Kolozsvári Grandpierre Emil

A TÖRÖKFEJES KOPJA

Móra Ferenc Könyvkiadó Budapest, 1965

Hegedűs István rajzaival

Második kiadás

© Kolozsvári Grandpierre Emil, 1965

A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: T. Aszódi Éva

Képszerkesztő: Markó József

Műszaki szerkesztő: Ritterspora Tibor

Műszaki vezető: Földes György

27 000 példány, 19,75 (A/5) ív

MSZ 5601– 59 65.2362.1

Alföldi Nyomda, Debrecen

IF 351 – c – 6567

1

Nagy ideje, hogy ez a történet megesett. De a Bakony alján ma is őrzik még emlékezetét a hajdani hősök kései ivadékai. Ma is emlegetik Kopjás Danit, Akibár agát, a tudós Habil defterdárt, Bugyogós Borkának és Süke Menyhártnak sem enyészett el régi jeles híre. Elismétlem hát, amit felőlük hallottam, hogy folytatódjék tanulságos életük, s diadalmaskodjék a nagy torkú feledésen.

Hazánk kedves földjén, dolgos népén három fejedelem osztozkodott akkoriban. Szelim szultán, Miksa király és János Zsigmond. Az ország közepén a török uralkodott, Erdélyben a fejedelem, magából a hajdani magyar birodalomból csak egy vékony karéj maradt, mely a Drávától Máramarosig nyúlott. A hosszú határon szinte egymást érték a végvárak, a várakban királyi zsoldosok, magyar hajdúk és huszárok, szemben velük török várak, két- vagy háromannyi fegyveressel.

Béke volt éppen, ahogy a krónikások nevezik, hosszú béke. A szultán nem szállott hadba a király ellen, s amaz sem ingerelte a szultánt. Csak éppen az ország nyomorult népének nem volt nyugovása. Sarcolták a zsoldosok, sarcolták a törökök, sarcolták a földesurak, a királyi adószedők, a török defterdárok s mindennek a tetejében még a magyar hajdúk is. A falvakat akkoriban aszerint nevezték magyar falunak vagy török falunak, hogy melyik kinek adózott. Egyébként töröklakta falu nem volt az országban, a török csupán katonaságot tartott nálunk, nem akart itt megtelepedni. A töröknek vagy a magyarnak adózó falvak irigylésre méltó bőségben éltek a közös falvakhoz képest. Ezektől mind a két hatalom megvette az adót.

Habár a török szakadatlanul terjeszkedett, a magyarok meg védekezésre szorítkoztak, sokkal több török falu adózott a magyaroknak, mint magyar falu a pogánynak. A magyarok ugyanis csaknem az egész Hódoltság népét megadóztatták. A török viszont terjeszkedett, ahogy bírt, vagyis arra törekedett, hogy minél több magyar falut megadóztasson ő is. Egyszóval nagy háború helyett szakadatlanul dúlt a kis háború, majd itt, majd amott, a hosszú határ mentén véges-végig.

Volt egy falu a Bakonyban, arrafelé, ahol Herend fekszik, csakhogy nem a hegyek között, hanem a Balatonnak lejtő dombokon. Ezt a falut Szabadlaknak hívták, mert királyi kegyképpen fölszabadított jobbágyok lakták, mint számos falut azon a vidéken.

Tavaszba fordult az idő. A föld még nedvesen borzongott a harmat vizében, de a köd már föllebbent fektéből. Kibomlott már az egész táj a hajnal fehérlő homályából. Távolban a Bakony fái friss rügyeiket bontogatták, a tündöklőn zöldellő gallyak közül elő-előtűntek a bükkök foltos törzsei, a hasadt kérgű tölgyek, az ezüstösszürke gyertyánok, s az égerfák, csaknem feketén. Kisebb-nagyobb foltokban megmutatkozott az avar borította föld, rőten emitt, fakón máshol. Egy helyütt füst csigázott az égnek, s beleveszett lomhán a párákba. Palánkvár állott ott – Vastagpalánk, ahogy a parasztok nevezték. Magyar hajdúk és idegen zsoldosok tanyáztak benne, hogy megvédelmezzék a föld népét a rabló török ellen.

Szabadlak nádfedeles viskói keskeny völgyben bújtak meg, göndör hátú dombok között. Virágzott a cseresznye, a meggy, az alma, a körte, a szilva, a barack – ahány fa, annyi fehér vagy rózsaszín felhő. Zsengén feslettek a diófák vöröses levelei, s az ágakról rojtokként nyúlongtak lefele a nyerszöld, hosszú barkák. Lentebb – a Balaton iránt – sárgába öltöztek a füzek. Csak a szőlőtőkék vesztegeltek csupaszon és komoran, tüskésen meredező karóik oldalán, mintha őket a tavasz lehelete nem élesztette volna föl téli szendergésükből. Egy nagyobbacska domb oldalában düledező torony kopár falai látszottak. Hajdan bencés kolostor volt, a török kirabolta, fölégette. Olykor egy-egy paraszt odahajtott szekerével, megrakta kővel, s házat vagy istállót épített belőle.

Most a szőlők felé kanyargó ösvényen parasztok ballagtak, szabadlaki parasztok. Egy kivételével meztéláb valamennyi. Az az egy Pajzsgyártó Balázs volt, a falu bírája, vérmes szemű, széles vállú, marcona bajszú, erősen titkolózó természetű ember. Bocskort viselt, s olyan súlyosan lépett, hogy szinte döngött a föld alatta. Habár nem beszélt, mégis hunyorgott, a száját el-elvonta, mintha pörlekedne valakivel, s markosan védené a maga igazát.

Éppen a dombháton haladtak, egy kisebbecske horhó mellett, mikor a bíró nagy hirtelen megállott, s amúgy bizonytalanul megemelte kapáját. Arrafelé pillantottak mindannyian. A horhó mélyén egy fiú feküdt hasmánt, földhöz szorított félorcával, széttárt karral, görcsösen felhúzott lábbal, mozdulatlanul, mintha az élet utolsó szikrája is elhunyt volna benne.

– Hé! – mordult feléje a bíró.

– Hallod-e, te – avatkozott bele a költögetésbe a lőcslábú Sóvágó.

Hasztalan. A fiú se nem válaszolt, se nem moccant.

– Kiszenvedett – mondta a bíró. A többi sem vélekedett különben, s már indultak volna tovább. Halottat költögetni nem józan cselekedet. Csakhogy ezenközben nyomukba értek az asszonyok.

Mihelyt a fekvő gyereket megpillantották, minden bánatuk fölbuggyant a lelkük mélyéből. Egy darabig hangos sirámmal gyászolták, aztán mintha összebeszéltek volna, egyik a másik után lecsúszott a horhó omlatag földű martján. A gyereket körülfogták, hanyatt fordították. Egy pillanatig csöndben vizsgálódtak, majd egyszerre kiáltottak föl:

– Él!

Valóban élt a legényke, noha nem sok hiányzott hozzá, hogy a földi létnek búcsút mondjon. Mégpedig időnek előtte, mivel alig lehetett több tizenhét-tizennyolc évesnél. Nem szólt, nem nyögött, a szemét sem nyitotta ki. Hogy van még benne élet, csupán a foga kísérteties kocogása tanúsította.

– Ó, a lelkem! – mondta a kövér Sükéné, s a szeme menten könnybe lábadt.

– Csakugyan él – állapította meg a bíró hivatalosan.

Azzal ő is lecsúszott a horhóba. Elővette tökkobakját, s pálinkát csöppentett a legényke szájába. A harmadik vagy negyedik korty után a fiú fölnyitotta a szemét, de nem nézett, inkább révedezett, mint az alvajáró, aki néz, de nem lát semmit.

Lassacskán megszínesedett az arca, megfényesedett a szeme, s a görcs is feloldódott a testében. Zömök legényke volt, széles vállú, vastag nyakú, amolyan csupa ín, csupa csont ember, kit sok fáradság sem vesz le egykönnyen a lábáról. A homlokán két dudor domborodott, mintha valami ördögfióka volna, akinek most ütközik a szarva. Szakálla éppen sarjadt az orcája kétoldalán, a füle mellett, sűrűn, selymesen. Serkent maga a bajsza is, de módfölött szabálytalanul, örvényesen, ahogy az embernek a feje tetején nő a haja. Azaz egyik oldalon az ajkára borultak a bajusz szálai, a másik oldalon viszont felerészt fölfele törekedtek, felerészt lefelé, ami kárhozatos jelenség. Ahogy az élet visszatért tagjaiba, úgy erősödött az izzás sötét szemében. A parázs éled ekként, ha gyönge szél lehel rá; éled fokról fokra, s a tűz ígérete villog benne. Hosszú, legyezős pillái lassúdan verdestek a szeme fölött.

– Be szép, a lelkem! – olvadozott a kövér Sükéné, s faggatni kezdte szelíden, hova tart, honnan jön. A legényke igen halkan s kevés szóval válaszolt; nehezére esett a beszéd. De annyit kevés szavából is megértettek, hogy itt maradna, ahol van, mert nincs hova mennie.

A bíró megbecsülte a fiút, ahogy a marhát szokás.

– Befogadom – jegyezte meg kurtán.

– Hadd jöjjön inkább hozzám – mondta Borvető Dénes szinte könyörögve –, magatehetetlen a feleségem, majd megfúlunk a nyomorúságban. Gyerekem meg nincsen.

– Nekem sincsen gyerekem – felelt a bíró.

– Én is szívesen magaménak fogadnám, testvérül Menyhártunk mellé – mondta a kövér Sükéné, és gyöngéden pillantott a fiúra.

A bíró se egyiknek, se másiknak nem válaszolt. Hunyorgott egy sort, meg-megrándította a száját, mint aki magában beszél. Aztán szólt Borvetőnek, aki amúgy is neki dolgozott aznap, hogy támogassa a bírói portára a gyereket, mihelyt jártányi ereje lesz.

Azzal a férfiak s asszonyok tovább folytatták útjukat. Borvető egy darabig ott álldogált a fiú mellett. Tanácstalanul szemlélte, mintha tőle várna biztatást, mit tegyen. Mikor látta, hogy alszik, fölnyalábolta, s nyögések között kicipelte a hűvös, nyirkos horhóból a napra, hadd melegedjék. Maga melléje heveredett, ingét az arcára húzta. Részint, hogy a fény ne bántsa, részint, mert nincs jobb érzés, mintha az alvó ember hasa napvilágban fürdik.

Két-három órát aludhattak, ekkor a közelben valami bánatos nyikorgás hangzott föl. Majd a nyikorgáshoz énekszó szegődött.

Borvető Dénes megrázta a fejét, őszbe csavarodó hosszú haja ide-oda csapkodott a vállán. Álomittas tekintete kiélesedett, felkapott egy göröngyöt, s arrafelé hajította, ahonnan a siralmas ének feléje szállott.

– Hallgass, te gyöngytyúkba oltott pacsirta!

Erre csönd lett. Csak a bogarak zöngicséltek, meg a madarak üzentek egymásnak.

– Ehetnék – szólalt meg ekkor a fiú, s olyan bizalommal nézett Borvető Dénesre, mintha nagy ideje ismerné.

– Hogy hívnak? – kérdezte amaz, ugyanakkor már kotorászott fél kézzel a tarisznyájában.

– Csapó Dániel a nevem.

– No, ha Csapó Dániel vagy, akkor egyél. Eléggé elhitványkodtál úgyis.

Borvető Dénes a szegényszeren lakott, olyan hibátlan szegénységben, hogy még az adófizetők lajstromára sem vették föl. Sem őt, sem azt a másik öt-hat családot, melynek ugyancsak ott volt a szállása. Borvető nem is hozott magával egyebet egy jókora karéj kenyérnél meg egy szeletke szalonnánál. Odanyomta az egészet a legényke markába. Mialatt a fiú evett, figyelmesen nézte, s elfakadt a nyál a szájában, mert éhes volt maga is.

– No, Dani fiam… – kezdett a szóba. Csakhogy megint fölhangzott a siralmas ének s a siralmas nyikorgás. Messzibbről ugyan, de éppoly bántón, mint annak előtte.

– Te elvetélt fülemüle! Te! Hát örökkön gyötörni akarod az ember fiának fülét? Süketek közé menj énekelni. Hadd legyen öröme a nyomorultaknak, hogy te énekelsz, ők meg nem hallják.

– Azt hittem – hangzott a válasz a bokrok közül –, hogy a szőlőben vannak.

Nemsokára a széthajló ágak közül egy vékonydongájú, kerek ábrázatú fiú lépett ki a tisztásra. Sápadt képét sűrűn belepték a szeplők. A gesztenyeszín szeplők között két gesztenyeszín szeme úgy festett, mint a tömérdek apró szeplő anyja és apja. Tekintete egyébként oly élénk s oly barátságos volt, hogy megszépítette egész arcát. A fiú gömbölyű hasú lantot tartott a kezében, amit minden bizonnyal nem valami jeles mester készített. Kóchaja homlokába csüngött. Járás közben oly idétlenül kapkodta a lábát, mintha sárban gázolna.

– Jó, hogy jössz, Menyhárt fiam – szólalt meg Borvető –, legalább elkíséred ezt a fiút a bírónéhoz. Megmondod neki, hogy az ura küldte, méghozzá örökbe. Én megyek a szőlőbe.

Azzal öregesen föltápászkodott, s megindult a virágzó fák, rügyező bokrok közt tekergő ösvényen.

A szeplős fiú egy darabig szótlan kíváncsisággal szemlélte a jövevényt. Lassan lekuporodott melléje a földre.

– Engem Süke Menyhártnak hívnak – szólalt meg ünnepélyesen –, ezt a lantot két tyúkért cseréltem. Jó tojók voltak. A lant pedig nem sokat ér.

Dani szemügyre vette a tökéletlen szerszámot, s biccentett, nyilván annak jeléül, hogy maga sincs valami kedvező véleménnyel a muzsikáló szerszám felől.

– Aztán minek ez neked? – kérdezte.

– Minek? – visszhangozta amaz lekicsinylőn. – Kell a hivatásomhoz. Mivelhogy én vagyok a falu lantosa.

– Akkor kell – hagyta rá az idegen fiú.

Menyhárt a lantra nézett, a lantról Danira, s az ábrázata kipirult.

– Az egész Bakony alján nincs még egy olyan lantos, mint én vagyok – mondta önérzetesen, s nyomatékul megpendítette az egyik húrt.

– Sokan vagytok, lantosok, errefele?

– Én vagyok az egyetlen. De ha százan volnánk is, én lennék a legelső.

Dani elismerte, hogy ez könnyen meglehet. A másik ezen fölbátorodott, s miután bejelentette, hogy énekelni fog, a lantot gyöngéden térdére fektette, bal kézzel nyakon fogta, jobb kézzel hozzálátott a csúnya szerszám megszólaltatásához. Egy pillanatra abbahagyta, s Danira lesett. Mikor látta, hogy amaz nem tiltakozik, énekelni kezdett, ahogy következik:

Haj! A gácsér gúnárkodik,

A gúnár meg gácsérkodik!

Párjára lel gúnár, gácsér,

Meghalok egy barna lányér'!

Dani eltűnődve szemlélődött Menyhárt sápadt arcán, mintha sajnálkozna, hogy a barna kislány hibájából időnek előtte itt kell hagynia ezt a földet. Jó ideig nem esett szó közöttük. Utóvégre Dani megtudakolta a lantostól, honnan tanulta ezt a szomorú dalt:

– Nem tanultam! – válaszolt a szeplős fiú büszkén. – Én tanítok rá másokat.

– Értem – bólintott Dani komolyan. Dudoros homloka ráncba szaladt. Egész lényén látszott, hogy keményen töprenkedik. Aminthogy valóban ezt művelte.

– Amit a gácsérról meg a gúnárról mondtál – szólalt meg végtére –, azt nem kell magyarázni. De föl nem foghatom, hogy neked magadnak mi bajod.

Amaz bosszúsan legyintett ennyi értetlenség tapasztaltán:

– Meghalok – ismételte –, meghalok egy barna lányért. Ez csak elég nagy baj. Nem?

– Mást szeret az a lány?

Menyhárt óvatosan megrázta a fejét. Előbb vigyázatosan körülkémlelt, nem ólálkodik-e valaki a közelben, ki a titkát kihallgathatná, majd súgva megvallotta, hogy a faluban több barna kislány van, akiért örömest meghalna, de még nem tudja, melyik lesz halálának az oka.

– Az a te bajod, hogy nincs szeretőd – szólalt meg Dani némi fontolgatás után nagyon határozottan –, válassz magadnak, akkor legalább nem kell kiszenvedned.

Csak hát egy valamirevaló lantos bajosan lehet meg halálozási szándék nélkül. Hiszen a bánat mindennél édesebb dalra fakasztja a lelket. Hiába fáradozott azonban Menyhárt a dalnoki érveléssel, az idegen fiú sehogy sem adta be a derekát.

– Bolond vagy, te – mondta. – Holtig szerető nélkül akarsz tengődni, csakhogy dalban panaszkodhass? Én a helyedben a szeretőmről énekelnék.

– Megtenném magam is – vallotta meg amaz –, de amelyik lánynak eddig énekeltem, egy sem akart többé szóba állni velem.

– Hát ne énekelj nekik – hangzott a bölcs tanács.

Menyhárt búsan fölsóhajtott:

– Hej, be könnyű volna a sorom, ha meglehetnék ének nélkül! Csak hát a levegő sem kell nekem jobban az éneknél!

Megint hallgattak. Ezúttal már meghitt barátságban s mély bizalommal egymás iránt. Az idegen fiú homlokráncolva töprenkedett, hogy valami alkalmas tanáccsal megsegítse lantpengető barátját.

– Azt tudod-e, ki a legszebb lány a faluban? – kérdezte.

– Mindenki tudja, hogy Bugyogós Borka az. Török bugyogót hord, a tisztességes neve Füsüs Borka. S olyan-olyan igen szép, hogy ki ránéz, menten elszégyenli magát.

Dani tovább folytatta a faggatást:

– S hogy ki a legrútabb, azt is tudod, ugye?

Menyhárt rábólintott.

– Nohát – mondta Dani –, válaszd szeretődül a legszebbet. De annak ne énekelj soha. Énekelj a legrútabbnak. Így aztán szeretőd is lesz, meg énekelhetsz is.

Bármilyen bölcsen hangzott a tanács, Menyhárt a fejét rázta, s már mondta volna, hogy ő annak kíván énekelni, akit szeret. De messzire nem haladt a magyarázkodásban, mert Dani rászólt: – Vagy így lesz, vagy meghalsz valóban!

Ettől a szeplős lantos úgy megijedt, hogy torkán akadt a szó. A füvet kezdte tépdesni, s a szálakat gondosan beillesztette a lábujjai közé.

Ezenközben a nap fölhágott az ég tetejére. Nemsokára megkondult a falu harangja, s hirdette a delet kötelességtudón. Feketén dőlt a füst a kéményekből. Ebédidő volt. A két fiú pedig leereszkedett a faluba.

A bíróné egymagában ült a tornácon, s egy szilkéből levest kanalazott. Jóféle leves lehetett, ajkát, állát bevonta fényes zsírral, a tekintetét elérzékenyítette, s megöntözte a gyönyörűség meleg könnyeivel. Testes asszony volt Pajzsgyártóné, hasaszerető, gyűrűs tokájú. Nem is a fejével, inkább csak a kontyával intett a fiúknak, hogy várjanak, míg végére jut kedves foglalatosságának. Azzal tovább szürcsölt, cuppogott. Egy darabka kenyérrel letörülte szájáról a zsírt, s megkérdezte:

– Mi járatban vagytok?

Akkor Daninak el kellett beszélnie, mi módon vetődött Szabadlakra. Erőlködött vitézül, hogy legyűrje a lelke háborgását. Előbb csak az ajkát harapdálta, de aztán elfakadt sírva, s rázkódott, rázkódott, mintha hideglelés nyomorgatná.

Sokára lelt a szavára, s ahogy beszélt, a fonalat untalan elveszítette. Ilyenkor újólag eleredt a könnye. Kispályról menekült ide, a Balaton túlsó partjáról, mely hódoltsági föld volt. Ott élt békességben apjával, anyjával, három bátyjával. Egy kövér szpáhi volt a földesuruk, nem sanyargatta őket se többé, se kevésbé, mint a többi pogány úr. Egy nap török martalócok törtek be a faluba, amolyan elvetemült bitangok, kik rablásból éltek. A harangot félreverték, de elnémult nyomban, jajgatás, vad üvöltözés hirdette a közeledő bajt. Hajnal volt, munkára készültek éppen. A riadalomra, ami barmuk volt, behajtották a házba, az ajtót eltorlaszolták. Vesztükre, mert a martalócok gazdag prédát sejtettek, az ajtót bezúzták, a torlaszt széthányták. Szülei és bátyjai a kemencéhez hátráltak a martalócok elől, ő maga beszorult a sutba, s szülei elhanyatló teste megvédelmezte a csapásoktól. Így menekült meg. Csak akkor bújt elő, amikor az égő tető már szakadozott lefelé. Úgy eliszonyodott, hogy bevette magát a nádasokba, lápokba, bozótosokba, s elkerült minden lakott helyet. Nyugatnak tartott. Mire elérkezett Szabadlak határába, annyira elcsigázódott, hogy jártányi ereje is alig maradt. Arra emlékezett még, hogy megcsúszott, s egy gödörbe esett. Olt lelt rá a bíró.

A kövér bíróné szipogni kezdett, orrát, szemét törülgetve ment a konyhába, honnan teli szilke levessel tért meg.

– Egyél, kis árvám, egyél – biztatta jóságosan, s ölébe ejtett kézzel, gyönyörködve nézte Danit, amint a zsíros levest kanalazta.

2

Sem Pajzsgyártó bíró, sem a felesége nem kérdezte Danit a szándéka felől.

A bíró úgy végzett, hogy befogadja, nem is történhetett másként. Pajzsgyártó nem beszélt sokat, de ellentmondást nem tűrt.

Legalábbis a híre ez volt.

Dani hamarosan megbarátkozott Szabadlakkal s a szabadlakiakkal. Egy hónap sem telt el, arca kikerekedett, teste fölépült. Szinte szemlátomást gyarapodott, s habár csak tizenhetedik évében járt, húsznak vélte bárki, olyan jó erőre kapott a testes bíróné konyháján. Megjött a hangja meg a kedve mókára, játékra.

Ekkoriban már nem Csapó Daninak hívták, hanem Kopjás Daninak, aminek egyszerű a története.

Egy napon a bíró juhait hajtotta ki legelni a hatodik vagy a hetedik dombra a falutól, ahol a birkák se gyümölcsfában, se vetésben, se szőlőben kárt nem tehettek. S ahogy a dombok közt csatangolt a birkák nyomában, egyszer csak valami hegyes ütötte meg a szemét egy bokor, tövében. Odament, megnézte, hát egy kopjavas volt. A rozsda zöldesre-kékesre marta, törött nyele félig-meddig elkorhadt már. De még így rozsdásan is szép kopja volt: török fegyver.

Hazavitte, s otthon addig-addig csiszolgatta, reszelgette, mígnem éles, rezes fénnyel csillogott. Faragott hozzá nyelet, és attól fogva soha meg nem vált tőle. Nem bottal, kopjával hajtotta a kecskéket, a juhokat, kopjával terelgette a szarvasmarhát. Magával vitte, mikor a szőlőben, a gyümölcsösben dolgozott. Még ha a trágyát hányta ki az istállóból, akkor is odatámasztotta a kapufélfának, a szemét meg rajta tartotta.

– Kivel akarsz hadakozni? – kérdezte Pajzsgyártó.

