– Vagy hazaszállították, lepecsételt koporsóban.

– De valamennyinek tumorja volt?

– Igen. Elpusztultak.

– És semmi panasz nem jött a rokonok részéről? Senki nem tett fel kérdéseket?

– Nem tudom – mondta. – Valószínűleg nem. Az emberek ilyenek. Titokban megkönnyebbülnek, amikor egy beteg hozzátartozójuk meghal. Egy problémás hozzátartozó. Nem szoktak kérdezősködni.

– Alighanem igaza van – mondtam szomorúan. – Főleg, ha még örökölnek is. És Draper semmit nem mondott magának arról, hogy mi történik?

– Csak azt állítja, hogy Thorndecker zseni, és egy hatalmas felfedezés küszöbén áll. Ez minden, amit mond.

– Szereti magát.

– Ezt mondja – felelte keserűen –, de nem hajlandó nekem semmit elmesélni.

Némán lépkedtünk oda-vissza.

– Mit akar tenni, hogy megtudja? – kérdeztem végül.

– Tessék? Nem értem.

– Meddig hajlandó elmenni, hogy felderítse, mi történik? Mennyire fontos magának, hogy megállítsa Thorndeckert?

Hirtelen széthullott. Egyszerűen darabokra tört. Megállt, kirántotta magát védelmező karomból, és szembefordult velem.

– Az a mocskos strici? – üvöltötte. Szájából fröcsögött a nyál. Döbbenten, rémülten léptem hátra. – Az a gyilkos? – ordította. – Az a rohadt szar? Feleséggyilkos! Azt hiszi, én nem… és ez… Azzal a vézna nejével, aki mindenkivel lefekszik, aki él. Nincs joga annak a szemétládának! Nincs joga! Szenvednie kell! Igen! Nyúzzák le a bőrét! A húst is a csontjáról! Rohadjon meg a legmélyebb, legtüzesebb pokolban! Enyém a bosszú, mondá az Úr! Meztelenül! Ahogy az a némber öltözik! Fölhergel minden hímet; aki szembejön! Edward! Ó, édes istenem, szegény kicsi, ártatlan Edward. Még őt is! Igen, még őt is. Mit csinál velük? És az az ember, az hagyja, hadd élje az életét, hagyja, hogy tönkretegye őt ez a ringyó, a mocskos ügyeivel. Tönkreteszi. Köztulajdon a teste annak a luvnyának. Bizony, tudom én! Mindenki tudja. A kurva! Ez a büdös kurva! A bűn hajléka ez. A gonoszság háza. Ó, Istenem, sújts le az ördögre! Uram jézus, könyörgök hozzád! Söprűzd ki ezt a szennyet. Irtsd ki…

És folytatta, tovább és tovább, olyan szavakat használt, amelyekről azt se gondoltam volna, hogy egyáltalában ismeri őket. Bizony: szerelem. Julié nem tévedett. Nagyon kellett szeretnie ennek a nőnek Thorndeckert ahhoz, hogy ilyen vadul átkozza, hogy ilyen hevesen el akarja pusztítani. Minden nő megérdemel egy ölelést a szeretett férfitól. És Marynek ez jutott, ez a jajveszékelő gyalázkodás, ez a hisztérikus szélsőségesség, amely intenzitásával úgy megrémített. A kiabálásával szétáradó nyálpermet rohamokban csapódott rám, sav- és hamuillatot hozva.

Nem tudtam: megrázzam, megüssem, vagy öleljem át, és mondjam azt, „gyere, gyere”, és adjak neki könyörületet széttört lelkéért, tönkretett életéért. Végül is nem csináltam semmit, hagytam lármázni, tombolni, lejárni, míg csak ki nem ment belőle az energia, míg elcsendesedett, és csak állt ott nyitott szájjal, reszketve. És nem a hidegtől, tudtam, hanem a fájdalomtól és a szégyentől. A sebei fájdalmától, és a szégyentől, hogy feltárta valakinek.

Amilyen gyöngéden csak tudtam, megfogtam a karját, és visszavezettem a kocsijához. Eléggé engedékenyen jött velem, és hagyta, hogy leültessem a volán mögé. Fölhajtottam a gallérját, gondosan ráhajtottam a kabátját a térdére, épp csak, hogy be nem takargattam. Megkínáltam cigarettával, de alig hiszem, hogy észrevette. Reszkető kézzel rágyújtottam, és fújtam a füstöt, akár egy eszelős. Végül is ki kellett nyitnom az ablakot az én oldalamon.

Amikor néhány másodperc múlva felé fordultam és ránéztem, szeme csukva volt, és ajka mozgott. Imádkozott. Hogy kinek és miért, nem tudom.

– Mary? – szólítottam meg gyöngéden. – Mary, hall engem? Figyel rám?

Ajka abbahagyta a mozgást, szeme kinyílt. Feje felém fordult, és erre nézett. Tekintetének fókusza fokozatosan rövidült, míg végre meglátott.

– Segíthetek magának, Mary – suttogtam.

– De ahhoz a maga segítsége is kell.

– Hogyan? – kérdezte, szinte hangtalanul.

Előadtam:

Tudnom kell a vasárnap éjjel szolgálatos külső és belső biztonsági őrök számát. Tudnom kell az időbeosztásukat, mikor váltják egymást a műszakok, mi a szokásos munkarendjük, hol tartózkodnak, amikor nincsenek őrségben.

Tudnom kell mindent, amit csak ki tud deríteni az elektromos és elektronikus riasztóberendezésekről és arról, hol van a biztosítódoboz ki- és bekapcsolója. Továbbá az áramfejlesztő főkapcsolóinak helyét, mind a gondozóét, mind a kutatólaboratóriumét.

Tudnom kell a Crittenden Hallban vasárnap éjszaka ügyeleten levő orvosok számát, és hogy ki lehet még benn akkor a laboratóriumokban, ha egyáltalában benn lesz valaki.

Végül, ami a legfontosabb, az a kulcscsomó kell nekem, amelyet Stella Beecham nővér hord magánál. Ha ő nem ügyeletes vasárnap éjjel, mondjuk, éjfél és reggel nyolc óra között, akkor alighanem a szobájában hagyja a kulcsokat. Ezek kellenek nekem. Ha Beecham szolgálatban van, vagy átadja a kulcsokat az éjszakai felügyelőnek, akkor legalább két kulcsra van szükségem: a Hall és a Kutató kulcsaira. Ha ezeket képtelenség megkapni, akkor magának Marynek kell bentről beengednie a gondozóotthonba; a laborba pedig majd bejutok magam valamiképp.

Sok időmbe került, míg, mindezt részleteztem, és fogalmam se volt, figyel-e. Figyelt.

– Be fog törni? – kérdezte tompán.

– Igen. Meg akarom fejteni ezeket a rákos haláleseteket.

– Bizonyítékra akar szert tenni?

Sírhatnékom volt. De nem volt semmiféle lelkifurdalásom, amiért ezt a szerencsétlen, zavart nőt használom föl.

– Igen – mondtam. – Bizonyítékra akarok szert tenni.

Saját fülemnek ez olyan nagy képűn és régimódin hangzott, mintha ezt mondtam volna: „Fölmarkolom a bagót, és olajra lépek.”

– Rendben van – mondta határozottan. – Segítek magának.

Még egyszer végigtárgyaltuk a dolgot, még részletesebben; mire van szükségem, mit tud elintézni, és mi az, amit majd esetleg rögtönöznünk kell.

– Hogyan jön át a kerítésen? – kérdezte.

– Bízza rám.

– Ugye, nem bánt senkit?

– Természetesen nem. Nincs se puskám, se késem, se semmi más fegyverem. Nem vagyok erőszakos ember, Mary.

– Csak tájékozódni akar?

– Pontosan – bólintottam erényesen. – Csak tájékozódni. A Thorndecker-folyamodvánnyal kapcsolatos vizsgálatom részeként.

Ez láthatólag megnyugtatta. Az egész csel sokkal törvényesebbnek hangzott így.

Ebben maradtunk: ő az általam kért dolgokról összeszed annyit, amennyit tud, és vasárnap fölhív a Coburn Innben.

– Ne mondja be a valódi nevét a telefonosnak – figyelmeztettem. – Mármint, ha kérdik, ki keres. Használjon álnevet.

– Milyen nevet?

– Joan Powell – vágtam rá gondolkodás nélkül. – Mondja azt, hogy Joan Powell a neve. Ha ott vagyok az Innben, ne beszéljen a telefonba ezekről a dolgokról. Csak nevetgéljen meg tréfálkozzék, és mondjon egy időpontot, amikor találkozhatunk valahol. Akárhol. Ugyanitt nagyon megfelel; ez elég elhagyatott hely. Aztán találkozunk, és maga elmondja, mit tudott meg. És ideadja nekem a kulcsokat, ha meg tudta szerezni.

– Mi történik, ha hívom a Coburn Innt, és maga nincs ott?

– Hívjon óránként, minden kerek órában. Előbb vagy utóbb előkerülök. Valamikor éjfél előtt, vasárnap. Oké?

Még egyszer végigvettük az egészet. Nem voltam bizonyos benne, hogy megjegyzi. Még mindig halottsápadt volt, és időnként egész teste megvonaglott egy erős reszketőrohamban. De olyan megnyugtatólag beszéltem vele, ahogy csak tudtam. És közben folyton hozzáértem. A karjához, kezéhez, vállához. Azt hiszem, kapcsolatot teremtettem vele.

Mielőtt kiszálltam a kocsiból, előrehajoltam, hogy megcsókoljam puha, hideg arcát.

– Mondja, hogy rendben lesz minden – szólt halkan.

– Rendben lesz minden.

Tudtam, hogy nem lesz így.

Visszaindultam Coburnbe, amilyen gyorsan Hanrahan patkányfogója vitt. Útközben lestem, merre látok, nyilvános telefonfülkét. Le kellett bonyolítanom egy hívást, és nem akartam a hotel telefonközpontján keresztül. Paranoiám nőttön-nőtt.

Találtam egy fülkét a Main Streeten, közvetlenül az üzleti negyed szélén. Tudtam, hogy a Bingham Alapítvány irodái zárva vannak szombaton, így hát otthon hívtam föl Stacy Besantot– a hívott fél számlájára. Egy kilencszobás lakásban lakott, a Central Park Westen, nálánál idősebb, vénkisasszony nővérével, három macskával, egy molyette pudlival, meg barom nagy akváriumban tárolt trópusi halaival.

A telefont a nővére, Edith Besant vette föl, és közölte a központtal, hogy elfogadja a hívást.

– Samuel! – dalolta. – Hát ez igazán kedves. Stacyvel épp tegnap este beszélgettünk magáról, és megállapodtunk, hogy el kell jönnie hozzánk vacsorázni, mihelyst visszatér New Yorkba. Maga meg az a bájos hölgy.

– Nos, igen, hogyne, Miss Edith – mondtam. – Igazán nagy örömmel. Főleg, ha megígéri, hogy megint azt a csodás karottalevest főzi.

– Karottavichysoisse, Samuel – helyesbített gyöngéden. – Nem leves.

– Természetesen – mondtam. – Karottavichysoisse. Jól emlékszem rá.

Csakugyan emlékeztem. Iszonyatos volt. De tökmindegy, fő, hogy büszke rá.

Cseverésztünk erről-arról. Lehetetlen volt sürgetni, meg se próbáltam. Így hát megtárgyaltuk az egészségi állapotát, az enyémet, a fivéréét, a macskákét, a pudliét, a halakét. Az után teljes egyetértésre jutottunk abban, hogy az időjárás kétségbeejtő.

– Jóságos isten, Samuel – mondta vígan –, csak traccsolunk itt, pedig maga voltaképpen biztosan Stacyvel szeretne szót váltani.

– Igenis, asszonyom, ha lehetne. Odahaza van?

– Természetesen. Egy perc.

Az öregúr olyan hirtelen jelentkezett, hogy nyilvánvalóan hallgatta a beszélgetést a másik készüléken.

– Tessék, Samuel – szólt. – Valami baj van?

– Uram – szóltam. – Van néhány kérdés, amelyekre választ szeretnék kapni. Orvosi kérdések. Föl szeretném hívni a Tudományos Kutatások Dokumentációját, és beszélni szeretnék valakivel azok közül, akik a Thorndecker-anyagon dolgoztak.

– Most? – kérdezte. – Ebben a percben? Nem ér rá hétfőn?

– Nem, uram – feleltem. – Aligha. A dolgok eléggé gyorsan alakulnak itt.

Pillanatnyi csend hallatszott.

– Értem – mondta azután. – Jól van. Várjon néhány percig; valahol megvan itt a száma.

Várakoztam a zárt telefonfülkében. Jeges koporsó volt, vacognom kellett volna. De nem vacogtam. Csurgott rólam a víz.

Visszajött a telefonhoz. Megadta a TKD számát, és annak az illetőnek a nevét, akivel beszélnem kell: dr. Evan Blomberg. Ha a TKD zárva van szombaton, ami valószínű, fölhívhatom dr. Blomberget a lakásán. A száma…

– Mr. Besant – szakítottam félbe. – Tudom, hogy terhelem; de biztonsági okokból nyilvános telefonállomásról beszélek, és nincsenek telefon-hitelkártyáim, noha már többször is előterjesztettem, hogy a területi nyomozóiknak sokkal egyszerűbb lenne, ha önök…

– Rendben van, Samuel – mondta zsémbesen –, rendben van. Azt kívánja, hogy kerítsem elő dr. Blomberget, és kérjem meg, hogy hívja fel magát a telefonfülkében? Erről van szó?

– Ha lenne olyan szíves, uram. Kérném.

– Ennyire fontos?

– Igen – mondtam. – Ennyire.

– Adja meg a számát.

Leolvastam a készülékről. Azt mondta, öt perc múlva meg lesz. Több mint tíz perc telt el. Még mindig dőlt rólam a veríték. Végre megcsörrent a telefon. Lerántottam a kagylót.

– Halló – szóltam bele. – Dr. Evan Blomberg?

– Kivel beszélek? – kérdezte egy mély, ünnepélyes hang. Ezt szerettem. „Kivel?” Sokkal elegánsabb, mint: „Ki a rosseb az?”

Bemutatkoztam, megelégedésére. Mentegetőztem, hogy szombati pihenésében zavarom.

– Kérem, semmi baj – mondta mereven dr. Blomberg. – Úgy értesültem, van néhány kérdése a dr. Telford Gordon Thorndecker folyamodványa ügyében folytatott kivizsgálásunkkal kapcsolatban.

– Nos, hm, csupán érintőlegesen azzal, doktor úr – mondtam óvatosan. – Csupán egy általános kérdésem volna. Általános orvosi kérdés.

– Úgy? – szólt nyilvánvaló értetlenséggel.

– Nos, miről van szó?

Nem akaródzott a számra jönni. Olyannak éreztem, mint megkérdezni egy csillagásztól: „A Hold csakugyan sajtból van?”. De végül is erőt vettem magamon, és megkérdeztem:

– Lehetséges-e rákkal megfertőzni egy embert? Mármint, lehet-e, hm, kiemelni rákos sejteket egy emberből, aki ennek a betegségnek valamelyik fajtájában szenved, és injektálni egy egészséges emberbe? Kifejlődhet-e ebben az injektált személyben a rák?

Hallgatása több döbbenetet árasztott, mintha fölkiáltott volna.

– Jóságos Isten! – mondta azután. – Ki akarna ilyesmit csinálni? Milyen okból?

– Uram – mondtam kétségbeesetten. – Csupán egy „mi lenne, ha” kérdésre próbálok választ kapni. Lehetséges ez?

Újabb csend. Azután:

– Tudomásom szerint – zengte dr. Evan Blomberg – ilyet még sohasem csináltak. Nyilvánvaló okból. Etikátlan, törvénytelen, bűnös. És semmi lehetséges értékét vagy értelmét nem látom a rákkutatás szempontjából. Föltételezem, hogy elméletileg lehetséges.

Próbáljon meg az ember egy tudósból egy „igen”-t vagy egy „nem”-et kicsiholni. Akár a jogászok. Vagy majdnem.

– Tehát, megfertőzhető valaki ráksejtekkel? Az illetőben kifejlődhet a rák?

– Azt mondtam: elméletileg – mondta élesen. – Amint ön nyilvánvalóan tudja, kísérleti állatokat. gyakran fertőznek meg ráksejtekkel. Az állatok egy része tökéletesen ellenáll e sejteknek. Mások befogadják, a sejt burjánzik, és a beoltott állat elpusztul. Más szavakkal, némely állat immunis a rák némely formájával szemben. Ezt kivetítve, feltételezem, ön azon spekulál, miszerint lehetséges, hogy némely ember immunis, vagy immunitást szerez a rák némely fajtája ellen. Olyan eshetőség ez, amelyet nem mernék föltételezni.

– Megértem, dr. Blomberg, de…

– A különböző fajta rákkutatáshoz különböző fajtájú állatokat használnak, attól függően, mennyire hasonlatosak az emberhez a specifikus ráktípusokra való reagálás tekintetében. A leukémia kutatáshoz például patkányokat használnak.

– Igen, dr. Blomberg – mondtam eszelősen –, ezt mind nagyon hálásan köszönöm. De maradjunk a spekulációnál. A kérdésem ez: ha egészséges embereket egy ember ráksejtjeivel fertőznek meg, kifejlődhet-e rák az egészséges emberben?

– Spekulatíve? – kérdezte óvatosan.

– Csak spekulatíve – nyugtattam meg.

– Azt mondhatnám, fönnáll ez a lehetőség.

– Lehetőség? – ismételtem. – Hajlandó lenne továbbmenni, és azt mondani, „valószínűség”?

– Rendben van – mondta lemondón. – Minthogy elméleti fogalmakban beszélgetünk, annyit hajlandó vagyok állítani: valószínű, hogy a megfertőzött személyben kifejlődik a rák.

– Még egy utolsó kérdés – mondtam. – Eddig arról beszéltünk, hogy élő, de beteg ember rákos sejtjeit injektáljuk egészséges emberbe. Ön azt mondta, valószínű, hogy a megfertőzött személyben kifejlődik a rák. Áll-e ugyanez az olyan abnormális sejtekkel kapcsolatban is, amelyeket in vitro tenyésztettek ki?

– Jóságos Isten! – tört ki újra. – Miféle lázálomról beszél?

Nem akartam kiereszteni a markomból: – Lehetséges lenne tehát egészséges embert megfertőzni olyan rákos sejtekkel, amelyek in vitro nőttek?

– Igen, az istenit neki! – dühöngött. – Lehetséges lenne.

– Tehát… valószínű? – kérdeztem lágyan. – Meg lehet fertőzni egy egészséges embert olyan rákos sejtekkel, amelyeket laboratóriumban termeltek?

– Igen – mondta annyira halkan, hogy alig hallottam. – Valószínű.

– Köszönöm önnek, dr. Blomberg – mondtam, gyöngéden visszaakasztottam a hallgatót. Alighanem elrontottam a hétvégéjét. Ott egye meg a fene. Az enyém máris elromlott.

A Coburnig hátralevő úton azon tépelődtem, hogy most már tudom: amit Mary Thorndecker gyanított, az megtehető. De miért? Miért? Ahogy Blomberg is mondta: ki akarna ilyesmit csinálni? Milyen okból?

A Grand Prix ott várt rám a Coburn Inn parkolójában. Nemcsak új radiál gumikkal szerelték fel, de le is mosták, ki is glancolták a kocsit. Körüljártam, és élvezettel rugdostam meg a kerekeit. De finoman! Azután átraktam új szerzeményeimet a teherautóból a Pontiac csomagtartójába.

Odabenn a hallban egy sovány ürge – overallja hátán Mike kocsijavító szolgálatát hirdető felirattal – támaszkodott neki a trafikosfülke pultjának, és előredőlve Millie Goodfellow ruhakivágásába bámult üveges tekintettel. Orra csöpögött, és olyan volt, akár egy szimatoló vizsla. Vártam, melyik pillanatban emeli fel a mancsát, és dermed meg.

Félbeszakítottam édes kettesüket – társalgásuk tárgyát sejtve, ez volt a helyes kifejezés rá. Kértem a garázs emberétől a számlát a gumikért és a lemosásért. Azt felelte, Betty Hanrahan fizetett; egyetlen centtel se tartozom. Átadtam neki egy tízest a szívességéért. Rábámult a pénzre.

– Jesszusom, Mr. Todd – szólt. – Betty azt mondta, egyáltalán nem szabad pénzt elfogadnom magától. Ha megtudja, leharapja a seggemet.

Ő is, Millie is nevetésben tört ki. Hát igen – coburni humor. De kit érdekel a minőség: emberek nevettek, és azok után, ahogyan ezt a két utóbbi órát töltöttem, ez a nevetés maga is megörvendeztetett.

– Én nem mondom el Bettynek, ha maga se mondja el – mondtam. – Visszavinné neki a teherautóját a Vörös Kutyához?

– Hogyne – örvendezett. – Semmi gond. Hé, Millie, gazdag ember lettem. Meghívhatlak egy italra este?

– Benne vagyok – bólintott. – A tízesért nézhetsz, de nem nyúlkálhatsz.

A fiú is mondott valami hasonló sületlenséget, és egy darabig még ugratták egymást. Az a fajta, idétlenkedő szexuális évődés volt ez, ami olyán nő és férfi között szokott zajlani, akik jó barátok, és tudják: soha nem fognak lefeküdni egymással. Mosolyogva és hülyén bólogatva figyeltem őket.

Mert el se tudom mondani, milyen üdítő volt. A süket vicceik annyira normálisak voltak. Semmi mélység, semmi elfajultság, romlottság nem volt bennük. Semmi köze se volt rákos sejtekhez és fluoreszkáló tumorokhoz. Senki nem haldoklott, senkit nem dugtak a fagyos földbe. Ez a csacska beszélgetés helyreállított bennem egyfajta nyugalmat; nem tudom másképp leírni. Úgy éreztem magam, mint egy újonc, aki a frontról érkezik, és átnyújtanak neki egy friss narancsot. Megforgatni, megszagolni, megkóstolni. Élet.

Búcsút intettem, és fölmentem a szobámba. Volt még egy lyukas órám a dr. Thorndeckerrel megbeszélt találkozóig. Nem kívántam se enni, se inni. Csak kinyúlni az ágyon, ruhástul-csizmástul, gondolkodni erről az emberről, és töprengeni, miért teszi, amit tesz.

Azt hiszem, a nyomozók abból a premisszából indulnak ki, hogy az emberek legtöbbje önérdekből cselekszik. A bökkenő éppen az, hogy a legtöbben nem tudjuk, nem ismerjük fel valódi érdekeinket. Miről beszélek: szakításomról Joan Powell-lel. Azt hittem, a saját közérzetem megjavításáért teszem, amit teszek. És mit kaptam: egyre mélyülő bűntudatot, meg egy mind nyilvánvalóbb fölismerést: hogy ellöktem magamtól azt a kapcsolatot, amely egyben tartott.

Mi volt Telford Gordon Thorndecker önérdeke – vagy mi volt az, amit annak tartott? Nem puszta haszonlesés, hiszen Mary elmondta: az áldozatok legnagyobb részének halálából nem profitált a laboratórium. Akkor hát emberekkel folytatott valamiféle kísérletezés kellett, hogy legyen, aminek hivatásbeli dicsőséget kellett hoznia. Mohóság ez is, csak másmilyen.