– Jó leszen ez – válaszolt Dani –, ha majd ránk ront a pogány.

– Béke vagyon, te! – mordult rá a bíró.

Nem mondott ellen, megtapasztalta már, hogy ez nem okos dolog.

Nem is felelt, csak a tekintetét vetette arrafelé, honnan érkezett volt. S ezzel a biccentéssel, mintha azt mondta volna, hogy míg a török odaát sanyargatja a magyar földet, addig béke nincs.

– Mit ijesztgetsz azzal a nyárssal? – támadt rá a bíróné, mikor Dani fegyveresen lépett a tornácra vagy a konyhába. De aztán megszokta, s nemsokára már ekként szólogatta, ha munkát akart adni neki:

– Gyere már, te döfölő kedvű. Gyere, te bökős legény!

Csak olyankor nem vette észre a kopját, ha evett. Ilyenkor se látott, se hallott, szeme a tányéron, lelke meg a gyomra mélyén.

Egy napon Dani úgy végzett magában, hogy a romba dőlt kolostor környékén legeltet. Fúrta az oldalát, mit rejthetnek azok a zordon kövek, mohos falak. A kolostor messzi volt, úgy meghajtotta hát a nyomorult birkákat, hogy alig jutott idejük egy-egy harapásra a fűből. Futniok kellett, sokkalta gyorsabban, mint birkatermészetükhöz illett. Futottak hát, és panaszosan bégettek, mivelhogy inkább legelni lett volna kedvük. Zengett az egész völgy a panaszuktól.

Kárba veszett a kegyetlen loholás, mert a kolostort nem érték el.

Mégpedig éppen annak az eseménynek következtében, melynek érdeméül Danit ezentúl Kopjás Daninak nevezték. Az történt, hogy egyszer csak megállottak a juhok. A vezérkos leszegte a fejét, s nekiveselkedett a földnek, mintha ugrani készülne.

Ugyanakkor Dani észrevette, hogy a két kutya, amelyik a nyájat gyámolította, ott szorong mellette, feszült mozdulatlanságban, táguló orrcimpával, tarajosodó szőrrel. Az ijedelmes jelek mind arról tudósították a legényt, hogy harapós ellenség ólálkodik a közelben.

Amióta hadas idők köszöntöttek az országra, az ordasok szertelenül megszaporodtak, ők hivataloskodtak sírásói tisztben a csatatereken, hol úgy meggyűlt a hulla, hogy emberi erővel el nem takaríthatták. Megpajtásultak, meghíztak, elkényelmesedtek, mert minél cudarabb napok virradtak az embernek fiára, annál biztonságosabbá enyhült az ő életük. Békén hagyták a magányos vándort, akár lovon járt, akár gyalog, békén hagyták a karámokat, az ólakat, s ha kutya vetődött lakmározó helyük közelébe, amúgy félvállról horkantottak rá, nem vették űzőbe.

Csakhogy mostanság békeidő járta, s a példás egyetértés ember és farkas között megbomlott. Szabadlak körül is föl-fölhangzott éjszakánként az embert, állatot borzongató rút orgonálás. Most csend volt, csak a birkák ina remegett.

– A büdös kórság emésszen el! – morogta Dani, s erőltette a szemét váltig, hogy kifürkéssze a lappangó veszedelmet.

Hiszen az ő becsületén esne folt, ha a bíró nyájának valamiként híja támadna.

Csak cserjéket látott, hajladozó üde hajtásokat, csöndeskén bomló zöld leveleket. Tanácskérésképpen a kutyákra pillantott, s amazok el is igazították hibátlanul. Szagot fogtak, s egyazon pontra meredtek mindketten.

Dani a sarkára guggolt, hogy a szeme egy szinten legyen a kutyák szemével. S egy bokor ágai között mindjárt észrevett valami barátságtalanul rőtes foltot, ami csak farkas lehetett. Az állat bizonyára arra várt, hogy egy vigyázatlan birka közel merészkedjék leshelyéhez.

Ezt kellett valamiként megelőzni. Dani nem sokáig tépelődött, hamarosan rájött a legcélszerűbb teendőre. Guggoltából hasmánt ereszkedett a fűbe, a kopját a hóna alá szorította, s nagy vigyázattal kúszni kezdett a birkák között a bokor iránt, hol az ordas leskelődött, a jó lakoma reményében.

Mikor alkalmasan megközelítette, egy széltől álló birkát addig-addig szúrogatott, bökögetett a kopjája hegyével, míg valamelyest kiszakadt a nyájból, s ott idétlenkedett a farkasrejtő sűrű szomszédságában. Maga mögéje csúszott, s szemét a bokorra szegezte.

Egyszerre megrezzentek a levelek, s valami fojtott surrogás hallatszott. Dani összeharapta a száját, s abban a pillanatban, mikor a farkas már a levegőben úszott, kopjáját a birka fölé nyújtotta.

A nyáj szétrebbent, a vezérkos az üres levegőt öklelte pazar vitézséggel, a kutyák vicsorogtak. A farkas pedig ott vergődött, tekergőzött, hörgött a kopján, mely nyársként fúrta keresztül.

– Most menekülj, ha tudsz! – kiáltott Dani diadalmasan. Azzal hirtelen megfordította fegyverét, hegyét a földbe döfte, hogy a sebzett vad el ne szabadulhasson. Előrántotta kését, s háromszor-négyszer megmártotta a görcsösen rángatózó állatban.

Nehéz volt a farkas, mindamellett Dani kopjára tűzve vitte haza a vállán. Ingét, gatyáját rózsásra csapzotta a szakadó vér. Büszkén haladt végig a falun, mintha nem is farkast, hanem valami jeles béget nyársalt volna föl. Büszkén, de szótlanul s csak amúgy foghegyről válaszolt, ha valaki kérdezte, ő ejtette-e el a vadat, hol és miképpen.

Éppen a dögöt nyúzta az istálló oldalánál, mikor Menyhárt toppant be a bíróék portájára. Lélekszakadva jött, főbenjáró hírrel, de megdugult benne a szó a hóhéros munka láttán. Tudta ugyan ő is, akár az egész falu, hogy Dani vitézül megvédte a bíró nyáját. Mégis megkérdezte:

– Te pusztítottad el?

Dani bólintott, s tovább hántotta az irhát. A szeplős dalnok figyelmesen s irigykedve nézte, mintha maga sohasem nyúzott volna dögöt. Vastagabb dicsőség farkast nyúzni, mint ürgét vagy nyulat. Külön-külön tüzelt minden egyes szeplő az arcán, valamennyi más-más színben. Izgalmában nagyot nyelt, s elfúló hangon hirdette meg az újságot:

– Hegedős érkezett Herendre. Neves hegedős. Derék hegedős. Dalos Baksa Bálint. Az egész falu őt itatja, őt eteti, őt hallgatja. Gyere, hallgassuk meg mi is.

Pajzsgyártó bíró többet volt hazulról távol, mintsem otthon. Titkos céllal járt-kelt, még a felesége sem tudta, mikor hova készül. Ilyenkor Dani vidáman élt, mert tudni való, hogy a kövér fehérszemélyeknek puhább a szíve, mint az ösztövéreké, s a haragja is lustább. Nem hajtotta új béresét, még okkal sem, nemhogy oktalanul. S mivel a bíró megint elcsatangolt valamerre, az asszony eleresztette farkasölő kisbéresét hegedős-hallgatni. Még azt is ráhagyta, hogy az ura öregebbik lován keljen útra.

Fölkerekedett hát a két fiú. Egyik a lantját vitte, a másik a kopjáját, s elügettek Herendre, hol tetemes sokadalom verődött össze a molnár udvarán. A parasztok öregebbje fatönkökre kuporodott, a pásztorok guggoltak, az asszonyok, leányok egy csomóba verődtek.

A hegedős nekivetette hátát a malom oldalának, s elnézett a sokaság fölött, mert éppen gondolkozott. Patkóforma bajsza kétoldalt lecsurgott a szája mellől. Ezen akadt meg a szeme a rátekintőnek, meg a homlokán, mely fényesen, okosan domborodott. Haja volt még bőven, de magasan gyökeredzett, a homlokán túl, onnan omlott kétoldalt a vállára.

Egy darabig csönd volt, aztán megeredt a szó. Halkan eleinte, később egyre erősebben. Mikor a hegedős fölemelte jobb kezét, egyszerre elnémult mindenki. Nem hallatszott más zaj, csak a malomkerékről lepergő vízé, a malomkövek dohogásáé. S a csöpögés és dohogás zajába olyan mélyen ömlött bele a hegedős hangja, mintha pince mélyéről törne föl:

Hej, vitézek, jó vitézek,

Hősi tettről szól az ének.

Thury Györgyről, aki gyakran

Mosta kardját vérpatakban.

A nép jajgat, gaz török dúl,

Nagy Thury György hadba indul.

Égő harag a szívibe,

Megy a török eleibe.

Ekként kezdődött a szép vitézi ének. Aztán azzal folytatódott, hogy a híres kapitány jöttének hírére megszalad a török, s bezárkózik a várba. Hasztalan azonban, mert Thury György uram lóra szökken, a palánk alá vágtat, s onnan hívja a béget viadalra. De a pogány nem hallgat a bátor vitézi szóra, s csak akkor áll ki nagy remegve, mikor Thury György úgy befröcskölte már gyalázattal, hogy azt sem tudta, merre keresse a becsületét. Kiállott a nyomorult, két rend páncélban, de hiába ügyeskedett, a sorsát el nem kerülte, Thury György uram derék kopjája úgy átszaladt rajta, hogy a vasa a hátán bukkant ki. Odabent a várban pedig sírtak-ríttak a pogányok, mint a vénasszonyok.

Alig hangzottak el az utolsó szavak, a fehérnépek vészes jajgatásban törtek ki, a férfiak meg szilajul kiáltoztak, mintha máris indulni akarnának a török ellen. Dani görcsösen markolta a kopjája nyelét, s a szeme lázban égett.

– Ihatnék – mondta a hegedős.

Egyszerre hárman nyújtottak neki egy-egy fazék bort. Elvette mind a háromtól. Két tenyere közé szorította a fazekat, könyökét a magasba emelte, fejét hátravetette. S ahogy ivott, a fazék fenekét lehetett látni, kétoldalt a hegedős lelógó bajszát, csendesen imbolyogva, s ádámcsutkáját, mely kortyolása ütemére mozgott fel és alá, ráérősen.

Üresen tette le a fazekat, köhintett egyet-kettőt, megint fölemelte jobb karját. A zsibongás elült, s a csöndben ismét szárnyalni kezdett az ének.

Estébe fordult az idő, hamvasodott a határ körös-körül, a Bakony lila ködökbe burkolózott. Az országút elhagyatottan kerülgette a dombokat, s szürkén fénylett. A két fiú magányosan iparkodott hazafelé. Nem ejtettek szót, egyik is, másik is elmerült gondolataiba.

Egyszerre megriadtak. Már nemcsak a maguk két lovának a dobogását hallották. Mögöttük is lódobogás verte föl a csöndet, egyre erősebben. Hátra-hátranéztek, de az út kanyargott, s egyebet nem láttak, csak a port, ami a nyomukban úszott.

– Még jó, hogy itt a kopja – mondta Dani.

– Jó – ismételte Menyhárt szúnyogvékony hangon, s valahogy nem éppen nyugodtan. Azzal sebesebb futásra ösztönözte lovát. Csakhogy a szegény pára semmi kedvet nem mutatott a vágtatásra. Egy-két szökkenés után ismét úgy ügetett, ahogy eddig, inkább kényelmesen, semmint sietősen.

– Bizonyára portyázó török – vélte Dani, s a válla mögött hátrapillantott. Ezúttal sem látott senkit. Az út ismét kanyarogva futott. Dani gyorsan határozott:

– Lest vetünk neki.

– Micsodát? – kérdezte kocogó fogakkal Menyhárt.

– Tőrbe csaljuk – magyarázta Dani.

– Abból nagy baj leszen – vélte a másik –, utóbb még bejön a tőrbe, s akkor mi leszen velünk? Inkább ne csalogassuk.

Az idő sürgetett. Dani magyarázat helyett elkapta Menyhárt lovának a kantárját, s az állatot letérítette az útról. Nem messzi lugasszerűen összeboruló fák állottak. Alkalmasabb helyet keresve sem találhattak volna.

– Ez a les? – tudakolta Menyhárt megilletődötten. Többet nem szólt, mégsem volt csendben, a fogai összeverődtek.

– Csitulj már, te korcs szerzet! – förmedt rá Dani.

Ezalatt a lódobogás egyre közeledett. Egy ideig tompán hangzott, mikor azonban a lovas a kanyarulatba ért, egyszerre meghatalmasodott, baljósan, fenyegetően dohogott, mintha nem is egy lovas, de egy egész csapat tartana arra. Ettől a súlyos zajtól Menyhárt a fele eszét nagy hirtelen elvesztette, kirohant a fák alól a gyepre, s kísértetiesen, mintha nyúznák, kiáltozni kezdett:

– Segítség! Segítség! Segítség!

Amint utána pillantott megkergült barátjának, Dani megpillantotta a lovast. Magyar volt, nem török, kihajtott hát a gyepre, s a fák előtt megállott.

A lovas pedig látta a két gyereket. Az egyik fegyvertelen volt, és segítségért kiáltott. A másik kopját szorongatott a markában. Mindebből azt hitte, hogy a fegyveres valami galádságon munkálkodik, ráförmedt hát keményen:

– Takarodj innen, martalóc kölyke! Különben úgy a derekad végébe döföm a kopjádat, hogy a füleden jön ki a hegye!

– A hegedős! – kiáltott föl Menyhárt boldogan.

– Az vagyok. Dalos Baksa Bálint – válaszolt amaz. Aztán ismét Danihoz fordult:

– Utoljára biztatlak szóval, hogy tágíts innen.

Szegény Dani sehogy sem tudta, miként viselkedjék, nyelje-e le a gyalázatot szótétlen, vagy vérrel mossa le. Szerencsére Menyhártnak megjött a bátorsága, s szaporán elmondta, hogy nem ellenségek ők ketten, hanem jó barátok. Segítségért pedig azért kiáltott, mert azt hitte, rajtuk a török.

Dalos Baksa Bálint kurtán fölnevetett:

– Nem jár a török magában. Hacsak vesztett csata után nem.

– Hova tartotok? – kérdezte aztán.

– Szabadlakra – mondta Dani, de olyan hangosan, hogy a harmadik határban is meghallhatták.

– Nem vagyok én süket, te kopjás vitéz.

– Nem is gondoltam, hogy az.

– Akkor miért fárasztod a tüdődet?

– Ki-ki úgy beszél, amilyen a hangja.

– Hát – mondta a hegedős –, te inkább úgy beszélsz, mint ki nagyobbnak akar látszani, mint amekkora. Talán kopjával is azért övezted föl magad.

Dani erre olyan halkan válaszolt, mintha szégyellné, amit mond:

– Hadba készülök a török ellen.

– Öklelni tudsz-e?

– Hogyne tudnék.

A hegedős lovastul szembefordult Danival, s szelíd szóval biztatni kezdte:

– Döfj meg!

– Nem akarok én kárt tenni kendben.

– Döfj meg bátran. Úgyis te húzod a rövidebbet.

– Én-e! – kérdezte Dani. Zavartan markolászta a fegyvere nyelét, s hol a vasára sandított, hol a hegedősre.

Kékült, sűrűsödött a homály, mindamellett az út még mindig világított, s látni lehetett, ha nem is egészen jól.

A hegedős most már nem szóval, hanem biztató mozdulatokkal csalogatta lovagi próbára a legényt. Annak a farkas járt az eszében, s úgy vélte, nagy kár lenne, ha Dalos Baksa Bálint is olyanformán végezné.

– Én már vért is ontottam ezzel – morogta baljós komorsággal.

Csak hát hiába volt minden igyekezete, sehogy sem bírta kedvét szegni a hegedősnek. Utóvégre Dani hóna alá szorította a kopját: a vasa olyan fenyegetően villogott, hogy maga is megilletődött.

Baksa Bálintnak volt egy bőrpajzsa, azt rácsúsztatta bal karjára, a kantárt a jobbal fogta.

Egy darabig méregették egymást, Dani a pajzsot, Baksa Bálint a fiút. A lovak megindultak, eleinte lassan, de nemsokára már fütyült a levegő a lovasok füle mellett. Dani előrehajolt a bíró öreg hátasán, s olyan vadul szorította a kopja nyelét, hogy a tenyere s az oldala belefájdult. Megcélozta a hegedőst a gyomra táján.

Amaz kitárt karral száguldott feléje, mintha egyéb vágya sem volna, mint hogy átalszaladjon a testén a kopja vasa. Lígett-lógott a bőrpajzsa a bal karján, s csak akkor rántotta maga elé gyakorlottan, mikor kis híján a mellébe fúródott a fegyver.

Mit művelt, mit nem, Dani föl nem foghatta, de annyi bizonyos volt, hogy az erő, mit a döfésbe adott, ellene fordult. A szúrás talált, a kopját nem eresztette el, a viadal mindamellett úgy végződött, hogy a hegedősnek a hajaszála sem görbült meg, maga pedig hanyatt esett a földre, s a hóna alól úgy meredezett a csöndes estébe a nevezetes fegyver, mint valami óriási tüske.

– No, fiam – mondta Dalos Baksa –, ha az orrod vére eleredt volna, istenlátta füvet keress. Az bizonyosan elállítja.

– A hajnali nyavalya eredt el, nem az orrom vére! – önérzeteskedett a legényke, s lóra pattant újólag. – Próbáljuk meg még egyszer!

Nem végződött különbül a második próba sem. Harmadjára a hegedős így szólt:

– Lépésben jöjj, hadd mutassam meg, miként vetlek ki a nyeregből.

Megmutatni megmutatta, de Dani nem sok hasznát látta az oktatásnak. Valahogy úgy esett meg a gyalázat, hogy a hegedős az utolsó pillanatban, mikor már-már élő húsába szúrt a fegyver, rézsút tartott pajzsával felfogta a döfést. A kopja hegye belefúródott a pajzsba, a hegedős gyors mozdulattal megtaszította a kopját, mire Dani megingott a nyeregben, s mialatt kétségbeesetten kapaszkodott a kopjanyélbe, a lova kifutott alóla, ő meg hanyatt terült ismét, dicstelenül.

A hármas kudarctól úgy megátalkodott, hogy talán hajnalig folytatta volna a bajviadalt. Csakhogy leszállott már a sötét. Hallgatagon indultak tovább.

– A becsület úgy kívánja – mondta a hegedős –, hogy kinek kopjája vagyon, öklelni is tudjon.

Dani nem válaszolt, sem erre, sem arra, mit a hegedős később mondott. Azazhogy megadta ő a választ minden szavára, de csak magában. Eltökélte keményen, hogy a fegyverforgatást megtanulja.

Dalos Baksa Bálint Kanizsára tartott nagy Thury Györgyhöz, ki ekkortájt ott kapitánykodott. De Menyhárt addig kérlelte, míg hajlott a szóra, s megszállott Szabadlakon.

3

Szép reggel derült a világra. A bíró házának végében a kis kamra ajtaján becsurgott a napfény, s beáramlottak a tavaszi hangok. A közelben egy szerelmes harkály sűrűn, sürgetőn koppintgatott egy faágat, tökéletesen másként, mint mikor kukac után kutat. Várt valamicskét, kél-e válasz hívó szavára, majd megismételte a jelt, másfélszer olyan hosszan, mint előbb. Ebből az egész madárvilág megtudhatta, hogy sokáig már nem kívánja halogatni a családalapítást. A harkály sincsen fából.

Dani heverészett még egy darabig, aztán fektében lendületet vett, hogy kiszökkenjen vackából, ahogy reggelente szokta. De visszahanyatlott nyögve. Szép dolog a vitézi élet, s nincs gyönyörűségesebb foglalatosság a bajvívásnál. Ára van azonban ennek is, akár bármi másnak a világon.

Háromszor esett ki Dani a nyeregből, s a földet mindenkor testének leggyarlóbb része érte először. S ez a gyarló rész az éjszaka folyamán úgy elnehezedett, mintha háromszorosára gyarapodott volna. Egyszóval Daninak le kellett mondania arról, hogy amúgy fickósan ugorjék ki az ágyból. Oldalt fordult hát, lábát a földre bocsátotta, s fölegyenesedett.

– Jaj! – nyögte kurtán, mert állni sem tudott másként, mint hogy kissé előredőlt. Megragadta kopjáját, melyet fejtől a vackához támasztott. Azzal gyámolította magát, s bizony nagyon gyászosan festett, amint a kuckóból elbotladozott a kútig.

Pajzsgyártóné asszony vajat köpült a tornácon, s ez a foglalkozás bizsergető reménységgel töltötte el. A reménységet nem a szívében, hanem a gyomrában érezte. Magának köpülte a vajat, s ez a fáradságot is feledtette vele, holott rest volt. Ezenközben azonban fölpillantott, s a szeme egyszeriben megakadt a béresén.

– Talán bizony megköszvényesedtél az éjszaka, te kopjás vitéz? – kérdezte félig csodálkozva, félig szánakozva.

Dani megrezzent, s derekasan iparkodott, hogy úgy mozogjon, mint akinek kutya baja sincs.

– Lidérc nyergelt meg, ugye, lelkem? – faggatta tovább a bíróné. – Napra néző füvet kötözz a hátadra. Különben megrögződik a nyavalya, s holtodig boton járhatsz.

– Nincs nekem semmi bajom – húzódozott Dani.

– Nem vagyok én vak. Ne áltass engem, mi hasznod belőle? Hozok egy marék napra néző füvet. Nem szenvedhetem, hogy így gyötrődsz.

Mit tehetett Dani, hagyta, hogy a bíróné ápolja, száraz füvet kötözzön a derekára, s ráolvasással erősítse. Hagyta, hogy befektesse a kamarába, s a nyájat másra bízza, míg ő felépül. De mihelyt az asszony dolga után látott, feltápászkodott gyötrelmesen, s a kertek alatt elindult Süke Menyhártékhoz, mivel a hegedőssel még találkozni akart, mielőtt az tovább folytatja útját.

Erőltette váltig a lépést, noha minden íze csikorgott. S amint erőlködött, rájött hamarost, hogy a gyalogjárás minden ráolvasásnál, napra néző fűnél hatásosabb orvosság. Sajgott a dereka vége, igaz, de már senki nem vélhette köszvényesnek, aminek erősen megörült. Restellte volna, ha Baksa Bálint észreveszi, hogy a bajvívás ilyen kegyetlenül megviselte.

Még nem is látta a sövényt, énekszó ütötte meg a fülét. Nem a hegedős dalolt azonban, hanem Menyhárt, szelídebben, mint máskor, de semmiképpen sem gyönyörködtetőn. Meg is rótta mindjárt:

– Hű, te szégyentelen! Hát nem restelled a kedves tavaszt meggyalázni rusnya énekeddel?

– Érdemes dalos nevelődik belőle! – védelmezte a hegedős.

Mire Menyhárt ábrázata lángba borult, maga sűrűn pislogni kezdett.

Dani lekuporodott melléjök, s nézte, mint tanítgatja Dalos Baksa a pajtását. Egyszer egyik énekelt, aztán a másik, mígnem a hegedős megszólalt, mély hangon, ünnepélyesen, s csak ennyit mondott:

– Ihatnék!

– Bortól nemesedik a lélek, bortól ércesedik a hang, bortól magasztosodik a gondolat, bortól izmosodik a bátorság! – hirdette a hegedős, s egy hajtásra kiitta, ami bort Menyhárt hozott.

Lehet, hogy a lelke megnemesedett, a gondolata magasztosabbá lett, a bátorsága megizmosodott, annak viszont nem adta jelét, hogy a hangja ércesebbé vált volna tőle. Mert kérlelhette Menyhárt, többet nem énekelt. Hanem mindkettőjük ijedelmére szedelőzködni kezdett, s afelől faggatta őket, nem esik-e útjába, Kanizsára menet, valami palánkvár.

– Maradjon még – unszolta Menyhárt.

– Maradjon hát – toldotta meg Dani –, s tanítson meg arra a lökésre, amivel olyan parádésan kivetett a nyeregből.

– Kísérjetek el – biztatta őket Dalos Baksa –, útközben szerét ejtjük, hogy ökleljünk egyet.

Valamelyest tántorogva körülkémlelt, s a tekintete megütközve állapodott meg a kövér Sükénén, mintha tudakolná, ugyan bizony miként került ide ez a jámbor fehérszemély. Hasonlóformán pillantott vissza Sükéné is, több joggal, mivelhogy ő odahaza volt, amaz meg vendégségben.

– A világnak lassú a folyása – mondta a hegedős titokzatosan, s hogy ezt igazolja, kimondhatatlan lomhasággal kezdett fölkészülni az útra.

– Édesanyám – hízelkedett Menyhárt –, hadd kísérjük el egy darabon a mi nagy hírű vendégünket.

– A tisztesség úgy kívánja – hagyta rá az asszony.

Ekkor Menyhárt beszaladt az istállóba, fölszerszámozott két szomorú gebét, s csakhamar vígan ügettek a palánkvár iránt.

Egy helyütt zöldfüves lapály terült el a dombok között.

– Itt megvívhatunk – mondta a hegedős olyan komoran, mintha életre-halálra akarna kiállani a legénnyel. Azzal leszökkent a lováról, és bőrpajzsát felcsatolta a karjára.

– Nem magam találtam ki ezt a fogást – magyarázta –, hanem jeles vitéztől lestem el.

– Nagy Thury György uramtól? – kérdezte Dani.

– Nem éppen tőle, hanem Gyulaffy Lászlótól, ki nem kisebb vitéz Thury Györgynél. Nem is bajviadalban művelte, hanem harcban. Apródját levágták, maga fegyvertelen maradt az iszonyú viaskodásban. Éppen le akart hajolni a nyergéből, hogy egy gazdátlan handzsárt fölvegyen a földről. Csakhogy ekkor már rohant feléje egy török, kopjaszegezve. Ijedtemben, hogy baja esik, akkorát kiáltottam, magam is megbántam. Azazhogy hasznos kiáltás volt, mivel Gyulaffy uram észrevette a közelgő veszedelmet. Bátran ellovagolhatott volna, nem messzi magyarok aprították a pogányt. Mindenki más így cselekedett volna, de Gyulaffy László el nem bírta volna viselni a szégyent, hogy meghátrál a török elől, még ha fegyvertelen is. Megsarkantyúzta a lovát, s száguldott, szembe a törökkel, fedetlen mellel, mintha biztatná, ide vágj, ha mersz. A pogány egy kicsikét meghökkent, mert harcban forgolódott ember is ritkán láthat ilyen bátor tettet. Egyszóval jött a török, Gyulaffy László uram meg ment vele szemben. Ami ezután történt, azt magad is megtapasztaltad. Mikor a török döfött, Gyulaffy felfogta a pajzsával, eltérítette egy kissé a szúrást, a törököt meg úgy kivetette a nyeregből, hogy hármat bucskázott volna, ha meg nem tiprajta a lovával. A kopját kirántotta a kezéből, s útravalóul a török mennyországba, még egy döfést is adott neki, hadd dicsekedhessék Allah előtt, hogy fegyvertől halt meg, nem oktalan állat patájától.

Dani nagyot nyelt izgalmában, s olyan különös tekintettel révedt maga elé, mintha ott zajlott volna le a szeme előtt a félelmes viadal.

– Miért csak szóval segítette? – kérdezte aztán. – Miért nem rohant védelmére fegyverrel?

– Miért? – ismételte a hegedős meglepetten. – Azért, fiam, mert én a várfalon állottam. Messzi a harctól.

– Engem hat ökörrel sem tarthattak volna vissza.

A hegedős egy darabig nézte Danit:

– Hallod-e, azért jöttünk ide, hogy te taníts engem, vagy azért, hogy én tanítsalak téged?

A bölcsesség azt súgta Daninak, hogy nem volna tanácsos cselekedet, ha most az igazságot kiborítaná a tarisznyájából. Nem mondott hát egyebet, csak ennyit:

– Bizony rám férne a tanítás.

A hegedős ábrázata menten megkedvesedett. Magas homlokát ráncba vonta, mint aki erősen iparkodik derék munkát végezni, s nem sajnálja az érdemes ügyhöz méltó fáradozást. Vitézek közt forgolódik a lantos meg a hegedős, meg is áhítja hát a fegyverek dicsőségét. Száz esztendőben egyszer, ha megesik, hogy hegedős öklelésre oktathat halandó embert. Baksa Bálint majd elolvadt gyönyörűségében.

– No, fiam – biztatta –, szállj csak le a lóról, előbb gyalog próbálkozunk. Szép lassan támadj rám a kopjáddal, hadd lásd, miként hárítom el a döfést.

A hatodik vagy hetedik szúrás után a legény öltötte fel a pajzsot. Sűrű szemöldökét szigorún összevonta, s mikor Baksa Bálint feléje bökött, felfogta a kopját. Felfogta egyszer, felfogta kétszer, de csak amúgy parasztosan, mint ahogy az ember szeme elé kapja a kezét, hogyha ráijesztenek.

– Ha lóháton csaptunk volna össze – magyarázta a hegedős –, egy falás nem sok, annyi kenyeret sem pusztíthatnál többet e földön.

Menyhárt a fűben hasalt, onnan biztatta majd a mestert, majd a tanítványt. Csak akkor tápászkodott föl, mikor azok ketten lóra pattantak, hogy amit gyalog tanultak, vitézi módon is kipróbálják. Dobogva nyargalt a két ló, Baksa Bálint kezében szikrázott a kopja. Dani lebocsátotta pajzstartó bal karját, kitárta a mellét védtelenül. A szíve úgy kalapált, majd kiszakadt, a torka összeszorult, s ezenközben figyelt, figyelt feszülten, mert jól tudta, ha csak egy szempillantással megkésik, nyárson végzi fiatal életét. Már majdhogy megcsiklandozta a kopja fényes vasa, mikor villámgyorsan melle elé rántotta a pajzsot, és taszított egyet vele.

– Hijja-hijja, hujjajaj! – kiáltott föl Menyhárt, s már rohant, hogy fölsegítse a földről a hegedőst.

Amaz vastagon káromkodott, nyögött, az oldalát tapogatta. Majd hirtelen rendbe szedte emberi méltóságát, s azt mondta, amit hasonló esetekben mondani ildomos:

– Így kell ezt csinálni, fiam, nem másként. Jól megtanultad.

– Tegyünk még egy próbát! – unszolta Dani.

– Minek, fiam? – vonakodott a hegedős, s az ülepét tapogatta. – Tudod már elégségesen. Bátran mehetsz a török ellen.

Lezöttyent a fűbe, s abból, ahogy sáfrányszínűre gyulladt ábrázata kékbe-zöldbe borult, kiviláglott, hogy a zuhanás módfölött megviselte.

– Ihatnék – szólalt meg erőlködve. Beszélni ugyan nehezére esett, de megszokta már hosszú évek óta, hogy minden munkája végeztével így kiáltson föl, s nem igaz ember az, ki hűtelen a szokásaihoz. Ajkára szorította Menyhárt tökkobakját, s oly szeretettel csüngött rajta, mint gyermek az anyja emlőjén.

Aztán útnak indultak a palánkvárba.

4

Nemhiába keresztelte a föld népe Vastagpalánknak a várat. Vaskos, zömök, tömzsi alkotmány volt valóban. Sárral tetemesen megtapasztott boronafalai marconán emelkedtek ki az erdő zöld hátteréből. Mély árok övezte, víz azonban nem sok jutott beléje, zöldes volt, békanyál lepte be, s zavarosan poshadozott az aranyló napsütésben.

Amiként ezt a haditudomány megkívánta, körös-körül minden fát, bokrot kiirtottak. A szüntelen tiprástól, taposástól még fű sem fészkelt az irtáson, kopáran szürkéllett a föld, itt-ott egy korhatag fatönk meredezett elő. Félkörös kasok fedezékéből ágyúcsövek süket torka nézett szembe az érkezőkkel.

– Ilyen fészekben kél a dicsőség – mutatott a hegedős a palánkra. – Végvár ez, fiaim, vitézség iskolája, bátorság bölcsője. Csak egy híja vagyon ennek a dicsőség szállásának. Egy híja, de nagy híja.

– Ugyan bizony micsoda? – tudakolta Menyhárt.

– Akkor szép a vár, fiaim, ha a bástyákon póznák meredeznek, a póznákon tar fejek száradnak. Itt pedig nagy ideje nem öltek törököt.

A lódobogásra megélénkült a várfal. Nem nagyon, csak éppen három-négy tollbokrétás sisak tűnt föl a kasok mögött s a sisakok alatt egy-egy félorca, a félorcában vizslató szemek.

Dalos Baksa szép vastagon kiköpött láttukra, s tüstént meg is magyarázta, miért cselekedett ekként:

– Zsoldosok ezek, fiaim, nem katonák. Ezek alatt megzápul a dicsőség tojása, nemhogy kikelne. Ezektől olyan nyugodtan alhat a török, mint anyja kebelén. De ha már itt vagyunk, bemegyünk.

Ez időt a császári zsoldosoknak nem nagy becsületük volt a magyar hazában, s nem is cselekedtek semmi olyat, mivel dicséretet érdemeltek volna. Számuk mindazonáltal egyre gyarapodott, mert a határ menti magyar földesurak sorra adományozták váraikat a királynak, ne kelljen maguknak fizetni a katonát. A legtöbb várban zsoldosok táboroztak nagy lomhán, s ha kimozdultak a vackukból, akkor is a föld népén ütöttek rajta, nem a törökön. Mert a töröktől módfölött féltek. S ennek olyannyira híre támadt, hogy e történet kezdete előtt két évvel, mikor Miksa király és császár a békéről alkudozott Szelim szultánnal, a szultán arra kérte, hogy minden várába a maga katonáit parancsolja. Gyarló zsoldosok voltak ezek, eszem-iszom emberek, gyáva-tunya szerzetek, nem olyanok, mint akik száz évvel ezután csatáról csatára megverték a pogányt. Ezért köpött olyan vastagot Dalos Baksa Bálint, mihelyt megtudta, hogy Vastagpalánkon zsoldosok tanyáznak.

Amint az őrök megbizonyosodtak felőle, hogy a lódobogás nem veszedelem hírnöke, sorra felegyenesedtek.

Egyikük most riadhatott föl álmából, sisakja csáléra állott, egyébként pedig kövér arcáról olyanformán csurgott le kétoldalt a hús, mintha szakállt viselne. Bambán nézett a jövevényekre, kíváncsiság nélkül, s nem kérdezett, ahogy derék strázsához illik, hanem ásított. Félelmesen festett ásítás közben, a szája szinte szemlátomást növekedett, mígnem ritkás fogai belesárgultak a levegőbe. Aztán hirtelen kattintással becsapta a száját, de csak azért, hogy ismét nekilóduljon a következő ásításnak.

– Ez az ásító bajor! – magyarázta Menyhárt.

– Hé! – kiáltotta a hegedős, ki megelégelte a tiszteletlen fogadtatást. – Vitézi énekek hűséges énekese jött látogatóba. Nyiss ajtót, hadd beszéljek a kapitánnyal.

Válasz helyett az őr leballagott a várfalról.

Amint Daniék közelebb mentek a palánkhoz, hortyogás ütötte meg a fülüket; emelkedett, süllyedt, meg-megreszketett, mint valami elátkozott trombita. Aztán egy szőke meg egy barna katona jelent meg a várkapuban, olyan lustán, olyan lomhán, hogy megfájdult a szem láttukra. Nem szóltak ezek sem, csak intettek, hogy bemehetnek.

Szűk udvarra értek. A várfalak oldalán kisebb-nagyobb házak, pajták, csűrök. Valamennyinek föld takarta a tetejét, meg ne gyúlhassanak, ha kívülről csóvát vet be az ellenség. Keskenyebb, szélesebb grádicsok vezettek föl a falak tetejére, mely széles volt, s vagy kasok, vagy vékonyabb palánkok emelkedtek rajta. Ezek szolgáltak oltalmul a várfalon a katonáknak, pattantyúsoknak, hogyha csata tombolt. Alig néztek körül, a legnagyobb házból rettentő csörgés, csörömpölés hallatszott. S egy pillanattal ezután megjelent egy vértes lovag, gyalogszerrel.

– Ez Pacalkopp kapitány – súgta Menyhárt.

Így nevezte a félelmes zsoldost, holott Panzerkopf volt az igazi neve. Pacalkopp se sokat jelent, de mindenképpen többet, mint Panzerkopf, aminek valóban semmi értelme nincs, ha magyar füllel hallja az ember. Jött a derék kapitány, recsegett-ropogott, mintha diót törne minden lépésével.

Megtermett ember volt, bő húsú, bő hájú. Orra tövében rókaszín bajusz villámlott, felső ajkát elfödte, alsó ajka azonban kilöttyedt alóla, sötét rózsaszínen. Széles ábrázata a nyershús színeiben pompázott, s hogy a tekintet el ne unatkozhassék rajta, kékbe játszó foltok csinosították. Pirosló orra megviseltnek, nyűttnek látszott, mivel áfonyaszín bibircsókok burjánoztak rajta. Vérrel öntözött vén mócsinghoz hasonlított, s ki ilyennel még nem találkozott, meg se próbálja elképzelni, mert könnyen hamis útra tévedhet.

Panzerkopf lustán végigmérte a vendégeket, aztán kinyújtott ujjal rámutatott Baksa Bálintra:

– Hegedős! – szólalt meg vigyorogva.

– Lantos! – mondta, s ezúttal Menyhárt felé döfött az ujjával.

– Te meg micsoda szerzet vagy? – kérdezte végezetül Danitól, s bajusznyi szemöldökét megugráltatta a homlokán.

– Béres vagyok, kapitány úr – válaszolt Dani.

Panzerkopf legyintett, s becsmérlőn elhúzta a száját:

– Kopjás béres – dörmögte –, bolond béres.

Ezalatt lassúdan összeterelődtek a katonák.

Egyik felől a zsoldosok, nagyobbára németek meg néhány olasz, spanyol, vallon.

Magyar katonasága is volt a várnak, tíz gyalog hajdú. Ezek egy csoportba verődtek.

Baksa Bálint alkalmas helyet keresett magának, hátát nekivetette az egyik kuckó oldalának. Panzerkopf gyalogszéket hozatott, arra ereszkedett alá csörömpölő vértjeivel. A fegyveresek a lépcsőkön helyezkedtek el, vagy a puszta földön a falak tövében. Csak a strázsák maradtak a falon, mintha a kötelesség odaragasztotta volna őket.

A hegedős pedig énekelt, majd Thury Györgyről, majd Gyulaffy Lászlóról, Magyar Bálintról, s valahányszor végére ért egy-egy éneknek, egy hajtásra kiivott egy kupa bort.

– Eleget dicsérted a magyarokat – szólalt meg Panzerkopf kapitány –, most a császári zsoldosokról énekelj.

– Azokról én sehol nem hallottam éneket – válaszolt Baksa Bálint.

– Az baj – csóválta meg fejét a kapitány –, szívesen meghallgattam volna. Még szívesebben meghallgatnám, ha rólam énekelnél vitézi éneket. Rólam, Panzerkopf kapitányról. Nézd, hogy tudok inni!

Fölállott ültéből, két kézre fogott egy terjedelmes kancsót. Szétvetette a lábát, fejét hátraszegte, s csorgatni kezdte a bort a torkába, semmivel sem lassabban, mintha egyik vödörből a másikba öntötte volna. A mutatvány végeztével megtörülte csapzott bajszát, mely egyszerre összecsöpörödött, úgy megtelt borral, maga pedig büszkén körülhordozta tekintetét.

– Ilyen ember Panzerkopf kapitány. No – unszolta a hegedőst –, ehetsz, ihatsz egy hónapig, s szerezd meg Panzerkopf kapitány énekét.

– Ára vagyon annak – válaszolt Baksa Bálint.

– Kapsz két arany forintot – azzal már nyújtotta a kezét parolára.

A hegedős nem válaszolt, csak fintorgott kényszeredetten. Megijedni éppen nem ijedt meg, de hogy mit legyen mondandó, bizony nem tudta.

– No? – kérdezte Panzerkopf fenyegetőn, s a szeme megvillámlott.

Baksa Bálint lassan fölemelkedett:

– Ha kegyelmed úgy akarja – mondta nehéz szóval –, én megszerzem az éneket. Akár tüstént indulhatunk.

– Hova, te?

– Hát a törökre.

– A törökre? – kérdezte a vitéz kapitány, s a szemét kerekre meresztette.

– Oda.

– Bolond ez a hegedős! Bolond! Sült bolond! Nem a törökre akarok én menni. Dalt akarok Panzerkopf kapitányról. Ha a török levágja a hegedős fejét, ki szerzi meg a vitézi éneket?

A kapitány összekurafiázta, donnervetterezte Baksa Bálintot, nagy mérgében talán rosszabbra is vetemedett volna. Csak hát előállott Barkó Dénes, a hajdúk tizedese.

– Tisztelettel kérem, Pacalkopp kapitány úr, hallgasson meg engem. Itt vagyunk mi tízen, hajdúk. Lesre csaljuk Akibár agát. Jöjjön velünk, metélje szét a gaz pogányt. A hegedős pedig megénekli, olyan szépen, hogy a kapitány úr unokái is sírva fogják hallgatni.

– Menjünk! Menjünk! – kiáltották a hajdúk, egyszerre talpra szökkentek mindannyian, egyik-másik kirántotta a szablyáját, s megsuhogtatta a levegőben.

– Mozgolódik a török – folytatta a tizedes – az a gaz Akibár valamit forgat a tar fejében. Ha mi nem megyünk, rajtunk üt ő. Hadd ízlelje meg a vasat. Vezessen kegyelmed. Mi ismerünk itt minden völgyet, zugot, hajlatot, tőrbe csaljuk a pogányt. Kegyelmedet meg szájára veszi a hír!

– Törökre! Törökre! – kiáltozták szinte részegen a hajdúk, tüzelt a szemük, villogott a foguk. Úgy elöntötte őket a harci kedv, hogy a zsoldosok óvatosan elhúzódtak tőlük, s kezüket a fegyverükön tartották. A strázsák a falon egyszerre fölélénkültek, de nem kifele figyelmeztek, hanem a várudvaron zsibongó hajdúkra.

Panzerkopf kapitány maga elé meredt egy darabig, mintha fontolgatná, mitévő legyen. Aztán megingatta a fejét lassúdan.

– A felséges császár megbékélt a szultánnal. Nem leszünk frigybontók.

A tizedes keserűn felsóhajtott. A lelkesedés pedig éppoly gyorsan elhamvadt, amilyen hirtelen lobot vetett. Törökülésbe zöttyentek a hajdúk, az őrök a falon ugyancsak. Panzerkopf kapitány rácsapott a combvértjére:

– Nem baj – mondta nagylelkűn –, nem kell hősi ének. Nem kell Panzerkopf kapitány dala. Énekelj a szerelemről, hhej, hháj, barna kislányról, ihháj-csuhháj kis rózsámról, liliomról, gyöngyvirágról, hogy a fene egyen meg!

Nem kérette magát a hegedős, hanem énekelt szakadatlanul, közben-közben nagy sebesen ürítgette fakupáját. Amúgy a fél vállával intett Menyhártnak, hogy üresen ne hagyja. Amaz engedelmeskedett, de magáról sem feledkezett meg. A hajdúk vére tüzet fogott, rúgták a port, s táncoltukban a csizmájuk szárát csapkodták.

Panzerkopf kapitány egy darabig nézte őket. Majd hirtelen kigyulladt a tekintete. Beállott a hajdúk közé, azok körbe fogták, körültáncolták, ő meg utánozta őket, ahogy a súlya meg a páncélja megengedte. Nagyokat zöttyent, s úgy recsegett-ropogott a tömérdek vért rajta, hogy aki csak a kiáltozást, a csörömpölést hallotta, de semmit nem látott, szentül hihette, hogy véres ütközet tombol.

– Barna kislány! Barna kislány! – kurjantott a vitéz kapitány, magasba rúgta a lábát, a tenyerével pedig akkorát talált rásújtani roppant jókedvében, hogy a lépést elvétette.

– Barna kislány! – kiáltotta még. Azzal hanyatt esett, akkora lármával, mintha egy roppant bádog zuhant volna alá valami magas torony tetejéről. A hegedős tovább játszott. A hajdúk tovább pörögtek-forogtak, tovább csapkodták a csizmájuk szárát, egyre távolodva a dicstelenül elhanyatlott kapitánytól, kit végül is négy hű zsoldosa állított lábra.

– Megállj, barna kislány! – morogta Panzerkopf haragosan. – Ezért még megfizetsz!

5

Dalos Baksa Kanizsának vette útját, a két fiú meg visszatért a faluba. Azazhogy előbb ellátogattak abba a csalitosba, hol Dani legeltetés közben kopjavasra lelt egy bokor tövében. A lovakat kikötötték, maguk meg kutatni kezdtek a harasztban emberölő szerszámok után. Rugdosták az avart, föltúrták a bokrok alját, de nem jártak szerencsével. Holott Menyhárt híven emlékezett rá, hogy ezelőtt két évvel errefelé menekült a Veszprém vára alatt szétugrasztott török sereg egy csoportja. Itt ütöttek rajtuk a huszárok, s itt vágták le őket.

– Tovább keresünk – mondta Dani.

Úgy is tettek. A bozót egyre sűrűsödött, a föld lágyan lejtett lépteik alatt, mígnem egy omlás vöröses martjához értek. A meredek oldalba fűcsomók, csenevész cserjék kapaszkodtak kétségbeesetten. Háromfelől majdnem merőleges fal övezte a völgykatlant, melybe csak egyetlen oldalról nyílt szabad bejárás, az is olyanformán, hogy ki befelé tartott, nem láthatta azonnal, hogy csapdába esett.

Menyhárt és Dani hamarosan megegyezett abban, hogy a völgyet átkutatják, mert ha török temető van ezen a tájon, minden bizonnyal itt lesz. A katlan fenekét szélesebb-keskenyebb vízmosások barázdálták össze, egyébként dúsan tenyészett rajta rekettye, galagonya, mogyoró, csalán, szamárkóró, vad összevisszaságban, szinte áthatolhatatlanul.

Minden afelől tanúskodott, hogy ember nagy ideje nem vetődött erre. Lépésről lépésre haladtak a gúnyaszaggató, bőrmarasztaló, embergátló ciheresben, s Dani időnként bele-beledöfött kopjájával a földbe. Olykor a vas puhán elmerült a porhanyó talajban, olykor követ ért és megcsikordult, végezetül egy szúrásra fojtott zörrenés jött válaszul.

– Vas! – szólalt meg elégedetten.

Nem vas volt egyébként, hanem egy zöldrozsda lepte rézpajzs, formájára nézve kerek. Nekigyürkőztek, s föltúrták a földet egy széles darabon. Török temetőre bukkantak csakugyan. Csontok sárgállottak, jatagánok, handzsárok, vértek, sisakok, tőrök között, néma összevisszaságban; egy hadseregre való csont s egy hadseregre való fegyver. Ők legalább tömérdeknek becsülték a leletet.