Keresgéltem az indítékokat. Mary azt mesélte, hogy dr. Draper szerint Thorndecker nagy felfedezés küszöbén álló zseni. Thorndecker maga elismerte nekem, hogy igazi célja az emberi halhatatlanság. Eddig a dicsőségelmélet látszott a legvalószínűbbnek. Amíg csak meg nem kérdeztem magamtól, miért injektálja a rákmentes pácienseit abnormális sejtekkel. Ekkor szétesett az egész. Ezzel aligha érhető el nagyobb dicsőség, mint hogy képe a postahivatalok falára kerül.

Fene nagy talány volt számomra ez a férfi. Tehetséges tudós. Családapa. Ügyes üzletember. Jóképű. Elbűvölő. Energikus. És távoli. Nemcsak tőlem – ebben bizonyos voltam –, hanem a feleségétől, gyermekeitől, barátaitól, munkatársaitól, Coburntől, az egész világtól. Vagy volt benne valami, ami mindenki másból hiányzott, vagy belőle hiányzott, valami, ami mindenki másban megvolt. Vagy ez is, az is.

Láttak már valaha olyan kanyargósan faragott elefántcsont golyókat, amilyeneket keleti kézművesek készítenek? Csak tíz évig tart elkészíteni egy ilyet. A művész egy tömör, fényezett elefántcsont gömbbel kezdi. A külső héjat furcsa minták díszítik, és benne egy kisebb golyó van kifaragva, szabadon, hogy könnyen forogjon. A benne levő golyót is faragott minták díszítik körös-körül, és azon belül egy harmadik golyó is ki van vésve, hogy szabadon forogjon. És így tovább. Végül legbelül is van egy golyó, nem nagyobb egy mogyorónál, ugyancsak kanyargósan telifaragva. Golyók a golyókban. Minták a mintákban. Világok a világokban. A faragás olyan csodálatosan bonyolult, hogy abban a középső, mogyorónyi labdában már alig vehető ki a felirat.

Hát ez volt dr. Telford Gordon Thorndecker.

Vajon őt ki faragta?

De mindez csak agyjáratás volt, puszta képzelgés. Visszaérkezvén a földre, nem láttam magam előtt mást, mint azt a magas férfit, amint áll a sötét utcán, és nézi a felesége aranyláncos, villogó bokáját egy zsaru cirkálókocsijának hátsó ülése fölött. És ennek a férfinak az arcán nem látszott semmiféle vereség.

Egy óra múlva ismét úton voltam Crittenden felé. Ebben egyetlen dolog töltött el örömmel: hogy a Grand Prix volánja mögött ültem. Az után, hogy szétrázattam a vesémet Betty Hanrahan ócskavas járgányán, a Pontiacban ülni olyan volt, mintha tollas ágyban heverésztem volna. Egy-két percig fölvittem hetven mérföld fölé, csak hogy emlékeztessem magam, mi is van a motorházfedelem alatt. Még a szaga is jó volt a kocsinak. És ami még ennél is fontosabb: működött a fűtés.

A kertkapunál nem volt semmi problémám. Az őr kijött a bódéjából, mihelyst kurtán megnyomtam a kürtöt. Nyilván megismerte a kocsit; nem igazoltatott. Gondosan figyeltem a munkamenetét. Egyetlen kulcsa volt, egy hosszú lánc végén. Kinyitotta a tolózárt. A kapu befelé lendült. Miután átmentem alatta, belenéztem a visszapillantó tükörbe. Visszalendítette helyére a kaput, bezárta, és visszament a kuckójába. Lassú mozgású, idősebb ember volt, zöld dzsekiben. Nem láttam fegyvert nála. De attól persze még lehetett a dzsekije alatt vagy a kalapjában.

Nem voltam elragadtatva attól, hogy a vaskapu szárnyai befelé nyílnak. Jobban szerettem volna, ha kifelé lendülnek. Hátha sürgősen menekülve ki kell törnöm a kapun. De hát minden nem lehet együtt. Van úgy, hogy semmi sincs együtt.

A kapuőr nyilván feltelefonált, mert amikor a Crittenden Kutatólaboratórium bejáratához értem, dr. Kenneth Draper már várt rám. Ügy festett, akár egy bódult túlélő. Rám bámult, de nem voltam biztos benne, hogy lát.

– Dr. Draper – szólítottam meg. – Jól van?

Fejét kissé megrázva bukkant fel a transzból, mint aki valami szörnyű álmot akar kiverni a fejéből. Azután mereven rám mosolygott, és a kezét nyújtotta.

Fehér laboratóriumi köpenyt viselt. Elején sötétbarna foltok látszottak. Nem is akartam rágondolni, mitől. Keze, mikor megráztam, hideg volt, nyirkos, csonttalan. Azt hiszem, megpróbálta megszorítani az ujjam, de hiányzott belőle minden erő. Krétafehér és sivár volt az arca. Mikor bevezetett, a járása botladozó, bizonytalan volt. Az volt az érzésem, az összeomlás előtt áll. Nem abban az értelemben, hogy nyomban földre rogy; szörnyű látomásom volt róla, amint lassan omlik, olvad, ízületei szétmállnak, és végtagjai puhán összehajlanak; s a végén ott ül a padlón, fölhúzott térddel, fejét összekulcsolt karjába fúrva, és halkan zokog.

De azért fölküzdötte velem magát az emeletre, fokról fokra húzta magát a korlátot markoló kezével. Megkérdeztem, sok munkatárs dolgozik-e szombaton? Megkérdeztem, dolgoznak-e a kutatóasszisztensek a hét végén? Megkérdeztem, hogy a laboratóriumi alkalmazottak csak nappal dolgoznak-e, vagy van-e éjszakai műszakjuk? Alig hiszem, hogy egyetlen szavamat is hallotta volna. Azt tudom, hogy nem válaszolt:

Így hát körülnéztem, belestem a nagy laboratóriumba. Egy-két ember volt csak a munkaasztaloknál, néhányan mikroszkópokba kukucskáltak. De legfeljebb öten-hatan. Az egész épület szombat délutáni, fáradt csöndet árasztott, minden letakargatva és félrerakva.

Draper az egyik magánlaboratórium tejüveg ajtajához vezetett. Kopogott. Semmi válasz. Még egyszer kopogott, ezúttal hangosabban, és bekiáltott: – Dr. Thorndecker, Mr. Todd van itt. – Még mindig semmi válasz.

– Talán elaludt – mondtam a lehető legszívélyesebben. – Vagy kiment.

– Nem, nem – felelte dr. Draper. – Odabenn van. De nagyon, hm, elfoglalt, és néha… Dr. Thorndecker! Mr. Todd van itt!

A szoba belsejéből még mindig nem jött válasz. Kezdtem kínosan érezni magam, egy kicsit kísérteties volt a dolog. Láttuk a tejüveg ajtón át, hogy odabenn villanyok égnek, és mintha még mozgás neszét is hallottam volna.

Draper végül is fölemelte a köpenye szélét, kotorászni kezdett a nadrágzsebében, és előszedett egy kulcskarikát, melyet azon nyomban le is ejtett a padlóra. Félszegen lehajolt, fölvette a kulcsokat, és idegesen kotorászott köztük, hogy megtalálja a megfelelő kulcsot. Kinyitotta az ajtót, óvatosan benyitott és bekukucskált. Nem láthattam be.

– Várjon itt – mondta Draper. – Kérem. Csak egy pillanatra.

Bebújt, becsukta az ajtót maga mögött. Ott maradtam a folyosón, egyedül. Fogalmam se volt, mi történik. El se tudtam képzelni. Nem is törtem a fejem rajta.

Draper egy perc múlva előkerült. Kísérteties mosolyt vetett felém.

– Dr. Thorndecker szívesen látja – mondta.

Egészen közel ment el mellettem. Megcsapott a belőle áradó szag. Lehetséges, hogy létezik bűnszag?

A laboratórium kicsi volt, minimális fölszereléssel: fekete tábla, munkaasztal, érzékeny, összetett mikroszkóp, oszlopba rakott könyvek és iratok, diavetítő és vetítővászon, egy tévémonitor.

Dr. Telford Gordon Thorndecker fém forgószéken ült, fém íróasztala mögött. Nem állt föl, mikor beléptem, el se mosolyodott, kezét se nyújtotta, ő is fehér laboratóriumi köpenyt viselt, akárcsak dr. Draper, de az övé keményített volt és makulátlan. Ráadásul fehér vászonkesztyű volt rajta, hosszú, rugalmas szára a könyökéig ért.

Nem mondhatnám, hogy különösebben jó színben volt. Arca fakó, de orcáin ideges, vörös foltok virítottak, ajka szinte rózsás piros. Alighanem az lepett meg a legjobban, hogy fejét kerek, fehér vászonsapka fedte, olyasmi, mint a sebészeké. De a sapka nem fedte el a halántékát, és látszott, hogy Thorndeckernek fürtökben hull a haja; pofaszakálla, amely oly sűrű és fényes volt emlékezetem szerint, szinte teljesen eltűnt.

De annak a visszhangzó baritonnak még mindig megvolt a jól ismert bongása.

– Ami mindenekfelett fontos – kezdte határozottan –, alapos, pontos és részletes feljegyzéseket készíteni. Ezt csinálom most: naprakész állapotba hozom a naplómat, a jelen percig.

– Igen – mondtam. – Megengedi, hogy leüljek, dr. Thorndecker?

A könyvre mutatott, amelybe írt. Csinos, vászonkötésű kötet volt.

– Több mint kétszáz ilyen könyv van teli – közölte. – Pályafutásom minden részlete benne van, attól a naptól kezdve, hogy beiratkoztam az orvosi egyetemre.

Nyugodtan beleültem az íróasztala előtt álló csőszékbe. Lefelé nézett, a naplójába, így nem láthattam a szemét. De hangja egyenletes volt, keze nem reszketett.

– Dr. Thorndecker – kezdtem –, volna néhány kérdésem a kutatólaboratóriumban folyó munkásságával kapcsolatban.

– Kétszáz kötet személyes napló – tűnődött. – Egy teljes életén át. Emlékszem, egy professzor mondta nekünk, már nem is tudom, melyik, hogy milyen nagy jelentősége van a pontos feljegyzéseknek. Úgy hogy ha történik valami, mondjuk egy baleset, a munka továbbfolytatható. Semmi nem vész el.

Azután fölemelte a szemét, és rám nézett. A pupilláján semmi szokatlant nem láttam, de úgy tűnt, mintha a szeme fehérjét halvány, kékes árnyalatú réteg borítaná, mint a megsavanyodott tejet,

– Mr. Todd – mondta. – Nagyon örülök, hogy eljött. Sajnálom, hogy nem tudtam több időt tölteni önnel a látogatása alatt, de nagyon lekötöttek a laboratóriumban folyó kutatások. Meg, természetesen, Crittenden Hall mindennapos feladatai.

– Dr. Thorndecker, amikor ma reggel telefonon beszéltünk, maga izgatottnak tűnt, áttörést emlegetett a munkájukkal kapcsolatban, nagy jelentőségű előrehaladásról beszélt.

Tovább bámult rám. Arcának semmiféle kifejezése nem volt.

– Ideiglenes visszaesés következett be – mondta. – Megesik az ilyesmi. Aki tudományos kutatással foglalkozik, annak hozzá kell edződnie a csalódásokhoz. De jó irányban haladunk: erről meg vagyok győződve. Tehát összeszedjük magunkat, és másfelől közelítjük meg a célt. Különféle elgondolásaim vannak. Ebben mind benne áll. – Kezét a napló szétnyitott lapjaira tette. – Minden benne áll.

– Összefügg ez az X-faktorral, dr. Thorndecker? Annak a valaminek az izolálásával, ami az emlősök sejtjeiben található, és az öregedés okozója, az élettartam meghatározója?

– öregedés… – szólt.

Lassan elfordult forgószékén, és a szoba túlsó felében levő fekete táblára bámult. Követtem szememmel a pillantását. A táblát nemrég törölhették le. Homályosan egy bonyolult matematikai egyenlet körvonalait láttam, és néhány szót, alighanem németül.

– Természetesen – mondta –, a halálunk már a születés pillanatában megkezdődik. Ezt talán elég nehéz elképzelni, de fiziológiai értelemben igaz. Mindig orvos akartam lenni. Amióta csak az eszemet tudom. Nem feltétlenül azért, hogy segítsek az embereken, Mármint egyéneken. Hanem hogy az orvosi kutatásnak szentelhessem az életem. Soha nem bántam meg. Soha.

Kezdett úgy hangzani ez az egész, mint egy búcsúbeszéd, ha ugyan nem dicshimnusz. Tudtam, hogy nem várhatok választ konkrét kérdésekre ettől a nyilvánvalóan zavart embertől, úgy véltem hát, legjobb, ha hagyom őt kalandozni.

– Öregedés – mondta újra. – Lehetséges, hogy az öregedési folyamat tanulmányozása helyett az ifjúság természetét kellene tanulmányoznunk. A feleségem nagyon fiatal asszony.

Vajon szóba hozza-e, amit a felesége mondott neki az én állítólagos ajánlatomról? De nem utalt rá. Lehet, hogy hozzászokott már az asszony hűtlenségeihez, az igaziakhoz éppúgy, mint az elképzeltekhez. Tovább bámulta a letörölt, fekete táblát.

– Maga vallásos, Mr. Todd?

– Nem, uram. Nem nagyon.

– Én se. De hiszek az emberi nem halhatatlanságában.

– Az emberi nem halhatatlanságában, dr. Thorndecker? Nem az egyénében?

De nem figyelt rám. Vagy ha figyelt, eleresztette füle mellett a kérdést.

– Áldozatokat kell hozni – mondta nyugodtan. – Szenvedés nélkül nincs haladás.

Döbbent voltam. Tudtam, hogy összevissza beszél, de a rétegek kezdtek lehámlani róla; föltárta magát nekem. Szerettem volna még néhányat hallani azokból az aforizmákból, amelyek alapján élt.

– Rosszul tettem, hogy ábrándoztam? – kérdezte a levegőtől. – Mindent merni kell.

Türelmesen vártam, és néztem őt. Az a furcsa érzésem volt, mintha összement volna, mintha testileg kisebb lenne. Tökéletesen befedte a fehér köpeny meg a hosszú kesztyű, de a válla mintha keskenyebbnek látszott volna, a törzs kevésbé erőteljesnek. Háta meghajolt, karja és lábszára elvékonyodott. Talán a testtartása keltette az öregedés e hátborzongató hatását. Lelassultak, megmerevedtek a mozdulatai. A burjánzó energia – amely első találkozásunkkor oly nyilvánvaló volt – eltűnt belőle. Mintha kiszívták volna belőle az életet. Minden éltető ereje elszökött, nem hagyott egyebet hátra, mint ezt a hámladozó porhüvelyt és kiszikkadt emlékeket.

Néhány percig nem szólalt meg. Megpróbáltam provokálni…

– Remélem, dr. Thorndecker, több meglepetést nem tartogat számomra. Mint például annak elismerését, hogy a Bingham Alapítványnak írt folyamodványa nem volt annyira teljes, amilyennek lennie kellett volna. Még nem döntöttem el, mitévő legyek ezzel, de aligha töröm magam, hogy fölfedjem: más dolgokban is félrevezetett bennünket.

Továbbra is némán ült, töprengett. Nézte becsukott naplóját, kesztyűs ujjaival megérintette a fedelét.

– Soha nem tudtam semmilyen irányítást elfogadni – szólalt meg. – Soha nem voltam képes mások utasításai szerint dolgozni. Olyan lassúak voltak, olyan óvatosak. Kisszerűek. Nem tudnak szállni. Ez a helyes kifejezés. Egyikük se tudott szállni. A magam embere kellett lennem, az ösztöneimet kellett követnem. Micsoda idők! Micsoda kor!

– A múlt, uram? – kérdeztem. – Vagy a jelen?

– A jövő! – és most derült fel első ízben, amióta beléptem a szobába. – A következő ötven év. Ó! Minden most nyílik ki. Annyi mindennek vagyunk a peremén. Olyan közel jutottunk. Meglátja, ötven éven belül. Emberszaporítás ivarmentesen. Génhasítás és a DNS teljes manipulálása. Új fajok. Szintetikusan előállított emberi vér és enzimek. Az agy titkainak a megoldása, és uralkodás az immunológián. És itt, a jegyzőkönyveimben föltárul a végső titok, a kiterjesztett emberi élet…

De amilyen hirtelen felélénkült, éppoly gyorsan lejárt ismét, mintha visszariadt volna a holnapnak ettől a fénylő látomásától, mintha eltűnt volna előle a kép.

– Ifjúság – mondta, és már nem zengett a hangja. – Az ifjúság szépsége. Anniira boldoggá tett ez az asszony, és annyira boldogtalanná. A nászéjszakánkon… A test. A fiatal emberi test. A formák. Ahogy mozog. A fénye, az édes illata. Tudta-e, Draper, hogy egy…

– Todd, uram – szóltam közbe. – Samuel Todd.

– Bevált diagnosztikai technika – mondta. – Bizony. Megízlelni a bőrt. Savasság, meg… meg minden. Olyan közel. Olyan szorosan. Talán még egy év. Legfeljebb kettő. És akkor…

– Gondolja, uram, hogy ilyen hamar bekövetkezik?

– Kérem, hagyjon – mondta. – Kérem.

Hirtelen szégyenérzet fogott el, amiért hallgatom. Amiért nézem az omlófélben levő szobrot. Semmi se érte meg, hogy tanúja legyek ennek az összeomlásnak. Hirtelen fölálltam. Meglepve nézett fel rám.

– Vége? – kérdezte. – Nos, nagyon jólesett ez a kellemes beszélgetés, és örülök, hogy sikerült megválaszolnom a kérdéseit, eloszlatni a kétségeit. Meg tudná mondani, körülbelül mikorra intéződik el az adomány megajánlása?

Ezt komolyan kérdezte. Alig hittem el.

– Nehéz megmondani, uram. Benyújtom a jelentésem, a végső döntést pedig a fölötteseim hozzák meg.

– Természetesen, természetesen. Tudom, hogyan zajlanak a dolgok. A csatornák, mi? Mindennek át kell haladnia a maga csatornáján. Ez az, amiért… Bocsásson meg, hogy nem kísérem ki, Mr. Todd, de…

– Teljesen rendjén van.

– Annyi a dolgom. Minden percet ki kell használnom.

– Megértem. Köszönöm a segítségét.

Most se állt föl, kezét se nyújtotta. Magára hagytam, ott ült, a letörölt fekete táblát bámulta.

Előzőleg azt reméltem, talán módom lesz most kíséret nélkül körülszaglásznom a laborokban, de Linda Cunningham, Draper dundi asszisztense várt rám a folyosón.

– Üdv, Mr. Todd – örvendezett. – Nekem kell kikísérnem magát.

Hát így. Ültem a Pontiacban, melegítettem a motort, amikor egyszer csak Julie Thorndecker állt ott az ablakomnál. Nem tudom, honnan került elő, egyszer csak ott termett. Lovaglónadrág volt rajta, tweed kiskabát, fehér ing, lovaglósapka és egy V kivágású pulóver. Kikapcsoltam az indítót, letekertem az ablakot.

– Mrs. Thorndecker – üdvözöltem.

Arca feszes volt, összeszedett. Eltűntek a grimaszok és csücsörítések, el az érzéki ajaknedvesítések. Megsejtettem ezt a nőt a ruha alatt: kemény, óvatos, könyörtelen.

– Nem kapjuk meg az adományt, mi? – kérdezte.

– Az isten szerelmére – szóltam rá nyersen –, vigye a férjét orvoshoz.

– Az isten szerelmére – ismételte gúnyosan –, a férjem orvos.

Olyan komor, olyan összezavart és elkeseredett hangulatban voltam, hogy nem bíztam benne, tudok-e beszélni. Néztem, amint hüvelykujját a szájába kapja, és szaporán rágni kezdi a körmét, apró darabkákat köpködve belőle a kavicsra. Az volt az érzésem, hogy ha benézhetnék az agyába, az nem valami hideg, szürke, tekervényes szerkezet lenne; eleven láva bugyborékolna és forrna benne, és eleven gőzöket pöfékelne.

– Nos – mondta végül. – Szép volt, amíg tartott. De minden jó dolog egyszer Véget ér.

– Azon kívül – mondtam –, kétszer ad, aki gyorsan ad, és ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát.

Undorral nézett rám.

– Szemét egy alak maga – mondta, és arca elcsúfult. – Mikor megy el?

– Hamar. Talán hétfőn.

– Nem elég hamar – mondta, és elfordult.

Több mint mérföldnyire voltam már a kertkaputól, amikor szembejött velem egy rendőrségi járőrkocsi, Crittenden felé haladt. Ronnie Goodfellow közrendőr ült benne. Nem nézett rám.

Amikor visszaérkeztem Coburnbe, észrevettem, hogy agyam nem a nagy dolgokkal foglalkozik. Azok meg se járták. Viszont folyvást az apróságok körül keringett. Tudtam, hogy másnap vasárnap, és az italárusító boltok zárva lesznek. Így hát bementem Sandyhez, hogy beszerezzek egy kis üveg vodkát, egy olasz brandyt meg egy üveg száraz Bourbont. A vodkát és a brandyt magamnak, a Bourbont Al Coburnnek. Valahogy úgy gondoltam, hogy az öreg kedveli, és elképzeltem magunkat, amint iszunk egy-két löketet belőle, mielőtt nekilátunk annak a pörköltnek, amit megígért. Utána megint meghúzzuk néhányszor. Azon kívül vettem két hatos csomag Ballantine világos sört. Úgy véltem, jól fog esni vasárnap reggel.

Az egész készletet hazacipeltem a Coburn Innbe. Csak annyi időre álltam meg a portán, amíg megkérdeztem, van-e valami üzenet a számomra. Nem volt, de akkorra még nem is számítottam rá. csak fél négy volt, még túl korán ahhoz, hogy Al Coburn hívását várjam. Fölmentem hát a 3 F-be. A hatos csomagokat kiraktam az ablakpárkányra. Ha nem esnek le, és nem ütnek kupán egy gyalogost, akkor hideg sörre számíthatok vasárnapi reggelim mellé. Kinyitottam a brandyt, és egy keveset ittam belőle, vízzel, a fürdőszobai csapból. Annyira ízlett, hogy utána küldtem még egyet, legyen társasága. Azután elaludtam.

Nem a fáradtságtól – az érzelmi kimerültségtől. Ha eddig az volt a benyomásuk, hogy a nyomozói munka, szórakozás, akkor félrevezettem önöket. A munka fizikai része minimális, a veszély elenyésző. De ami kicsinálja az embert – legalábbis engem –, az az emberekkel való munka izgalma. Nem hiszem, hogy ez egyedülálló reagálás. Orvosok, ügyvédek, pszichiáterek, pincérek, taxisofőrök és cipőkereskedők is megkínlódják. Mindenki, aki emberekkel foglalkozik.

Az emberek, akarva-akaratlan, nyomást gyakorolnak ránk. Ránk kényszerítik az akaratukat. Szenvedélyük, akarásaik, haragjaik, hazugságaik és félelmeik úgy csapnak meg minket, akár az erős szél. Aki az emberekkel foglalkozik, elkerülhetetlenül úgy érzi magát, mintha vernék. Nem, nem is így. Ügy érzi, mintha valami darálóban lenne, ahol vagdossák, darabolják, keverik, mállasztják és péppé őrlik.

Az én problémám az volt, hogy átéreztem valamennyi általam kikérdezett coburni reményeit és aggodalmait. Megértettem, miért teszik, amit tesznek. Bármelyikük lehettem volna. És valamennyiük érthető volt, a szó nagyon emberi értelmében. Nem voltak ezek szörnyetegek. Ahol beléjük vágott az ember, véreztek. Szomorú, megcsalt, szerencsétlen szar volt mind. És bennem annyi a beleérző készség, hogy egyszerűen nem tudtam már több szenvedést elviselni. Így hát elaludtam. Ez a szervezet önvédelmi mechanizmusa: amikor a stressz túlcsordul – elveszti eszméletét. Csak így kibírható.