Menyhárt mohón beletúrt a vitézeknek kedves zsákmányába. Eleddig abban a jámbor hiszemben élt, hogy a hősi énekek dalosa puszta lantján és bátor szívén kívül egyebet nem visz a csatába. A hegedőstől megtanulta viszont, hogy fegyverre is szükség van, s jártasságra az öklelés meg a kardforgatás tudományában. Nagy nehezen ráakadt egy alkalmatosnak vélt kopjavasra:

– Ez jó leszen! – kiáltotta, s már fordult is volna vissza, ha Dani nem int, hogy maradjon.

A béke harmadik éve tartott már, mintha nem csupán vendégségbe látogatott volna el a pogánytiporta magyar földre. Futott ember is csak hébe-hóba toppant be a faluba, úgy látszott, a Hódoltságban megenyhült az élet, akárcsak a királyi földön. Törökre, háborúra nem gondolt más Szabadlakon, csak az egy Kopjás Dani. Ahogy a gondos kertész a virágot, úgy ápolta lelkében a haragot, s készülődött gondolatban a bosszúra. Afelől, hogy mi módon megy majdan végbe, nem sokat törte a fejét. Erre csak most eszmélt rá, a csontokkal keveredő rengeteg fegyver láttán.

– Sereget gyűjtünk! – mondta büszkén. – Törökverő szép sereget!

– Sereget? – visszhangozta a szeplős dalnok tisztelettel.

Hamarosan belátta, hogy ennél mi sem könnyebb. Hadba méltó ember akad Szabadlakon bőséggel. A halomban pedig, itt a völgy fenekén, valóságos fegyvertár rejlik. Ellenség nélkül sem kell szűkölködniök, odaát a Hódoltságban csak úgy nyüzsög a janicsár, akindzsi, bezlia, szpáhi.

Vagy azok jönnek portyára ide, vagy ők törnek be amazokhoz.

– Miért is ne gyűjtenénk sereget? – bökte ki a végső következtetést.

Egyik is, másik is fölnyalábolt egy csomó fegyvert. Aztán kigázoltak a tüskés, sűrű bozótból a szabad térre, hol a lovaik falevelet hersegettek, mivel minden füvet gondosan lelegeltek maguk körül, ameddig a pányvától elérhettek. A két legény lóra ült, s addig térült meg fordult, míg a török temetőben használható holmira még egy koldus sem lelhetett volna. Alkalmasabb hely híján a zsákmányt Pajzsgyártó kertjének végében rejtették el.

Dani legszívesebben még aznap hozzálátott volna a toborzáshoz. Csak hát időközben megjött útjáról Pajzsgyártó, s efelől az egész falu tudomást szerzett, mert a bíró ordított, ahogy a torkán kifért, s elcsatangolt béresét gyalázta cifrán.

– Gatyamadzagot sodrok a beléből! – ismételte untalan.

Ez a terv nem hangzott éppen kecsegtetőn, mindamellett Dani beballagott nagy nyugalmasan a bírói portára. Előzőleg elbúcsúzott Süke Menyhárttól, ki a kölcsönvett lovat is elvezette.

Amint megpillantotta Danit, a bíró leoldotta a nadrágszíját. Olyan félelmes képpel művelte ezt, amiből bárki kitalálhatta, hogy vagy a nadrágszíjat akarja megpuhítani a bérese hátán, vagy a bérese hátát akarja puhítani a nadrágszíjjal. Akár ezt, akár azt vette célba, gazda nélkül csinálta a számadást. Dani megragadta a kopjája nyelét, a fegyvert kinyújtotta, a száját összeharapta és várt.

Egy darabig farkasszemet néztek. A bíró vörösen, mert nem kedvelte, ha szándékában akadályozzák. Dani sápadtan nézett, de elszántan, olyannyira elszántan, hogy a bíró rántott egyet a vállán, aztán visszakanyarította a szíjat jogos helyére.

– Nyergelj, tarisznyálj, koszos fattya! – förmedt rá a fiúra.

Nem azzal a céllal azonban, mintha tüstént útnak akarná indítani, inkább, hogy kedvére kiabálhasson, s a dühét lohassza.

Dani bement az istállóba, rádobta a nyerget a lóra, s mialatt a szerszámot igazgatta, csatolgatta, szorítgatta, a kopjáját ott tartotta a keze ügyében. Most ébredt rá, milyen bölcsen cselekedett, hogy nem forgolódott fegyvertelenül a világban.

Kopjástul hágott föl a lajtorján a padlásra, hol fürtökben lógtak a szelemenfáról a kolbászok, az oldalasok, a hurkák, a gömböcök. S amint körüljártatta a tekintetét, mindjárt látta, hogy itt alkalmasan elrejtheti a padlóra hányt szalmában a fegyvereket. Leakasztott két oldal szalonnát, egy kövérebbet meg egy soványabbat, s a padlás ajtajából megtudakolta:

– A kisebbiket-e vagy a nagyobbikat?

– Mind a kettőt – határozott gyorsan a bíró –, még egy gömböcöt is hozzál. Hosszú útra megyünk.

Dani lelkében a kíváncsi várakozás meg a sajnálkozás feleselt egymással. Ki keveset látott még a széles világból, repesve indul vándorútra. Nem olyankor azonban, mikor éppen sereggyűjtésre készülődik.

– El ne kószálj! – szólt rá Pajzsgyártó kurtán s igen barátságtalanul, azzal kilépett a kapun.

Miután megrakta a két tarisznyát, s már semmi nem hiányzott ahhoz, hogy útra keljenek, Dani kilesett a kerítés fölött, nem közeledik-e a gazdája. Aztán a konyhához lopakodott. A bíróné tátott szájjal aludt a kemence mellett a szalmán, kezében egy üres szilke.

Kedvező volt a pillanat, lefutott hát a kert végébe, magához ölelt egy csomó gyilkolószerszámot. Az udvaron megállott, hogy utolérje a lélegzetét, majd fokról fokra fölhágott a lajtorján, mindig jobb lábbal lépve először, majd a ballal. Nagy teherrel ekként könnyebb fölfelé menni. Mikor az utolsó rakománnyal eljutott a padlásajtóig, úgy megfogyatkozott az ereje, hogy maga is megijedt a melle zihálásától. A terhet pedig a padlóra teremtette. Az éktelen csörömpölésre a bíróné fölriadt.

– Hé! – kiáltotta, mintha fulladozna. Ezt a kiáltást még megismételte kétszer, aztán motyogott valamit, de már félálomban. Ezzel a veszély elmúlt. Dani sietve besuvasztotta az emberölő készséget a szalma alá, nem messzi a gerendától, melyről barátságosan lógtak alá négy disznó jóízű maradványai. Maga letelepedett a tornác lépcsőjére, s várakozott engedelmesen a gazdájára.

Amaz napszálltakor jött meg, azaz későn. Hajnalra halasztották az indulást.

Mikor már nyeregben ültek, Dani megkérdezte:

– Aztán a nyájat ki látja el?

Hallotta a bíró a kérdést, hogyne hallotta volna, megsűrűsödő pillogása is jelezte, mindamellett egy árva szóval sem válaszolt. Dani megütődött ezen, hiszen Pajzsgyártó szerette a barmát, ahogy minden vagyonát szerette. Ha nem szól, nem szól – gondolta –, én nem firtatódom. De tűnődőbe esett.

– Hajts csak egyenest – mondta a bíró a falu határában, s maga eltért oldalt –, a keresztnél várj meg.

Tapasztalta már Dani odahaza is, hogy a bíró titkolózó természetű. Néha hetekig távol volt, s még a felesége sem tudta, hol jár. Az asszony faggatózására sem válaszolt többet, mint hogy ügyes-bajos dolgaiban hivataloskodott. De a testén gyarapodó zsír meg a zsíros mosoly az ábrázatán azt hirdette, hogy akármerre csatangolt is, az idejét nem vesztegette haszontalanul. Dani pedig fogadkozott magában, hogy a szemét kinyitja. Alig született meg az elhatározása, bebizonyosodott, hogy e világban valóban célszerű nyitott szemmel járni.

Az út mentén ugyanis öt jó formájú tehén legelészett, s az öt tehénre egy leány vigyázott, a botjára támaszkodva, ahogy a pásztorok szokása. Sudár termetű, széles vállú, kemény karú lány volt. A szája mosolyra állt, azazhogy a mosoly s a fintor között ingadozott, s orcája két oldalán a gödröcskék is szemlátomást habozóban voltak, hogy kinyíljanak-e vagy bezáruljanak.

Daniban megállott a lélegzet. Mindamellett gyorsan kitalálta, hogy ez a lány Bugyogós Borka. Nem esett nehezére a fölfedezés, mert a szép lány a szépsége gyarlóbbik felével oly dicséretesen megtöltötte a piros török bugyogót, hogy kevés híján szétrepedt rajta.

Ehhez a bugyogóhoz Borka történelmi úton jutott. Csaták után a föld szegény népe kiment tallózni a mezőre, s gondosan megszedte a holtakat, kik éltükben annyi javából kiforgatták. A török, ha tehette, elvitte a halottait, de szerencsére nem mindig jutott ideje rá, ilyenkor egész falvak felruházkodtak. Következésképpen nemegyszer megesett, hogy a csikós ujjatlan janicsár mentét hordott a szűre alatt, s a paraszt dervisgúnyában aratott. Az asszonyok különösen kedvelték a fehér turbánokat, mely kendőnek is megtette, de pendelyt is varrhattak belőle a gyerekeknek. Egy ilyen csata utáni tallózásból özvegy Füsüsné piros török bugyogóval tért haza. Borka akkoriban a válláig sem ért az anyjának, s mikor a bugyogót engedelmesen felöltötte, alig látszott ki belőle. Eleinte naphosszat sírdogált, annyira bántotta a csúfság. S ha nem sírt magától, könnyre fakasztották a gyerekek, kik rajostul tódultak a nyomába, s hangos szóval gúnyolták:

– Alul török! Felül magyar! Alul török! Felül magyar!

Időjártával azonban Borka megszokta a bugyogót, mivel hozzá nevelkedett. S megszokta a falu népe is, hogy Szabadlak legszebb lánya török bugyogóban feszít. Már maga a tisztelendő úr sem ütközött meg a furcsa viseleten, holott akkortájt főbenjáró erkölcstelenségnek ítélték, ha fehérszemély férfigúnyát öltött. Csak hát a tisztelendő úr is inkább Borkát nézte, mintsem a bugyogót. Dani sem a bugyogón gyönyörködött el, hanem a lányon, ki botjára támaszkodott, s barna karja jóízűn buggyant ki erszényszájú fehérgyolcs ingéből. A legény megrántotta a gyeplőt. Tudta ugyan, hogy illendő volna valami szíveset mondania, de a torka kiszáradt, mintha egy álló hete egyetlen korty vizet sem nyelt volna. Ez a megigézett mozdulatlanság hízelgett Borkának, meg mulattatta is. Orcája két oldalán kinyíltak a kicsi gödrök, szétpattant két ajka is, és nevetni kezdett.

– Engem nézel vagy a teheneimet?

Ekkor végre ráeszmélt Dani, hogy igen gyarlón fogott a legénykedéshez. Bátorításul a bajszához kapott, hogy pödör egyet, s mindjárt utána hegyeset mond. Csakhogy a lány megelőzte.

– Az ilyen bajuszt nem pödörni kell, hanem a disznók elé vetni.

Ebbe belesápadt szegény Dani. Lehet, hogy sok fogyatékossága volt, de egyik sem keserítette annyira, mint ez a békétlen férfiúi ékesség. – Ha te bántasz, én is bántalak – gondolta, s már vágott is.

– Téged néztelek volna, de a teheneid szebbek.

– Nézd csak őket bátran – biztatta Borka –, az ilyen bivalyborjúhoz, mint te, tehén való, nem lány.

Dani összeráncolta a homlokát. Úgy vélte, hogy az utolsó szó a férfit illeti.

– Adod te még alább is – vetette oda foghegyről, s a két térdével már meg is szorította a lovát. Silánynak becsülte a visszavágást, s még inkább néhány pillanattal később, mikor a lány utána kiáltott:

– Adom majd alább is, de olyan alul, ahol te vagy, még vénen sem.

Méregben váltak hát szét. Borka rákönyökölt újólag a pásztorbotra, s hosszan követte tekintetével a távozót. Eleinte azon bosszankodott, hogy amaz milyen hekkesen ül a nyeregben, mintha legalábbis főkapitány volna. Utóbb azon, hogy eszébe sem jut visszanézni.

– Csakugyan a teheneket nézte volna? – tűnődött Borka, mikor a lovas már eltűnt, csak por kavargott utána. S olyan csodálkozva vette szemügyre az öt kövér tehenet, mintha első ízben látta volna őket.

6

A legmódosabb gazda a faluban a bíró volt, nyomban utána Duhajosi gazda következett, ő csak azért nem vitte többre a bírónál, mert gazdálkodáson kívül egyebet nem művelt. A bíró viszont szüntelenül kupeckedett, csiszárkodott, s nesze szálldosott, hogy magyarral, némettel, törökkel egyaránt kereskedik. Híre támadt az ügyességének is. Kinek valami eladnivalója akadt, hozzá vitte. Ő meg forgatta a pénzt és az eszét, a békét pedig jártasan lefölözte.

Duhajosi gazda nem szolgált rá a nevére. Bortól, késtől, veszekedéstől, sőt még a nagyevéstől is tartózkodott, s talán a szerény nevezetet is megérdemelte volna, ha nem áhítozik oly erősen arra, hogy Pajzsgyártót gazdagságban meghaladja. Bántotta, hogy övé a legtöbb szántó, a legtéresebb legelő, a legtermékenyebb szőlő a faluban, mégsem ő a módosabb, s a bírói rangra sem ő emelkedett. Ennek a bánkódásnak pedig a béresei meg a napszámosai itták meg a levét. Hajszolta őket embertelenül, s amit ígért, soha meg nem fizette. De minden erőlködése, fukarsága, szószegése kárba veszett, Pajzsgyártó egyre gazdagodott, az ő vagyona pedig nem gyarapodott.

Szabadlak népének csaknem egynegyede Duhajosinak dolgozott. Közöttük öreg Süke Menyhárt, ki a szilaj gulyát őrizte a Bakonyban, s csak hébe-hóba vetődött haza. Az övé volt az az öt szép háztáji tehén is, melyeket Borka hajtott ki napról napra. Özvegy Füsüsné napszámba járt a bírói tisztre törekvő gazdához, s szörnyűmód elvadult a tömérdek igazságtalanságtól, amit napról napra tapasztalt. Nem is szeretett más embert a lányán kívül, s olyan lepcses szájú fehérszeméllyé dühösödött a szolgasorban, hogy nemcsak Duhajosi uram, hanem maga Pajzsgyártó bíró is tartott tőle, mert csúnya szájalásban senki vele nem versenghetett.

Ez a nap zajos riadalommal kezdődött. Reggeltájt öreg Süke Menyhárt bekocogott tömzsi, borzas kis lován a szegényszerre, hol a viskója állott. Felesége az udvaron mosott, Menyhárt pedig az istálló sarkában kucorgott, s a lantosi művészetet gyakorolta. Nem sokáig azonban.

Mihelyt az apját meglátta, befutott az istállóba, hogy legalább a lantot megmentse a veszedelemtől. Alig rejtette el a jászolban, a széna alá, az öreg már fenekelte bőszen, nem amúgy magafeledten, hanem oktató szándékkal, ahogy gondos apához illik:

– Nesze, te elfajzott féreg! Hát máson sosem jár a nyomorult eszed, minthogy a szép világot szomorítsd a nyekergéseddel? Bár dudát szült volna az anyád helyetted, akkor tudnám legalább, hogy az Isten meg akart sújtani a bűneimért! Ordíts csak, ezt még mindig jobb szeretem a muzsikádnál! Ordíts csak, amíg van benned hang. Hát nem tudod, hogy munkára született az embernek fia erre a földre? Vagy megtudod, vagy meghalsz!

Menyhárt üvöltött, az anyja csuklások közt sírt, könnye belepergett a teknőbe. Nincs ideje a szegény embernek a búslakodásra, nem hagyta hát abba a mosást, habár majd megszakadt a szíve.

– Te korcs duda, te! – mondta az öreg, mikor belefáradt már az igyekvésbe, hogy a fiát a helyes útra terelje. Búcsúzóul még képen legyintette, s már ment is Duhajosi gazdához, hogy a csordáról számot adjon.

Szegény Menyhárt az istálló földjén feküdt, s hogy több ütleg nem érte, a bőgést is abbahagyta. Csak szipogott, s az orrát húzta.

Sok minden megfordult az eszében, az az egy véletlenül sem, hogy hűtlenül búcsút mond a lantosi hivatásnak. Mikor se a feneke, se a háta nem sajgott már, s kellőképpen megnyugodott, kihúzta a lantot a széna alól, s mintha mi sem történt volna, nekivágott a mezőnek. A szíve vigaszra szomjazott.

Odakünt a dombok között nagy hirtelen elhatározta, hogy Dani tanácsát valóra váltja. Legalábbis azt a részét, hogy szeretőt választ magának. Csak hát egymaga volt az egész határban. Gondolta, az lesz a legalkalmasabb mód, ha a jó szerencsére bízza a sorsát. Valakit csak elébe vet a véletlen, s azt majd holtáig szereti, föltéve, hogy barna kislány lesz. A szőkéket nem kedvelte.

Ahogy félig búsan, félig reménykedve lépdelt a füvön, megdobbant a szíve figyelmeztetőn. Teheneket látott ugyanis, Duhajosi gazda széles hasú teheneit.

– Borka! – szólalt meg édes reménykedéssel.

– Mit akarsz? – kérdezte a lány. A füvön ült egyébként, s éppen a tarisznyáját bontogatta.

Menyhárt behunyta a szemét. – Most vagy soha – gondolta, s halántéka majd szétpattant.

– Légy a szeretőm! – kiáltotta rettenetes hangon.

Maga is megijedt a hangjától meg a merészségétől, s ottmaradt veszteg, ahol állott, és dermedten várta, hogy most mi történik.

De nem történt semmi.

Fogta hát a lantját, s rossz lelkiismerettel, szégyentől pirosló orcával lépegetni kezdett Borka felé. Hátha csak szabódik a lány, bátorította magát, hátha utóvégre kedvező választ csikarhat ki tőle. Borka fölpillantott, s a tekintetük összetalálkozott. Aztán Borka megrázta a fejét.

Vagy akarta, vagy nem, mindenképpen úgy esett, hogy sűrű haja épp arrólfelől fedte el az arcát, ahol Menyhárt állott, s nyelte a nyálát izgalmában.

– No-no-no – mondta a dalos legény biztatásként, de inkább dadogásnak hangzott. Azzal átkerült a lány másik oldalára.

– No, leszel-e a szeretőm?

Borka újólag egy biccentéssel tiltakozott. Most meg amarról omlott a haj az arcába. Menyhárt visszalépett, honnan jött volt.

– Lantos ember szeretőjének lenni nagy tisztesség ám, Borka. Ne feledd! Az egész faluban én vagyok az egyetlen lantos!

Úgy hallotta volt Menyhárt, hogy a gyöngén tiltakozó vászoncseléd szíve mélyén nem is tiltakozik, inkább csak a szeméremnek adózik ekként. Ezért hát egy ideig még biztatta Borkát, majd jobbról, majd balról, mígnem amaz megelégelte:

– Ne keringj már körülöttem, te kerge dongó!

– Dongó? – visszhangozta Menyhárt elhűlten. Sok mindenre számított, de erre nem. De aztán szavára lelt:

– Bizony nem illendő, hogy dongónak nevezel egy magányos lantost. Lásd, én szép szóval járultam hozzád. S a szándékom is nemes. Én holtig szeretni akarlak, s holtig neked énekelni.

– Dongó vagy te, akármit is beszélsz – mondta Bugyogós Borka. Felugrott, s lassan elhajtotta a teheneket.

Menyhárt búsan elballagott, s egy galagonyabokor hűsében heveredett le. De akár a bárányfelhős eget szemlélte, akár a talpát, minduntalan erre a kegyetlen sérelemre emlékezett. Azazhogy később nem is vette sérelemszámba a dongói minősítést. Jól emlékezett a leány szavajárására. Ilyeneket szokott mondani Borka, ha legény évődött vele:

– Mit mereszted a szemed, te bivalyborjú?

A dongó ennél sokkalta barátságosabb nevezet. Még a kerge dongó is. Elvégre szép lány, rátarti lány Borka, illendő, hogy ne hajoljék mindjárt az első szóra.

Annyit-annyit törekedett Menyhárt a hűsön, míg egy szép virágének fakadt a szívében. Utána ment hát a lánynak, megtalálta hamarosan. Hasmánt feküdt a fűben, könyökére nehezedve. Leült vele szemben:

– Hadd halljad, mennyire szeretlek – mondta, s énekelni kezdett, amint következik:

A szeretőm piros rózsa,

Egy nagy dongó körüldongja,

S így szól hozzá, rózsaszál,

Szíved zárját dobd le már!

De a rózsa meg sem mozdul,

Szegény dongó dong bolondul,

Szálldos, röpdös, rimánkodik,

Mígnem egyszer elhanyatlik.

Megreszket a lélek benne,

Mintha útra kerekedne.

Jaj, Borkám, én meghalok.

Az a dongó én vagyok!

– Ládd, igazam volt – válaszolt Borka a dal végeztével –, dongó vagy te, semmi más. Kerge dongó! Bolond dongó! Menj másfelé dongani!

Ennyi csapás egyazon napon mértéktelenül sok volt. Menyhártban először futkosni kezdett a lélegzet, aztán egy hosszú sóhajtás kacskaringózott elő a melléből. Az édes reménység pedig megvékonyodott a szívében.

– Isten bizony meghalok, ha nem szeretsz – mondta ünnepélyesen, s valahogy úgy érezte, ha még egyet sóhajt, elszáll a lelke is. De nem szállott el, habár Borka fölöttébb kegyetlenül válaszolt:

– Bolond dongó bolond beszéde.

Ezzel a hamva is szertefoszlott az édes reménykedésnek. Holott oly szép lett volna, ha Borka elfogadja szeretőjéül, s élete végéig neki énekelhet. A drága ábránd füstbe ment. Menyhárt föladta a harcot, s másra már nem vágyott, mint hogy egy kedves szót kapjon útravalóul, vagy legalább egy vigasztaló tekintetet. Leguggolt hát, szemben a lánnyal, s úgy kérlelte lágyan:

– Nézz rám!

Borka ránézett, csak hát nem olyanformán, ahogy Menyhárt szerette volna. Hidegen nézett, egy kicsikét haragosan. S még ezzel sem elégedett meg, hanem megkérdezte bosszúsan:

– Mit mereszted a szemed, te bivalyborjú?

– Hát nem dongó vagyok? – kérdezte Menyhárt sápadtan, s a térde remegett, mialatt fölegyenesedett. Hiszen dongónak senki mást nem nevezett Borka rajta kívül. A bivalyborjú nevezet pedig mindenkinek megjárt, ki körötte legyeskedett.

– Szóval bivalyborjú vagyok? – tudakolta könnyek között.

Mire Borka helybenhagyólag bólintott.

Lantja a vállán, bánata a szívében, Menyhárt lassan eltávolodott megszomorítása színhelyéről. Ment, ment, tévetegen, s ahány lépést tett, annyival mélyebben gázolt bele a szerelembe, mintha nem a szilárd földön járna, hanem hínáros tóban. A dalt pedig, melyet Borka szívének megnyerésére költött, kérve-kéretlenül mindenütt énekelte. Minek eredményeképpen, mihelyt fölbukkant valahol, öregek és fiatalok ugyanazzal a versezettel fogadták:

Jön a dongó! Itt a dongó!