Ijedten ébredtem föl, valamivel öt után. Beletelt egy pillanat, amíg tájékozódtam. December eleje van. A Coburn, Inn 3 F szobájában vagyok, a New York állambeli Coburnben. A nevem Sámuel Todd. Ezek után minden szépen visszaáramlott belém. Fölkaptam a telefonkagylót. A portán semmi üzenet nem volt számomra. Al Coburn nem hívott.

Hideg vizet lötyköltem az arcomra, megtörültem, és néztem magam a fürdőszobatükörben. Jobb lett volna nem látni. A Szörny, Aki Felfalta Clevelandet. Lementem a lépcsőn, és megmondtam az ügyeletes kopasznak, hogy ha keresnek, a bárban vagyok. Megígérte, hogy odakapcsolja.

A bár majdnem üres volt. Millie Goodfellow egyedül ült a pult végénél.

– Melléd ülhetek? – kérdeztem.

– Vendégem vagy – csapott a mellette levő székre.

Fehér blúz volt rajta, fodros kivágással, a kivágás leszaladt a két habos tortájáig. Nyilvánvalóan kicsinosította magát munka után; haja olyan volt, mintha egész csapatnyi ács fodrozta volna fel, és parfümje oly erős volt, hogy egy egész rizsraktár fertőtlenítéséhez elegendő lett volna. Iparkodott.

Borzalmas keverékeket ivott, Grasshoppert, Black Russiant meg Rusty Nailt. Ezen az estén épp valami Nantucket Sleighride nevű cocktailt szopogatott. Nem tudom pontosan, miből állt, csak azt, hogy vörösáfonyaszörp volt benne, meg annyi spiritus frumentum, hogy a Második Légiezrednek is elegendő lett volna egy monumentális rosszulléthez.

Rendeltem neki még egyet, magamnak pedig egy vodkagimletet.

– Millie – kezdtem, és nagy poharára mutattam –, remélem, tudod, mit csinálsz.

– Nem tudom – felelte –, és nem is érdekel.

– Ó! Szóval így.

– Mit csinálsz ma este? – kérdezte.

Elővettem a cigarettám, megkínáltam. Megrázta a fejét. Megvárta, amíg rágyújtok, azután elővette saját mentolos cigarettáját, Gyöngyházszínű ajkai közé tette, és szorosan odadőlt hozzám.

– Hadd égjek a te tüzeddel – mondta.

Olyan szörnyű volt, olyan szörnyű. De engedelmesen tüzet adtam neki a magaméról.

– Hogyan tudsz ilyesmiket inni? – kérdeztem, amikor Jimmy odahozta az italunkat.

– Az első pohár a szemnyitogató – fordult szembe velem, és meleg kezét a térdemre tette. – A második a sliccnyitogató. Ez a combnyitogató.

Uramisten, egyre szörnyűbb lett. De engedelmesen nevettem.

– Nem válaszoltál a kérdésemre – szólt. – Mit csinálsz ma este?

– Most telefont várok. Nem láttad Al Coburnt?

– Reggel óta nem. Tőle vársz telefont?

– Tőle. Úgy beszéltük meg, hogy nála vacsorázom.

– Inkább, mint velem?

– Ez hivatalos ügy – magyaráztam. – Szívesebben vacsoráznék veled.

Nem nyughatott.

– Te mondtad – kortyolt egyet. – És mi van, ha nem hív?

– Akkor, azt hiszem, én hívom őt. Sőt most rögtön felhívom. Bocsáss meg egy pillanatra.

A bár telefonját használtam. A hívás ugyan a hotel központján át ment, de nem láttam semmi veszélyt a dologban. Al Coburn egyébként sem vette föl. Senki nem vette föl.

Még egy órát és két újabb italnyit ültem a bárban Millie Goodfellow-val. Fölhívtam Al Coburnt, újra meg újra felhívtam. Semmi. Magam is csodálkoztam, miért nem rémülök meg – míg tisztába nem jöttem vele, egyáltalában nem számítottam rá, hogy hallok róla.

– Millie – szóltam. – Vacsorázzunk együtt. De először el kell intéznem egy megbízatást. Körülbelül egy órába telik. Ha nem tudnék visszajönni, felhívlak itt a bárban. Itt leszel?

– Lehet, hogy igen – válaszolta mereven –, lehet, hogy nem.

Biccentettem és elfordultam. Megragadta a karomat.

– Nem ejtesz át, ugye?

– Nem teszek ilyet.

– És ha nem tudod megoldani, telefonálsz?

– Megígérem.

– Ígérsz te sok mindent – mondta szomorúan.

Ez bizony igaz volt.

Úgyhogy megint csak ültem a Grand Prix-ben, hajtottam Crittenden irányába, harmadszor a mai napon. Ügy éreztem már magam, mint egy ingázó. A tompított fényszórót kapcsoltam be, lassan és óvatosan vezettem, hogy kikerüljem a gödröket és huppanókat. A Bourbon ott hevert a mellettem levő ülésen.

Metsző, koromsötét este volt, és amikor eszembe jutott, hogy az engedékeny Millie Goodfellow ott vár rám a meleg bárban, magam is elcsodálkoztam, mi az ördögért feszem, amit teszek. Tudtam, mi várhat rám Al Coburn otthonában.

Olvastam már seregnyi olcsó detektívregényt, kalandregényt, kémregényt, akárcsak önök – vagy talán még annál is többet –, és az ilyen helyzetnek csak egyféle vége szokott lenni.

Besétálok Al Coburn házába, és ott találom holtan. Vérbe fagyva. Lehet, hogy rémségesen megcsonkítva, vagy kötélen csüngve, álöngyilkosként. Otthona nyilván földúlva, mert aki megölte, átkutatta a házat Érnie Scoggins leveléért.

Biztos voltam benne, hogy ezt találom majd. Egyetlen okom volt csak az odamenetelre. Az a soványka remény, hogy a vénember teljesítette az ígéretét: Scoggins levelét vagy a másolatát a teherautója kesztyűtartójában hagyta. Ha ugyan volt ereje ellenállni a kegyetlen kínzásnak, amelynek alávetették.

Dramatizáltam? Döntsék el. Majdhogynem csalódott voltam, tudniillik egyáltalában nem ez történt.

Elhajtottam volna tán tízszer is Al Coburn tanyája mellett anélkül, hogy észre veszem a homályban, ha nem állt volna ott előtte az a zászlórúd. A Régi Dicsőség zászlaja egykedvűen csüngött, alig rebbent. A kocsifelhajtón álltam le, és körülnéztem. Sehol semmi fény. Se a teherautó.

Égve hagytam a reflektoromat, úgy, hogy a bejárati ajtóra vesse a fényt, és kiszálltam a kocsiból, kezemben a Bourbonnal. Előkerestem új zseblámpámat, bekapcsoltam, és elindultam a ház felé. Már a közvetlen közelébe értem, amikor észrevettem, hogy az ajtó nyitva áll. Nem kitárva, de néhány ujjnyira nyitva.

Belöktem az ajtót, bementem, és felgyújtottam a villanyt. Meglepően ápolt lakás volt, minden tiszta és portalan. Nem fényűző, de kényelmes és rendezett. És senki nem fordította fel kutakodva.

Nem találtam meg a Scoggins-levelet. Mi több, semmi gyilkosságra utaló bizonyítékot nem találtam. De Al Coburnt se. Nem találtam semmit. Csak egy nyitott ajtajú, meleg, barátságos otthont. Óvatosan jártam be szobáról szobára. Benéztem minden szekrénybe és pohárszékbe. Függönyök mögé lestem be, és térdre ereszkedtem, hogy az ágyak és pamlagok alá nézzek. Kinyitottam a befejezetlen padlástérbe vezető ajtót, és körülvilágítottam a kézilámpámmal. Az alagsorban úgyszintén.

Semmi.

Nem, nem egészen semmi. A konyhában, egy elektromos főzőn, nagy, öntöttvas lábosban pörkölt párolódott. Fejedelmi illattal. Elzártam a csapot.

Kimentem, és három kört írtam le a ház körül, egyre nagyobb köröket. Nem találtam semmit. Nem láttam semmi olyat, aminek alapján megfejthettem volna, mi történt Al Coburnnel. Elment, eltűnt, semmivé lett. Visszajöttem a házba, és fölemeltem a telefont. Működött. Fölhívtam a Coburn Innt, bemutatkoztam, és megkérdeztem, kerestek-e. Nem keresett senki.

Ott álltam a néma nappali szoba közepén, kábultan járattam körül a szemem a jávorfa bútorokon, a kretonnal bevont kárpitozáson. – Al Coburn! – kiáltottam. – Al Coburn! – ordítottam. – Al Coburn! – üvöltöttem.

Semmi.

Az üres ház csendje, azt hiszem, jobban kiborított, mint egy megnyomorított holttest. Ugyanúgy történt, mint Ernie Scogginsszal: az imént még megvolt, és egyszer csak nincs sehol. Ám ebben az esetben még egy vérfoltos szőnyeg se maradt bűnjelként. Semmi, csak a párolódó pörkölt a meggyújtott főzőlapon.

Mit tehettem? Felhívni a zsarukat, és bejelenteni nekik, hogy valaki, aki megígérte, hogy telefonál, nem telefonált? Kérni, hogy keressék, hogy nyomozzanak utána? És aztán Al Coburn netán betoppan két üveg sörrel, amelyet a vacsoránkhoz vásárolt?

De tudtam, tudtam, Al Coburn nem toppan be se hozzám, se máshoz, se ma, se soha többé. Megszűnt. Egyszerűen megszűnt. Nem tudtam kigondolni, hogyan intézhették el. Valamiféle csel kellett hozzá, hogy kijöjjön a házából. Hogy megszabaduljanak tőle meg a tragacsától. Ha az az ember, akivel találkozott, megfenyegette, Al Coburn felvette a harcot: erről meg voltam győződve. De semmi bizonyítékot nem találtam, ami erőszakra utalt volna, ahelyett csupán egy lábos fortyogó pörköltöt. Tehát, behúzták a csőbe. Lehet, hogy rávették, vezesse a teherautóját valami más találkozóhelyre, valami elhagyatott helyre. És ott aztán…

A kinyitatlan üveg Bourbont ott hagytam a konyhaasztalon. Az isteneknek szánt fölajánlásként? Leoltottam a villanyt a házban, és gondosan becsuktam magam után az ajtót. Föltekintettem a zászlóra, amely még mindig ernyedten fityegett. Al Coburn, a hazafi. Az ősei alapították a várost.

Azután lassan visszaautóztam Coburnbe.

Mikor beléptem az Inn halijába, az állandó lakók egy csapata ott nyüzsgött a portáspult körül, és izgatottan tárgyaltak valamiről. Amint megyek befelé, a portás rám kiált:

– Hé, Mr. Todd, hallotta a hírt? Épp most fogták ki a folyóból holtan Al Coburnt a teherautójában.

Már a bárban is hallottak róla. – Aligha vacsorázol ma Al Coburnnel – ezzel fogadott Millie. – Nem – feleltem. – Biztosan túl sokat ivott, és félrevitte a kocsit – vélte Jimmy. – Igen – mondtam. – Még egy gimletet? – kérdezte. – Talán egy duplát – feleltem –, csak vodkát. Jéggel.

A jégen voltam magam is. Nem akarom elhitetni, hogy ennek a Walpurgis-éjnek minden részletére emlékszem. De így kezdődött – a jégen. Millie-vel még egy vagy két órán át ittunk a Coburn Innben. Azt akartam, hogy jöjjön be a férje, és találjon ott bennünket együtt. Nem tudom, miért. Azt hiszem, valami gyerekes vágy élt bennem, hogy szétverjem az orrát.

– Kimehetnénk Vörös Kutya Bettyhez vacsorázni – javasolta Millie.

– Pompás ötlet.

Én vezettem, nem is túlságosan rosszul. Úgy értem, nem kacskaringóztam az út teljes szélességében, és nem léptem túl a sebességkorlátozást, legfeljebb öttel vagy tízzel. Millie rám borult, és énekelt: „Te gyújtottad lángra az életem…” Nem zavart. Lehet, hogy magam is rázendítettem. Akármit, csak gondolkodni ne kelljen.

Betty csárdája tele volt, de ő, mihelyt egy pillantást vetett ránk, sietve hátratuszkolt bennünket a vendéglő egy távoli részébe.

– Rendben megkapta a kocsiját? – kérdezte.

– Meg ám – mondtam. – Hálás köszönet érte.

Előrehajoltam, hogy megcsókoljam.

– Ha le tudja rázni Didi kisasszonyt – szólt –, itt vagyok a közelben.

– Hé, megállj – tiltakozott Millie. – Én láttam meg előbb.

Betty Hanrahan libának nevezte, és visszament a bárba. Millie meg én rendeltünk valamit, talán sült dagadó lehetett. És ittunk. És táncoltunk. Láttam ott crittendeni munkatársakat, többek közt Linda Cunninghamet. Üdvözöltem. Kinyújtotta rám a nyelvét. Szerettem volna azt hinni, hogy inkább invitálás volt, mintsem sértés.

Közben be-bekaptunk néhány falatot, kiittuk az italunkat, azután szaladtunk vissza a táncparkettre, mihelyt valaki olyan számot játszatott a zenegépen, amelyet kedveltünk. Millie simulékony volt. Úgy értem, simult.

– Mi van a nadrágzsebedben? Egy üveg coca-cola? – kérdezte.

– Olyasmi – feleltem.

– Gyere – kiáltotta dévajul a fülembe. – Élvezkedj!

– Szívesen – mondtam.

Így hát élvezkedtem, igazán, őrületesen sokat ittunk. Mókás történeteket meséltünk egymásnak nagy vidáman. Megkértem Betty Hanrahan kezét. Elénekeltem az „Egész éjjel ültem Murphy bárjában” első szakaszát. És kétszer lettem rosszul a férfivécében. Ez volt ám a pompás éjszaka.

Millie Goodfellow alighanem látott már rosszabbat is. Legalábbis kitartott mellettem: túlteljesítette a kötelességét. Időnként elment táncolni egy-egy ismerős teherautósofőrrel, vagy azzal a sovány ürgével a Mike autójavítójából. De mindig visszajött hozzám.

– Olyan jó vagy hozzám – törülgettem könnybe lábadt szememet.

– Ugye, nem versz át? – kérdezte aggodalmasan.

Betty Hanrahan megint odajött, hogy rábeszéljen, térjek rá a sörre. Beleegyeztem, de csak azért, mert vett nekem négy – így mondtam: „radikális” autógumit. Megint meg akartam csókolni. Csókolódzós kedvemben voltam. Megcsókoltam Millie Goodfellow-t. Megcsókoltam Linda Cunninghamet. Meg akartam csókolni a fekete csapost is, de nem ért rá.

Millie vezette a kocsit visszafelé Coburnbe.

– Micsoda szuper kocsi – mondta.

– Szuper – feleltem rá.

– Kellene innod egy kis feketekávét – mondta.

– Szuper – feleltem. – Millie, tegyél le az Inn-nél, és aztán szépen menj haza.

– Tényleg azt akarod, hogy hazamenjek?

– Nem.

– Szuper – mondta rá.

Gondolom, éjjel kettőre járhatott. A Coburn Inn hallja kihalt volt, de a bár még mindig nem zárt be. Millie leültetett az egyik rozoga fotelba, és eltűnt. Ott ültem elégedetten vihogva, míg elő nem került egy kanna feketekávéval. Lábra állított.

– Megyünk szépen fölfelé – mondta.

– Megyünk szépen fölfelé – mondtam én is.

Nekivágtunk a lépcsőnek. Nem tartott soká, talán egy hónapig körülbelül, de aztán valahogy megérkeztünk a 3 F szobába. Millie bezárta mögöttünk az ajtót.

– Madam – kezdtem dölyfösen –, az a szándéka, hogy elcsábítson?

– Igen – felelte.

– Elnézést – mondtam hirtelen, megragadtam a feketekávét, kirohantam a fürdőszobába, és épp hogy odaértem. Mert hagytam, hogy Al Coburn az eszembe jussom. Így hát harmadszor is rosszul lettem ezen az éjszakán. Fogat mostam. Lezuhanyoztam. Valamilyen rejtélyes okból megmostam a hajam, és megborotválkoztam. Kiittam a kávém. Magam köré terítettem egy törülközőt. Mikor előkerültem, kezdtem kissé embernek érezni magam. Millie Goodfellow még mindig ott volt.

– Nagyon türelmes csábító vagy – mondtam neki.

– Megtaláltam a brandyt – mondta nyájasan. – Nagyon finom. Kérsz?

– De mennyire!

Egyetlen poharamat használta, így hát az üvegből ittam. Nem nagyon elegáns, de annál hatásosabb.

– Bocsáss meg – mondtam.

– Mit? Nem is voltál olyan rossz.

– Elég rossz voltam. Kifizettem a számlát Bettynél?

– Persze. És túl sok borravalót adtál.

– Nem lehetett túl sok – morogtam. – Betty meg én barátságban váltunk el?

– Szeret téged.

– Én is őt. Rendes nő.

– Ki volt az a kis húsgombóc, akivel puszilkodtál?

– Linda Cunningham? A Crittenden-laborban dolgozik.

– Kedveled?

– Hogyne. Rendes nő.

– Szereted?

– Ide figyelj, Millie, ma este láttam őt harmadszor életemben. Csak ismeretség.

– Féltékeny vagyok.

Megfogtam a kezét, és megcsókoltam az ujja hegyét.

– Ez igen – vigyorogtam. – Te vagy féltékeny! Minden coburni pasasnak kiguvad a nadrágja érted!

– Az csak játék – mondta. – Végigjátszod életed, eljátszod a jó híred.

– És ne tégy rossz fát a tűzre, hogy ne légy rabláncra fűzve.

– Milyen igaz – mondta komolyan.

Ott álltam, törülközőbe tekerve. Ő tetőtől talpig fölöltözve, elég távol ült az egyik tört rugójú karosszékben. Töltöttem neki még egy brandyt.

– Ma reggel még beszélgettem Al Coburnnel – mondtam. – Kikészített a halálhíre.

– Gondoltam – felelte. – Jobban érzed magad?

– Ó, hogyne. Szinte józan vagyok. Valamiképp.

– Én is – mondta. – Valamiképp. Ronnie el fog hagyni.

Megint meghúztam a brandys üveget. Nem kortyoltam belőle. Csak megnyaltam az üveg száját. Jólesett.

– Miből gondolod? – kérdeztem.

– Tudom. Női ösztön.

– Nos… és ha elmegy, mit jelent ez neked érzelmileg?

– Az a kis ribanc… – tört ki. – Miatta.

– Julie? Julie Thorndecker?

– Az a nő ki fogja csinálni – mondta Millie Goodfellow. – Ronnie teljesen be van csavarodva érte. Nem mondom, ha valami rendes, házias asszonykáért menne el, aki szeret főzni, megérteném, és a legjobbakat kívánnám neki. De ez a tyúk? Ez kikészíti.

Elképedve néztem rá. Sose lehet kiismerni az embereket. Soha. Azt hinnéd, kielemezted és fölmérted őket. Azt hiszed, ismered a korlátaikat. Azután meglepnek. Megdöbbentenek és elképesztenek. Olyan mélységeket tárnak fel, olyan bonyolultságokat, amilyeneket soha föl se tételeztél volna róluk. Itt ez a flúgos teremtés, siratja a férje hűtlenségét, de nem a rajta esett sérelemért sír, hanem azért a fájdalomért, amit a férfi fog kiállni. Csodálattal néztem.

– Nos, Millie – mondtam. – Alig hiszem, hogy megakadályozhatod. El kell követnie a maga tévedéseit.

– Én is úgy hiszem – mondta, és belebámult a poharában levő brandybe. – Ha elmegyek New Yorkba, tudnál rajtam segíteni? Nem pénzre gondolok, semmi effélére. Mondjuk, bemutathatnál ennek-annak. Elmondanád, hogyan szerezhetnék állást. Megtennéd?

– Természetesen – mondtam merészen.

– Á, frászt – rázta meg a fejét. – Csak áltatom magam. Soha nem megyek el Coburnből. Tudod-e, miért?

– Miért?

– Mert rettegek. Nézem én a televíziót. Látom azokat a csinos, fiatal, vidám lányokat. Én nem vagyok ilyen. Cigarettát árulok a Coburn Innben. A szálló betehetne egy cigarettaautomátát is, de én bevonzom ide a palikat, akik aztán esznek az étteremben, és isznak a bárban. Azt hiszed, nem tudom? De itt biztonságban vagyok. Soha nem megyek el. Itt halok meg Coburnben.

Felnyögtem. Letérdeltem, és az ölébe tettem a fejem. Megint megfogtam a kezét, és belecsókoltam a tenyerébe.

– Ugye, kedves leszel hozzám? – aggodalmaskodott könyörgő kislányhangon. – Kérlek, légy kedves.

Bólintottam.

Az öltözködésmódjából meg a rámenősségéből azt képzeltem, hogy afféle négykerék-meghajtásos szexmotor, Kleopátra, Nagy Katalin és a Sárkány Lady ziháló, lihegő kombinációja. Ehhez képest szűzies szeméremmel vetkőzött le, először leoltotta az összes hálószobái lámpát, csak a fürdőszobai villanyt hagyta égve, s a nyitott ajtón át csupán annyi fény áradt ki, hogy hosszú árnyékokat vessen az alig megvilágított ágyra.

Mikor levette a ruháit, hátat fordított nekem. Mintha halkan mormolt volna valamit. Ámulva néztem. Nem vetette magát mohón a meleg ágyba, ahogy az átfagyott úszók szoktak a fűtött medencébe ugrani. Illedelmesen bújt mellém, még mindig háttal nekem. Hűvös közöny áradt belőle.

Odavontam, szembefordítottam magammal.

– Légy kedves – mormolgatta. – Kérlek, légy kedves.

Az a Picasso-bohócsmink véget ért a nyakánál. Szinte egyenes vonallal. Afölött a viharvert asszony festett arca, akit százszor megtaposott a fekete ökör. Barázdák, ráncok, szarkalábak, gyűrődések, ijedt szemek és duzzadt, éhes száj.

De az alapozóréteg határvonala alatt, a nyakától a lába ujjáig olyan friss és üde volt a teste, akár egy gyümölcs. Ez reveláció volt. Barack bőr és szilva hús: akár egy szűz lány.

– Millie – szóltam. – Ó, Millie…

– Kérlek, légy kedves… – mondta.

Kedves? Egy márvány Aphroditével feküdtem le, egy halványan erezett Vénusszal. Olyan volt szeretkezni vele, mint belehasítani egy Rubens-képbe, vagy egy Michelangelo-képen szánkázni. Kész vandalizmus volt ezt a nőt megkefélni.

Úgy tettem magamévá, ahogy egy gondos régész működik. Vigyáztam, meg ne horzsolódjék, le ne törjön valamije. Egy idő múlva ott feküdt a hátán, behunyta a szemét, és már nem mondogatta, hogy „légy kedves”, amiért igen hálás voltam neki. De semmi célzást, semmi jelzést nem adott arra vonatkozólag, mit kellene tennem, ami örömet szerez neki. Aprócska hangokat hallatott, kicsiny mozdulatokat tett. Ha érzett is valamit, az mélyen, mélyen rejlett, és egyáltalán nem volt biztos, hogy nem alszik el mindjárt.

Nyilvánvalóvá vált, hogy bármit tehetek vele vagy neki – simán engedelmeskedik. Nem vágyból vagy leküzdhetetlen szenvedélyből, hanem mert ez volt az, amit az ember szombat éjszaka csinál Coburnben, egy Vörös Kutya Bettynél átmulatott este után. Ez volt a rituálé.

De velem történt valami. Azt hiszem, a bőre összetételében rejlett az ok: finom pórusú, feszes és lágy volt, rugalmas és engedékeny. Joan Powellnek volt ilyen bőre. És miközben a meztelen Millie Goodfellow-t öleltem, miközben az ő meleg mellét érintettem ajkammal és nyelvemmel – Joan Powellre gondoltam.

– Nem csinálsz semmit? – lihegte végül.

Így hát megtudtam, hogy ha nem csinálok valamit, baj lesz. Elismerést várt; ha ezt nem kapja meg, széthullik a maradék önbizalma is. Majdnem kísérleti jelleggel, de nyilvánvaló szándékossággal belekezdtem egy szerelmi dicshimnuszba:

– Ó, Millie – kezdtem a fülébe suttogni –, ilyen nőt még soha nem láttam, mint te. Olyan szép a tested, olyan szép. Tüneményes a tested. És itt meg itt! Legszívesebben megenném az édességedet, mindent magamévá tennék. Ez a derék! Ezek a lábak! És itt, itt, a térded mögött! Milyen lágy, milyen sima. Ez a vádli. Ezek a lábujjak…

És így tovább, és így tovább. És ahogy lelkendeztem érte, úgy kelt mindjobban életre. Remek teste átforrósodott, reszketni és vonaglani kezdett. Egyre erősebb hangokat hallatott, hozzám tapadt, pulzusa erősebben vert.

– Milyen csodás! – folytattam. – Milyen tüneményes! Tökéletes a tested, tökéletes! Sosem láttam ilyen hegyes mellbimbókat. És ez a karcsú derék! Nézd, majdnem átérem a kezemmel. És itt lejjebb! Olyan forró, forró és szerelmetes…

Nem a cirógatásaim tették, tudtam. A linkelésen múlt, a szövegelésen. Olyan nagy bűn, ha valaki kívánatos szeretne lenni? Úgy fölizgult, mintha a szavaim tollpihék volnának a combja közt. Félig nyílt szeme könnyes volt, azt hittem, nyomban elsírja magát a boldogságtól.

– Ne hagyd abba, kérlek, ne hagyd abba – kérlelt.

Így hát folytattam a szexuális halandzsámat, ő meg mind lázasabb, mind tüzesebb lett mellettem. A megelőzőkben gyöngéd voltam, azt hittem, ezt érti azon, hogy „légy kedves”. És mindvégig, az egész szerelmi színjáték alatt folyvást Joan Powellre gondoltam, az ő bőrét éreztem, az ő bőrét csókoltam, az ő bőrébe haraptam. Szerettem Millie Goodfellow-t, és míg szerettem, egyre jobban szerettem Joan Powellt.

Soha nem fogom megérteni, hogy is van ez az egész.

A hetedik nap

Alighanem a fűtőtest kotyogása ébresztett fel vasárnap hajnalban. Ez persze lehetett a fejem kotyogása is, de nem valószínű; az nem sziszegett, és nem csöpögött.

Finom volt az átmelegedett ágynemű meg a gyapjútakarók puha fészkében. Most másodszor, amióta Coburnbe érkeztem, fölvillant bennem a gondolat, hogy ágyban maradok hátralevő életemben. Megfizethetném Sam Livingstont, hogy hozzon föl nekem Bologna-szendvicseket, és vigye ki az ágytálat. Az, amit aznap csinálnom kellett, nem töltött el túlságos vidámsággal. Lehet, hogy az öregség (érettség?), jele, amikor a jövő már kevesebbet ígér, mint a múlt.

Odafordultam a másik párna felé, amely még mindig viselte Millie Goodfellow frizuraépítményének súlyát. Odahajoltam, hogy megszaglásszam. A párna átvette Millie illatát, de elhalványulva már nem volt olyan rettenetes, mint előző este. Most melegnek, jó szagúnak és nagyon, nagyon bensőségesnek érződött. Akár egy őrült költő, megcsókoltam a párnát.

Gyorsan fölöltöztünk, még mielőtt megérkezett az, amit Coburnben nevetséges módon pirkadatnak hívnak, és lekísértem Millie-t a parkolóba, a kocsijához. Érzelmes búcsúzás következett. Összekapaszkodtunk, és hülyeségeket mondtunk egymásnak. Nem volt ez a világ legnagyobb szerelmi kalandja – csupán egyetlen viharos éjszakára szóló –, de kedveltük egymást, és jókat nevettünk.

Azután visszatértem a fészkembe, még ötórányi álomtalan alvásra. Amikor fölébredtem, az egyetlen dolgot viseltem, azt a töviskoszorút (odabenn); porhüvelyem viszonylag tűrhető állapotban volt: a szívem vert, a tüdőm működött, valamennyi végtagom hajlott a megfelelő irányba. Hólyagom elsőrangúan szuperált – ellenőriztem. Azután behúztam egy hideg sört az ablakpárkányról. Lám, milyen üdvös a gondos előrelátás?

Meztelenül elterpeszkedve ültem, és a reggeli kalóriámat vettem magamhoz. Megpróbáltam visszaemlékezni, milyen marhaságokat követhettem el az éjszaka. De aztán föladtam az egész önvádaskodást. Csináltam én már bolondot magamból azelőtt is, fogok még ezután is. Nem is hinnék, milyen megnyugtató ennek a belátása.

Kiittam a világos sört, bementem borotválkozni, és fölfedeztem, hogy az éjjel már megborotválkoztam. Pontosabban, hajnali kettőkor. Gyönyörű. Így hát zuhanyoztam, fölöltöztem, és örvendezve érzékeltem, hogy fejfájásom enyhe zúgássá szelídül. Ismét az ablakhoz mentem, nem számítottam rá, hogy látni fogom a napot, és nem is láttam. Míg a napi programomat összeállítottam, kiittam a második behűtött sört is. Nem akartam a hoteltól túl messzire elkalandozni, arra az esetre, ha Mary Thorndecker keres. De volt valami, amit meg akartam kísérelni: meggyőződni arról, hogy a helybeli zsaruk átkutatták-e Al Coburn teherautóját, különös tekintettel a kesztyűtartóra. Nem látszott örömteljes feladatnak, de úgy véltem, meg kell próbálkoznom vele.

Lementem a hallba, ahol kiderült, hogy az étterem és a bár nem nyit ki délután egyig. Úgy döntöttem, egynapi böjt nem fog megártani. Azok után, ahogy az éjszaka viselkedtem, egyheti bűnhődés se lett volna túlzás.

Sam Livingston jött segítségemre. A hallban talált rám, amint megpróbáltam újságot venni az automatából. Sam megmutatta, hol kell belerúgni a szerkezetbe. Ily módon a masina nemcsak újságot adott, hanem a pénz is visszajött. Az után elfogadtam a meghívását, hogy legyek a vendége alagsori lakásában egy kávára és egy falat péksüteményre.

Meleg otthona barátságos volt, a kávé pedig erős és forró. Kisasztalánál ültünk, a cukrászdái székeken, ittuk a kávét, majszoltuk a süteményt, és csak horkantottunk egymásra. Csupán a második csésze kávé és a második cigaretta után kezdtünk el beszélgetni. Ez alighanem attól volt, mert ez a bölcs öregember belecsöppentett egy adagot a forrásban levő kávéba a tizenkét esztendős scotchból. Coffee royal. Semmi se oldhatta volna meg jobban a nyelvet egy fagyos vasárnap reggelen.

– Hallottam egyet, s mást – szólalt meg.

– Hangokat? – kérdeztem közönyösen.

– Á. Vagyis… azokat is. De most pletykákról beszélek.

– Azt hittem, nem hisz a pletykáknak?

– Nem is – mondta makacsul. – De ez olyasmiről szólt, amiről kérdezett, így hát odafigyeltem.

– Mit hallott?

Mindkettőnknek töltött még egy kis kávét, meg még egy kis whiskyt. Melegített, határozottan melegített. A fejfájásom elmúlt. Kezdtem életre kelni.

– Detektívnek kellett volna mennem – mondta –, akárcsak maga.

– Én nem vagyok detektív. Nyomozó vagyok.

– Van valami különbség?

– Néha. Máskor meg ugyanaz. De miért kellett volna detektívnek lennie?

– Nos, ha az ember ilyen kis városban él, ott nincs túl sok beszélgetnivaló. Kis város, kis beszédtémák. Például, hogy Mrs. Cimenti vörösre festette a haját. Aldo Bates vett egy új hólapátot. Fred Aikens sikertelen vizsgálatot folytatott a Vörös Kutya Bettynél. Ilyen apróságokat.

– Tehát? Mit hallott?

– Pénteken mesélte az egyik állandó vendégünk, hogy a bankban Ronnie Goodfellow mögött állt, és hogy Goodfellow kivette a pénzét. Több mint háromszáz dollárt. Azután: az a fickó a Mike autójavítójából, ő azt mesélte Millie Goodfellow-nak az este, hogy a férje behozta a kocsiját rendbe hozatni. Azután: a Bill-féle filléres áruház egyik alkalmazottja említette, hogy Ronnie Goodfellow bent járt náluk, és megvette a legnagyobb papírmasé kofferjukat. No, most rakosgassa össze ezeket; mire lyukad ki?

Rávigyorogtam.

– Utazásra – mondtam. – Goodfellow közrendőr lelécel.

– Aha – kortyintott egyet elégedetten a Coffee royalból. – Én is így képzelem.

– Köszönöm, hogy elmondta – szóltam. – Van valamiféle sejtelme arról, hova megy?

– Semmi.

– Arról sincs sejtelme, hogy kivel?

– Nincs, csak azt tudom, hogy nem a feleségével.

– Sam – mondtam. – Miért szervezné ennyire nyíltan az útját Goodfellow? Tudnia kell, hogyan beszélnek az emberek mindenről ebben a városban. Ennyire fütyülne rá?

Barázdált bazaltarca felém fordult. Kivillantotta sárgás fogait, ami alighanem valami mosolyféle akart lenni, öreg szeme rám bámult, aztán elvesztette a fókuszát, és befelé nézett.

– Tudja, mit képzelek? – mondta. – Azt, hogy részben arról van szó, amit mondott: fütyül rá. De miért? Megmondom magának. Azt hiszem, amióta kikezdett azzal a nővel, illetve, mióta az kikezdett vele, ennek az embernek elment az esze. Úgy képzelem, ez az asszony megzavarta az agyát. Annyira bepörgette, annyira fölizgatott állapotban tartja, hogy már teljesen megbuggyant. Hallottam egyet, s mást kettejükről…

– Rendben van – mondtam. – Ez beleillik abba, amit én is hallottam. Mondja, Sam, gondolja, hogy ölni tudna azért a nőért, akit szeret?

Egy pillanatig tűnődött.

– Szerintem tudna – mondta aztán. Majd halkan hozzátette: – Én is tudtam.

Megdermedtem, azt hittem, rosszul hallok.

– Maga ölt egy nőért?

Bólintott.

Pillantást vetettem a könyvespolcán sorakozó romantikus regényekre. Vajon a valóságot meséli, vagy fikciót? De amikor újra ránéztem, fölismertem rajta valamit, aminek eddig sose adtam nevet. Az a kiismerhetetlen befelé tekintés. Ahogy szinte ajakmozdulás nélkül beszélt. Az a képessége, amellyel megfordít egy kérdést. A hűvösen gyanakvó, távolságtartó modora. Elég barátságos, elég szívélyes. Egy pontig. Azután zörögve leereszkedik egy vasredőny.

– Ült is? – kérdeztem.

– Hogyne – felelte. – Tizenegy évet.

– Akkor ez csakis szándékos emberölés lehetett, igaz?

– A barátnőm férje – sóhajtott – sötét alak volt. Az asszony azt akarta, hogy tűnjön el. Egy idő után én is azt akartam, hogy tűnjön el. Bármit megtettem volna, csak hogy megtartsam azt a nőt. Bármit. Gyilkolás? Ugyan, semmiség. Elvágtam volna én a magam torkát is, ha ezzel boldoggá teszem. Van nő, aki képes ezt elérni.

– Elhiszem – mondtam. – És megvárta?

– Nem mondhatnám – felelte. – Másokkal állt össze. Mikor kigyulladt egy táncterem Chicagóban, benne égett. Nagyon-nagyon régen történt, még mialatt odabenn voltam.

Harag nélkül mondta el. Valami, ami réges-régen történt, és ő már megbékült vele. Az emlékek elfakulnak. A fájdalomból enyhe lüktetés lesz. Emlékszünk-e akár csak az öt évvel ezelőtti bajainkra?

– Tehát azt gondolja, Goodfellow is megtenné?

– Hát hogyne tenné meg, semmi kétségem felőle. Ha a nő azt mondja neki: „Ugorj” – csak azt kérdezné: „Milyen magasra?” Gondolja, hogy gyilkolt?

Már majdnem kimondtam, hogy igen, már majdnem belefogtam annak elmondásába, hogy Goodfellow ölte meg Ernie Scogginst meg Al Coburnt is. De tartottam a szám. Semmi nem volt a kezemben, amit az ügyész elé vihettem volna. Csak ez: bizony, megőrjíthet egy magas, büszke, indián zsarut egy karcsú, lágy Julie Thorndecker annyira, hogy a végén az egyetlen kérdése ez marad: „Milyen magasra?”

Kiittuk a kávénkat. Köszönetét mondtam Sam Livingstonnak, és eljöttem. Nem állt föl, hogy kikísérjen. Csak lassan búcsút intett. Amikor becsuktam az ajtót, még mindig ott ült az üres csészékkel és teli hamutartóval megrakott asztalkánál. Öreg, öreg ember volt, megpróbálta felidézni a szenvedély és határozottság homályba vesző idejét.

Amikor a hallba értem, a portás odaintett, és közölte, hogy tíz órakor kerestek. Miss Joan Powell hívott.

Összezavarodtam. Aztán őrületes boldogságot éreztem. Joan Powell? Honnan tudta meg, hol vagyok? Mi lehet? Akkor ugrott be az agyamba, hogy ez volt az a név, amelyen Mary Thorndecker kellett, hogy hívjon.

– Nem mondta, hogy hív még egyszer?

– De igen, uram. Tizenegykor. – Rápillantott a fadobozos ingaórára a háta mögött: – Úgy körülbelül húsz perc múlva.

Megmondtam neki, hogy a szobámban leszek, és kértem, kapcsolja föl a hívást. Türelmesen üldögéltem odafenn, lapozgattam vasárnapi újságomat, valójában csak néztem, nem olvastam. Lapozgattam, és azt kérdezgettem magamtól: találok-e valaha olyan hőt, akiért ölni tudnék? Nem valószínű. De alig hiszem, hogy akár Sam Livingston, akár Ronnie Goodfellow előre láthatta, mit követ el.

Emlékszem, megismerkedtem egy manussal Vietnamban. Nagyon szemérmes, vallásos emberke volt, aki elmondta nekem, hogy a kiképzés során keservesen gondolkodott sok mindenen, és úgy döntött, hogy ha tűzharcba keveredik, ő az ellenség feje fölé fog lőni. Az volt a nézeté, hogy erkölcsileg helytelen embert ölni.

És a Vietnamba érkezése után nem telt bele több egy hétnél, szakasza tűzharcba keveredett.

– Mennyi idődbe tellett, hogy megváltoztasd az elhatározásodat? – kérdeztem. – öt percbe?

– Öt másodpercbe se – felelte szomorúan.

Az első csengetésre fölkaptam a kagylót.

– Samuel Todd – mondtam.

– Itt Joan Powell – mondta halkan Mary Thorndecker. – Hogy van, Mr. Todd?

– Köszönöm, kitűnően. És ön, Miss Powell?

– Tessék? Ó, igen. Köszönöm jól. Templomba megyek ma délelőtt. Az episzkopális templomba. A déli istentiszteletre. Nem óhajt maga is odajönni?

– De, voltaképp nagyon szívesen. A déli istentiszteleten az episzkopális templomban. Igen, ott leszek.

– Akkor talán találkozunk.

– Nagyon is remélem. Köszönöm, Miss Powell.

Lassan tettem le a hallgatót, és elgondolkodtam. Rájöttem, okos nő ez. Egy zsúfolt templomban jó a lehetőség a beszélgetésre. A tömegben akad magány. Az órámra néztem, és úgy számoltam, hogy körülbelül háromnegyed óra agyonütni való időm van.

Sétálgattam a kihalt coburni utcákon. A borult égből lassú eső kezdett szitálni. Fölhajtottam a galléromat, és lehajtottam a kalapom karimáját. Úgy éreztem, a csizmám már egy hete át van ázva, a nadrágom vizenyős széle és a nyirkos kézelő enyhén rám tapad. Egy-két vasárnap délelőtti gyalogossal találkoztam csak, mind fekete esernyők alá bújt. Autókat nem láttam közlekedni. Az elhagyott falu.

Keresztülmentem a River Streeten, és megálltam azon a helyen, ahol Ronnie Goodfellow-val időztünk egy hete, és néztük, amint a folyó szennyes vize hordja a hulladékot. Azután elfordultam, és csellengtem az üres utcákon. Volt néhány szép homlokzat a mocsokréteg alatt. Egyiken-másikon ott állt az építés ideje: 1886, 1912, 1924.

Egy kis vakolat, kifestés, köztisztaság csodákat tehetett volna Coburnnel. Mondjuk, mintha kikozmetikáznának egy halottat. Múltkor azt mondtam Goodfellow-nak, hogy ha egyáltalán tanít valamire a történelem, hát arra, hogy minden változik. Hogy emberek, városok, nemzetek, civilizációk születnek, kivirulnak, elhalnak. Ez a dolgok rendje. De persze az, hogy az ember tisztában van vele, nem könnyíti meg az elviselését. Főleg, ha valami olyannak az elöregedését kénytelen végignézni, ami valaha eleven, lüktető organizmus volt.

Coburn haldoklott. Hacsak tévesen nem értelmeztem a jeleket, dr. Telford Gordon Thorndecker is haldoklott. Ha neki vége, nyilvánvalóan az egész helységnek vége – hiszen a városka reményeinek olyan nagy hányada épült az ő pénzére, az ő energiájára, az ő ábrándjaira. Együtt tűnnek el, Thorndecker és az ő Trójája.

Voltaképp nem kellett volna, semmit se éreznem. Ez a hely semmit sem jelentett nekem. Csak egy omladozó útkereszteződés az Albanybe vezető úton. De valaha nyilván forgalmas, nyüzsgő közösség volt, nagy, lármás megmozdulásokkal, parádékkal, mulatságokkal és hahotákkal, a fejlődés adta biztonságérzettel – és azzal a hittel, hogy mindez örökké tart. Valamennyien ezt gondoljuk. És itt ez a mostani Coburn, pára és rozsda rongálja szép homlokzatait, homályosítja poros ablakait.

Ha ez a nekropolisz meg a sötét Thorndecker-ügy jelentett valamit nekem, hát azt, hogy érezzek mélyebben, simogassak többet, érezzek rá a virágillatra, vegyem észre a színeket, a szerelmet, nevessek az apró kellemetlenségeken, és rázzam le magamról a csapásokat. Hogy is mondják a magyarok? „Mielőtt ráérnél körülnézni, már vége is a mulatságnak.” Coburn számára a végéhez közeledett a mulatság. Thorndecker számára is. Nem marad más, csak morzsák a hangyáknak.

Visszabandukoltam a Coburn Innbe. Hirtelen látomásom támadt erről a helységről húsz vagy ötven év múlva. Üres város. Semmi mozgás, semmi fény, semmi zaj. A repedezett úttesten száraz leveleket és elsárgult újságpapírlapokat kerget a szél. A cégtáblák kifakultak, a neveket alig lehet elolvasni. Az emberek vagy elköltöztek, vagy meghaltak. Nem marad, csak az eső meg a szél – és az addigra talán kiégett, üres nap.

Annyi idős vagy, amennyinek érzed magad? Marhaság. Annyi idős vagy, amennyinek látszol. És az ifjúságot nem lehet hamisítani. Fájdalmas, amint az ember elmúlni látja, amint kapaszkodik bele, megpróbálja visszatartani. Lehetetlen. Bocsáss meg nekem, Joan Powell. Nem szeretetlenségből löktelek félre, hanem félelemből. Azt hittem, ha eltaszítok magamtól egy nálamnál idősebb társat, örökre fiijai maradok: a nyugati világ Peter Panja. Miért gondolunk az öregekre úgy, mintha leprások volnának, amikor pedig valamennyien oda kerülünk, arra a kopár szigetre?

Ennyit coburni vasárnap reggeli gondolataimról. Búváros a Hudson partján. De ez az érzelmi kificamodás nyomban beleütközött szokásos bátorságomba és állhatatosságomba. Fölrohantam a 3 F szobába, és lehajtottam egy adag vodkát, mielőtt elindultam az episzkopális egyház déli istentiszteletére.

Bolondos reggeli ábrándozásom most helyesnek tűnt: ágyban kellett volna maradnom.

Egy-két percet késtem a templomból. De nemcsak én, mások is siettek föl a lépcsőn, összecsukták esernyőjüket, és helyet foglaltak a hátsó padsorokban. Egy pillanatra megálltam a templomhajó végében, megpróbáltam megtalálni Mary Thorndeckert. Egyenruhás kórus énekelte: „Hitem, akár a tenger” – és nem is rosszul.

Végre megláttam, a templom közepe tájt ült. Mellette dr. Kenneth Draper, Edward Thorndecker és Julie. Julie? El nem tudtam képzelni, mit keres itt, hacsak nem volt viszonya a kórussal.

Észrevettem, hogy Mary időnként hátrafordul, és a templom hátsó része felé pillant, engem keres. Féloldalra húzódtam, így legközelebb, amikor arra nézett, fölemeltem a kezem, és hüvelykujjammal a hátam mögé mutattam. Mintha, csöppet visszabólintott volna. Kimentem. Nem akaródzott végigülni a misét. Ha Mary ki tud jönni közben, annál jobb. Ha nem, odakinn kivárom a végét.

Álltam az oszlopos verandán, itt nem ért az eső. Rágyújtottam. Peter Koukla tiszteletes, gyakorlatilag azt mondta, hogy a templom területén cigarettázni bűn. De ez a cigaretta nem volt még tízcentis sem, így hát csupán kis bűn volt.

Az egyik oszlopnak dőlve álltam, és néztem az esőt – körülbelül olyan érdekes volt, mint a száradó festéket nézni –, amikor egy öreg szivar jött oda a templom sarkáról. Egy újabb viharvert, vén coburni. Túl a hetvenen, útban a nyolcvan felé. Coburn nyugodtan lehetne az Egyesült Államok geriátriai fővárosa, gondoltam.

Ez az aggastyán fekete bőrsapkát viselt, gumírozott ponchót és fekete gumicsizmát. Gereblye volt nála, és egy vékás kosarat húzott maga után, szakadozott kötélen. Törött ágakat, hervadt leveleket, hulladékot gereblyézett össze és gyömöszölt a kosarába.

Amikor a közelembe ért, szívélyesen leszólítottam: – Vasárnap is dolgozik?

– Mi az ördögből gondolja, hogy dolgozok? – morogta.