Dongó! Dongó! Kerge dongó!

7

Ahogy a bíró meghagyta volt, Dani az útmenti keresztnél várakozott rá. Meghaladta már a delet a nap, mikor Pajzsgyártó egy dűlőútból előbukkant. Fél karjával urasan intett a legénynek, hogy kövesse. Mentek-mentek, s egy árva szó nem sok, annyi sem esett közöttük.

Ez a csöndesség alkalmat kínált Daninak az ábrándos gondolkodásra. Nagyot csalatkozott azonban, ha azt remélte, hogy a világot tüzetesebben szemügyre veheti. S ezt már aznap estetájt megtapasztalhatta. Belovagoltak egy tanyába, hol egy ormótlan nagy birkahodály állott. A juhászok akkora alázattal fogadták a bírót, mintha fejedelmükül tisztelnék. S ez ismét gondolkodásra késztette Danit, hiszen az embernek fiát annál kevesebb becsület övezi, minél távolabb vetődik falujától.

Miután a bíró sorra kezelt az emberekkel, s a tanyát bejárta, odalovagolt Danihoz. Kibontotta a tarisznyáját, s eléje vetette a soványabbik oldalszalonnát meg a gömböcöt.

– Itt maradsz! – bökte ki kurtán. – A bacsónak pedig engedelmeskedj!

– Mikor jön meg kend? – tudakolta Dani kíváncsin.

– Én? – vörösödött el a bíró. – A szádat befogd, különben nyereg alá gyűröm a fejed.

Ez nem hangzott biztatón, s hogy valamiként a bíró ilyen vállalkozásra ne vetemedhessék, Dani megsimogatta a kopjája nyelét. Tapasztalta már, hogy a bíró a harcot csak olyankor kedveli, ha egymaga üthet. De hát amaz már megfordította a lovát, s nem vett észre semmit.

A bacsót is megkérdezte Dani, hogy mi lesz a teendője.

– Majd megmondom! – válaszolt az, szakasztott úgy, mintha a bírótól tanult volna szűkszavúságot. És csakugyan megmondotta. Egyszer legeltetni küldte, máskor segítenie kellett számba venni egy nyájat, vagy többedmagával fegyveresen őrködni egy csapás mentében, útra kelni pirkadatkor, ismeretlen céllal.

Az idő múlott, múlott, s Dani föl nem foghatta, mi megy végbe körülötte. Hol egy nyájat hajtottak be a hodályba, hol öt-hat koszette, girhes birkát. Néha kiürült az egész rengeteg hodály, de lassacskán ismét megtelt. Sem azt nem gyanította, honnan kerül ide a sok juh, sem azt, hova terelik. Valahányszor faggatózott, kapott választ ugyan, inkább cifrát, mint egyszerűt, de semmiképpen nem hasznosat. Annyit azonban kitalált, hogy embereknek, birkáknak egyaránt a bíró parancsol, s alighanem valami förtelmes álnokságban szorgoskodik. Nemhogy tisztult volna, sűrűsödött a titok körülötte.

Jártatta az eszét máson is. Főleg, ha legeltetni rendelték, mert ilyenkor szabadabban szárnyalhat a lélek, mint cserényszövés, birkanyúzás, fejés közben. Gondolatban vissza-visszatért a bugyogós tehénpásztorhoz. Emlékezete kedvteléssel időzött telt orcáján, s a gödröcskéket is híven kirajzolta, csakúgy, mint egész személyét. Különösképpen azt sem felejtette el, hogy amint a lány hosszú botjára támaszkodott, a nagylábujját időnkint föl-fölmeresztette, amire nem minden halandó képes. Daninak úgy rémlett, hogy tökéletesen mást mondott a nagylábujjával, mint a szájával. Csak hát a szavak maradandóbb jelet vésnek az elmébe, mint az efféle néma üzenetek. De mikor Dani arra gondolt, hogy a játékos vetélkedésben alulmaradt, az emlékezés költötte melegség pokolbeli hévséggé átalkodott a szívében.

Ilyenkor vadul fogadkozott, hogy holtáig nem vált szót fehérszeméllyel, se bugyogóssal, se szoknyással. Így követelte a büszkesége.

Egyébiránt türelmetlenül várta, hogy megtérhessen Szabadlakra, s valóra váltsa sereggyűjtési nagy szándékát. Ez a szándék kis híján megfeneklett. Ősszel megjött a tanyára Pajzsgyártó, kövéren és elégedetten. Egy jókora nyáj birkát rábízott Danira, melléje adott egy sereg fegyveres legényt, s útnak indította Szabadlakra.

Dani megérkezett szerencsésen, reggel korán fölserkent, s Menyhárt keresésére indult. A kert végéig sem jutott, mikor fájdalmas óbégatás, siralmas szűzmáriázás ütötte meg a fülét. Pajzsgyártóné jajgatott.

Senkit nem lelt, akit felküldhetett volna a kövér bíróné, maga szuszogott föl hát a lajtorján a padlásra, hogy szalonnát hozzon, mivel rettentőn megéhezett.

Mire fölért, kifogyott a lélegzete, s hogy megpihenjen, ráereszkedett a halom szalmára a kürtő mellett. De föl is pattant tüstént, fürgébben, mint menyasszony korában. Előbb megtapogatta a rámás húst a hátán, a derekán, nem esett-e benne kár, aztán lábbal belekotort a szalmába, hogy utánajárjon, mi csiklandozta mégolyan ádázul. S amint rugdalódzott, egyre-másra csillantak meg a szalmaszálak között a gyilkos fegyverek. Úgy megijedt, a szalonnát sem akasztotta le a gerendáról, hanem a padlásajtóhoz loholt, s csak úgy özönlött belőle a rémület:

– Jaj, szűzanyám, jaj, én édes megváltóm! Gyilkosok törtek rám! Itt vannak a fegyvereik! Jaj, szűzmáriám! Majdhogy bele nem haltam! Jaj, mi lesz velem, ha megjönnek! Ha rám törnek, meggyilkolnak! Jaj, én édes megváltóm!

Dani egy futamodással a lajtorjánál termett, onnan csitította a felindult bírónét:

– Jöjjön le bátran, kend, nincs itt gyilkos sehol.

– Be jó, hogy itt vagy, Dani fiam – sóhajtott föl Pajzsgyártóné. – Hát lehet, hogy a gyilkosok nincsenek itt, de az emberölő készségük ott van a szalmában. Mi másért rejtették volna oda, mint hogy megöljenek mindannyiunkat. Be jó, hogy itt vagy, Dani fiam. Legalább nem félek annyira.

– Ne is féljen, kend, mert a fegyvert én dugtam a szalmába.

A jámbor asszony elcsodálkozott, s kevés híján leesett a lajtorjáról.

– Te?

– Én hát. S azért, hogy kendet megvédelmezzem, ha pogány martalócok fenyegetnék.

– No – mondta Pajzsgyártóné –, csak aztán ki ne derüljön, hogy magad vagy a gyilkos.

Dani olyan barátságosan mosolygott föl a lajtorja lábától a bírónéra, hogy abban ellobbant a gyanú. Félig visszafordult, nyilván, hogy a szalonnáért menjen, de a fegyverek látványa megrettentette.

– Fogd a létrát – mondta –, mert leszállok.

Miután ezt lassúdan megcselekedte, odalent mélyen fölsóhajtott. Nem a megkönnyebbüléstől azonban, mint sejteni lehetett, hanem az étvágy vette elő.

– Szaladj föl, Dani fiam, szaladj, mert erősen megéheztem. Hozd le a szalonnát, a legkövérebbet. Azt a sok cudar fegyvert pedig hordd el innét. Egy pillantásra sem merném lehunyni a szemem, amíg ott hevernek a fejem fölött.

Miután a bíróné eltűnt az oldalszalonnával a házban, Dani azt módolta ki, hogy a fegyvereket a csűr fedele alá rejti, száraz helyre, hol a rozsda nem tehet kárt bennük.

– Elhordtad? – aggodalmaskodott a bíróné.

– Elástam – mondta a legény, hogy az asszonyt megnyugtassa. Amaz felsóhajtott:

– Embernek, fegyvernek csak a föld mélyén vagyon nyugovása.

Ez olyan bölcsen hangzott, hogy Borvető is bátran mondhatta volna.

Másnap Dani egy zsákravaló fegyvert elvitt Menyhárthoz. Ott aztán köszörültek szorgalmatosan. A megélesített kopjákat, handzsárokat Dani ismét visszadugta a csűr fedele alá, hogy hadas idők jöttén használható fegyvert adhasson minden ember markába.

Egyébként Dani, jártában-keltében a mezőkön, cserjésekben, erdőkben szakadatlanul tanulta az öklelést. Gyarló módon, igaz, de lelkes buzgalommal. Nyúl ugrott ki a bokorból? – kopját vetett rá. Ahány vakondtúrás vetődött elébe, célba vette mindet, s ezt művelte az irtáson magányoskodó tönkökkel, lelógó korhadt ágakkal, tátongó odúkkal.

Egy ízben olyannyira elhatalmasodott rajta a harci hevület, hogy szétdúlt egy nagyobbacska szénaboglyát. Estig villázta aztán, míg ismét felpúpozta, félt a gazda haragjától. Egyszóval, ha valami szúrható fordult az útjába, rátámadt bátran, s amerre a nyájat hajtotta, a sövényeken, fákon, kerítéseken, istállók oldalán mély sebek hirdették vitézi kedvét.

Utóvégre ráeszmélt, hogy az ekként szerzett tudománnyal meg nem elégedhet. A gyakorlat új módjára a kertben jött rá, ahol meglátott egy emberfej nagyságú tököt, amint barátságosan sárgállott.

Pajzsgyártó bírónak hosszú udvara volt. Fa csupán egyetlen hárs nőtt rajta, a kút mellett. Az udvart sövény kerítette el a kerttől, ott viszont seregestül díszelegtek a szebbnél szebb gyümölcsfák. Dani keresett magának egy célszerű dorongot, s az udvar végén beásta a földbe, körüldöngölte keményen, meg ne inoghasson. Annyit hagyott belőle a földből kinyúlni, hogy a dorong olyan magasan végződjék, ahol egy lovas ember feje kezdődik. Hozott a kertből egy kerekded tököt, s rátette a rúd végére. Maga fölnyergelte a bíró leggyorsabb lovát, fölszökkent rá, s kopjaszegezve száguldani kezdett. Neki a töknek.

Harmadjára talált bele. A tök bánatosan reccsent egyet, s két darabban lehullott a földre, épp abban a pillanatban, mikor Pajzsgyártóné a tornácra lépett. A testes nőszemély megmeredt álltában, s a kötényét kezdte gyűrögetni megütközésében.

– Mit vétett neked az a derék tök? – talált szavára végül. – Mit vétett neked, te kolontos nyársaló, tökök veszedelme! Szíró-szúró döfölő bolond. Nem azért vetettünk tököt, hogy te hadba indulj ellene. Ki látott ilyet, kopjával támadni a tökre?! Disznónak szántuk azt, nem kopjás vitéznek.

Dani illedelmesen végighallgatta a pörlekedést, aztán leugrott a lóról, másik tököt rakott a rúd végébe.

– Haragszik? – kérdezte szelíden.

– Hogyne haragudnék, te kopjával társalkodó. Hisz úgy összenőttél azzal a fene szerszámmal, hogy magam sem tudom, hol kezdődik a béres, hol a kopja. Nem elég, hogy rostává lyuggattad a fél falut, most már a jámbor töknek sem hagysz nyugtot. Utóvégre engem is fölnyársalsz, úgy beleátalkodsz a böködésbe!

Mialatt a bíróné ezt elmondta, Dani odalépkedett a tornác elé.

– Inkább ne haragudjék – kérlelte –, hanem gondolja azt, hogy az a tök egy pogány. Én meg kendet védelmezem ellene, s ha el nem pusztítom, rabszíjra fűz mindkettőnket, a portát felprédálja, és csóvát vet rá búcsúzóul.

Azzal nyeregbe ugrott megint, megsarkantyúzta lovát, s a tök nemsokára iszonyút hersent, mintha jajgatna. Darabjai szertegurultak az udvar kemény földjén.

– Jól művelted! – ismerte el a bíróné. – Csak hát tök az, nem pogány.

– Még egynéhányat fölaprítok, aztán a disznóknak vetem.

Látta a bíróné, hogy a takarmány nem megy veszendőbe, a lovagi játék elszórakoztatta. Ezért hát gyakorta kiült a tornácra, s nézte bajnokoskodó béresét.

Dani rövidesen úgy belejött az öklelésbe, hogy már nemcsak egy goromba tököt talált el száguldás közben, de akkor is ritkán hibázott, ha almát tett a rúd végébe célnak.

Öklelő tudományának pedig híre terjedt faluszerte. Vasárnaponként eljöttek csodájára a parasztok, jöttek a legények. Letelepedtek az udvar szélén, s nézték a tökön próbált vitéz kopjaforgatását.

S mivelhogy emlékeztek a török dúlásokra, harcos szóval buzdították:

– Üsd, nem apád! Üsd a gaz pogányát!

Bugyogós Borka is odakíváncsiskodott egyszer. Alig kuporodott le az istálló oldalához, körülrajzották a legények. Elsőnek Menyhárt óvakodott melléje, azaz inkább oldalvást a háta mögé, hogy rajta legeltethesse a tekintetét. Közönként sóhajtott egy-egy forrót, ilyenformán tudósította a lányt, hogy a szerelem csak úgy buzog benne, mint annak előtte. Szólni ugyanis nem mert, mert alig nyitotta ki a száját, Borka szigorúan rápillantott.

Sok legény versengett Borkáért, kiről a leggonoszabb vénasszonyok sem mondhattak mást, mint hogy ő a legszebb lány a faluban. S ezek a legények most mind ott tolongtak körülötte, morcosan néztek egymásra, vizslatva a lányra. Amaz ült csöndesen, s a csupasz földet szemlélte maga előtt, bárki kitalálhatta révedezéséből, hogy nem itt jár az esze, hanem valahol másutt.

Egyszerre csak ráunt, hogy a legények le nem veszik a szemüket róla.

Fölpillantott haragosan, s megkérdezte:

– Mit bámultok, mint a bivalyborjúk?

Egy mokányos ábrázatú legényke lelt elsőnek szavára. Köcsög Pista. Azért illették ezzel a névvel, mert inkább köcsögfeje volt, mintsem másforma. Másik nevezetességéről maga számolt be:

– Rólam mindenki tudja – mondta –, hogy én a fokhagymás kolbászt mindennél jobban szeretem. Nohát, ha ideraknának melléd három szekérderék kolbászt, én mégis téged néznélek, még ha a szívem belehasadna is!

A többi legény elismerőn tekintett Köcsög Pistára, hogy a szerelmét ilyen jelesen megbizonyította. Amaz vidáman szimatolt, mintha már érezné a közelgő boldogság szagát a levegőben. De aztán elborult az ábrázata.

Borka a földet vizsgálta maga előtt. Úgy látszott, megtalálta, amit keresett.

– Látod-e ezt a rothadt almát? – kérdezte. – Tudd meg, hogy én még ezt is szívesebben nézem, mint téged.

Füles Gergő ott állott Pista mellett, s kacagtában akkorát csapott a vállára, hogy az kevés híján összeroskadt.

– Derék lányhoz derék legény illik – mondta, s pöffeszkedni kezdett jártasan, hogy mindenki kétakkorának láthassa, mint amekkorára nevelkedett. S ahogy pöffeszkedett, a két füle pattanásig megtelt vérrel. A jelen pillanatban különösen szembetűnő volt, hogy nevét mivel érdemelte meg.

– Ilyen derék legény mellett egy nagy öröme bizonyára lenne az ember lányának – felelte Borka.

Elnémultak a legények. Senki nem várta, hogy Füles Gergő ilyen kedvező választ kap. Hallgattak illedelmesen, mert úgy való, hogy az kérdezzen, akihez szóltak.

– No, mi az az öröm? – tudakolta Füles, és magába szívott még egy fél akó levegőt.

– A korai özvegység.

Gergő gyászba borult füllel görnyedezett a tomboló hahotában. A maga tömérdekítésére szánt levegő pedig bús sóhajokban özönlött ki a melléből, mert most inkább zsugorodni vágyott.

Ezenközben Dani a tizedik tököt is széthasította. Gondolta, mielőtt tovább folytatja a vitézi szórakozást, előbb kifújja magát. Leugrott a lóról, s verejtékben fürdő orcával, csapzott hajjal odaballagott a legényekhez, hadd lám, min mulatnak. Amazok nem látták, de Borka észrevette. Dani csípejére vágta a kezét, s egy ideig szótlanul álldogált közöttük. Aztán nagyot nyelt meglepetésében. Soha emberfia nem nézett rá úgy, ahogy most Borka. A szeme szinte sütött, s a pillái finoman rezegtek, mintha a tekintete lángja lobogtatná őket. A gödröcskék a két orcáján majd kinyíltak, majd összezárultak, mint a tanácstalan estikék, melyek nem tudják, lement-e a nap, vagy még süt.

Dani szeméből egyszerre kifordult a világ, megigézetten meredt a lányra, mintha most látná először életében. Előrelépett, maga sem tudta, milyen szándékkal, de valami hatalmas erő megtaszította. S mihelyt megmozdult, Borka tekintete fölizzott dúsan, akár a hegyek mögé bukó nap. Hosszú pillái nem verdestek, nem is rezegtek többé, hanem lassúdan ráhanyatlottak arcára, s a varázs feloldódott.

Maga Dani arra ocsúdott föl, hogy körös-körül mindenki őt bámulja.

– Megpróbálom almával – szólt megfontoltan, s már ment is a lovához. Mindamellett jól hallotta, amit Borka mondott a legényeknek:

– Ki a legderekabb kopjás, az hívjon engem a fonóba!

Mire Füles Gergő rettentőt kiáltott:

– Még ma száz tököt szétverek!

Már indult is volna, hogy a fogadalmát beváltsa. Csak hát Pajzsgyártóné résen volt:

– Azt már nem, fiam, ha csak a magadét nem. Mert ennyi elég a disznóknak mára.

Megbolydult a többi legény is. Elsőnek a fürge Csima Péter érte utol Danit.

– Hadd próbálkozzam most én. Egy kobak pálinkával hálálom meg, ha a kopjád kölcsönadod.

– Kettővel! – tetőzte meg mindjárt az ígéretét, mert látta, hogy ahány legény, mind oda tart, s nyilván mind a kopja végett.

– Ettől én meg nem válok – mondta Dani, és hűséges fegyverét ünnepélyesen megrázta. – De kopját azt adhatok mindnyájatoknak, van nekem egy hadseregre elégséges.

Rangosan leugrott a lóról, fölkapaszkodott a csűr teteje alá. A többiek fölfelé fordított fejjel lesték, hogy most mi következik. Dani egy darabig kotorászott, aztán szólt Menyhártnak, hogy hágjon föl ő is, s adogatni kezdte neki az élesre köszörült, vészesen fénylő fegyvereket. Menyhárt mindjárt az elsőt nagy ügyetlenül a földre ejtette:

– Hogy a ragya pettyezzen meg – förmedt rá Dani –, nem tudsz vigyázni? Kárba megy a köszörülésünk.

Menyhárt megbántottan tekintett föl rá.

– Hát nem elég, hogy szeplős vagyok? Még ragyát is kívánsz rám?

A frissen fölkopjázottak szerteszéledtek, nyelet faragni a fegyverbe, meg lóért. Nemsokára kezdetét vette a vitézi próba. Egyik legény a másik után nyargalt végig az udvaron, s vallott csúfot Borka szeme láttára. Mert hát kiviláglott, hogy mégoly terjedelmes tököt sem könnyű dolog lóhátról eltalálni. Borka kacagott, a legények káromkodtak, fogadkoztak. S ebben a nagy nevetésben, szitkozódásban megszületett a kopjások csapata.

8

Iszonyú idők következtek. Iszonyú idők a tökökre. Miután a legények megtudták, hogy Borka oly igen becsüli az öklelést, targoncaszám hordták a tököt a házuk udvarára. Minden telek végében meredezett egy-egy dorong, a bajnoki gyakorlat meg szünet nélkül tombolt. Elsőnek a szemfüles Duhajosi gazda vette észre, hogy a termést mily szörnyűmód megritkították. Káromkodott egy sort, aztán csőszöket szegődtetett a tökrontók elűzésére.

Vasárnaponkint majd egyik, majd másik portán dúlt a torna, többnyire a szegényszeren, hol a vitézkedők nagyobb biztonságban hadakozhattak, mint a módosabb gazdák szeme előtt. Tehetségükhöz képest mindannyian beletanultak az öklelésbe. S időjártával az is megmutatkozott, hogy néhányan aligha nevelődnek pogányokat rettentő hősökké.

Nemcsak Menyhárt tűnt ki esetlenségével, hanem Karikás Pongrác is, holott igyekezett embertelenül. Csak hát a sors gondolkodó természettel verte meg, s valahogy úgy adódott mindig, hogy éppen akkortájt jutott eszébe valami, mikor már-már kopjahegyre tűzhette volna a tököt.

Tíz nekiszáguldás közül egy, ha sikerült, s az is olyan sután, hogy a tök egészben ott ragadt a fegyvere végén. El is búsult szegény a sok kudarcon.

– Már látom – mondta bánatosan –, hogy gyászos végre jutok, ha majd emberi ellenséggel kell megküzdenem.

A legények Borka kedvéért ragadtak kopját, lassankint azonban megejtette őket a fegyverek varázsa. Észre is alig vették, s már arról álmodoztak, hogy előbb vagy utóbb csatamezőn hasznosítják a tudományukat. Dani tüzelte őket, hogy ha majd tavaszra fordul az idő, s a török előbújik vackából, bátran induljanak ellene.

Zsiga, a falu kondása is a kopjásokhoz szegődött. Szakasztott úgy festett, mint egy dervis, és ezt felerészt dervisgúnyájának köszönhette, mit az apja zsákmányolt volt egy csata után. Másrészt tar fejének. Valami álnok nyavalya színkopaszra rútította, s ráadásul pirosas foltokkal tarkázta a koponyáját. Minek következtében Zsiga soha a kucsmáját le nem vette a fejéről, akár tél volt, akár duhasztó melegű nyár. Egyébiránt a kopjázást vonakodva űzte, amúgy tessék-lássék, örömét abban a reménységben lelte, hogy a véres háborúban majd ő lesz a sereg kürtöse. Kivívta máris, hogy a torna kezdetére, befejeztére egyaránt ő adta meg a jelt. Tülökkel, minthogy más szerszáma nem volt. A jel maga fölöttébb undokságosan hangzott.

Egyik-másik kopjás tiltakozott is ellene, s mintha csakugyan igazuk lett volna. Füles Gergő gazdagyerek volt, s amellett lusta. Ő csak a vállát vonogatta, mikor a förtelmes tülkölés fölharsant, s nem mozdult. Ezzel mutatta, hogy nem disznó. A piros arcú, bogárszemű Kantáros Misi nagy hangon kinyilatkoztatta, hogy tülökkel a csürhének parancsolnak, nem kopjás vitézeknek.

– Ne bomolj, Misi! – mondta Dani kapitányosan. – Mi aprítjuk a tököt, a disznók megeszik. Ezért jár tülökszó nekünk is, nekik is. A kürt majd akkor lesz jogos, ha törököt aprítunk.