Buta volt a kérdésem, tehát el kellett viselnem gyatra humorát. Elővettem a cigarettacsomagomat, és eléje tartottam. Megrázta a fejét, de eldobta a gereblyét meg a kötelet, és fölmászott a lépcsőn, hogy mellém álljon a verandán. Kotorászni kezdett a ponchója alatt, és egy kis pipát szedett elő. A szára koszos ragasztószalaggal volt ráerősítve. A pipa már tömve volt. Konyhai gyufával gyújtotta meg, és irdatlan, kék füstfelhőt fújt ki belőle. Olyan volt a szaga, mintha annak a nyirkos kötélnek egy darabkájával lett volna megtömve, amely a kosarához volt kötve.

– Nem megy az istentiszteletre? – kérdeztem.

– Nem – felelte. – Voltam már. Ha egyet látott, olyan, mintha mindet látta volna.

– Nem túl vallásos ember?

– Nem én – mondta, majd hirtelen elröhögte magát: – Franc, aki beleáll, ingyen van.

Érdeklődéssel néztem rá. Minden fiatal ember különbözik a másiktól, minden öreg hasonlít egymásra. Csontos orr, ráncos ajak, szétfutó hajszálerek. A vénember nagy élvezettel szortyogtatta a pipáját, és nézte a vízmosta világot

– Hogyhogy maga nincs odabe? – kérdezte.

– Ahogy maga – mondtam. – Voltam már.

– Nekem nincs okom misére menni – mondta. – Túlságosan öreg vagyok már a bűnre. Maga bűnözött mostanáig?

– Nem annyit, amennyit szerettem volna.

Horkant egyet, reméltem, ez a derültség jele nála. E percben nem nagyon vágytam valami vallásos őrült társaságára.

– Maga a sekrestyés? – kérdeztem.

– Mi?

– Sekrestyés. Templomszolga.

– Aha – felelte. – Asszem, az vagyok. Ben Faber.

– Samuel Todd – mondtam.

Keze a ponchója alatt volt. Nem nyújtotta köszönésre, úgyhogy rágyújtottam egy következő cigarettára, és fagyos kezemet visszadugtam az esőkabátom zsebébe.

– Maga nem idevalósi? – kérdezte.

– Nem.

– Csak átutazóban?

– Remélem.

Megint horkantott, és most már biztos voltam benne, hogy ez nála a tetszés jele.

– Ja – mondta. – Egy nagy húgy az egész, mi? Lefolyik a csatornán ez a város, le ám. Nos, ezt már nem fogom látni.

– Elköltözik?

– Frászt – méltatlankodott. – De úgy hiszem, hatlábnyira leszek odalenn, mielőtt vége. Nyolcvannégy éves vagyok.

– Nem látszik annyinak – mondtam kötelességszerűen.

– Aha – pöfékelt. – Nyolcvankettőnek.

Meghökkentett, hogyan alakul ez a véletlen beszélgetés, mennyire a reggeli melankolikus tűnődéseim folytatásának érződik.

– Nem fáj magának? – kérdeztem. – A halál gondolata?

Csak annyi időre vette ki a szájából a pipát, amíg leköpködött a verandáról a ponyvazsákokba tekert cserje közé.

– Megmondom, fiacskám – felelte. – Amikor a maga korában voltam, nagyon fájt nekem. De ne aggódjék: ahogy múlnak az évek, egyre könnyebb megszokni a kipurcanás gondolatát. Az ember annyi mindenkit lát elmenni. Családot. Barátokat. Ismerőssé válik a dolog. Meg aztán annyi köztük a seggfej, az ember, aszongya: ha ők kibírták, te is kibírod. Meg aztán, el is fárad az ember. Sose történik már semmi új. Csak csupa olyan, ami már volt. Háborúk, balesetek. Árvizek és tűzvészek. Házasságok. Gyilkosságok. Milliárd számra halnak az emberek, és milliárd számra születnek a gyerekek. Semmi új. Szóval, szép csendben elslisszolni a világ legtermészetesebb dolgának tűnik. Á, nem fáj. A testi szenvedés talán. Azt nem szeretem. A csúf szenvedést gondolom. De ami a halált illeti: így kell lennie. Nem?

– De – mondtam halkan. – Biztosan.

Csizmája gumisarkán kiverte a pipájából a hamut. Derekasan összemocskolta vele a verandát, de ez szemmel láthatólag nem zavarta. Előszedett egy viaszosvászon zacskót, kicsavarta, és elkezdte újratölteni a pipát, görcsös mutatóujjával gyömöszölte a fekete, durvára vágott dohányt.

– Akar egy jó tanácsot, fiacskám? – kérdezte.

– Hát… hogyne, persze.

– Azt tegye, amit tenni akar – mondta két pöfékelés között, míg rágyújtott. – Ezt tanácsolom magának.

Egy pillanatig elgondolkodtam ezen, aztán meghökkenten ráztam meg a fejem.

– Nem értem – mondtam. – Mindig azt teszem, amit tenni akarok.

Megint horkantott egyet. De ezúttal elővillantotta megbámult, csonka fogsorát.

– Egy frászt teszi azt – mondta. – Ne mondja nekem, hogy nincs olyasmi, amit szívesen megtenne, de azután elkezd gondolkodni rajta. Mit szól majd ez? Mit szól majd az? Mi lesz, ha ez lesz? Mi lesz, ha az lesz? Szóval, amit az elején tenni akart, sosem teszi meg. Nincs igazam?

– Hát… azt hiszem. Volt olyasmi, amit meg akartam tenni, és ilyen vagy olyan okból nem tettem meg.

– Épp ezt mondom – magyarázta türelmesen. – Átadom a titkot magának, és nem számítok fel érte semmit. Azért, amit megtanulni nyolcvannégy évembe került. Eszembe sincs megbánni bármit is, amit életemben tettem. De úgy megyek a sírba, hogy mindig bánni fogom azt, amit nem tettem meg, pedig szerettem volna. Ilyen vagy olyan okból. No, ne feledje, fiacskám.

– Biztosan nem felejtem el – mondtam. – Mondja, Mr. Faber, maga szerint meddig tart ez az istentisztelet?

– Mennyi van most?

Órámra néztem: – Tíz perc múlva egy.

– Bármelyik percben vége lehet. A Nőegylet kávét meg fánkot szolgál fel az alagsorban. Asszem, mingyár szerzek magamnak. Jön?

– Nem, köszönöm. Itt maradok.

– Vár valakit?

– Igen.

– Nőt?

Bólintottam.

Megint röhögött egy kurtát, aztán lebotorkált a lépcsőn, hogy összeszedje a gereblyét meg a nyirkos vékás kosarát a kötéllel.

– Nő – ismételte. – Hát ilyen gondom már nincs. De ne feledje, amit mondtam magának: ha meg akar tenni valamit, hát csak tegye meg.

– Nem felejtem el – mondtam. – Még egyszer köszönöm.

Horkant egyet, és elballagott az esőben. Utánanéztem. Nem voltam egészen biztos benne, mi a csudáról beszélt, de valahogy jobban éreztem magam. Ez az ember megtalált egyfajta békességet, és ha ez az, amit a kor magával hoz, kicsit könnyebb lesz elviselni a meszes vérereket, meg a műfogsort, meg a sérvkötőt.

Visszaindultam az ajtóhoz, hallottam a templomi orgona telt zengését.

Néhányan kijöttek, kabátjukat gombolgatták, esernyőjüket nyitogatták. Ott álltam féloldalt, és várakoztam. Néhány perc múlva Mary Thorndecker robogott ki, piros arccal. A hosszú perzsabárány kabát a bokáját csapkodta. Fekete esernyő volt nála. Megragadta a karom.

– A többiek kávéznak – lihegte. – Azt hiszem, nem látták magát. Csak egy percem van.

– Rendben – mondtam, kivettem kezéből az ernyőt, és kinyitottam. – Üljünk be a kocsimba.

– Nem, nem – tiltakozott. – Kijöhetnek és megláthatnak.

– A maga ötlete volt – mondtam. – Mit akar csinálni?

– Menjünk át az utcán – mondta idegesen. – El a templomtól. Csak egy-két sarokra. Nem tart soká.

Belekaroltam. A nagy esernyőt mindkettőnk feje fölé tartottam. Átmentünk az utcán, és a túloldali járdán továbbsétáltunk, távolodva a templomtól.

– Három őr van – kezdte gyorsan. – A kapuőr, meg egy, aki a gondozóban szolgálatos és egy másik a kutyával, aki odakinn van őrjáratban. Ezek éjfélkor jönnek. A nappali műszak reggel nyolckor váltja le őket.

– A laborban nincs őr?

– Nincs. Mindkét épületnek saját áramkapcsolója van és saját riasztója. Mind a kettő az alagsorban. A kapcsolótáblák le vannak zárva.

– A francba – mondtam. – Bocsánat.

– Nem tudom megszerezni Beecham nővér kulcsait – folytatta. – Átadja őket az éjszakai felügyelőnek, egy férfi ápolónak. Az magánál tartja a kulcsokat.

– Ide figyeljen – mondtam. – Leegyszerűsítem a dolgot. Csak egyetlen helyre szeretnék bejutni, egyetlen dolgot látni. A mostohaapja magán-dolgozószobáját. A kutatólaboratórium emeletén.

– Nem tudom megszerezni a kulcsát.

– Dehogynem tudja – mondtam szelíden. – Dr. Drapernek van kulcsa a labor főbejáratához is, meg a mostohaapja dolgozószobájához is. Szerezze meg a kulcsokat Drapertől.

– De hogyan? – tört ki kétségbeesetten. – Mégse kérhetem el tőle!

– Hazudjon – mondtam neki. – Hol lakik Draper?

– Crittenden Hallban. Ott van egy kis lakása. Háló, nappali, fürdőszoba.

– Jó – mondtam. – Ébressze fel úgy éjjel kettő körül. Mondja neki, hogy Thorndecker későig dolgozik Crittenden Hallban, és a naplóját kéri a laborból. Mondjon neki, amit akar. Maga okos nő. Találjon ki valami ürügyet, és szerezze meg a kulcsokat.

– Ő maga akarja majd odavinni a naplót.

– Ha ügyesen bánik vele, akkor nem. Csak szerezze meg a kulcsokat. Negyed háromkor a kerítésen belül leszek. A kutatólabor hátsó bejáratánál várom. Annak a fedett sétánynak a végén levő ajtónál, amely levezet a dombról a gondozóhoz.

Nem felelt, de éreztem a borzongását a kezem alatt. Úgy véltem, túl gyorsan zúdítottam rá az egészet, így hát lelassítottam, és újra végigvettem a dolgot. Kettőkor szerezze meg a kulcsokat Drapertől. Negyed háromkor eresszen be a laborba.

– Nem akarok semmit ellopni – mondtam neki. – Maga velem lesz, látni fogja. Csak bele akarok nézni Thorndecker naplójába.

– Minek?

– Hogy lássam, mivel foglalkozik és miért. Azt mondta, nagyon pontos, részletes feljegyzéseket készít. Mindennek benne kell lennie.

Egy darabig hallgatott, azután…

– Magával kell lennem? – kérdezte. – Nem elég, ha csak odaadom a kulcsokat?

Megálltam, és magam felé fordítottam. Ott álltunk a nagy, fekete esernyő alatt, az eső körfüggönyt vont körénk. Nem akart a szemembe nézni.

– Nem akarja igazán megtudni, ugye? – kérdeztem szelíden.

Némán megrázta a fejét, fogával alsó ajkába harapott.

– Mary, szükségem van magára ott. Tanúra van szükségem. És talán maga tud segíteni a tudományos dolgok megértésében is. Nyilván többet ért hozzá, mint én. Mindenki többet ért hozzá, mint én!

Halványan elmosolyodott.

– És azon kívül – folytattam – még egy nagyon önző okból is szükségem van magára. Esetleg elkapnak; ha egy családtaggal vagyok ott együtt, akkor nem lehet betöréses behatolással megvádolni.

Bólintott, és megemelte az állát.

– Rendben van – mondta. – Megszerzem a kulcsokat. Valamiképp. Beeresztem magát. Magával megyek. Együtt olvassuk el azt a naplót. Nem érdekel, akármilyen iszonyatos is. Igenis, tudni akarom.

Megszorítottam a karját. Elindultunk vissza, a templom irányába. A lépte most elszántabb volt. Ő ment elöl, szaporáznom kellett a léptemet, hogy utolérjem. A templommal szemközt megálltunk, az utca túloldalán. Megint szembefordultunk.

– Tudom, hogyan szerzem meg a kulcsokat Kennethtől – mondta, a szemembe nézve.

– Jól van – mondtam. – Hogyan?

– Lefekszem vele – mondta, kikapta a kezemből az esernyőt, és átgázolt az utcán.

Csak álltam ott, hallgattam az eső halk sistergését, és néztem, amint szalad föl a lépcsőn, majd eltűnik. És még én hittem finomkodónak ezt a nőt!

Beletelt néhány perc, amíg moccanni tudtam. Éreztem, amint az esőcseppek verik átázott tweed kalapomat. Láttam, amint kanyargós patakokban ömlik alá az esőkabátomon. Tudtam, hogy a csizmám átázik, és a lábfejem vizes.

Milyen egyszerű megoldás: „Lefekszem vele.” Csak így. Lehet, hogy a vén Ben Fabernek igaza van. Ha meg akarsz tenni valamit, hát tedd meg.

Visszaültem a kocsimba, még mindig ámuldozva. Autóztam egy darabig, megpróbáltam megérteni azt, ami folyik, amit az emberek csinálnak, amit én magam csinálok. Ami a leginkább ámulatba ejtett: hogy Telford Gordon Thorndecker, tudtán kívül, hány ember életére hat ki. Mary. Dr. Draper. Julie. Edward. Ronnie és Millie Goodfellow. Coburn „jobb emberei”. És én. Thorndecker megváltoztatott bennünket. Fordított egyet az életünkön, jóra vagy rosszra. Egyikünk se lesz már soha többé az, aki volt.

Erő áradt ebből az emberből. Ez az erő hullámokban terjedt szét, olyan embereket is befolyásolt, akiket soha még csak nem is ismert. Például Joan Powellt. Thorndecker volt az ok, amiért Coburnbe jöttem. Coburn megváltoztatta Joan Powell iránti érzelmeimet. Az élet megfordulhat, vagy legalábbis változhat, egy olyan embernek a befolyására, akit nem is ismer.

Vajon minden élet ilyen, mint ez? Egymásba áramló koncentrikus körök sorozata, mindegyik mindegyikkel összefügg egy őrült rendszerben, amelyet, ha a világ legnagyobb komputerébe betáplálnának, ez jelenne meg a képernyőn: „Adatszolgáltatás nem kielégítő.”

Megalázó volt elgondolni, hogy valamennyiünket olyan behatások húznak-vonnak, amelyeket nem ismerünk. Az élet nem egy tál cseresznye. Az élet egy tál spagetti kagylómártással, minden összekuszált és sikamlós. Nem lehet a végére járni.

Lehet, hogy ez a nyomozói munka. Mi vagyunk azok a fickók a villával meg a leveseskanállal, akik magasra emelgetjük a fonalak gubancát, csavargatjuk a villa fogait a kanál öblében, és egy formás, ehető labdácskát formálunk.

A puszta gondolattól megéheztem.

A coburni városháza olyan volt, mintha elsüllyedt volna az esőben. Nem vártam valami lázas tevékenységet vasárnap délután, de azt hittem, valaki mégiscsak szolgálatban lesz. A tűzoltóság széles ajtajának koszos üvegén belesve, néhány emberi lényt láttám. Négy, overallos ipse ült odabenn egy faasztal körül, és kártyáztak. Pillantást vethettem a felszerelésükre is: egy antik szivattyú meg egy kőkorszakbeli öntözőkocsi. Egyik se tűnt túlságosan tisztának.

Körülmentem az épületen, a hátsó oldalon levő rendőrőrszoba felé. Nyitva volt, kihalt, elhagyatott. Olyan szag terjengett, mint a világ valamennyi rendőrőrszobáján: orrfacsaró fertőtlenítő, vizelet, penész, por, hányás, meg még néhány, csak patológusokat érdeklő eredetű bűz förtelmes keveréke.

Derékig érő korlát mögött három íróasztal állt. Tejüveg ajtó vezetett a belső irodahelyiségbe. Ezt a szobát körözött személyeket ábrázoló poszterek díszítették ízlésesen, valamint egy naptárkép, amely nyitott, fekete csipke fehérneműbe öltözött hölgyet ábrázolt. Arányai eléggé valószerűtlennek tűntek. Lehet, hogy afféle életnagyságú, felfújható gumibaba volt, amilyet japán tengerészek visznek magukkal hosszabb tengeri utakra.

Valahonnan a lábam alól valamiféle fickó éneke hallatszott: „Ó, Dolly, ó Dolly, de jó volt szeretni” – kurjongatta. Ez minden. Újra meg újra. „Ó, Dolly, ó, Dolly, de jó volt szeretni.” A hang irányából arra következtettem, hogy a részegek cellája odalenn van az alagsorban.

– Helló? – kiáltottam. – Van itthon valaki?

Semmi válasz. Egy szép napon valami dörzsölt nagyvárosi vagány betoppan ide, és ellopja a coburni rendőrőrszobát.

– Helló? – kiabáltam újra, hangosabban. Az eredmény ugyanaz: semmi.

Belöktem a fakorlát ajtaját, odamentem a tejüveg ajtóhoz, és egy keskeny folyosót találtam, négy ajtóval. Háromra semmi nem volt kiírva, a negyediken egy tábla: „Főnök.” Benyitottam az egyik tábla nélküli ajtón. Bekukucskáltam.

Öreg barátom, Fred Aikens közrendőr ült ott, forgószékébe süppedve, lába az asztal tetején. Keze összekulcsolva kemény kis pocakján. Feje hátrabillent, szája megereszkedve, mélyen aludt. Hallottam. Nem volt igazi horkolás. Csupán ütemes: Aaah. Aaah. Aaah. Az íróasztal lapján szétszórva egy csomó pornográf fénykép.

Néztem a coburni bűnüldözés eme első számú védőbástyáját. Már elfelejtettem, milyen mocskos kis szarházi ez a rágcsálóvonásaival meg a szemöldökéig érő hajtövével. Őrült ötletem támadt. Óvatosan, halkan, lábujjhegyen bemegyek az irodába, és lassan, könnyedén kihúzom szolgálati revolverét a tokjából. Azután ugyancsak lábujjhegyen kimegyek a szobából, ki az épületből, kocsival vissza a Coburn Innbe, ahol kiiszom a vodkát, és halálra röhögöm magam azon, hogyan magyarázza majd ki Fred Aikens a főkapitánynak, mi is történt az elveszett fegyverrel.

Természetesen nem ezt tettem. Hanem visszamentem a központi helyiségbe. Néhányszor hangosan becsaptam a korlátot, és igazából elordítottam magam: „Helló? Helló? Van itt valaki?”

Ez megtette a hatását. Aikens néhány perc múlva előballagott, helyre tett egyensapkában, lesimított zubbonyban – az éber rendőr mintaképe.

– Todd – mondta. – Nem kell itt ordítozni. Mi újság?

– Oké – mondtam. – És mi újság magánál?

– Nyugalom van – mondta. – Épp, ahogy szeretem. Ha azok miatt a fölhasított gumijai miatt jött, sajnos, eddig még nem sikerült eredményt…

– Nem, nem – vágtam bele. – Másról van szó. Beszélhetnék magával néhány percet, kérem?

Ezt igen tiszteletteljesen mondtam. Van zsaru, akivel éppúgy lehet bánni, mint akárki mással. Van, akit könnyebb úgy manipulálni, ha az ember alázatos hangot üt meg. Fred Aikens az utóbbi típus volt.

– Hát hogyne – felelte szívélyesen. – Jöjjön be a szobámba, ahol le is tud ülni.

Utánamentem a tejüveg ajtón át a szobájába. Kirántotta az íróasztala felső fiókját, és belesöpörte a pornográf fényképeket.

– Tárgyi bizonyítékok – magyarázta.

– Igen – mondtam. – Szörnyű, mik vannak manapság.

– Bizony – mondta. – Foglaljon helyet, és mondja el, mi nyomja a szívét.

Az íróasztala előtt álló rozoga karosszékbe ültem, és rávetettem legnyíltabb, legderekasabb pillantásomat.

– Hallom, mi történt Al Coburnnel – mondtam. – Borzasztó eset.

– Ugye? – szólt. – Ismerte?

Ravasz kis szeme egyet pislogott.

– Nos… igen – mondtam. – Kétszer-háromszor találkoztunk. Ittunk néhányszor együtt a Coburn Innben.

– Aha – mondta. – Az öreg Al szerette a piát. Az lett a veszte. Nyilván megint berúgott a vén trotty. A hegyfokról belevezetett a folyóba.

– Hegyfokról?

– Szerelmesek Trambulinjának hívjuk azt a helyet. A városon túl emelkedik.

– Hogyan találták meg a teherkocsit? Felhívta magukat valaki?

– Frászt – mondta. – Goodfellow látta, amint a vízbe zuhan. Tudja, követte. Coburn végig az úton úgy vezetett, mint egy eszelős, és Ronnie utol akarta érni, úgy gondolta, hogy elébe kerül. Szirénázott is, reflektorozott is, minden. De még mielőtt megállíthatta volna, Al Coburn már zuhant is le az út széléről. Már régen szó van róla, hogy egy védőkorlátot kellene tenni arra a helyre, de senki nem intézkedik.

Szomorúan ingattam a fejem: – Szörnyű eset. És hol van most? Mármint a holttest?

– A jégen, Markham temetkezési intézetében. Keresgéljük a legközelebbi vérrokont.

– Végeznek maguknál boncolást ilyen esetekben? – vetettem oda.

– Hogy a fenébe ne – méltatlankodott. – Mit gondol? Bobby Markham a helybeli halottkémünk. Derék öreg fiú.

– Coburn megfulladt?

– Persze. Teli volt a tüdeje vízzel.

– Összetörte magát?

– Nagyon is. Ide figyeljen, a Szerelmesek Trambulinja több mint ötven láb magas. Ripityára ment az öreg. A feje is összetört. Nem csoda. Valószínűleg beütötte a kormányba vagy szélvédőbe, zuhanás közben.

Hallgattam. Kíváncsian nézett rám. Valami bizalmatlanság került a nézésébe. Tudtam: azon spekulál, nem mondott-e túl sokat?

– Miért érdekli ez magát, Todd?

– Nos, mint mondtam, ismertem az öreget. Így hát igazán megrázott a halálhíre.

– Ahá.

– Azon kívül – folytattam – valami csacsiság. Zavarban vagyok, említsem-e.

Hátrahajolt forgószékében, és összekulcsolta kezét a hasán. Fensőbbségesen nézett rám.

– Ki vele, nyugodtan – biztatott. – Nem kell restelkednie. Sok mindent hallok én ebben az irodában, ami soha nem kerül ki ezek közül a falak közül.

Meghiszem azt.

– Nos – kezdtem vívódva. – Ittam egyet Coburnnel tegnap reggel. Egy-két sört. Utána meg akarta mutatni nekem az otthonát. A zászlót meg mindent.

– Eegen – röhögött. – A vén Al lobogója. Kész vicc.

– Igen – mondtam. – Elég az hozzá, hogy van egy arany öngyújtóm. Nem nagyon értékes. Mondjuk, húsz-harminc dolcsit ér. De érzelmi értéke van a számomra… érti, ugye?

– Nőtől kapta? – kacsintott rám.

Megpróbálkoztam egy kurta nevetéssel.