– Úgy is van! – hagyta rá Cigány Tódor, ki mindig mindenkire mindent ráhagyott, oly erősen szeretett egyetérteni felebarátaival. Nem is tudta soha, mikor mondott igent, mikor nemet, kiváltképp, ha a legények összekülönböztek. Ezt a tulajdonságát ki is figurázták gyakran:

– No, Tódor, igen-e, nem-e? – kérdezték, s ő hol bólogatott, hol a fejét rázta, aszerint, amit a többiek éppen mondtak.

Egyszóval a kopjások vetélkedtek, s szorongatták Borkát, hogy valljon színt a hajlandósága felől, ahogy megígérte volt. A lány azonban legfeljebb a szemével árulta el, hogy a szíve ki felé húz, azt is csak olyankor, ha Danira nézett. Amaz majd megfőtt a tulajdon vérében, olyan hév forróság öntötte el a lány láttára. Visszanézett bátran, szólt is Borkához, nem azt azonban, amit más mondott volna a helyében, s amit szíve szerint mondania kellett volna. Megátalkodott büszkeségében, hogy Borkának kell a kedveskedést megkezdenie. Makacskodott a lány is. Lánggal égett a szemük, az arcuk, a szájuk, mégsem esett másról szó közöttük, mint affélékről, hogy:

– No, most egy almát teszek a karó végébe – mondta Dani.

– Zöldet teszel vagy pirosat? – kérdezte Borka.

– Először zöldet, másodjára pirosat. Ez a rendje.

– Ez.

Azzal Dani fölrakott egy savanyúzöld almát a karó hegyébe, s vagy eltalálta a kopjával, vagy nem.

Szüretre megjött a bíró, hogy a hivatalát ellássa. Szabadlak egyebek között borral is adózott a vastagpalánki zsoldosoknak meg a veszprémi kapitánynak. A szolgáltatásról a bíró gondoskodott. Panzerkopfnak kiürült a pincéje, erősen sürgette hát az új bort.

Egy nap aztán szekerekre rakták a teli hordókat, s a szállítmány döcögni kezdett a hepehupás úton Vastagpalánk iránt. Elővédnek meg hátvédnek két-két zsoldos lovagolt, talpig páncélban. Az ő tisztjük volt, hogy a küldeményt megvédelmezzék. Erre lett is volna módjuk, mert feleúton a falu és a vár között, egy sereg torzonborz haramja tört elő a sűrűből. Sokat nem beszéltek, de az ábrázatukról lerítt, hogy elszántan szomjasak, s az életüket sem sajnálják a borért. Ilyen nagy áldozatot azonban nem kellett hozniok. Alig látták meg a zsoldosok a fegyveres legényeket, félelmes csörömpölések közepette elszáguldottak. Amazok megitták a bort, megtöltötték a csutorájukat, a maradékot kidöntötték, s a lovakat is kifogták a szekerek elől. Gyalog jöttek, de a szerencse jóvoltából lóháton térhettek meg búhelyükre, s a tetejében részegen.

A faluban ijedelmes nagy riadalom támadt. Tudták mindannyian, hogy Panzerkopf, ha kell, erővel is megveszi rajtuk a bort. Ez is kegyetlen csapás volt. De még inkább megrettent a falu népe attól, hogy az erdőben haramják tanyáznak.

Pajzsgyártó bíró összehívatta a falu bölcseit, hogy megtárgyalják, mit legyenek teendők. Addig-addig tanácskoztak, feleannyi bort megittak, mint amennyi veszendőbe ment, mégsem végeztek semmit.

A vitéz Panzerkopf kapitányt pedig egyre cudarabbul tikkasztotta a szomjúság. Napról napra leszalasztott a faluba egy-egy zsoldost, s egyre borzasztóbb fenyegetésekkel. A zsoldos ordított, a bíró az ajkát harapdálta, a fogát szívta, s ígérettel igyekezett lecsillapítani a dühös követet. Ő azt szerette volna, ha Panzerkopf küld katonát, kíséretül a bor mellé. A kapitány viszont ismerte a maga embereit, és sajnálta a bort. Ezért nem egyezett bele abba sem, hogy a várbeli hajdúkat rendelje kíséretül a szekerek mellé. Azok ugyan megvédelmezték volna a bort, de nem Panzerkopf, hanem a maguk javára.

A zsoldos elvágtatott, csak úgy porzott utána az út, a bíró pedig leült a tornácra, a fejét leejtette és sóhajtozott.

Ahogy ilyenformán szellőztette a bánatát, meglátta Danit, ki őt nézte, holott a trágyát kellett volna villáznia. Elfutotta a méreg:

– Ne engem bámulj, te tökháborító, hanem serénykedj! Mert ha én fogok villát, a tetemeddel szaporítom meg a ganét!

Dani olyanformán nézett a haragos emberre, mintha csak arra várna, hogy ölre mehessen vele.

– Béklyóba verlek! – mondta a bíró rákvörösen, de még csak föl sem kelt. Holott enélkül bajosan vihette volna végbe a fenyegetését. Mióta meg akarta verni a nadrágszíjával, s a legény a kopjája után kapott, a bíró tudta, hogy ha verekedésre kerül a sor, vagy ő nyuvasztja meg a béresét, vagy amaz őt.

– Azért néztem kendet – szólalt meg végre Dani csendes szóval –, hogy valamit megkérdezzek.

– Kérdezni lehet!

– Rám bízná-e kend a bort? A zsoldosok borát.

Pajzsgyártó nem felelt, Dani ünnepélyesen folytatta:

– Térdig gázolhat kend a belemben, ha csak egy cseppet is veszendőbe hagyok belőle!

Bajban volt a bíró, ezért végighallgatta szitkozódás nélkül a béresét. Dani elmondta, hogy nyolcan vannak kopjás legények, s ők nyolcan megvédelmezik a boros szekereket.

– Nyolc fegyveres kevés lesz – szólalt meg a bíró, miután hosszan járkált fel és alá a tornácon, leszegett fejjel, komoran. A deszkák tompán dobogtak a lába alatt, mert a bíró sokat nyomott mindenkor, de ha gondolkodott, majdnem kétannyit. Dani büszkén szemlélte gondjaiba merült gazdáját, s előre élvezte a dicsőséget. Hiszen ha a bíró nem hajlana a szavára, ordítana, nem az agyát erőltetné.

Másnap csakugyan útnak indították a zsoldosok borát. A nyolc kopjáson kívül még hat paraszt ajánlkozott kísérőül, a szegényszerről valamennyi, harcban forgott, sokat próbált emberek. Velük tartott a vén Gerső Máté, ki egyre azt hajtogatta, hogy ő már csak a szép halált keresi. Nem nagy szerencsével kereste azonban, mert százévesnek látszott, ha nem többnek. Fakószürke szeme könnyben úszott mindig, arcát fehér hegek borították. Jött a dongalábú Sóvágó Ádám is, munkába csökött, apróka öreg, örökké tréfás kedvű. Jött a bibliás szavú Sete Ábrahám, és nyugodtan várta Isten rendelésének beteljesülését, mindamellett kardot kötött az oldalára. Jött a hatalmas Kaszás Gergely, a fürge Zsikó Mihály. A vezetőjük pedig Borvető Dénes volt, ki gyakorta mondott bölcset, s gyakorta cselekedett bölcsen, ami jeles ajándék ezen a földön.

Ezúttal is mindenki az ő bölcsességére bízta magát. Ő meg jártasan elrendezte a sereget. Minden szekér saroglyájába ültetett egy-egy öreget, hogy ne csak elölről, hátulról is védhessék a hordókat. A csapat maradékát pedig úgy osztotta el, hogy kétoldalra, előre és hátra is jutott fegyveres.

– Ilyenformán – mondotta – egy zászlóalja haramja sem keríthetne be bennünket.

Már indulóban voltak, mikor megesett a baj. Kondás Zsiga ünnepélyesen a nyitott kapuhoz léptetett, szájához emelte a tülköt.

A következő pillanatban a bíró disznói ostromolni kezdték az ól gerendáit, Kantáros Misi meg Füles Gergő földhöz teremtette a kopjáját, ugyanezt cselekedte Köcsög Pista is.

– Nem addig van az! – kiáltotta. – Most nem tökre megyünk, hanem rablókra!

– Elvégeztetett! – szólalt meg a bibliás szavú Sete Ábrahám.

Ezt olyan öblös hangon nyilatkoztatta ki, hogy egyszerre mindenki feléje fordult, nagy várakozással. Az öreg Sete magasba emelte két karját, ahogy apostoli hivatást űző emberhez illik:

– Az idők beteljesültek – mondta méltósággal. – Elfajzott az ember ezen a földön. Íme, kürt helyett a kondás tülkével szólnak mihozzánk. Megérdemeltük, mert rút bűneink disznókhoz hasonlatossá aljasítottak mindannyiunkat.

– Hogy kend mivé aljasodott, mivé nem, maga tudja – felelt Köcsög Pista. – De én tülökszóra meg nem indulok.

– Én sem! Én sem! Én sem! – tüzeltek még néhányan, s el is húzódtak a többiektől.

– Bolondok vagytok! – kiáltotta Dani, s ugyanazt ordította a bíró is a tornácról.

– Bolondok lehetünk, de disznók nem! – feleselt Füles Gergő.

Ezúttal is Borvető Dénes bukkant rá az okos teendőre. Szépen elvette Kondás Zsiga tülkét, fölakasztotta egy szögre a tornác gerendáján. Maga odaállott a kapuba, s csak ennyit mondott:

– No, emberek, induljunk!

Meghúzta a kantárt, hátra sem nézett. De hallotta, amint a szekerek alatt megreccsen az udvar köve, s hallotta a lovasok dobogását is. S ha nem fordult hátra, jól számított, nem maradt el senki.

Óvatosan haladtak. Valahányszor elkanyarodott az út, megállottak, s csak akkor hajtottak tovább, miután földerítették, nem várják-e őket lesre. Csakugyan várták, s efelől hosszú, füttyös feleselés tudósította őket. A kopjások s a fegyveres parasztok egy darabig szorongva vesztegeltek, hogy most mi lesz.

Aztán a füttyök eltávolodtak, majd elhaltak egészen. A rablók nyilván kevesen voltak ahhoz, hogy ennyi fegyveressel meg merjenek ütközni.

Daniék meggyorsították a menetet, s nem sok idő múltán bedöcögtek a szekerek Vastagpalánk udvarára. Egy darabig tétlen vesztegeltek, ezalatt Panzerkopf kapitány felöltötte valamennyi vértjét. Másként, mint hadi öltözetben, nem szívesen mutatkozott az emberek előtt.

– Ihháj! Csuhháj! – rikkantott föl a hordók láttán.

S ezt valóban komolyan gondolta. A hazatérő kopjások még az irtás szegélyét sem érték el, már tombolt a várban a duhaj mulatozás.

Szabadlak népe megszállotta az országutat. Főleg a szőlősgazdák igyekeztek, hogy minél hamarabb megtudhassák, szerencsésen ütött-e ki a vállalkozás, vagy balsikerrel járt. Ünnepelték is a bormentőket, ujjongással, öleléssel, kínálták őket jólélekkel, alig fért már beléjük az étel meg az ital. Daniék nem maguk fordultak be hát a bíró udvarára, hanem népes kísérettel, ahogy győztesekhez illik.

Dani harci jelentés helyett csak ennyit mondott a gazdájának:

– Kend sem fog egyhamar kárt tenni a beleimben.

– De nem ám – bizonygatták a szőlősgazdák, holott nem tudták, miről van szó.

Ez volt a kopjások első diadala. S maga Duhajosi gazda is elismerte, hogy többet nyert borban, mint amennyit vesztett tökben. A csőszeit elbocsátotta, s urasan szabad prédául hagyta termése maradékát a vitézi játékokra.

Szertelen ujjongásukban a szabadlakiak balgán megfeledkeztek a haramjákról. Holott azok a falu megdézsmálása végett táboroztak szabad ég alatt, az erdőben. Eleinte csak apróbb lopásokra vetemedtek. Utóbb azonban, hogy a megtorlás elmaradt, vérszemet kaptak, s éjnek idején rajta-rajtaütöttek valamelyik falu végi házon.

Ezúttal Dani meg sem várta, hogy a bíró tanácskozni kezdjen a falu bölcseivel, hanem összehívta a kopjásokat, s megkérdezte, vele tartanak-e a rablók ellen.

– Megyünk! – kiáltották a kopjások lelkesen.

Csupán egyetlen ember maradt némán: Füles Gergő. Ő sem azért, mintha harci kedv nem buzogott volna a szívében, hanem mert valamelyest lassabban gondolkozott társainál. Aztán megszólalt ő is, fölöttébb férfiasan:

– Megyünk! – mondotta.

Vasárnapról vasárnapra bejárták az erdőt, s kutattak a haramják után. Leltek nyomot, nem is egyet: tüzek hagyta fekete foltot a fűben, avarban, frissen taposott csapást, nagy halom lóganét egy tisztáson, félredobott rongyos gúnyát, birkacsontot, borjúcsontot. Csak éppen a rablók fészkére nem sikerült semmiképpen rábukkanniok. Maguk a rablók pedig majd egyik, majd másik végéről törtek be a faluba.

Valahányszor a kopjások dolgukvégezetlen tértek meg, Borka soha el nem mulasztotta ingerelni őket. Azazhogy Danit bökögette mindig, s igen fullánkosan:

– Azt beszélik, hogy a rablók a faluban ütöttek szállást.

– Ugyan bizony honnan tudod? – kérdezte Dani gyanútlanul.

– Onnan, hogyha a bíró istállójában aludnának, akkor sem akadnál rájuk.

Mire Dani csak a szemöldökével válaszolt. Összehúzta haragosan, s odább lépett.

Ebben az évben csak karácsony előtt szakadt le a hó. A mezőket engesztelő, édes fehérség lepte be. Ebbe a fehérségbe gázolt bele a nyolc kopjás hallgatagon és elszántan. Valamennyien tudták, hogy ez a legkedvezőbb alkalom, a hó megőrzi a nyomot. Mindamellett a fél erdőt bebarangolták, míg ráakadtak a rablótanyára. Se embert, se állatot nem leltek ott, de amit láttak, mind azt tanúsította, hogy a haramják nemrég keltek útra, s mindössze hatan voltak.

Egy darabig követték a frissen vert csapást a hóban. Aztán nyomakodni kezdett lefelé a szürkület, már inkább a fehérleples föld világított, semmint az ég. Megfordultak hát, rájuk ne esteledjék az erdőben.

Elmúlt egy nap, két nap, három hét, négy hét, egyszóval telt az idő, s nem kelt lába senki jószágának. A rablók okosan eltakarodtak, hogy olyan helyen sanyargassák a népet, hol nem küldenek fegyvereseket a nyomukba. A kopjások becsülete pedig megnövekedett Szabadlakon.

9

Alighogy lefolyt az olvadás leve, s a föld megszikkadt, Pajzsgyártó megrakta arannyal az erszényét, lóra ült, elvágtatott, sem azt nem mondta, hova megy, sem azt, mikor tér meg.

A nyájas természet buzgón iparkodott, hogy a földet a maga kedve szerint fölékítse. Megéledtek a dombok, s a tavasz lágy leheletében kinyújtóztak a fák. Az emberi szívekben csakúgy pattogtak a rügyek, mint odakünt a látható világban. A kopjások el-elakadó lélegzettel sürgették Borkát, hogy mondja már ki, melyiküket kedveli. Haszontalan volt minden iparkodásuk. Hízelkedhetett neki Köcsög Pista, Kantáros Misi, Füles Gergő, akárki más, vagy a vállát vonogatta, vagy valami csípőset mondott.

Egy napon Borka a bíró udvarában összetalálkozott Danival. Duhajosi gazda gyönge bárányt küldött Pajzsgyártónénak, nem ajándékul, hanem söprő pálinka fejében. Így alkudtak meg a bíróval, ki a maga nyáját megint vásárra hajtotta, de a feleségéről gondoskodni akart. A kövér asszony módfölött szerette a friss bárányt.

Ahogy egymásba botlottak, egyszerre kigyulladt mindkettőjük tekintete. Egy darabig nézték egymást, mint a megszállottak. Aztán Borka nagy szelesen megkérdezte:

– Miért nem mondasz te nekem soha semmit?

Daniban még mindig ágaskodott a sértett büszkeség:

– Mit mondhatnék – felelte –, ha semmi nem jut eszembe?

Mire Borka nyakig vörösödött.

– Hát ha neked semmi nem jut eszedbe, akkor nekem az jut eszembe, hogy a fejedért egy törött fazekat sem adnék.

Az ajkát összeharapta, s bement bárányostul a bírónéhoz a konyhába. Dani eltűnődve pödörte a bajsza rakoncátlan felét. Tűnődtéből arra riadt föl, hogy a szíve majd kiszakad, a lába pedig, mintha ki akarna ugrani alóla, mert egyazon szándék kormányozta ezt is, azt is, csak az elméje tartott ki makacsul amellett, hogy nem megy utána a lánynak, s nem szól hozzá kedvesen, míg az el nem kezdi.

Sóhajtott egy mélyet, s bement az istállóba. Szénát vetett a jászolba a teheneknek, s a villát untalan a földre bocsátotta. Kiverte a hideg verejték a hátát, az ereje pedig mintha elapadt volna. S mikor mind ennek a tetejében még a hideg is rázogatni kezdte, Dani búsan felsóhajtott:

– Belém esett a kórság.

Alighanem Borka is így járt, mert mikor néhány nap múltán ismét találkoztak, olyan szelíden szólt a legényhez, ahogy még senki nem hallotta beszélni:

– Holnap gyere a Maglóhátra, ott legeltetek.

Erre a kedves szóra várt Dani idestova egy éve már. A boldogság elfakadt a szívében, a torka összeszorult, mintha hurkot vetettek volna rá. Megszólalni nem bírt, csak intett, hogy ott lesz, de valahogy olyanformán, hogy Borka arcán kivirágzott a mosolygás.

El is ment volna Dani minden bizonnyal, csak hát alkonyatkor megjött kalmárútjáról a bíró. Lovon ügetett be a portájára, négy markos legény kísérte, bunkós fütykös mindegyik kezében. Megvárták, míg leszáll a lóról, mintha odahaza is féltenék az ellenségeitől, maguk csak azután szöktek a földre.

Tarisznya lógott a bíró vállán, féloldalra görnyedt a súlyától. S hogy nem könnyű terhet cipel, látszott egész arcán, erőlködő mozgásán. Egyébként elégültnek mutatkozott, megvacsorázott, s korán nyugovóra tért.

Aznap éjjel Dani törökkel álmodott, ami egyébkor is megesett vele. Arról álmodott, mit átélt volt odahaza, a rettenetről, melynek maga maradt hírmondójául. Verejtékben riadt föl, s egy ideig nem tudta, hol van valójában. Odakünt pedig lopakodó léptek neszét hallotta. Megdörzsölte a szemét, s tovább figyelt. Most már tudta, hogy a zaj a kertből szűrődik hozzá. Fogta a kopját, s kisurrant az ajtón.

Sütött a hold valamelyest, de felhők szűrték meg sugarait, s olykor lassú vonultukban el-elborították. Az istálló oldala mellett haladt, onnan úgy fordult, hogy a motozástól távolodjék. Szórva-hintve gyümölcsfák állottak a kertben, Dani árnyékból árnyékba szökkent, mígnem hátulról megközelítette a neszezés forrását. Egy ember volt az, nagy darab, széles vállú ember. Nem sokáig erőltette a szemét, megbizonyosodott felőle, hogy a bíró az. Ott állott az öreg diófa alatt. A legény hasra feküdt a földön, hogy ha már idáig settenkedett, el ne mulassza megszemlélni, miben mesterkedik a gazdája. A diófa tövébe rőzsét raktak volt, fele kötegben hevert még, a többi szétszóródott. A bíró egy hordófenéknyi területet megtisztított. Mihelyt ezzel elkészült, fölegyenesedett, szuszogott egy sort, aztán a tenyerébe köpött, s nekifeszült az ásónak.

Nem lett volna ebben semmi csodálatos, ha nem éjnek idején adja a fejét erre a foglalkozásra. Dani nem fordult hát vissza, hanem várta, mi következik. A bíró ásott, ásott. A gödör két oldalán sötéten púposodott a kihányt föld. Pajzsgyártó fölegyenesedett, tenyerét a derekára szorította, szuszogott egy sort. Ezúttal mélyebben, rendetlenebbül, mint az előbb. Az ásó vasa úgy csillogott az előbukkanó holdfényben, mint egy maréknyi víz.

Egyszer csak Dani arra lett figyelmes, hogy a bíró már nem áll, hanem guggol, és erősen nyög. Valami négyszögletes fekete tárgyat emelt a gödör fölé. Óvatosan bocsátotta a mélybe, még utána nyúlt, mintha meg akarná simogatni. Szelíden hányta rá a földet, hosszan tapodott rajta, hogy elegyengesse, s ezenközben úgy festett, mint valami esetlen medve, ki tánccal mulatja idejét.

Elnézte volna Dani tovább is a talányos szorgoskodást, ha meg nem rezzenti valami sunyi motozás. Arrafelé kapta a fejét, s egy sötét árnyékot látott alattomosan elosonni. Másnapra hagyta hát a bírót a titkával együtt, maga nyomába szegődött a surranónak.

Amaz a kert végének tartott, ahol egy csermely ezüst csíkja hasított bele a partokat szegélyező bokrok sötétjébe. Loppal ment, s oly jártasan, hogy neszt alig-alig vert. Az ér túlsó partján az országútnak fordult, s mivel a füzek fedezték, bátrabban haladt a célja iránt.

Dani elvesztette szem elől, csupán az ember lépteinek fojtott dobogása kalauzolta. Amaz a csermely túlsó partján haladt, ő ezen, s csaknem egyszerre érték el az országutat. A lappangó nem Herendnek vette útját, hanem a Balatonnak, ami messzi feküdt, s innen odáig falu sem akadt. Ezért hát Dani nagyot gondolt, s hangos szóval ráköszöntött emberére:

– Adjon isten jó estét.

Amaz megrezzent, mintha hideg vizet zúdítottak volna a nyakába, olyan váratlanul érte, hogy emberi szót hall, holott egyedül hitte magát. Körülkémlelt, majd válaszként a süvegéhez emelte a kezét, de nem szólt egy árva szót sem.

– Adjon istenre fogadj isten a válasz – folytatta a legény a barátkozást.

– Adjon isten – dunnyogta erre a paraszt, de olyan halkan, hogy csak az érthette, ki gyanította, mit mond.

– Várjon már kend, ne siessen! – szólt rá Dani. – Egyfelé viszen az utunk.

Megint csak valami morgás jött válaszul. Ugyanakkor az ember szaporázni kezdte a lépést, a távolság növekedni kezdett közöttük. Mire Dani észbe kapott, amaz már rohant. Ő meg a nyomában, hiszen csak a bolond enged eliszkolni olyan embert, ki a kertek végében leskődik, s egy adjon istenre futásnak ered.

– Állj meg! Állj meg szépszerivel! – kiáltott rá, mikor már kevés híján a sarkára hágott, annyira utolérte.

Mikor az ember látta, hogy nem menekülhet, oldalt szökkent, hirtelen megfordult, kés villogott a kezében. Dani pedig ezúttal tapasztalta először, hogy a tökön szerzett tudománynak is haszna lehet. Amint a lendület továbbröpítette ellenfele mellett, a kopja nyelével gyakorlottan megbökte a fejét. Az ember megtántorult, elvágódott, s már hanyatt feküdt a földön, mikor végre értelmes szó hagyta el ajkát. Nem olyan azonban, amilyenre magyar ember fakad, ha fejbe találják verni:

– Meded, Allah, meded! – kiáltotta fojtott hangon, mintha még most is azon iparkodna, hogy lármát ne csapjon. Tenyerét a homlokára szorította. Nem sok eredménnyel, mert ahol a kopjanyél megsújtotta, felszakadt a bőre, s a vére elöntötte egész ábrázatát. Mialatt Allahot hívogatta nyomorúságában, Dani lehajolt, s kirántotta az ember gatyájából a madzagot. A madzaggal hátrakötötte a kezét.