– Hát… igen. Tudja, hogy van az. Szóval, emlékszem, hogy használtam az öngyújtót oda menet Coburn teherautójában. És azután néhány órával később, mikor visszamentem a Coburn Innbe, már nem volt. meg. Úgyhogy alighanem a Coburn teherautójában ejtettem le. Talán a padlón, vagy az ülések között. Hol van most Coburn teherautója?

– A teherautó? – kérdezte meglepve. – Most? Hát itt hátul, a garázsunkban. Itt tartjuk, amíg minden elrendeződik a hagyatéka körül, meg a végrendeletével, meg minden. Gondolja, hogy az arany öngyújtója a kocsiban van?

– Azt gondolom, ott kell, legyen.

– Alig hiszem – nézett rám. – Amikor lemásztunk, hogy kihalásszuk Coburnt, ki kellett feszítenünk az ajtókat, teliment vízzel. Azután csörlővel kiemeltük a folyóból. Addigra már alig maradt benne valami. Még a hátsó ülése is elúszott a francba.

– Nos – tartottam ki. – Azt reméltem, megengedi, hogy egy rövid pillantást vessek rá…

– Miért ne? – pattant fel szívélyesen. – Az ember sose tudhassa. Lehet, hogy az egyik sarokban vagy valahol fönnakadt az öngyújtója. Nézzük meg.

– Ó, ne zavartassa magát – hadartam. – Csak mondja meg nekem, merre van. Gyorsan belenézek, és már itt se vagyok. Gondolom, magának itt kell maradnia a telefon közelében, meg minden.

– Nem zavartatom – mosolygott, de csak a szájával, nem a szemével. – Vasárnap semmi se történik Coburnben. Gyerünk.

Addig erőltettem csak, amíg lehetett. Így hát utána kellett mennem, ki az őrszobából az épület mögé, a rozsdás fémgarázshoz. Kinyitotta a lakatot, és bementünk.

Al Coburn teherautója vigasztalan roncs volt. Eleje-hátsó része összeroncsolódott, a szélvédő ripityára tört, az ajtók kibillentek, az ülések kárpitozása átitatódott, a kormánytengely elgörbült.

A kesztyűtartó pedig nyitva – üresen.

– Bűzlik, mi? – kérdezte Aikens.

– Nagyon is – feleltem.

Kis műsort rendeztem, mintha az öngyújtó után kutatnék. A rendőr a falnak dőlt, és sasszemekkel figyelt.

Kikászálódtam az átázott roncsból, s a tenyerem törölgettem.

– Fene megette – mondtam. – Nincs meg.

– Mondtam magának – szólt. – Nincs ott semmi. Mindent elnyelt a folyó.

– Nyilván – mondtam búsan. – Nos, köszönet a fáradozásért.

– Nem fáradság – mondta. – Sajnálom, hogy nem találta meg, amit keresett.

– Igen – mondtam. – Kár. Nos, azt hiszem, indulok is.

– Hamarosan elmegy Coburnből?

Ezt kérdezte Julie Thorndecker is. És ugyanilyen reményteli hangon.

– Talán holnap reggel – feleltem.

– Ugorjon be még. Szívesen látjuk.

– Kösz. Lehet, hogy beugrom.

Egymásra vigyorogtunk. Hazugok ölelkezése.

Soha semmi sincs egészen rendben. A nyomozó, akinek az lenne a dolga, hogy a kanállal-villával feszes kis gombóccá tekerje a spagettit, a végén egyenetlen kupacot halász ki, lelógó szálakkal. Ez volt az eredményem: szabadon fityegő szálak.

Nem tudtam, hogyan intézték el, de abban biztos voltam, Al Coburn nem magától zuhant le a szirtről. A teherkocsiját vagy lelökték, vagy valaki nekivezette a szakadéknak, aki az utolsó pillanatban kiugrott belőle, és az eszméletlen vagy már halott Al Coburnt benne hagyta a kocsiban. Gyakorlott orvosszakértő meg tudná állapítani, hogy azok a fejsérülések már a fulladás előtt keletkeztek-e, de nem Bobby Markham, a Derék öreg Fiú.

Lehet, hogy a kesztyűtartót már akkor kiürítették, mielőtt a teherkocsit lelökték. Lehet, hogy csak akkor, amikor a kocsit kihalászták. De az is meglehet, hogy csakugyan a folyó mosta ki belőle. Teljesen mindegy. Tudtam: soha nem fogom látni a levelet, amelyet Ernie Scoggins Al Coburnnél hagyott.

Gyanítottam, mi állt a levélben. Sok mindent gyaníthattam. Fityegő szálak. De ehhez a nyomozói munka minden ágában hozzá kell szokni. Ha valaki pedáns alkat, menjen könyvelőnek. Az üzleti mérlegeknek egyensúlyban kell lenniük. A bűnügyi nyomozásban semmi nem egyensúlyozódik ki. Soha nem lehet megtudni az egészet. Valami mindig hiányzik.

Délután fél négy körül szálltam ki Vörös Kutya Bettynél. A kutakodás Al Coburn döglött járgányában jobban kikészített, mint vártam. Ahogy a kezem előretartottam, az ujjaim úgy vibráltak, mint a hangvilla. Így hát bementem Bettyhez egy italra, enni is akartam valamit. És csak üldögélni nyugodtan, gyógykezelni a remegést.

Ezúttal olyan közel parkoltam a csárda bejáratához, ahogy csak tudtam, abban a reményben, hogy ez kedvét szegi az örült Gumihasogatónak attól, hogy újra lecsapjon. Fölakasztottam kabátot-kalapot, leültem a bárpulthoz, és rendeltem egy vodkagimletet. Betty után érdeklődtem, de a fekete csapos azt mondta, Betty nem jön le estig.

A bárhelyiség meg az éttermek békés, eltompult, elcsöndesült vasárnap délutáni hangulatot árasztottak, mint az itatóhelyek ilyenkor általában. Senki se játszott a zenegépen. Senki nem emelte meg a hangját. A nevetések alacsony rezgésszámúak ilyenkor és szomorkásak. Mindenki az előző éjszakai többletevéseit emészti. Ismertem ezt a vasárnap délutáni hangulatot; az ember óvatosabban és lassabban mozog, óvakodik az erősebb hangoktól és az illetlen vigasságtól. Csaknem templomi a légkör.

Alighanem nagyon lógattam a fejem, mert csak akkor vettem észre őket, amikor kiegyenesedtem, és belenéztem a bárpult mögötti nagy, poros tükörbe. A helyiség túlsó felében, párnázott kanapén ott ült Stella Beecham nővér és Agatha Binder szerkesztő, meg az a leányzó az Őrszem szerkesztőségéből, Sue Ann. Gödröcske Kisasszony a két nagydarab nő közt helyezkedett el. Olyanok voltak, mint két tömör könyvtámasz, amelyek egyetlen vékony mesekönyvet préselnek össze.

Ha láttak is bejönni, nem adták semmi jelét. Lehet, hogy nem vettek észre, de valószínűbbnek látszott, hogy túlságosan elfoglalták őket saját ügyeik, semhogy bármi egyébre figyeltek volna. Beecham a nővéregyenruháját viselte, sapka nélkül. Binderen tiszta szobafestő-overall volt a fekete garbó felett. A kis nyalóka kettejük között rózsaszín angóra pulóverben ült, azon hosszú gyöngysor. A gyöngyszemeket babrálta, míg a két szörny hadarva keresztülbeszélgetett rajta. A két idősebb nő sört ivott, üvegből, pohár nem is kellett nekik. A kislány narancssárga pancsot ivott, tetején egy csomó gyümölcsei és két hosszú szalmaszállal.

Oda-oda lestem lopva; vajon milyen viszonylatban vannak ezek hárman egymással, és ki kivel mit csinál. Háromnegyed négy körül Beecham nővér fölszedelődzködött, és kijött az asztal mögül. Lesimítgatta a szoknyáját. Ez aztán kajakos nőszemély. Ha ettől kap az ember injekciót a hátsójába, a tű alighanem a jobb fenekén megy be, és a balon jön ki.

Mondott valamit a két nőnek, lehajolt, hogy megcsókolja mindkettőt. A fogasról levett egy plasztik esőköpenyt meg kalapot, búcsút intett, és elment. Úgy számítottam, Crittenden Hall felé indul, a délután négytől éjfélig tartó műszakba.

Abban a pillanatban, mihelyt a nővér kihúzta a lábát, Agatha Binder oldalvást fordult, és húsos karját átvetette Sue Ann vállán. Előrehajolt, és a kislány fülébe suttogott valamit. Mindketten nevettek. A kispajtások.

Láttam, hogy Gödröcske Kisasszony itala fogytán, és a szerkesztőnő is magasra emeli a sörösüvegét, hogy az alján levő cseppeket kiigya. Leszálltam a bárszékről, és mosolyogva feléjük indultam.

– Üdv! – kiáltottam vígan. – Hogy vannak a hölgyek?

Meglepetten néztek föl. A kis hajadon némi érdeklődéssel, Agatha Binder igen csekély elragadtatottsággal.

– Jól, jól – felelte a szerkesztőnő. – Ha senki nem üti az orrát a dolgunkba. Hát maga mit csinál itt, Todd?

– Gyógykezelésen vagyok – feleltem. – Meghívhatom magukat egy italra?

– Azt hiszem – mondta lassan. – Miért ne?

– Nem akar leülni hozzánk? – csipogta Sue Ann, és meg tudtam volna csókolni érte.

Leültem Stella Beecham megüresedett helyére, mit sem törődve Binder rosszallásával. Intettem a pincérnőnek még egy rundért, és cigarettával kínáltam őket. Mind rágyújtottunk, és amíg az italok megérkeztek, lelkesen fecsegtünk az időjárásról.

– Mikorra tervezi az elutazását Coburnből? – kérdezte Agatha. Ugyanaz a kérdés. Ugyanazon a reménykedő hangon. Milyen jó, ha így kedvelik az embert.

– Valószínűleg holnap reggel.

– Megtudott mindent Thorndeckerről, amire szüksége volt?

– Többet is – feleltem.

Kóstolgattuk az italunkat. – Tyűha – pislogott Sue Ann. Olyan friss volt, oly áttetsző és üde, hogy ha valaki szorosan átöleli, alighanem mézsör spriccelne belőle.

– Nos, Thorndecker belevaló ember – mondta a szerkesztő. – Nagyon meggyőző.

– De mennyire – mondtam. – Alighanem megúszná a gyilkolást is.

Élesen nézett rám: – Hát ez meg mit jelent?

– Beszédfordulat – mondtam.

Továbbra is bámult rám. Valami új került a tekintetébe, valaminek a tudása.

– Ez fincsi – mondta Gödröcske Kisasszony, és üdvözülten szívta a szalmaszálakat. Boldog szalmaszálak.

– Nem fogja megkapni az alapítványi támogatást, igaz? – kérdezte Binder.

– Mikor jön ki a lapja legközelebb száma? – kérdeztem vissza.

– Épp most zártuk. A legközelebbi szám a jövő héten jön ki.

– Akkor megmondhatom magának. Nem, nem fogja megkapni az alapítványi támogatást. Ha valami múlik rajtam, nem kapja meg.

– A franc egye meg – mondta. – Sejtettem, hogy maga rájön.

– Úgy érti, hogy maga tudta?

– Uram jézus, Todd, Coburnben mindenki tudja.

Mélyet lélegeztem, hátradőltem, és belebámultam a levegőbe.

– Maga elképesztő – mondtam. – Maga és mindenki Coburnben. Ilyesmi zajlik az orruk előtt, és maguk csak a vállukat vonogatják. Egyszerűen nem értem magukat.

– Máskor mindig Tom Collinst szoktam inni – vihogott a kis habcsók –, de igazából ezt szeretem jobban.

– Tudja, Todd, maga aztán kellemetlen pofa – mondta a szerkesztő. – Idejön azzal a sznob, világvárosias, ki-ha-én-nem attitűdjével. Beledugja az orrát olyasmikbe, amik nem tartoznak magára. És azután ítélkezik Thorndecker felett azért, amit a felesége csinál. Hadd kérdezzem meg: fair dolog ez?

Ugrott egyet a gyomrom. Aztán a lélegzetem is elállt. A pohár felé nyújtott kezem megállt félúton. Megpróbáltam lelassítani örvénylő gondolataimat. Tökéletesen meg voltam keveredve. Eltartott egy darabig. Egy vagy két percig. Azután a dolgok kezdtek megszilárdulni, és ismét a gyújtópontba kerültek. Rájöttem: Agatha Binder meg én két malomban őrölünk.

– Megpróbálkoztam párszor a sörrel is – hallatta a hangját Gödröcske Kisasszony –, de nem szeretem. Túl keserű.

Kiittam az italom, és az ő poharuk felé mutattam.

– Hajlandók még egy fordulóra? – kérdeztem rekedten.

– Hogy a francba ne – mondta nyersen a szerkesztő.

Sue Ann kurjantott: – De jó!

Amíg a következő vodkagimletem megérkezett, megszerveztem: hogyan terelem a szót.

– Gondolja, hogy Thorndecker tud róla? – kérdeztem óvatosan.

– Hogy a fenébe ne tudná – mondta. – Tudnia kell. Azok az utazások Albanybe meg Bostonba meg New Yorkba. Egyszer Washingtonba is. Hogy befolyásos adományozókkal beszéljenek. Pénzes palikkal, akik hajlandók a bukszájukba nyúlni a Crittenden Kutatólaboratórium számára. Azután Thorndecker mindig egyedül érkezik haza. Julie meg egy-két nappal, netán egy héttel később érkezik. És egy-két nappal ez után a hozzájárulás is befut. Nem volt nehéz kitalálni, mi folyik.

Bólintottam, mintha réges-rég tudatában lettem volna.

– Tudtam én, hogy maga kiszúrja – mondta rosszkedvűen Agatha Binder. – Mondja csak, miért olyan nagy baj ez? Ez nem lehet kifogás. Maga úgy beszél, mintha ez valami országos ügy lenne, vagy ilyesmi.

– Nem – mondtam elgondolkodva. – Ez nem olyan nagy baj. Talán egy kicsit mocskos, de azt hiszem, nap, mint nap előfordul ezen a területen.

– Jobb, ha elhiszi – bólintott ingerülten.

– Éhes vagyok – mondta Sue Ann.

Elrágódtam ezen az újabb információn. Olyan szempont volt, amire eddig nem is gondoltam. Ez hát az az „összeesküvés”, amelyben minden coburni benne van? Elég szakadós anyag.

– Nagyon bonyolult nő a mi Julie-nk – töprengtem. – Egyre jobban méltányolom. Első benyomásom az volt róla, hogy egy szuka, nagyobb libidóval, mint bárkinek e vidéken. De mostanában úgy látom, hogy többről van szó. Miért teszi? A szex miatt? Vagy csak a pénzért, hogy az életszintjét ne kelljen alább adnia?

Binder lágyan megdörgölte az orra hegyét behajlított ujjával. Azután mélyet húzott a sörösüvegéből.

– Mikor eszünk? – nyafogott Sue Ann.

– Ez is, az is – mondta a nagydarab nő. – De mindenekelőtt azért teszi, mert szereti Thorndeckert. Szereti! És hisz benne, a munkájában. Bálványozza, szentnek hiszi. Valójában nagyon szerető, önfeláldozó asszony.

Égnek emeltem a kezem.

– Ez maszkabál! – állapítottam meg reményvesztetten. – Mindnyájan maszkot hordanak. Éjfélkor leveszik őket?

– Ide figyeljen, Todd. Maga beállít ide a Nagy Városból, és azt hiszi, hogy csupa szimpla, falusi sutyerákkal van dolga. Ez érződik a modorán, az ugratásain, a viccein. A végén meg, amikor kiderül, hogy nem papírból kivágott figurák vagyunk, hogy éppoly dörzsöltek, mint bárki más, akkor úgy tesz, mintha félrevezettük volna.

Ezen elgondolkodtam néhány pillanatig.

– Lehet, hogy igaza van – ismertem be. – Bizonyos fokig. Alábecsültem itt a legtöbb embert, akit megismertem, ez igaz. De Thorndeckert nem. Őt sose becsültem le.

– Ó, ő más eset – mondta Binder. – őt nem ítélheti meg közönséges mércével.

– Nem is teszem – mondtam. – Csak arra lennék kíváncsi, miféle férfi viselné el azt, amit az ő felesége csinál. Bátorítja rá. Vagy legalábbis tudomásul veszi, tiltakozás nélkül.

– Neki a munkája az első – magyarázta a szerkesztő. – Ez az egyetlen kérdés. Jó-e a munkája szempontjából, vagy nem?

– Monomániás? – próbálkoztam.

– Vagy zseni – felelte.

– Megszállott? – kérdeztem.

– Vagy elhivatott – válaszolta.

– Érzéketlen? – kérdeztem.

– Vagy tökéletesen az ügynek szentelt – mondta.

Aztán hallgattunk, egyikünk se volt bizonyos semmiben.

– Talán egy hamburgert – szólalt meg álmodozón Sue Ann. – Egy cheese-burgert. Fűszerezve.

Sóhajtottam és fölálltam.

– Táplálja a gyermeket – mondtam Agatha Bindernek –, mielőtt összeesik. Köszönet a beszélgetésért.

– Köszönet az italokért.

Váratlanul odanyújtotta kemény és érdes kezét. Megráztam. Nem mondanám, hogy barátokként váltunk el, de azt hiszem, volt bennünk némi megbecsülés egymás iránt.

Visszamentem a bárpulthoz. Eredetileg enni szándékoztam itt valamit, de inkább úgy döntöttem, hogy visszamegyek a Coburn Innbe. Nem akartam abba a poros tükörbe nézni a bárpult fölött, és látni, amint Agatha Binder a nyelvét Sue Ann fülecskéjébe dugja. Ebből megtudtam, hogy öregszem. Idegesít, ha azt látom, hogy az emberek nyilvánosság előtt csinálnak olyasmit, amit csak a hálószobában szokás, amikor a villanyt leoltják, és a gyerekek elaludtak.

A kocsiban, útban Coburn felé, megpróbáltam nem gondolni arra, amit Agatha mondott Julie Thorndeckerről. De zavart, hogy ekkora, váratlan sokkot keltett bennem, amit a szerkesztőnő föltárt előttem. Az egész Thorndecker-ügy ilyen volt: lassan és fájdalmasan nyílt szét. Vajon ha Coburnben maradnék még egy hétig, hónapig, évig, akkor feltárulna-e előttem minden, egészen a végső meglepetésig?

Agatha Binder vádja telibe talált, mert igaza volt. Részben. Valóban azt hittem, hogy ezek a kisvárosi népek külön emberfaj; egyszerűbb, áttekinthetőbb anyagból készültek, indítékaikat könnyű kitalálni, szenvedélyeiket gyerekjáték kielemezni. Aztán alig akadt köztük, aki ne ennek az előítéletnek a sznob voltát bizonyította volna, pusztán azzal, hogy emberi, hogy titokzatos, megmagyarázhatatlan – emberi – fordulatokat produkált. Tudnom kellett volna.

A Coburn Inn étterme mérsékelten volt zsúfolt; a bárpultnál ettem. Két sört ittam, főtt sertéskarajt ettem, almamártást, sült burgonyát, zöldbabot szalonnás mártással és édességként rumos tortát. Úgyhogy a böjt, amelyre ezen a reggelen ítéltem magam, mindössze kilenc órán át tartott. Utóvégre növésben levő fiú vagyok.

Fölmentem a szobámba, és csomagolni kezdtem. Nem készültem hamarabb elutazni, mint másnap reggel, de az az érzés piszkált, hogy az éjjel két órára időzített bűntettem után gyorsan kell majd elhúznom a csíkot. így hát becsomagoltam, és nyitva hagytam a két bőröndöt meg az irattáskát.

Azután a hotel levélpapírjára leírtam a Thorndecker-ügy rövid kivonatát. Igyekeztem rövidre és tárgyszerűre fogni, de úgy, hogy minden benne legyen, amit földerítettem, és az is, amit nem derítettem föl: Thorndecker indítékát arra, hogy rákkal fertőzi meg a gondozóotthon pácienseit.

Mire befejeztem, öt lapot írtam teli mindkét oldalán. Átolvastam, néhány kisebb javítást, eszközöltem rajta, azután borítékba tettem, és megcímeztem magamnak New Yorkba, a Bingham Alapítvány címére. Jól emlékeztem, mit mondott Thorndecker a pontos és teljes feljegyzések készítéséről, „ha baleset történne”. Akkor valaki más folytathatja a munkát.

Ha nem történik velem „baleset” (mondjuk, hogy lezuhanok a kocsimmal a Szerelmesek Trambulinjáról), akkor kedden, az irodába visszatérve megsemmisíthetem a kéziratot. Ha valamilyen okból nem térnék vissza, valaki az intézménynél felbontja a levelet. És megtudja.

Újra felvettem kabátomat-kalapomat, és lementem a hallba, bélyeget vettem a trafikos pult melletti bélyegautomatától.

– Föladjam önnek, Mr. Todd? – zengte a portáról a kopasz.

– Nem, köszönöm – feleltem. – Sétálok egyet, és bedobom a levélszekrénybe a postánál.

– Nedves séta lesz – mondta.

– Jól jön a farmereknek – feleltem.

Ezt szerettem mondogatni. Coburni hagyomány. Betörhet a hurrikán, megtizedelheti Coburnt és New York állam felét – valaki holtbiztos előbújik majd nagy nehezen a romhalmaz alól, fölpillant a széthasadt, tépett égre, és ezt nyögi: „Nem baj, jól jön a farmereknek.”

Visszatérve a 3 F szobába, ledobtam a vizes kalapot, vizes csizmát, és belezuhantam az ágyba. Egyszer azt hallottam, hogy ha az ember elalvás közben arra az időpontra koncentrál, amikor föl akar ébredni, akkor pontosan fel is ébred. Tehát megpróbáltam erre gondolni: „ébredj fel éjfélkor, ébredj fel éjfélkor, ébredj fel éjfélkor”. Aztán elszundítottam.

Negyed kettőkor ébredtem, ami nem rossz eredmény, ha meggondoljuk, hogy ezt most próbáltam először. De sietnem keljeit, meggyőződnöm róla, hogy talpig feketében vagyok-e, leosonnom a lépcsőn, várakozni, amíg a hall kiürül, és a portás bemegy a hátsó irodájába. Azután fürgén kisurrantam a parkolóba. Még mindig zuhogott. Úgy véltem, ez jó. Az a kószáló, fölfegyverzett őr a vérebbel alighanem odabenn lesz valahol, ahol száraz meleg van, és olvasgatja a Penthouse-t vagy a Wall Street Journalt. Valami effélét.

Mérsékelt sebességgel hajtottam Crittendenbe. Nem akartam elkésni a légyottomról Mary Thorndeckerrel – az idegei aligha viselnék el a várakozást –, de túl korán se akartam érkezni, és megkockáztatni, hogy valamelyik őr észrevesz.

Lassan húztam el a kertkapu mellett. Crittenden Hall oszlopos tornácán égtek a villanyok, és láttam, hogy Julie Thorndecker kék MGB-je ott parkol a kavicsos kocsiúton. Furcsának tűnt, hogy egy ilyen éjszakán nincs a garázsban.

Néhány fény világolt a gondozóotthon földszintjén is, az emeleteken egy se. A laboratóriumban se égett villany. A kapuőr kunyhójából kékes, tompa fény (tévé?) áradt.

Elhagytam a kaput, és a kerítés mellett haladtam, míg el nem fordul a temetőnél. Azután az útról alaposan lehúzódva fékeztem le, kioltottam a fényszóróimat, és vártam, míg a szemem hozzászokik a sötéthez. Óvatosan nyitottam ki a kocsiajtót, kiléptem rajta, becsuktam, de nem zártam be.

Magamhoz vettem a felszerelésemet: létrát, ruhaszárító kötelet, nehezéket, elemlámpát. A lámpát és a súlyt a farzsebembe dugtam. Majdnem leesett tőlük a nadrágom.

Átvittem az úton a kötelet meg a létrát a kerítéshez. Esett. Nem erősen, de állandóan. Meredek eső volt, az a fajta, ami a csontig hatol és diderget.

A kötél egyik végét az alumínium létrához kötöztem. A másikat átdobtam a kerítés fölött. Azután gondosan fölállítottam a létrát, meggyőződtem róla, hogy a kitámasztója rögzítve van. Majd fölmásztam rá.

Bizonyára láttak filmeket, amelyekben James Bond vagy valamelyik utánzója kerítésen mászik át, fölugrik, megmarkolja a kerítés tetejét, és húzódzkodik följebb, följebb. Csak próbálják meg néha ezt a kis trükköt. Tartós sérv garantálva. Sokkal egyszerűbb, ha saját létrát visznek.

Ott álltam a legfelső létrafokon, áttettem fél lábam a kerítés fölött, megfogódzkodtam, átlendítettem a másik lábam, és leugrottam, vigyázva, hogy behajlított térddel érjek földet. Azután húzni kezdtem a kötelet, és a létra szépen fölemelkedett a kerítés túlfelén. Beletelt néhány perc, amíg átráncigáltam, de valahogy mégiscsak lepottyant belül. Fogtam és nekitámasztottam a kerítés belső oldalának, gyors menekülésre készen.

Most tehát benn voltam a kertben. Olyan útvonalat választottam, ahol Crittenden Hall tömbje köztem és a kapuőr között helyezkedik el. Reméltem, igazam lesz abban, hogy a grasszáló őr valahol esőmentes helyen tartózkodik. Mindenesetre időztem azért néhány másodpercig, hallgatózva a teljes sötétségben. Mélységes, süket csönd. Nem, nem egészen. Hallottam, amint az eső veri a kalapomat, a talajt. De más semmit.

Óvatosan indultam a gondozóotthon és melléképületei felé. Nem használtam az elemlámpát, így aztán kétszer is nekimentem a fáknak. Még csak nem is káromkodtam. Csak akkor, amikor belebotlottam egy leesett ágba, és térdre-tenyérre estem.

Eltarthatott legalább tizenöt percig, amíg lassan átküzdöttem magam Crittenden Hall felé. Az emeleten, kurtán kigyulladt egy fény, aztán újra elaludt. Reméltem, hogy Mary Thorndecker az, most jön a kulcsokkal dr. Kenneth Drapertől, és elindul, hogy találkozzunk.

Hirtelen dühös kutyaugatást hallottam. Megdermedtem. Az ugatás még egy-két percig tartott, azután ugyanolyan hirtelen véget ért, ahogyan kezdődött. Újra elindultam. Lassan, lassan. Igyekeztem átlátni a sötétségen, az esőn. A hold gyakorlatilag nem létezett. Alagútban voltam. Lenn a mélyben, eltemetve.

Crittenden Hallhoz érkeztem. Olyan zajtalanul surrantam el mellette, ahogy csak tudtam, ujjam hegyével könnyedén súroltam a téglafalat. Megállapítottam, hogy nem vagyok igazi természeti lény. Alkalmatlan az efféle szabadtéri dolgokra. Egy Ninth Avenue-i bérházban jobban tudnék navigálni, mint egy csalitosban, tarlón, réten vagy domboldalon.

Rátaláltam a gondozóotthonból a Crittenden Kutatólaboratóriumba levezető, fedett sétányra. Nem a kövezett járdán ereszkedtem alá, hanem mellette osontam. Igyekeztem elkerülni minden zajt, nem átesni a bozóton, nem belerúgni a palával kirakott útszegélybe.

Végre-valahára az ajtónál voltam. Mary sehol. Lekuporodtam. Kabátom szárnya alá rejtettem az elemlámpát, és megkockáztattam egy gyors pillantást az órámra. Két óra múlt húsz perccel. Hirtelen rémület fogott el: lekéstem negyed háromkor, ő pedig, megkísértve, visszabújt Draper ágyába.

Vártam. Reménykedtem.

Zajt hallottam valamerről. Reccsenés vagy ajtónyitás. Szünet. Lágy koppanás, amint becsukódik. Folytonosan dörzsölgettem a szemem, lestem föl, a domb felé. Megláttam egy lefelé hullámzó foltot, amely valamivel világosabb volt az éjszakánál. Megfeszültem. Közeledett.

Mary Thorndecker. Fehér hálóingét csak félig fedte ódivatú flanelköntöse, melyet zsinór fogott össze. Meztelen lábán nehéz bakancs. Kezében a nagy esernyő, kinyitva. Gyönyörű. De semmi kedvem nem volt nevetni.

Majdnem átesett rajtam. Kiegyenesedtem. Visszapattant. Megragadtam, kezemmel elfedtem a száját. Azután megállapodott. Eleresztettem. Arcom az ő arcához közelítettem az esernyő alatt.

– A kulcsok? – suttogtam.

Inkább éreztem, mintsem láttam a bólintását. Kezembe nyomta a kulcskarikát. Ajkam a füléhez dugtam:

– Oda fogom adni magának az elemlámpát. Mielőtt meggyújtja, tegye az ujjait a lencséje elé. Csak tompa fényre van szükségünk. Kis pislákolásra. Épp csak, hogy lássuk a zárat. Érti?

Elég ügyesen csinálta. Ott tolongtunk az ajtó előtt, testünkkel takarva, amit csinálunk. Tartotta a lámpát. Ujjai kis, vöröses izzássá tompították a fényt. Három kulcsot próbáltam ki, amíg a negyedik beleillett. Már el akartam fordítani, de megálltam. Csend.

– Mi az? – kérdezte.

Kellett egy riasztónak lennie.

Benne hagytam a kulcsot a zárban. Kezembe vettem a kezét, a lámpát lassan felfelé fordítottam az ajtó pereme mentén. Odafenn volt egy másik zár, benne hengerretesz.

– Riasztó – leheltem a fülébe. – El kell fordítanunk, mielőtt kinyitjuk az ajtót. A karikán van egy cilinderkulcs. Reméljük, hogy…

Abban a másodpercben. Pontosan. Két zaj. Tompítva. Bentről. Nem kattanások voltak, sokkal inkább tompított dörrenések.

– Mi… – kezdte Mary.

Kezem a karjára tettem. Vártunk. Néhány másodperc múlva gyors egymásutánban még négy kemény zaj. Ezek már erősebbek voltak, sokkal inkább hangzottak csattanásnak. Közelebbről érkeztek.

– Kézifegyver – mondtam normális beszédhangon, tudva, hogy mindennek vége. – Nagy kaliberű. Maradjon itt.

– Nem – mondta. – Magával megyek.

Elvettem tőle az elemlámpát. Megfogtam a kezét. Botladozva mentünk végig a sétányon, a nyitott ernyő himbálódzott mögöttünk, kis fénypászma cikázott a lábunk alatt.

Crittenden Hall hátsó ajtajához értünk, ziháltunk mindketten.

Az ajtó zárva.

– A kulcsokat – szóltam.

– Ott hagyta a labor ajtajában.

– Micsoda hitvány betörő vagyok! –; törtem ki elkeseredve.

Elővettem a nehezéket, kitörtem vele a zárhoz legközelebb eső ablakkockát. Lekalapáltam a szilánkokat a keretről, hogy ne vágják meg a csuklómat. Azután benyúltam, és kinyitottam az ajtót.

Futottunk a fényárban úszó folyosón. Káosz. Riadó és futkosás. Kiáltozás, sikítás. Emberek fehérben futnak, futnak. Mindenki a központi bejárati csarnok felé.

És egy sikítás, amitől kilelt a hideg. Zokogó sikoltozás újra meg újra. Férfié vagy nőé? Nem tudtam megállapítani.

– Ez Edward – lihegte Mary. – Edward!

Loholtunk, akárcsak a többiek. Berontottunk a hallba. Bele a lökdösődő emberbolyba. Mindenki állt, lefelé néztek.

A sikoltás, sírásba ment át. Bőgő, szirénázó hang. Hisztérikus üvöltözéssel emelkedett-süllyedt.

– Hallgattassátok el! – üvöltötte valaki. – Üssétek le!

Durván előretolakodtam, Mary a nyomomban. Senki se látott bennünket. Mindenki a márványpadlón levő látványra bámult, a széles lépcsősor lábánál.

Akkor lőhették le őket, amikor jöttek lefelé a lépcsőn. A hátralevő fokokat már zuhanva tették meg. A civilbe öltözött Ronnie Goodfellow ért földet elsőnek. Féloldalra fordult fejjel terült el. Jobb karja alája csapódott, mikor lezuhant. Egy hegyes csontszilánk átszúrta ruhaujját.

Julie Thorndecker a közelében ért földet. Fél feje szétment. Karját szétvetette. Kabátja kitárva, szoknyája fölcsúszva. Egyik csupasz, fehér, lágy, szépséges lába átvetve Goodfellow nyakán.

Két őzbőr koffer esett utánuk. Egyik szétnyílt, tartalma szétszóródott a padlón. Kék bugyik, melltartók, kis ékszeres láda, fehérneműk. És az az ezüst pizsama, amelyet azon az estén viselt, amikor megismertem.

Nem hiszem, hogy az első két lövés megölte őket. De a gyilkos követte őket tovább, lefelé jövet, és kiürítette a tárat. Tócsában állt a vér, kettejüké egybeolvadt, és csordogált a márványlapokon.

Magam is bámultam a néma, összetört bábukat. Dr. Draper ott térdelt mellettük, esőkabátban, csupasz lába szára kilátszott. Pulzust keresgélt a nyakukon, de reménytelen volt. Mindenki tudta, ő is. De reszkető keze mégis ott babrált.

Amikor először rájuk pillantottam, Edward Thorndecker törökülésben ült a padlón, ölében mostohaanyja összeroncsolt fejével. Fejét hátravetette, arca eltorzult, és az az üvöltő zokogás szüntelenül áradt belőle, mintha levegőre nem is lett volna szüksége, csak arra, hogy ezt az iszonyatos sikoltozást állítsa elő. Végre karok nyúltak le érte, elhúzták onnan, és elvonszolták valahova. Húzták-vonták, lábujjai a márványpadlón csúsztak. A sikoltozás elhalkult, aztán hirtelen véget ért.

Mary Thorndecker váratlanul intézkedni kezdett.

– Ne nyúljanak semmihez – parancsolta erős, éles hangon. – Kenneth, hívja a rendőrséget. Azonnal. Látta valaki, merre ment?

Látta-e valaki. Nem volt kétsége se neki, se másnak, kinek a műve ez a mészárlás.

Az a gorilla inas, sáros, atlétatrikóján átvetett vállszíjas pisztolytáskával és fegyverrel, előrenyomult.

– Kiment a hátsó ajtón, Miss Thorndecker – mondta. – Hallottam a lövéseket, és idefutottam. Láttam. Ki a hátsó ajtón, neki a kertnek.

Mary Thorndecker bólintott: – Alma, maga és Fred törődjön a páciensekkel. Nyilván akadt köztük, aki hallotta a kavarodást. Nyugtassák meg őket. Szedálják őket, ha szükséges. A többiek vegyenek kabátot és kalapot. Hozzanak kézilámpákat és lámpásokat. Meg kell találnunk. Nem egészséges ember.

Ezen eltűnődtem: „Nem egészséges ember.” Hitler meg „zavart” volt.

Tíz percbe tellett, hogy megszerveződjünk. Mary Thorndecker úgy osztogatta a parancsokat, mint egy tapasztalt őrmester. Nem találtam hibát a működésében. Rajvonalban sorakoztatott föl bennünket, úgy tizenöt lábnyira egymástól. A hajtők nagy részénél volt kézilámpa vagy lámpás. Az egyiknél egy petróleumlámpa. És Crittenden Hall minden belső lámpája égett, ettől az épület közvetlen közelében megszűnt a sötétség.

Mary parancsára nekivágtunk, igyekeztünk egy vonalban maradni. Amikor kiértünk a Hall fényéből, az éj sötétje ránk csukódott. Utána már, nem láttam mást, mint imbolygó láncban gyenge fényeket, amint vibrálnak az esőben.

– Thorndecker! – kiáltotta el magát valaki reszketeg hangon, a többiek pedig folytatták a kiáltozást.

– Thorndecker!

– Thorndecker!

– Thorndecker!

Aztán hosszú, üvöltő jajgatássá vált: „Thorndecker!” És valamennyien eszelősen botladoztunk a síkos, fagyott kerten át, a fények föl-le billegtek, újra meg újra kiáltottuk a nevét, s közben az eső verte a sötét és romba dőlt világot.

És aztán megtaláltuk, ó, igen. Keresztülhaladtunk a temetőn, és lassan, félve vágtunk át a csupasz fák során, a hátsó oldalon. Kiáltás hangzott, az egyik lámpás nagy körökben vadul körözni kezdett. Mind odafutottunk, lihegve és botladozva. Egybesereglettünk.

Hátán feküdt, széttárt tagokkal, arccal a borús ég felé. Csak pizsamanadrág volt rajta. Majdnem tökéletesen kopasz volt; csak néhány nyirkos hajtincse maradt. Csupasz lába sebes volt és vérzett. Szeme nyitva. Halott volt.

Karja, válla, törzse, nyaka, arca, koponyája – az egész ember, minden része, ami csak kilátszott, teli volt gennyedző tumorokkal. Hatalmas, vörös és sárga és bíborszín burjánzásokkal. Rothadó kinövésekkel, amelyek mind mintha a saját eleven életüket élnék, halhatatlanul, a kihűlő húsból sarjadozva. Lágy, tésztás középrésszel és barnás, kérges szirmokkal.

Alig volt egyetlen darabka rajta, amelyet ne takartak volna rákos kinövések. Szeme dülledt az elhalt szövetektől, szája elgörbülve, orra rögös, a végtagokat felduzzasztotta a kór, a törzs bütykös az üszkösödő anyagtól. Mély földszag áradt, mocsárszag, sírszag.

Fények reszkető köre világította meg a rettenetet, amivé lett. Öklendezést hallottam, és észrevettem, hogy némelyek elfordulnak, hánynak. Valaki imádságot kezdett mormolni. De én kővé meredten, mint akit odaszegeztek, néztem le arra, ami dr. Telford Gordon Thorndeckerből maradt. Kétségbeesetten próbáltam megtalálni a dolgok értelmét, és nem találtam semmit.

Az inas-gengszter vállalta, hogy ott marad a holttest mellett. Mi többiek visszabaktattunk Crittenden Hallhoz. Szoros csapatban mozogtunk, egymás közelét kerestük, hogy visszatartsuk általa a sötétséget, hogy bizonyítsuk: még létezik az élet melege a világban. Senki se szólt. Csendben vonultunk át a temetőn, a sírkövek fehérlettek a lámpáink fényétől, botladoztunk a tarlón Crittenden Hall világossága felé, jelzőtűz felé a sötétségben.

Fél óra múlva ott ültem dr. Kenneth Draperrel Thorndecker dolgozószobájában. A Crittenden Kutatólaboratóriumban. Hagytam, hadd foglalkozzék a rendőrséggel Mary Thorndecker. Bezártam Drapert – a szó szoros értelmében. Karjánál fogtam, és nem engedtem elmenni egy pillanatra se, alig hiszem, hogy bármelyikünk az eszénél volt azon az éjszakán.

Fölmentem Draperrel a lakásába, hadd öltözzön föl. Azután berángattam abba a pompás Thorndecker-nappaliba, ott magamhoz vettem egy üveg brandyt, és semmi aggályt nem éreztem emiatt. Itattam Draperrel egy keveset, mert az arca olvadozott, akár a viasz, és úgy mozgott, mint egy rokkant. Magammal vittem őt meg a brandyt a kutatólaborba. Megtaláltam a kulcsokat, kikapcsoltam a riasztót, kinyitottam az ajtót, meggyújtottam a villanyt.

Thorndecker szobájában belöktem Drapert az íróasztal mögötti székbe. Lehámoztam magamról az átázott kalapot és kabátot. Találtam papírpoharakat, és mindkettőnknek töltöttem egy nagy löket brandyt. Némi szín visszatért az arcába, de hirtelen borzongások rázták, és egyszer a foga is megkoccant.

Thorndecker naplója, az, amelyen akkor dolgozott, amikor utoljára élve láttam, még mindig nyitva hevert az asztalon. Odalöktem Draper elé.

– Mikor kezdődött? – kérdeztem.

– Mit fognak csinálni velem? – kérdezte tompa hangon. – Börtönbe kerülök?

Mondhattam volna neki, hogy ha befogja a száját, aligha történik vele bármi is. Hogyan is bizonyíthatnák be, hogy azok a Crittenden Hall-beli páciensek nem természetes halállal haltak meg? Úgy véltem, a coburni zsaruk megelégszenek vele, hogy Thorndecker megölte a feleségét és annak szeretőjét, azután pedig maga is meghalt, gyógyíthatatlan rák következtében.

Ez rendjén volt, le lehetett zárni az ügyet. Aligha ásnak majd mélyebbre.

De azt akartam, hogy Draper érezzen bűntudatot, és reszkessen.

– Attól függ – válaszoltam mereven –, mennyire lesz hajlandó együttműködni. Ha szépen elmondja nekem, szólok, majd az érdekében.

Azt nem mondtam neki, hogy körülbelül annyi szavam van a coburni zsaruknál, mint az Egyesített Hadseregparancsnokságnál.

– Tehát? – mondtam a legkeményebb hangon, amit csak ki tudtam hozni magamból. – Mikor kezdődött?

Fölemelte könnyáztatta arcát. Töltöttem neki még egy brandyt, és ő lenyelte. Rábámult a könyvre, aztán elkezdte hangtalanul lapozgatni.

– Úgy érti… a kísérletek?

– Igen – mondtam, és megpróbáltam nem ordítani vele –, a kísérletek.

– Réges-régen – mondta olyan halkan, hogy előre kellett hajolnom, ha hallani akartam. – Mielőtt Crittendenbe jöttünk. Normális emlőssejtekkel kezdtük. Azután csak a normális emberi sejtekre koncentráltunk. A sejtbe beépített órát kerestük, amely az öregedést és a halált okozza. Dr. Thorndecker úgy vélte, hogy…

– Tudom, hogyan vélte Thorndecker – vágtam a szavába. – Maga hitt a sejtbe beépített óra elméletében?

Döbbenten nézett rám.

– Természetesen – felelte. – Ha dr. Thorndecker hitt benne, nekem hinnem kellett benne. Nagy ember volt, egy…

– Tudom – mondtam. – Zseni. De megtalálták-e? Azt a sejtórát?

– Nem. Kísérletek százai… munkaórák ezrei. Normális emberi sejtekkel in vitro dolgozni: nagyon nehéz. A kettőződés behatárolt. A sejtek kevésbé differenciálódnak, alkalmatlanok a kutatásainkhoz. Azt egyértelműen bebizonyítottuk, hogy a sejt határozza meg az élettartamot, de ezt a meghatározó tényezőt nem tudtuk izolálni. Ez… elkeserítő volt. Dr. Thorndecker ebben az időszakban nagyon igényessé vált, nagyon sokat követelt. Nehéz volt vele. Képtelen volt elviselni a kudarcot.

– Ez még akkor volt, mielőtt Crittendenbe jöttek?

– Igen. Dr. Thorndecker első felesége még élt. Kutatásaink nagy részét kis adományokból fedeztük. De semmi olyan izgalmas eredményünk nem volt, amit publikálhattunk volna. A pénz pedig elfogyott. Akkor azonban dr. Thorndecker első felesége halálos balesetet szenvedett, és ő megvehette Crittendent, és megteremthette ezt a laboratóriumot.

– Igen – mondtam. – Tudom. És aztán?

– Még csak rövid ideje voltunk itt, amikor egyszer fölébresztett. Nagyon izgatottan. Nevetett, boldog volt. Azt mondta, megoldotta az alapproblémákat. Azt mondta, tudja már, mire kell törekednünk. Az ihlet volt ez; csupán egy zseninek juthatott eszébe. Mennyiségi ugrás, a tiszta ész sugalmazására.

– És mi volt ez? – kérdeztem.

– A normális sejteket nem tudjuk életben tartani in vitro. Sokáig semmiképp se. De a ráksejtek burjánzottak, a végtelenségig újratermelődtek. Nyilvánvalóan halhatatlanok. Dr. Thorndecker eszméje az volt, hogy az öregedési folyamatot és a halált előidéző faktor keresését a normális sejtekben hagyjuk abba, és koncentráljunk arra, hogy az abnormális sejtekben találjuk meg azt a tényezőt, amelyek ezt a vad osztódást okozzák.

– Azt a tényezőt, amely halhatatlanná tette a ráksejteket in vitro?

– Igen.

Mélyet lélegeztem. Helyben vagyunk.

Tudtam, mi következik. Ezen a ponton már abba is hagyhattam volna. De azt akartam, hogy ő mondja ki. Lehet, hogy bele akartam nyomni az orrát.

– És megtalálták a faktort?

Bólintott: – Igen, de a probléma az volt, hogyan válasszuk szét az élettartamra gyakorolt hatást a végzetes hatástól. Érti? A ráksejtek maguk csak növekednek és növekednek… ha hagyják, akkor örökké. De megölik a befogadó szervezetet. Így minden kutatásunk arra irányult, hogy kiszűrjük a halhatatlansági faktort, hatásában megtisztítsuk, így a befogadó szervezet normális sejtjei fel tudják szívni, és minden károsodás nélkül folytatódhat növekedése a végtelenségig. Nagyon összetett kémiai folyamat.

– És nem vált be? – kérdeztem.

– De igen, de igen – kiáltotta, ez volt szellemének első látható fölcsillanása –, mutathatok magának egereket és tengerimalacokat az alagsorban, ezek háromszor annyi ideig éltek már, mint amennyit rendes körülmények között éltek volna. És tökéletesen rákmentesek. Van egy kutyánk, amely emberi mértékkel mérve, csaknem kétszáz éves.

– De a csimpánzokkal semmi eredmény?

– Nem. Semmi.

– Így ez az esszenciájuk, ez az injekció nem volt mindig sikeres?

– Nem, nem mindig. De az állatokkal dolgozni hírhedten nehéz dolog. Néha ellenállnak a legvirulensebb ráksejteknek. Néha a patkányok egy fajtája, amely állítólag hajlamos a leukémiára, ellenállónak bizonyul ezzel a betegséggel szemben. Az állatok nem hoznak mindig határozott eredményeket, már amennyire reagálásukat emberekre vonatkoztatni lehet. Azon kívül az állatkísérletek drágák és időigényesek.

Hátradőltem, és rágyújtottam. Mint a legtöbb szakember, ő is hajlamos volt rá, hogy ha a vesszőparipája kerül szóba, előadást tartson. A magfizikáról körülbelül ugyanannyit tudtam, mint ő, de az orvosbiológia az ő világa volt; itt otthonosan mozgott.

– Az állatkísérletek drágák – ismételtem meg szavait – és időigényesek. És Thorndeckernek soha nem volt elegendő pénze ahhoz, amit csinálni akart. És ami még fontosabb: nem volt ideje. Nagy fordulatszámú ember volt, igaz? Türelmetlen? Vágyott már a hírnévre, amelyet a nyilvánosságra hozott felfedezés hoz majd?