Mikor idáig jutott, akkor vette csak észre, hogy törököt fogott, de nem tudja, mitévő legyen vele. Időt akart nyerni, megtudakolta hát a nevét. Különben is úgy illendő, hogy a rabtartó tudja, ki a foglya.

– Husszein! – válaszolt amaz, valamelyest megnyugodva. Sok helyütt megfordult már életében, de olyan szokással sehol nem találkozott, hogy kit halálra szántak, megöletése előtt a neve felől faggassák.

Reménység fakadt hát a lelkében.

– Hadd hallom, Husszein, miben kereskedel nálunk?

Törte a magyar nyelvet a pogány, pogányul törte, de amit akart, elmondotta. Kalmárkodni jött magyar földre, túl is adott minden portékáján, de garázda hajdúk állották útját, megverték, megkínozták, kifosztották. Mit tehetett volna mást, gyalogszerrel eredt útnak, hogy visszatérjen a Hódoltságba.

– Allah úgy rendelte, hogy koldusként fejezzem be nyomorult életemet – sóhajtotta.

– Hazudsz, te lótejen hizlalt szutykos pogány!

– Allah látja lelkem, hogy az igazat mondtam.

– No, ha nem mondod meg az igazat – vágott vissza Dani, s fölemelte a kopjáját –, Allah mindjárt meglátja a lelkedet, s lefordul a trónusáról, úgy eliszonyodik az ocsmányságodon.

Ízelítőül kopjája vasával a bordái közé bökött a töröknek. Az nyüszített, esdekelt, de kitartott a hazugsága mellett.

– Mit kerestél a szabadlaki bíró kertjében? – folytatta Dani tovább a vallatást.

Erre Husszein megmeredt fektében, mert a kérdésből kiviláglott, hogy faggatója többet tud, mint amennyit ő gyanított. A ravaszságához folyamodott, mely annyi bajban megsegítette már.

Elgondolkozott Dani is. Mindabból, mit a múlt nyáron tapasztalt tanyai szolgálata közben a nagy hodálynál, s amit most tapasztalgatott éppen, arra következtetett, hogy a bíró csakugyan kereskedik a pogánnyal. Elragadta a keserű indulat, s magasba emelte a kopjáját.

– Meded, Allah, meded! – nyögött föl a török rémülten, s vergődni kezdett, mintha csúszvást remélne menekvést. Holott nem őrá fenekedett a legény, hanem a törökkel cimboráló bíróra, a bajkeverőre, veszedelem, dúlás költögetőjére.

– Légy könyörületes, s én gazdaggá teszlek – rimánkodott Husszein. – Megmutatom, hova rejtette a szabadlaki bíró az aranyát.

A kopjás legény legyűrte a haragját. Tudta, hogy vagy most fejti meg a bíró titkát, vagy soha, s az ilyen főbenjáró vállalkozáshoz higgadtság szükséges.

– Sok aranya vagyon a bírónak? – kérdezte.

– Féltarisznyára való.

– Hazudsz, csimbókos fejű pogánya! – ijesztett rá rabjára. Tudni való, hogy az ijedt ember nyelve gyorsabban feloldódik.

– Temetetlen pusztuljak el – átkozódott Husszein –, sakálok hordják szét a csontjaimat, ha nem az igazságot mondom.

– Vigyázz, csimbókos fejű – intette a legény –, meg talál foganni az átkod, s magad vallod kárát. Ugyan bizony honnan juthatott volna aranyhoz a mi szegény bírónk?

– Magától a nagy hatalmú Akibár agától többrendbeli juhnyájak fejében. A tulajdon szememmel láttam, mikor a fényességben dúskáló aga a ti hitetlen bírótok markába számolta a pénzt. Délen járt a nap, mikor belekezdett, már nyugodni készült, s még mindig nem jutott végére a számolásnak. Akkor határoztam én el, hogy azt a töméntelen aranyat megszerzem. Óvatos ember a ti bírótok, egy basa nem őrizteti a személyét gondosabban, mégis látatlanul kísértem el a házáig. Megbújtam a kertjében, ott leskődtem, mert tudtam, hogy elássa a kincsét. Nem is csalatkoztam. Gyere, menjünk a bíró kertjébe, bizonyosodj meg felőle, hogy a szegény Husszein szava aranyat ér.

Most már látta Dani, hogy a pogány elpártolt a hazudozástól. De valamit még mindig nem értett:

– Ravasz pogány vagy te, Husszein – mondta –, csak hát én sokkal ravaszabb vagyok nálad. Mert ha a bírónak aranya vagyon, te meg kilested, hova rejtette, miért nem loptad el? Hiszen azért szaglásztál utána.

– Gyorsabb voltál nálam, ügyesebb is, mivelhogy rabul ejtettél – ismerte el a török. – De ravaszság dolgában nem mérkőzhetsz velem. A ravaszságot én az anyatejjel szoptam magamba. S nem múlik el nap, hogy ne táplálnám, növeszteném. A ravaszságom pedig azt parancsolta, hogy az aranyat ott hagyjam, ahol nyugoszik.

– Szertelenül meghizlaltad a ravaszságod – vélte Dani –, most aztán se té, se tova nem bír mozdulni, úgy megülte a háj. Nyugszik boldogan, mint kövér bivaly a feredőben.

Husszein hosszan felsóhajtott:

– Gyalog jár a te hitetlen elméd, különben ékes szavakkal magasztalnál bölcsességemért. Mert ha ellopom az aranyat a rejtekből, aranyostul ejtettél volna rabul. Én meg semmit nem fizethetnék neked a szabadságomért cserében. Felezzük meg a bíró kincsét, bocsáss utamra, s örvendezz jó szerencséden. Magam sem fogok másként cselekedni.

Többet a török nem mondott. Hallgathatott nyugodtan, Dani most már azt sem bánta volna, ha holtáig meg sem mukkan. Kicsalta belőle, amire kíváncsi volt.

Látta, mekkora szörnyű veszedelmet zúdított a bíró a falura. Addig komplárkodott hitszegő módon, mígnem a török figyelmét magára vonta. Hiába titkolózott, hiába rejtegette az összevásárolt birkákat a tanyasi hodályban, s hajtatta úttalan utakon, a ravasz Husszein mégis túljárt az eszén. Ha épségben megtér a Hódoltságba, ötöd-hatodnap az egész falut fölprédálta volna martalóc társaival. Husszein rabul esett. De hátha másnak is eszébe jutott a bíró után szaglászni? Hátha éppen a nagy hatalmú Akibár aga forgat hasonló terveket turbános fejében?

Amint ezt végiggondolta, Dani hosszan fölsóhajtott.

Husszein aggodalmasan szemlélte fektéből. Első ízben esett meg vele, hogy arannyal akarta megváltani a szabadságát, s kecsegtető ajánlatára ilyen furcsa választ kapott. Fel nem foghatta, mi végből sóhajtozik a legény, holott holtáig urasan élhetne a sarcból.

Ez a talány megrettentette módfölött, s még inkább az, hogy Dani, mintha bedugult volna, nem szólt, csak a kopjája barátságosabb végével serkentette föltápászkodásra. Engedelmeskedett volna készségesen, csak hát hátrakötött karral feküdt, s nem boldogult semmiképpen, akárhogy is igyekezett. Utóvégre maga a legény segítette talpra, és se szó, se beszéd, terelni kezdte, de nem a falunak, hol a kincs nyugodott, nem is a Balatonnak, amerre Husszein hazatérhetett volna, hanem oldalvást, egy másik úton.

Ez az út Vastagpalánknak vitt.

Vagyis Dani amellett döntött, hogy a rabot Panzerkopf kapitánynak adja át. Nehezére esett ugyan lemondania a dicsőségről, hogy a törököt végighajtsa Szabadlakon, mégis így határozott. Nyilvánvaló volt ugyanis, hogy a faluban Husszeint megvallatnák. A vallatásból kiderülne, milyen álnokságon törte a fejét a bíró kertjében, aminek a következménye az lenne, hogy Pajzsgyártó máshova dugná a kincsét. Holott arra a kincsre szükség lehet egykor.

Ahogy mendegéltek a dúsan csorduló holdvilágban, Dani eltűnődött – ugyan bizony milyen fogadtatásban lesz része. Gyönge ártatlanságában nem kételkedett afelől, hogy a kapitány megjutalmazza bátor cselekedetéért. Legszívesebben egy csillogó mellvértet kért volna vagy legalább egy páncélsisakot.

A lelke mélyén abban is reménykedett, hogy a rettentő kapitány a veszedelem hírére elszánja magát a frigybontásra, s hadra kél. Hiszen tanácsosabb a bajt eleve leküzdeni, semmint tétlenül várni, míg a nyakunkba szakad.

Ezenközben már a vár körüli kopár irtás földjét taposták. Dani rikkantott egyet, aztán még egyet. A strázsák nagy nehezen fölriadtak, de mikor észrevették, hogy két parasztforma ember háborgatja a nyugodalmukat, olyan rút tanácsokkal látták el őket, hogy az alvó madarak fölriadtak az erdő fáin, és pironkodva csiviteltek.

– Török rabot hoztam a vitéz Pacalkopp kapitánynak! – hirdette meg Dani ünnepélyesen, mihelyt szóhoz jutott.

A zsoldosok valamit motyogtak egymás között, halkan és alamuszin, föl ne ébresszék véletlenül a hajdúkat, kik a palánk másik végében aludtak. Aztán négy vértes kióvakodott a kapun, kettő gyorsan betuszkolta Husszeint a palánkba.

– No – rendelkezett Dani önérzetesen –, kísérjetek a vitéz Pacalkopp kapitány elé.

– Menj dolgodra, koszos paraszt – dünnyögte az egyik zsoldos –, a kapitány alszik.

Csak hát Dani tovább makacskodott, hogy ő nem ingyen hozta a pogány rabot, s a kapitánnyal föltétlenül beszélni akar.

– No, ha nem ingyen hoztad, nesze a fizetség! – kiáltotta a fürgébb zsoldos, a kardját kirántotta, s a lapjával pallani kezdte Danit. Nekibuzdult a másik is, még biztatták is egymást, ilyenformán:

– Hej, krucufix, szakramentum!

– Hej, szakrament, krucufixum.

A kiáltozást akkor sem hagyták abba, mikor Dani magához tért meglepetéséből, rájuk emelte a kopját, ők meg gyakorlottan megfutamodtak, be a palánkvár kapuja mögé.

10

Nem messzi a palánkvártól Dani lezöttyent a földre, hogy számot vessen jelennel, jövendővel. Annyit hamarosan megértett, hogy kár volt Husszeint Vastagpalánkra vinnie! Hiszen amaz a zsoldosoknak sem kínálhat egyebet a szabadságáért, ha csak a bíró aranyát nem. Ismeretes pedig, hogy a zsákmányra éhes zsoldos minden tatárnál komiszabb. Amint Dani idáig merészkedett a gondolkodásban, már szinte látta, miként zúdul húsz bádoginges a falura, s prédál föl mindent, mert aranyat sejt ott is, hol nincsen. Ezen úgy megijedt, hogy nekifutamodott a holdvilágos mezőnek, s meg sem állott a bíró kertjéig.

Holott a félelme alaptalan volt.

Husszein minden bizonnyal kínálgatta volna a kincsét, csak hát a zsoldosok vele sem bántak különbül, mint Danival, azaz ott ütötték, ahol érték. Ritkán láttak törököt, kitöltötték hát a bosszújukat rajta, hiszen a török miatt senyvedeztek a várban, távol édes hazájuktól.

Miután derekasan helybenhagyták a nyomorultat, betaszították a tömlöcbe. Odabent végtére szóhoz jutott Husszein, s kiáltozott is torkaszakadtából, hogy vezessék a kapitány elé, de senki nem törődött vele. Ki rabul esett, mind kiabál, s mind ígérget. A végeken viszont az a szokás járta, hogy mikor egyik vagy másik várban több rab gyűlt össze, egyet közülük útra bocsátottak a kialkudott sarcért, a többi ott maradt túszul. Igen nyugtalanul, mert ha az az egy meg nem tért a mondott időre, az életükkel feleltek érte.

Husszein tehát elheveredett a rothadt szalmán, s imádkozott Allahhoz, hogy ne senyvedezzék ott sokáig egymaga. Így eshetett meg, hogy sem aznap, sem másnap, sem harmadnap nem kereskedett arany után se török martalóc, se német zsoldos.

Hiába is kereskedett volna. Dani meg sem állt futtában, míg a diófa alá nem ért. Ott egy darabig tapogatott a gallyak közt, ezenközben dohogott magában, s fogadkozott, hogy többre műveli elméjét az okosságban. Végül egy helyütt hidegebbnek érezte a földet. Ott ásni kezdett, meglelte a ládát, kiemelte szuszogva, s a vermet gondosan betemette.

Már hasogatta a hajnal az ég alját, nem futotta az időből új rejtek ásására. Tépelődött, hova suvassza a kincset, hogy se török, se német rá ne akadhasson. Végtére a trágyadombba bújtatta el, s visszalopakodott a kamrába. Békétlen lélekkel, mert sokat végzett ugyan aznap éjjel, de csekély haszonnal.

Alig nyújtóztatta ki a derekát, meghallotta a bíró motozását a házban. Tett-vett, harákolt, brummogott, csoszogott bocskorában, utóvégre nevén szólította a béresét:

– Hé! Dani! Tarisznyálj, nyergelj!

Mialatt a legény a lovak körül szorgoskodott, a bíró letelepedett a tornácra. Csakhamar megjelent Pajzsgyártóné, s nagy szeretettel egy karikába göngyölített kolbászt tett az ura elé, meg kenyeret melléje. A bíró ünnepélyesen hozzálátott a falatozáshoz, az asszony hasára ejtett kézzel gyönyörködött benne. Szerette nézni az urát evés közben.

Mikor a kolbász inkább Pajzsgyártó volt már, semmint kolbász, a bíró fölállott. Dani odavezette a lovat a tornác elé, a bíró kinyújtotta a lábát, belelépett a kengyelbe, s nagy súlyosan ráereszkedett a lóra. Azzal már hajtott is kifelé, meg sem várva a béresét.

Nemsokára a bozótosban ügettek, fakadozó ködök között, elöl Pajzsgyártó, mögötte Dani. A bíró kedvtelve fütyörészett, egyszer vékonyan, máskor vastagon, de szünet nélkül.

– Te sem fütyörésznél ilyen vígan – gondolta Dani –, ha tudnád, amit én tudok.

Jókedve volt a bírónak, mellfeszengető jókedve. Hogy el ne apadjon, s a torka se száradjon ki, untalan szájához emelte tökkobakját, s húzta-húzta. Megint fütyült, s megint ivott.

Mikor a nap széthessentette a ködöt, szét a hideget, Pajzsgyártó dúdolgatott, mintha a meleghez szebben illene a dörmögő hang a cikázó füttynél.

A gazdája jókedvétől-e, vagy attól, hogy az aranyat kiásta, s elrejtette a maga céljaira, Dani bátorságra gyulladt, s megkérdezte:

– Hova megyünk?

– Csak ide – válaszolt a bíró, s fél vállával előreintett.

Bokros dombok között haladtak, majd befordultak a Bakony hűvös sátra alá, s Pajzsgyártó ismét füttyel üzent jókedve felől. Olykor-olykor széthúzott szájjal, megfeszített ajakkal madár módra válaszolt egyik-másik csivitelőnek, csipogónak, cserregőnek. S harsányan fölkacagott, ha a rászedett madár a közelükbe szállott, s tanácstalanul röpködött, mivelhogy felelgető társát sehol sem lelte.

– Messzi megyünk még? – tudakolta Dani, hogy legalább hazugságot halljon, ha már az igazat elrejtik előle. De a bíró ezúttal sem válaszolt egyebet, mint az előbb:

– Csak ide.

Pajzsgyártó úgy megszokta már a titkolózást, hogy akkor is hallgatott, mikor bátran beszélhetett volna, s hazudott akkor is, ha az igazat nem kellett takargatnia. A dudorászásra, fütyörészésre meg minden bizonnyal azért szokott rá, mert így a nóta egyik felét eltitkolhatta.

A szálas erdőt kopár irtás szakította meg, tönkök meredeztek ki a földből, egy-egy ottfeledett rönk hevert fonnyadt lombú gallyak alacsonyabb-magasabb halmai között.

Túl az irtáson szinte égbe szöktek a fák, alig valamicske látszott a koronájukból; zöldben-kékben-aranyban villózó rezgés, mely szakadatlanul változott az enyhe szélben. A csapás összeszorult, nem árulta el más, mint hogy az avar megkopott a léptek alatt, színét vesztette, s alázatosabban lapult a földre. A lovak patája tompa dobogást vert.

Egyszerre éles, háromszor szaggatott fütty hasított a csendbe. A bíró tüstént válaszolt a maga jelével, mely valamelyest a rigó füttyéhez hasonlított.

Nemsokára lódobogás kélt, s a fák közül négy torzonborz pásztor bukkant elő. Fütykös és balta mindegyiknél volt, egynél kard, egy másiknál kanócos puska. Ez utóbbi látszott a vezérüknek. Mihelyt megbizonyosodtak felőle, hogy nem más érkezett, hanem akit vártak, hárman megfordultak, s jobbra tértek, a puskás meg a bíró mellé rúgtatott.

Alig váltottak egy-két szót, a bíró hátraszólt Daninak, hogy álljon meg, ahol van, szemét-fülét nyissa ki, s füttyel adjon jelt, ha valaki közeledik, azzal ellovagolt a puskással.

Dani kikötötte a lovát, maga lekuporodott, kibontotta a tarisznyáját, s kenyerezett jóízűn. Amíg evett, a lelke az ételen csüggött, mintha semmi más nem volna a világon, ha csak az nem, amit befal. De az utolsó falat megakadt a torkán. Eszébe jutott, hogy Borka aznap ment a Maglóhátra legeltetni. Neki meg ki tudja, meddig kell még itt rostokolnia. Tapasztalta már, hogy a lány makacs természetű, s tudta, hogy ő maga is az. Ráncba borult a homloka, ijedelembe a lelke, mert arra gondolt, hogy amilyen dacosak mind a ketten, talán megint eltelik egy év, míg újólag nyájassá enyhül a lelkük. Addig pedig csontvázzá aszalja a kórság, úgy eleped.

Borka valóban a távoli Maglóháton legeltetett, hova soha legeltetni nem járt sem ő, sem más. A napot nézte az égen, az árnyékot a földön. A nap csakúgy, mint a zsugorodó árnyék, az idő múlásáról beszélt. S ahogy méregette az időt, egyre a falu felé lesett. Nem látszott ide egyéb belőle a templom szelíden aranyló keresztjénél.

Hiába nézett-nézett, nem igyekezett senki feléje a faluból jövet. Hosszú nyelű kopja feküdt mellette a lombosodó fűben. Ez a kopja volt a cégér a találkozáshoz, el ne bízhassa magát a legény. Időnkint Borka fölemelte, megvizsgálta frissen köszörült vasát, az ujja hegyével próbálgatta, éles-e, szúrós-e.

Aztán fölugrott, két kézre fogta a fegyvert, ahogy a haragjától meg az erejétől tellett, belevágta a földbe. Épp utána nyúlt, hogy kirántsa, mikor a hajlatban meglátta Dongó Menyhártot. Hátán a lant – a mellén átvetett madzag tartotta –, kezében kopja. Homlokáról ömlött a verejték.

– Hova bújtál előlem? – kérdezte panaszosan. – Az egész határt fölkutattam, míg rád leltem.

– Kutattad volna föl inkább a poklot! – tört ki Borka, s hátat fordított az elhűlt legénynek. Elégségesen bosszantotta az is, hogy kit várt, nem jött, az pedig még erősebben fölingerelte, hogy más érkezett helyette. De annyi idő sem telt bele, hogy Menyhárt megsértődhessék, Borka már mosolyogva nézett rá, s intett, hogy telepedjék le melléje a földre.

– Énekeld el az énekemet! – biztatta.

– A dongósat? – tudakolta Menyhárt bizonytalanul.

A leány bólintott. Felhúzta két lábát, s átölelte térd alatt. Menyhárt pedig énekelt, s olyan esengő, epekedő, sorvadozó pillantásokat vetett Borkára, mint akinek már-már szétfeslik a szíve szerelmében. De mindez a forró unszolás kárba veszett. Borka összeráncolta a homlokát, s csak annyit mondott szigorúan:

– Tököt hozzál!

– Mit?… Mit?… – hebegte Menyhárt, amint hanyatt-homlok aláhullott szerelme egéből a földre.

– Szaladj! Siess! – sürgette a lány.

Menyhárt tanácstalanul tárta szét a karját:

– Örömest hoznék… Csak hát tavasz van.

Csakugyan tavasz volt, s nem töktermő ősz, de Borka gondolata még ott késlekedett a bajnoki tornákon, mikor ahány legény, mind előtte hivalkodott az ügyességével. Egyedül Dani viselkedett úgy, mint akinek az öklelésen kívül más gondja nincs.

– Akkor hozz valami mást.

Mit tehetett volna Menyhárt, bevette magát az erdőbe. Gyámoltalanul nézelődött a fák közt, mígnem megütötte a szemét egy sárgás színű, kövér taplógomba. Lefejtette a törzsről, s visszatért Borkához.

– Nem találtam egyebet – mondta szabadkozva.

– Taníts meg öklelni – kérte a lány.

– Hadd tanítsalak inkább lanton játszani – alkudozott Menyhárt.

– Én mondom meg, mire taníts! – indulatoskodott Borka, s olyan elszántan nyúlt a kopja után, mint aki kész vért ontani. Holott csak az egyik tehén farát sújtotta meg a fegyvere jámborabb végével.

– Farta, te! – biztatta.

Távolodtak, távolodtak a Maglóhátról, hova a lány szeretettel várta Danit. Nem jött. Most nekiszilajodva hajtotta az öt tehenet, hogy ha mégis odavetődne, hűlt helyét lelje. Szinte gyűlölettel gondolt rá. Mindamellett a cégérül hozott kopját keményen szorította a markában, s eszébe sem jutott, hogy félredobja.

Ezenközben Dani tűnődéssel mulatta idejét a csöndes erdőben. Utóbb ráunt, hogy az elméjét meddőn körbejártassa, s szomorkodjék, amiért itt időzik tétlenül, s nem a Maglóháton üldögél Borka mellett. Ekkor halkan fütyörészni kezdett, nem amúgy szórakozásformán, hanem komoly szándékkal. Úgy vélte, hogy egy olyanféle jelnek, amilyennel az erdei pásztorok üzentek a bírónak, ő is hasznát veheti egykor.

A távolban egy kolomp lágy hangjai hullottak csöppenként az erdő neszei közé. Lassúdan erősödött a kolompszó s a topogás, zizegés, halk motozás, ami kísérte. Birkák jöttek az avaron, tévetegen, mivelhogy legelnivaló alig-alig kínálkozott. Magas, sápadt növények nyúlongtak a száraz levelek közül a fukar fény felé. Kétoldalt az erdei pásztorok őrizték a nyájat, hátul a bíró, bizonyára gyanakvásból.

Dani melléje léptetett, s megkérdezte:

– Hova hajtjuk a nyájat?

– Csak ide – bökött előre fél vállával Pajzsgyártó.