– Meg volt róla győződve, hogy jó nyomon vagyunk – mondta dr. Draper. – És én is. Nagyon szoros volt a kapcsolatunk, igen szoros. Bizonyítékként ott voltak az alagsorban azok az állatok, a megkétszereződött és megháromszorozódott élettartamukkal.

Fölálltam, és elkezdtem föl-alá sétálni az íróasztal előtt. Észrevettem, hogy mindkét kezemben ég egy cigaretta, az egyiket elnyomtam.

– Jól van – mondtam –, most kezdünk a lényeghez közelíteni. Kinek az ötlete volt embereken is kipróbálni est az anyagot?

Lehajtotta a fejét, és nem akart válaszolni.

– Nem kell megmondania – szóltam. – Tudom, hogy Thorndecker ötlete volt, magának ehhez nincs elég vér a pucájában. Még azt is lemerném fogadni, miként győzte meg magát: „Nézze, Draper – mondta –, nincs haladás, szenvedés nélkül. Áldozatokat kell hozni. Mindent mernünk kell. Azok a páciensek Crittenden Hallban halálos betegek. Mennyi van nekik hátra? Hetek, hónapok, egy év? Ha nem érünk el eredményt, akkor csupán kissé megrövidítjük az élettartamukat. De gondolja csak meg, milyen sokkal járulnak hozzá a fejlődéshez. Gondolja csak meg, Draper. Értelmet adhat a haláluknak!” Nem ezt mondta magának Thorndecker? Vagy valami effélét?

Lassan bólintott: – Igen. Valami effélét.

– Így hát maga kiválasztotta azokat, akiket halálos betegeknek tartott?

– Azok voltak, azok voltak!

– Maga úgy vélte, hogy azok voltak. Nem volt bizonyos benne. Az orvosok soha nem lehetnek egészen bizonyosak, tudja ezt maga jól. A páciens, valamiféle megmagyarázhatatlan okból, talpra áll. Egy napon gyógyultan ébred. Megesik. Tudja maga nagyon jól, hogy megesik.

Töltött magának egy újabb pohár brandyt, és reszketegen fölemelte sápadt ajkához. Némi brandy lecsurgott az állán, és rácsöpögött az ingére.

– Hányat? – tettem föl a kérdést. – Hányat öltek meg?

– Nem tudom – motyogta. – Nem vezettünk…

– Hagyjuk ezt a süket dumát! – ordítottam rá. – Thorndecker nagyon is részletes, pontos feljegyzéseket vezetett, és maga jól tudja ezt. Azt akarja, hogy fogjam ezt a naplót, meg a többit is, ami az utóbbi három évről szól, és elvigyem őket a zsaruknak? Azt hiszi, meg tud benne akadályozni? Próbálja meg! Próbálja csak meg! Hányat?

– Tizenegyet – mondta elfulladt hangon.

– És egyik se maradt életben?

– Nem – aztán, kissé felderülve. – De a túlélési idő hosszabbodott. Bizonyosak voltunk benne, hogy a helyes úton járunk. Dr. Thorndecker meg volt győződve róla. És én is. Letisztítottuk a kivonatot. Egy héttel ezelőtt teljesen bizonyosak voltunk benne, hogy túljutottunk az áttörésen.

– Miért nem próbálták ki egy újabb páciensen?

Draper felnyögött:

– Hát nem érti? Ha sikerül: hogyan publikálja Thorndecker az eredményeket? Ismerje be, hogy emberekkel kísérletezett? Hogy végzetes kísérleteket végzett rajtuk? Amelyek tájékoztatás és jóváhagyás nélkül folytak? Keresztre feszítették volna. Egyetlen mód volt: saját magát beinjekcióznia. Annyira biztos volt benne, annyira. Csak nevetett: „Az élet elixírje, Draper – mondta nekem. – Örökké fogok élni!” Ezt mondta.

Elképesztett ez az ember, mármint Thorndecker. Hogy valaki ennyire bízzék, ilyen tökéletesen higgyen a maga elhivatottságában, ennyire büszke legyen a képességeire! Hogy a halált hívja ki bizonyítékként!

– Hol történt a baj? – kérdeztem Drapert.

– Nem tudom – rázta a fejét. – Kezdetben minden rendben ment. Aztán, egészen rövid idő alatt, megjelentek az első tünetek. Haja kihullott, bőrduzzanatok jelentek meg a tumorok kezdeteiként, hirtelen lefogyott, nem volt étvágya és más egyéb…

– Thorndecker tudta?

– Hogyne. Tudta.

– Hogyan reagált?

– Az utolsó néhány napban éjjel-nappal dolgoztunk, megpróbáltuk kideríteni, mit hibáztunk el; miért, hogy a végső kivonat nemcsak hogy nem hosszabbítja meg az életét, hanem ilyen rapid tumorcsírázáshoz vezetett.

– És rájöttek, mi okozta?

– Nem, nem egyértelműen. Lehet, hogy a tisztító eljárásban volt a hiba. Lehet, hogy valahol másutt. Lehet, hogy dr. Thorndecker személyes immunkémiájában rejlett az ok. Egyszerűen nem tudom.

– Julie Thorndecker tudott róla?

– Tudta, hogy a férje halálos beteg, igen.

– Tudott a kísérletekről, amelyeket maguk ketten folytattak?

– Nem. Igen. Nem tudom.

Űjra leültem. Lerogytam, olyan kimerültén, hogy ha csak becsukom a szemem, elaludtam volna.

Kábultan, alig ép aggyal azon tűnődtem, mit is csinálhatnék ezzel az alakkal. Vádemelést kicsikarhatnék ellene, de egy ügyes ügyvéd könnyen kihúzná a bajból. Mit is lehetne tenni? Exhumálni a holttesteket, és megállapítani, hogy rákban haltak meg? Ezért egyetlen napra se csuknák be. Hivatalos vizsgálatot lehetne indítani ellene, és a karrierjét tönkretenni. És akkor mi van? Azt akartam, hogy szenvedjen ez a barom.

– És mi volt Ernie Scogginsszal? – kérdeztem tompán. – Scoggins zsarolta Thorndeckert?

– Erről semmit sem tudok – motyogta.

– Maga mocskos szemétláda! – ordítottam rá. – Maga volt Thorndecker jobb keze. Nagyon is tud róla!

– Levelet kapott Scogginstól – hadarta rémülten Draper. – Nem postán. Az ajtaja alá csúsztatta be. Scoggins itt dolgozott abban az időben. Néha kisegített az állatok körül. És amikor temettünk, a temetőben. Megsejtette, hogy nem stimmel valami. Minden holttesten a tumorok…

– Volt a kezében valami bizonyíték arról, mi történik?

– Ellopta Thorndecker egyik naplóját Egy… vádalapot szolgáltató részt.

– Aztán mi történt?

– Nem tudom. Dr. Thorndecker azt mondta, majd ő elintézi a dolgot, ne aggódjak.

– És visszaszerezte a naplót?

– Igen.

– Ernie Scoggins meg eltűnt.

– Dr. Thorndeckernek ebben semmi része nem volt – mondta élesen.

– Lehet, hogy személyesen nem – mondtam. – De a feleségén keresztül rávette Ronnie Goodfellow közrendőrt, hogy intézze el. Az asszony pedig nagyon-nagyon szépen rávette Ronnie-t. Nem volt túlságosan nehéz. Nagy rábeszélőképességű hölgy volt. És azt hiszem, ugyanez történt, amikor kiderült, hogy Al Coburnnél van egy levél Scogginstól, amelyben ismerteti, mi áll Thorndecker naplójában. Így hát Al Coburnt is el kellett tüntetni, a levelet pedig előkeríteni. Goodfellow közrendőr ismét működésbe lépett, és újra eredményesen végezte a dolgát.

– Semmit se tudok Al Coburnről – szívóskodott Draper, olyan erőteljesen, hogy az is lehet, igazat beszélt.

Egyéb kérdeznivaló nem jutott eszembe. Nemcsak testileg voltam fáradt, az agyamat is mintha szétmállasztották volna. Túl sok erős benyomás ért egyetlen éjszakára. Túl sok elektromos feszültség. A vezetékek túlterhelődtek.

Fölálltam, fölhúztam átázott kabátom és kalapom, indulni készültem. Hirtelen vágy csapott meg a 3 F szoba ágya iránt.

– Mi fog történni velem? – kérdezte dr. Kenneth Draper.

– Tartsa a száját – tanácsoltam neki lemondólag. – Senkinek ne mondja el, amit nekem elmondott. Kivéve Mary Thorndeckert.

– Nem tudom elmondani neki – nyögte.

– Ha nem tudja – mondtam –, akkor majd én. Mellesleg, sejtette ő már a dolog nagy részét.

– Gyűlölni fog – mondta.

– Á. Azt hiszem, talál majd irgalmat a szívében – mondtam neki. – Akárcsak az Úrjézus. Azon kívül alighanem örököl majd, és akkor szüksége lesz valakire, aki segít neki irányítani Crittenden Hallt meg a labort.

Ezen földerült egy kicsit.

– Talán megbocsát – mondta, szinte önmagának. – Végül is csak azt csináltam, amire dr. Thorndecker utasított.

– Tudom – mondtam. – Csak parancsnak engedelmeskedett. Hol is hallottam mái; ezt? Jó éjt, dr. Draper. Remélem, Mary és maga összeházasodnak, és boldogan élnek, míg meg nem halnak.

Amikor kiléptem a házból, a kocsiúton két rendőrségi járőrkocsi állt, továbbá egy a seriff irodájától, meg egy mentőautó. A kertkapu nyitva állt. Csak kisétáltam, senkinek eszébe se volt, hogy megállítson.

Harminc perccel később pedig a fejem búbjáig betakarva feküdtem az ágyamban, és elégedetten doromboltam. Az utolsó gondolat, ami az álomba zuhanás előtt eszembe jutott, az volt, hogy elfelejtettem elhozni az alumínium létrámat, mielőtt eljöttem Crittendenből. Még biztosabb voltam benne, mint bármikor, hogy nem vagyok rátermett bűnöző.

A nyolcadik nap

Hétfőn reggel tizenegy óra tájban ébredtem. Nyomban fölkeltem. Zuhanyoztam, borotválkoztam, fölöltözködtem. Befejeztem a csomagolást, és lezártam a kofferokat. Utoljára körülpillantottam a 3 F szobán, hogy lássam, nem felejtettem-e el valamit. Azután csöngettem Sam Livingstonért, és megkértem, vigye le a csomagom a kocsimhoz. Megmondtam neki: megihatja, ami a sörből és a vodkából maradt. A brandy maradékát magammal vittem.

A portás a Crittenden Hallban történt szörnyű tragédiáról akart beszélgetni. Ez volt a címszó: „Szörnyű tragédia.” Rövidre fogtam, és kértem a számlámat. Amíg összeadta, a bezárt trafikáruda felé pillantottam. Cédula volt kiakasztva rá. Odamentem, hogy elolvassam.

„Családi haláleset miatt zárva.”

Azt hiszem, ez a szomorú, ostoba cédula jobban szíven ütött, mint bármi, amit az éjjel láttam.

Hitelkártyával fizettem ki a számlám, aztán búcsút mondtam a portásnak. Bementem a bárba, hogy kezet rázzak Jimmyvel, adjak neki egy ötöst, és elbúcsúzzam tőle. Kimentem a parkolóba, segítettem Sam Livingstonnak beszuszakolni a bőröndöket meg az irattáskát a csomagtartóba. Kabátomat, kalapomat meg a brandys üveget betettem a hátsó ülésre.

Egy húszast adtam Samnek. Köszönettel fogadta.

– Vigyázzon magára – mondtam olyan könnyedén, ahogy csak tudtam.

Az ősöreg, fekete arcon semmi se látszott – se aggodalom, se szomorúság, se sajnálkozás. Ugyan miért is. Látott ő már mindent, kétszer is. Akárcsak Ben Faber, a vén sekrestyés mondta: soha semmi új nem történik.

Beszálltam a Grand Prix-be, becsaptam az ajtót. Kidugtam a kezem a nyitott ablakon. A múmia kurtán megszorította.

– Sam – mondta –, maga se fogja megváltoztatni ezt a világot.

– Sose hittem, hogy meg fogom – mondtam.

– Hm… – kezdte – szóval, ha valaha netán erre visz az útja…

Elhajtottam. Stílusosnak éreztem, hogy az utolsó, amit Coburnben hallottam, egy befejezetlen mondat.

Hosszú, tűnődéssel teli autóút volt ez New Yorkig. Bárcsak azt mesélhetném önöknek, hogy mihelyt Coburn a hátam mögött volt, az égbolt kiderült, a nap előbújt, és a világ újra született. Szép, irodalmi mozzanat lenne. De semmi ilyesmi nem történt. Az idő majdnem olyan pocsék volt, mint egy héttel ezelőtt, amikor északnak autóztam. Vad, nyugati szél hozta rohamokban a havat az úton át. Sötét felhők kavarogtak a vigasztalan égbolton.

Megálltam reggelizni az első gyorsbüfénél, amely az utamba esett. Paradicsomlé, palacsinta, császárhús, három csésze feketekávé. Semminek nem volt semmilyen íze. Fűrészpor íze talán. Nyirkos falburkoló lemez. Csiriz. Alighanem bennem volt a hiba. Visszatérve a kocsiba, letisztítottam az ínyemet egy öntet brandyvel.

Megint száguldottam, gyorsabban, mint kellett volna. Minden automatikus volt: kormányzás, kapcsolás, fékezés. Mert azon iparkodtam, hogy megértsem, mi történt.

Julie Thorndeckerrel kezdtem. Lehet, hogy Agatha Bindernek volt igaza: szerelmes, önfeláldozó feleség volt. De elhagyni egy halálos beteg férjet, és megszökni egy fiatal szeretővel, nem nagyon vall szerelmes, önfeláldozó feleségre. Úgy véltem, Julie minden tettében része volt a szexuális fölajzottságnak. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy nimfomániás volt – bármit jelent is ez a szó. Csak úgy értem, hogy szenvedélye volt a tiltott szex, különösen, ha volt benne egy adag kockázat, Vannak ilyenek, férfiban is, nőben is. Nem képesek bűn nélkül élvezni. És nem képesek bűntudatra, hacsak nincs esély a büntetésre.

Azt hiszem, Julie Thorndeckerben az életösztön működött. Ha Thorndecker nem menti meg őt azon a cambridge-i partyn, megmenti valaki más. Túl fiatal, túl szép volt ahhoz, hogy elvesszen. Reagálásai elemi erejűek voltak. Mikor látta, hogy férje a halálán van, egyszerűen azt gondolta: a játszma véget ért. Tehát úgy tervezte, hogy meglép. Lehet, hogy szerette, tisztelte a férjét – azt hiszem, így volt –, de egyszerűen nem tudta, hogyan kell bánkódni. Az élet túlságosan erős volt benne. Elvégezte: elmegy egy forróvérű, akaratos legénnyel. Biztos vagyok benne, hogy őt is szerette. Mármint Goodfellow-t. Szeretett volna ő bárki férfiembert, aki isteníti; mert ez az istenítés csupán önmagába habarodottságát tükrözte vissza, a teste, a szépsége iránti imádatát. Egy férfi szerelme csupán megerősítette őt abban a tudatában, hogy jó az ízlése.

Dr. Telford Gordon Thorndecker jóval több zavarba ejtő rejtvénnyel szolgált. Nem volt kétségem hivatásbeli szakértelme iránt. Hajlandó volnék bárkivel egyetérteni abban, hogy zseni volt – ha tudnám, mi az, hogy zseni. De azt hiszem, inkább a tudományos kíváncsiság hajtotta, meg a hírnév iránti vágy. Azt hiszem, hogy kutatási területének megválasztása – öregedési folyamat, halál, ifjúság, halhatatlanság – jó kulcsot ad jelleméhez.

Kevesen cselekszünk abból az indítékból, amelyet megvallunk. Mindig ott a féreg legbelül, mélyen izeg-mozog. Mondjuk, egy férfi azt állítja, hogy fiatal fiúkkal akar dolgozni, nekik akar tanácsot adni, hogy tudásából és tapasztalatából részesítse őket, hogy visszatartsa őket a bűntől, hogy átsegítse őket a felnőtté válás nehézségein. Lehet, hogy igazat mond. De az is lehet, hogy egyszerűen szereti a fiatal fiúkat.

Ami Thorndeckert illeti, őt alighanem egy hihetetlenül csábító, szexuálisan aktív, fiatal feleség léte ösztökélte ilyen fokon arra, hogy az öregedés biológiájának úttörőjévé vágyjon lenni. Azt hiszem, ha öntudatlanul is, a kettejük közti korkülönbség állandóan a fejében volt. Szinte mindennap látta: fiatalnak, elevennek, energikusnak, vibrálónak, testileg gyönyörűnek, telve nemi vágyakozással. Észrevette, hogy több mint kétszer annyi éve hatására lassul, görbül, mozgása mind lomhább, vére mind hűvösebb; hogy az idős kor előjelei mind nyilvánvalóbbá válnak.

A halhatatlanságot legalább annyira saját maga kedvéért kereste, mint az emberiség hasznára – sőt lehet, hogy sokkal inkább. Sietett, hogy megállítsa az órát. Mert tíz év múlva, sőt már öt év múlva elvesztette volna minden esélyét. Visszaút nincs – tudta jól. Arról ábrándozott, hogy kemény munkával és jó szerencsével tán eléri, hogy ő maga nem öregszik, miközben az asszony utoléri őt, és el is hagyja.

Szerette, lássák be.

És noha megértette az asszony racionális szükségét a hűtlenkedésre Goodfellow-val – a saját munkája nem tűrhetett halasztást! –, a féltékenység és gyűlölet marta az önérzetét. És a végén képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy ez a két fiatal test folytatja az életet, szeretkezik síkosán és forrón, élettől duzzadón, míg ő maga hideg földdé válik.

Hát magával vitte őket.

Vad feltételezés, tudom. Az egész az volt. Így arra a lehangoló következtetésre jutottam: hogyan is érthetnék meg másokat, amikor én magam is rejtély vagyok magamnak. Kétségbeesetten vágytam arra, hogy elmeséljem a Thorndecker-családregényt Joan Powellnek. Az ő okos fejében megvolt az a képesség, hogy keresztülhatoljon az emberi szív kuszaságán, és felismerje a dolgok emberi értelmét.

New Yorkban is esett. Lakásomtól félsaroknyira találtam parkolóhelyet, becipeltem a csomagom a lépcsőházba egyetlen fuvarral; összevissza vertem a sípcsontomat vele. Kiszedtem a postámat, és nekivágtam a fölfelé vezető útnak a keskeny lépcsőházban. Odabenn, miután bezártam és beláncoltam az ajtót, kevertem magamnak egy dupla whiskyt szódával, és bevittem magammal a fürdőszobába, majd belesüppedtem a forró vízbe. Lábam egy hete ázott és fázott; megbűvölten néztem mozgó lábujjaimat és nyújtózkodó talpívemet.

Visszatértem a nappaliba, lezseren fölöltöztem, és átnéztem a felgyülemlett postát. Számlák. Kacatok. Joan Powelltől semmi. Kicsomagoltam, a szennyest a kosárba raktam, helyre tettem a pipere holmimat a fürdőszobai szekrénykébe.

Föltettem valami halkat és gyászosat a lemezjátszóra, és leültem, hogy megírjam a Thorndecker-ügyről szóló hivatalos jelentést. A Bingham Alapítvány ötoldalas nyomtatványokkal látta el területi nyomozóit az efféle jelentésekhez. Volt benne rubrika a személyes tulajdonságoknak, anyagi helyzetnek, vallási irányultságnak, a szomszédok véleményeinek stb. stb. Néhány pillanatig bámultam az űrlapra, azután az első oldalra nagy, nyomtatott betűkkel keresztbe írtam: FOLYAMODÓ ELHUNYT, és ennyiben hagytam a dolgot.

A hűtőszekrényben akadt egy doboz szardínia, azt fölfaltam száraz keksszel. Ettem még néhány olajbogyót, kis kapros savanyúságot, egy szelet állott cheddar sajtot és kanálnyi narancsdzsemet. De ez elég is volt: nem voltam éhes.

Meghallgattam a híreket a tévében. Csupa rossz hír. Három különböző könyvbe is belekezdtem, de mindet félrelöktem. Szépen egymásra raktam az esedékes számlákat kifizetésre. Kihegyeztem két ceruzát. Elszívtam majdnem fél csomag cigarettát. Találtam a konyhai pohárszékben egy dobozka ringlit, kinyitottam és fölfaltam. Amire természetesen megszomjaztam.

Úgy este fél tíz felé, a harmadik nagy adag szódás whiskym közepén föladtam, és leültem a telefon mellé. Megpróbáltam eltervezni, hogyan intézzem a dolgot. Odavittem néhány lap papírt meg a kihegyezett ceruzákat, és elkezdtem jegyzeteket csinálni.

Halló? – mondaná ő.

Powell – mondanám erre én –, kérlek, ne tedd le. Itt Samuel Todd. Bocsánatot akarok kérni tőled amiatt, ahogyan cselekedtem. Nem láthatsz engem olyan rossznak, hogy én még annál is rosszabbnak ne lássam magam. Most azért telefonálok, hogy megkérdezzem, van-e valami mód rá, hogy újra megtaláljuk egymást. Hogy könyörögjek neked. Minden feltételt elfogadok, minden büntetést elviselek, minden gyalázatot elszenvedek, mindent megteszek, amit kívánsz, csak azt engedd meg, hogy még egyszer lássalak.

És így tovább. Feltétel nélküli megadás. Tömérdek jegyzetet készítettem. Elképzeltem a lehetséges ellenvetéseit, és lejegyezgettem, miket válaszolnék rájuk. Három oldalt írtam tele megalázkodással, leborulással, önmagam teljes alárendelésével. Abban biztos voltam, hogy ha azonnal nem teszi le, akkor vissza tudok majd kúszni a kegyeibe, de legalábbis rábeszélem: adjon lehetőséget rá, hogy bebizonyítsam, mennyire szeretem, és mekkora szükségem van rá.

Külön beszédet készítettem el arra az esetre, ha netán újra felhozná a kettőnk közti korkülönbséget:

Powell, ez az elmúlt hét megtanított, micsoda őrületes marhaság ez az egész életkorkérdés. Csak az a fontos, örömünket leljük-e egymás társaságában, közös-e az érdeklődésünk, szeretjük-e egymást, egymással érzünk-e, valamint hogy megértjük-e egymást ott, ahol a legfontosabb, forrón és harcra készen, ha kell.

Átolvastam mindent, amit írtam. Úgy véltem, használható beszédvázlatokat állítottam össze, mindenféle eshetőségre készen. Már nem tudtam egyetlen reagálási módot se kitalálni – a tüzes káromkodásától a jeges hallgatásáig –, amire ne lettem volna válasszal felkészülve.

Kevertem magamnak még egy pohárral, kiittam a felét, és fölvettem a kagylót. Elrendeztem magam előtt a beszédvázlatokat, és vettem egy mély lélegzetet. Föltárcsáztam a számát.

A harmadik csöngetésre fölvette.

– Halló? – szólt bele.

– Powell – kezdtem. – Kérlek, ne tedd le, én…

– Todd? – kérdezte. – Told ide azt a mocskos képedet.

Már rohantam is.

Tartalom

- Az első nap
- A második nap
- A harmadik nap
- A negyedik nap
- Az ötödik nap
- A hatodik nap
- A hetedik nap
- A nyolcadik nap