Hogy ezen mit értett, Daninál ravaszabb ember sem fejtette volna meg. Nem a falunak vették útjukat, hanem eltértek rézsút, s a szálfák alatt haladtak, nagy egyetértésben, holott se csapás, se ösvény nem húzódott arra. Mentek hallgatagon, a sudár fákat fokonkint fiatalabb erdő váltotta föl, vékony gyertyánok, szilek, egy-egy tölgy, hárs s egyre több kőris, mely most hányta fehér virágját. A dombok hirtelen összeszorultak, a levegő meghűvösödött. Egy katlanszerű vízmosásba jutottak, meredek tetején bokrok tenyésztek sűrűn, s csaknem egész hosszában elfödték.

A pásztorok a vízmosás szájához telepedtek, nyilván, hogy elrekesszék az utat a kalandos kedvű birkák elől. Dani is le akart szökkenni a nyeregből, de Pajzsgyártó intett, hogy maradjon. Szótlanul előrelovagolt, föl a vízmosás szélére, honnan széles kilátás tárult a lombok fölött. A távolban az elhagyott kolostor düledező falai komorlottak.

Mielőtt szóba kezdett volna, a bíró hosszan fürkészte a tájat.

– Látsz-e füstöt? – tudakolta.

Nem volt füst sehol.

– Elmégy oda – magyarázta aztán, s kinyújtott karjával a levegőbe rótta az utat, melyet béresének követnie kell.

– Lépésben – fűzte hozzá. – S a szemed nyitva tartod, meg a füled. Úgy hírlik, haramják lappanganak arrafelé. Ne félj tőlük, semmid nincs, nem bántanak. Eszedbe ne jusson megfutamodni, ha beléjük botlasz. Válts szót velük, de el ne áruld, hogy én itt rejtőzöm a nyájjal.

Nem szóval, csupán homlokára vont szemöldökével kérdezte Danit, megértette-e a parancsot. A legény bólintott.

– Ha senki emberfiával nem találkozol innen a kolostorhoz menet – folytatta aztán –, akkor odahaza meghálsz, hajnalban pedig a kolostorhoz hajtod a nyájamat.

Intett Daninak, hogy indulhat. Ugyanakkor nagyot sóhajtott, mintha mélyen megbánta volna, hogy ilyen sokat beszélt, ahelyett, hogy annak rendje-módja szerint eltitkolta volna a küldetés célját a bérese előtt.

Ahogy a gazdája meghagyta, Dani lépésben ment, és vizsgálódott, fülelt igyekvőn. Egyszer valami neszezés ütötte meg a fülét. Megállott. A nesz elhalt. Lármásan nekilódult, s hirtelen ismét megállott. Megint hallotta a neszt. Most már bizonyos volt felőle, hogy nem maga ballag az erdőben, hanem valaki kíséri. Nem közelről, hanem messziről. Dombról völgybe szállott alá, völgyből dombra kapaszkodott, a kolostor tornya majd eltűnt, majd előbukkant, s közeledett szakadatlan.

Bujkáltak-e errefelé haramják vagy sem, afelől kétségben maradt. Annyi azonban bizonyos volt, hogy élő emberrel nem találkozott. Keményen furdalta viszont a kíváncsiság, vajon a bíró maga eredt-e utána. A kolostortól a falunak vette hát útját, de mihelyt a csalitosba ért, kikötötte a lovát, maga meg felóvakodott egy dombháton.

Nem sokáig kémlelődött, két bokor közt megpillantotta a puskás pásztort. Feszülten fülelt, jártatta a szemét, s untalan megállott. Megértette, hogy a gazdája módfölött fél. Megértette továbbá, hogy őt a bíró csaléteknek küldte előre. Meg azt is, hogy Husszein valóban jeles mester lehet a ravaszkodásban, hogy az óvatos bírót látatlanul a házáig kísérte. S ez a gondolat megújította lelkében az aggodalmat, hogy a falura előbb vagy utóbb rácsap a veszedelem.

Hazatérőben nagy vargabetűt írt le, hogy a Maglóhátat útba ejtse. Borka ottjártáról a tehenek jóvoltából szerzett tudomást. Káromkodott s továbbhajtott.

Már alig-alig üzent a nap a világnak, mikor Dani bekocogott Pajzsgyártóék portájára. A bíróné a tornácon ült, s az ura ködmönét foltozta. Nemcsak a képéről, még a lábujjáról is lerítt, mily kevéssé kedveli az ilyenféle munkát. Egyszer csak az ölébe eresztette a ködmönt, s fölsóhajtott:

– Holnap leszen a születésnapja.

– Kinek? – tudakolta Dani.

– Kinek? Hát annak a bádogban csühödő ártánynak! – válaszolt a bíróné, és félig búsan, félig mérgesen kiköpött.

– Az uramnak pedig mondd meg – folytatta később –, hogy üzenjen tüstént, melyik két hordót küldessem a várba.

11

Soha ünnepet Panzerkopf kapitány el nem mulasztott, de valamennyi ünnep közül legtöbbre a születésnapját becsülte. Szerette ezt a napot, szenvedéllyel és gyöngédséggel, s megkövetelte a falvak népétől, hogy ők is kivegyék a részüket az örömből. Azaz jókedvvel szolgáljanak borral, ökörrel, kaláccsal, csörögefánkkal, pogácsával, kolbászos káposztával.

Négy faluban sütöttek-főztek hát ezen a nevezetes napon, s taligában fuvarozták a jóféle ételeket a palánkvárba. A falakat a kapitány hűséges zsoldosai körös-körül megtűzdelték virágzó ágakkal. Sárga legényrózsa, vörös orgona, fehér labdarózsa ékítette az ágyúkat övező marcona kasokat.

Bent a várban mindenfelé zsoldosok kuporogtak, ölükben vértjük, köpdösték kiadósan, s bőrrel-ronggyal fényesítették. Panzerkopf kapitány maga egyre mosolygott olyanformán, ahogy a nyers hús mosolyoghat, ha jókedve van. Csak akkor zordult el az ábrázata, mikor megtudta, hogy az a két hordó bor, amit a szabadlaki bírótól szokott kapni évről évre baráti ajándékként, nem érkezett meg, holott délhez közeledett az idő.

Mindebből bárki kitalálhatja, hogy az a halandó, kit a bíróné bádogban csühödő ártánynak tisztelt, Panzerkopf kapitány volt személyesen.

Pajzsgyártóné számon tartotta az ünnepet, s ura kötelességéről sem feledkezett meg. Csak hát a bort a bíró gondozta, s ő nem tudta, melyik hordó mit rejt. Óborra nem volt méltó a kapitány, de lőrét sem merészelhetett neki küldeni. Tanácstalanságában a kövér asszony úgy topogott az udvar közepén, mint a kotló, ha szétrebbentek a csibéi, s a szíve annyifelé húzza, ahányfelől csipogást hall.

Nem sokáig űzhette a tétova topogást, mert a kapu kivágódott, s rangosan belépdelt két zsoldos, ünnepi fényességben: az ásító bajor meg a kancsal vallon. A második mutatkozott félelmesebbnek, mert az első csupán ásított üdvözlés helyett, s az ásítás értelmét a szűkelméjű ember is könnyedén felfogja. A vallon képét éktelenül elrútította a szertelen kancsalság. Olykor úgy nézett, hogy a két szeme majd összekoccant az orra nyerge fölött, máskor hátat fordítottak egymásnak, s ha az egyik keletre, a társa minden bizonnyal nyugatra tekintett. Amiből az következett, hogy többnyire a vallon maga sem tudta, hova néz, és mit lát. Egyébként tömzsi, vérmes, szurokhajú ember volt.

Mihelyt meglátta a bírónét, mindjárt kiharsant belőle az ordítás, a szavai azonban úgy összefolytak, mintha lélegzet nélkül beszélne. Hosszú szónoklata odacsábította a kíváncsi szomszédokat a sövényhez, onnan lesték, mi történik a bíróék portáján, s mit mond a vallon. De mindössze egyetlen szót értettek, az utolsót:

– Bárt! – kiáltotta a kancsal zsoldos, és a kardjához kapott.

S ez nyilván bort jelentett.

Végre megszólalt a bíróné igen rosszallólag:

– Rövidebben is megmondhattad volna!

Erre a vallont megint elkapta az indulat s a beszéd heve. Minden páncél vacogott a testén, s fölöttébb félelmesen festett.

– No? – kérdezte az ásító bajor két ásítás között. S mikor látta, hogy a bíróné nem siet kiszolgálásukra, megrántotta a társa karját.

– Mennek a pincébe! – jelentette be harsányan Kacsintó Kis, a bíróék jobb oldali szomszédja. Ezzel mindenki egyetértett.

S a két zsoldos csakugyan a pincébe ment. Szelíd csöndesség tátongott a nyomukban. Maguk is csendben munkálkodtak odalent, legalábbis egy ideig. Mert aztán a hűvös pincemélyből forró kurjantások szállottak föl, megannyi üzenet boron táplált jókedvük felől.

– Jaj, istenem, jaj, én édes istenem szűzmáriám, fakaszd szét a pofájukat, meg ne ihassák a borom! – siránkozott Pajzsgyártóné oly ájtatos hangon, mintha imádkozna, s a szemét is a kellő módon forgatta hozzá. Azonközben pedig le-lekukucskált a pincébe, de nem látott semmit. A pince mély volt, s a belső ajtó szárnya félig csukva.

De nagy hirtelen elszökkent leshelyéről. A kancsal vallon riasztotta meg, ki tántorogva, küzdelmesen hágta meg a meredek lépcsőt. A napvilágon szuszogott egyet pihenésképpen, s gyanútkeltő némaságban körülnézett az udvaron.

– Hőű! – horkantott föl böffentésformán, a lajtorjához lépett, mely a padlásajtóhoz volt támasztva. Megragadta, megemelte. Elgondolkozott és eleresztette.

Cikcakkban lődörgött egy darabig az istálló és az ól között, majd berúgta a szín ajtaját.

Megint csöndesség támadt.

– Hóú! – hallatszott ekkor a színből ezúttal egy diadalordítás. Csakhamar előtűnt a kancsal vallon, vállán egy kurta létra. A pincelépcsőn majdhogy el nem veszítette az egyensúlyát, utóvégre azonban épségben ért le.

Mindenki feszülten várta, hogy most mi következik. Kacsintó Kisnek öklömnyire duvadt a szeme, a bíróné eltátotta a száját.

Nemsokára valami mennydörgésféle dübörgés tört föl a pincéből, kevés idő múltán pedig egy teli hordó döcögött végig méltóságos nehézkességgel a hepehupás udvaron.

– Jártasak a gazok! – bólintott Kacsintó Kis elismerőn.

A zsoldosok valóban ügyes módját lelték a pince kifosztásának. A létrát a lépcsőre fektették, s ketten kétfelől lökdösték a hordót a létra két foka közé a résbe. Ilyenformán a munka sokkal kényelmesebben esett, mintha a lépcsőn magán görgették volna föl.

Hordó hordó után gurult ki az udvarra, az egyik a vályúnak koccant, s másik a disznóólnak, a harmadik az istálló ajtaját torlaszolta el, a negyedik egészen a kapuig görgött, mintha világgá készülne menni. A nyolcadik hordó után abbahagyták a fáradságot, leültek egy üres ászokfára, szemben egyik csapra vert hordóval, s újólag fölgerjedt szomjúságukat enyhítették.

Pajzsgyártóné ez ideig csak a kezét tördelte. Most föleszmélt, s a könnyein keresztül szemügyre vette a prédára szánt hordókat az udvaron. Elsőnek azt helyezte biztonságba, mely az istálló ajtajához csapódott. Bekormányozta óvatosan a jászol alá, s szalmát hányt rá. Egy másikat a színbe gurított be. Épp a harmadik megmentésével vesződött, mikor kitántorgott a pincéből a két zsoldos. Vörösen jöttek, s most már az is ordított, ki eddig szívesebben mulatta ásítással az idejét.

Sokat nem teketóriáztak, hanem négy hordót felraktak a bíró szekerére, s elhajtottak a palánkvár iránt. A bíróné egy ideig követte őket a tekintetével, aztán lassan, megfontoltan átkozni kezdte a két zsoldost, Panzerkopf kapitányt, minden atyjuk fiát, egész nemzetségüket.

– Foszoljék szét a hús az ülepükön, mint az elnyűtt kendő!

Ennél jobbat mutatóba sem kívánt nekik.

Minderről Dani nem vihetett hírt a bírónak, hajnal hasadtával elindult volt a nyáj nyomában.

Birkahajtás közben a gyarló ember akaratlanul is spekulál, kivált, ha rejtelmek hálózzák körül. Dani büszke volt rá, hogy túljárt a ravasz Husszein eszén, most meg akarta tetézni a büszkeséget. Annyit tudnia nem volt elégséges, hogy a bíró a törökkel kereskedik, a módját is ismerni akarta.

Ahogy jó béreshez illik, mihelyt megérkezett a nyájjal a kolostor romjaihoz, Dani belekezdett a bíróné üzenetébe.

– Ha kérdezlek, akkor beszélj! – mordult rá Pajzsgyártó.

A nyájat akarta számba venni előbb. Ez pedig hosszadalmas munka volt. Ennek végeztével a mehetnék kezdte sürgetni. De Dani most már nem hagyta magát:

– Kérdezzen kend, különben baj lesz!

Pajzsgyártó bátorításul fölvetette a fejét.

– A bíróné asszony üzeni, hogy ma van Pacalkopp kapitány születésnapja és…

– Hű! – bődült el a bíró. – Hogy a sérv szakassza meg, a kancur tályog lepje be, a hideglelés holtig rázogassa!

Sötét arca megszürkült, a szeme fehérjén sokasodtak a szederjes erek.

Dani meg a négy pásztor riadtan szemlélte. Szívdobogva várták, minő szörnyű végbe hajtja szertelen indulata a bírót. Amaz a szájába harapott, talán mert újólag erőt vett rajta titkolózó természete. Elég, ha ő maga haragszik, minek tudja más is.

Mindamellett megcsikorgatta a fogát:

– Miért nem szóltál hamarább, te gyalázatban fogant?

– Szóltam volna, ha kend belém nem fojtja a szót.

Egy darabig farkasszemet néztek. A bírónak hullámzott a melle, vastag nyakán kidagadtak az erek, minden dühe a bérese ellen fordult. A karja már ütésre rándult. De megzabolázta az indulatát, s maga sem tudta, azért-e, mert éppen szüksége volt a legényre, s agyoncsapni ráér később is, vagy mivel amaz olyan bátran tekintett rá, mint aki nem hisz abban, hogy agyoncsaphatják.

– Egyszer még megmellyesztelek! – morogta a bíró sötéten. Aztán megmagyarázta Daninak, melyik két hordót rakja szekérre, s vigye a zsoldosok kapitányának ajándékba.

Dani lóra ült, s vágtatott, vágtatott.

A bírónét a tornácon lelte. A kövér asszony átkozódási tudománya még nem apadt el. De a fáradtság kezdte lenyűgözni, a karját már nem rázta, s a szitkokat amúgy halkan morzsolgatta az ajkai között. A legény láttára friss erővel buggyant föl lelkében a keserűség, s beszélt kifogyhatatlanul.

Így tudta meg Dani, hogy nem szükséges bort fuvaroznia a palánkvárba, a derék zsoldosok elvégezték helyette a munkát. S ez bizsergő jóérzéssel töltötte el, nem a káröröm miatt azonban, hanem mert visszafordulhatott, hogy utánajárjon, miként kalmárkodik a bíró a törökkel.

Az istállóban kiválasztott egy gömbölyű farú pej kancát, helyébe bekötötte azt, melyen jött volt, s már lóhátról szólt oda a bírónénak, hogy mennie kell. Amiből a testes asszony bátran hihette, hogy a legény az ura parancsa szerint cselekszik.

Meg sem állt, míg a kolostor romjaihoz nem ért. Ott senkit nem lelt, de nem sokáig kellett vizsgálódnia, a legázolt fű elárulta, merre vette útját Pajzsgyártó a birkákkal meg a pásztorokkal. Lovát kipányvázta, maga gyalogszerrel követte a csapást. S mivel a birkaféle nem kedveli a sietséget, meg sem fáradott még nagyon, mikor egy dombhátról meglátta a nyájat.

Most már óvatosabban haladt, meg ne orrontsa valamiként a bíró, hogy utána szimatol. Egy darabig mögöttük baktatott, de hamar megértette, hogy ennél rosszabb módját keresve sem lelhetné a kémlelésnek. A lágyan göndörödő dombok között akadt egy magasabb. Arra hágott föl. Ezt a dombot szálerdő borította, s a törzsek sűrű rácsán keresztül mást nem ragadott meg a tekintete, mint egy-egy zöld vagy kék foltot, ahhoz képest, hogy a földre vagy az égre nézett. Nekigyürkőzött hát, s felkúszott egy fára.

Mikor odafönt kibukkant a lomb fölé, egyszerre kitárult előtte az egész táj. Olyan közel csillogott a Balaton vize, hogy úgy rémlett, csak a tenyerét kell kinyújtania, ihatna belőle. Zölden csillogott a Balaton, zölden csillogtak az erdő borította dombok, s hullámzottak széles hullámokban, melyeknek csupán a felülete remegett. A levegő olyan üdén tiszta volt, hogy a tekintet gáttalanul röpülhetett, csak messzi-messzi állotta útját valami porzórezgő bizonytalan köd. Nem is köd, inkább füstje, emléke a ködnek. Szinte külön-külön látszott minden fa levele, a legpicinyebbek, az alig bontakozók, a félénken tárulkozók is. Egy részük nyersen, dúsan harsogott, egy másik részük fölfelé fordult, az eget tükrözte, s ezüstöskékké hidegült, vagy nem is levélnek látszott, hanem fényben lubickoló harmatcseppnek.

Dani megborzongott, mivel ez ideig soha ilyen magasról nem pillantott még a világra.

Első ámulata oszoltán szemlélődésbe fogott. Tudta, merre kutassa a nyájat, meg is lelte hamarosan. Parányi kis bogaraknak látszottak idefentről a juhok, a bíró ugyan lovon ült, de ő sem festett nagynak, lelapította a magasság. Mögötte haladt most is a jószágnak.

Dani kényelmesen elhelyezkedett a fa tetején, s mikor ismét hozzálátott a nézelődéshez, éles villanás hasított a szemébe. Először egy, aztán még egy, aztán egész sereg, mind a Balaton csücske felől. Szíve összeszorult, lüktetni kezdett, meggyűlt benne a gyűlölet, majd széthasította. Fegyverekről verődött vissza a napfény, török fegyverekről. Mint megannyi labdarózsa, úgy fehérlettek a turbánok.

Ide-oda hordozta a tekintetét a nyáj és a török katonák között. Nem lehetett kétség, a bíróék a Balatonnak tartottak, a törökök meg amonnan jöttek, nyilván a birkákért. A kolostortól lassan lejtő völgyek húzódtak girbén-görbén a Balatont körülölelő nádasokig. Ezen az úton hajtotta Pajzsgyártó a magyar földön összevásárolt birkákat a töröknek. A ravasz Husszein bizonyára itt leste meg, amint a bíró és Akibár aga megalkudott. Innen settenkedett be Szabadlakra, hogy a bíró titkát kiszaglássza.

Most látta csak Dani, mekkora veszedelem fenyegeti a falut. A töröknek elég a kezét kinyújtania, máris a markába szoríthatja mindannyiukat. És ekkor Borka jutott eszébe, kit előző nap már nem lelt a Maglóháton, s a féltés megsajdította a szívét. Mit cselekedjék, hogy megóvja a töröktől? Mert abban nem kételkedett, hogy vagy előbb, vagy utóbb, ez a rengeteg turbános rázúdul a magyar földre.

Kuporogtában a fa tetején gondolkodott, gondolkodott, s egyszer csak azon vette észre magát, hogy félhangon énekel:

A nép jajgat, gaz török dúl,

Nagy Thury György hadba indul.

Égő harag a szívibe,

Megy a török eleibe.

Odalent azonban nem Thury György, hanem Pajzsgyártó ment a török eleibe. Meghajolt alázattal, aztán egyik oldalon a bíró legényei, másik oldalon a törökök, számolni kezdték a birkát.

Dani egy darabig nézte a rút vásárt, aztán gyorsan lecsúszott a fáról. A kolostorig meg sem pihent, ott felpattant a pej kanca hátára, az meg vitte derék iparkodással a falu iránt. Az egyik dűlőútnál kevés híján beleütközött egy tehénbe. Amint oldalt tekintett, még négy tehenet látott, mögöttük Borkát kopjásan s Dongó Menyhártot, ugyancsak kopjával.

Megrántotta a kantárt. Komoly mondandóra szánta magát, de a szó torkán akadt. Szája kinyílt, a szeme pedig simogatni kezdte Borka pirosra gyulladt, duzzadó orcáit. S mivel az illendőség beszélnie tanácsolta s magyarázat adására, bevezetésképpen ezt mondta:

– Megyek a faluba.

– Azt hittem, csak a szádat tátod – válaszolt Borka.

– Beszédem vagyon veled.

Akármilyen szelíden mondta ezt, Borka megrezzent, mintha tövisbe lépett volna:

– Velem? – ismételte fenyegetőn. – Velem te csak akkor beszélhetsz, ha majd kukorékos bajszod serken. Addig úgy lépek keresztül minden szavadon, mint az útilapun.

Ezen a feleleten nemcsak Dani ámult el, hanem Menyhárt is. Mindketten az orruk alá nyúltak, s tapogatták zsenge bajuszukat. Talán az iránt puhatolóztak, hogy férfiékességük olyan-e, amilyennek a lány kívánja. Dűlőre nem juthattak azonban, mivelhogy mit sem tudtak a kukorékosság felől. Holott a lány látnivalón a lelke mélyéből beszélt, kibuggyanó könnyei tanúsították. Egyet-kettőt szippantott az orrán, aztán megriasztotta a teheneit, s maga utánuk eredt.

Dani nem bántódott ugyan meg, de nem tartóztatta a lányt. A férfiember nem kedveli a síró vászoncselédet, még hát a fele könnyét el is nyeli, mint Borka tette.

Voltaképpen a komoly mondandót Borkának szánta Dani, de hogy az odábbállott, Menyhártot részesítette belőle. Fölemelte az ujját, ekként figyelmeztette a lantost. Amaz áhítatosan feléje fordította ábrázatát. Dani összecsücsörített ajakkal megeresztett egy füttyentést. A fütty olyanformán hangzott, hogy akár fürj, akár rigó kószált arra, azt is vélhette, hogy hozzá szólnak, azt is, hogy nem. Ebben a füttyben ugyanis a fürjek édes pitypalattya a feketerigó énekével párosult. Nem használhatta se fürj, se rigó, de az ember fiának derék szolgálatot tehetett.

– Próbáld! – biztatta Dani a lantost.

Negyedjére, ötödjére Menyhárt hibátlanul megismételte a jelt, hatodjára már cifrázta.

– Kinek üzenünk ezzel a füttyel? – tudakolta végtére.

Erre Dani elbeszélte, mit tapasztalt, s hogy a fütty a kopjások harci jele lesz, ha majd rájuk szakad a török veszedelem. Mikor meghallotta, hogy a pogány alighanem betör majd Szabadlakra, Menyhártban lobot vetett a lelkesedés:

– Hadd jöjjön – kiáltotta –, hadd jöjjön a gaz pogány! Ti levágjátok, én pedig megéneklem, milyen vitézül küzdöttetek!

– Bajosan – morogta Dani a foga között.

– Azt hiszed – hivalkodott a szeplős lantos –, hogy nem tudok hősi éneket költeni? Ide hallgass:

Kopjás Dani vaskopjája

Rásújt a kopasz pogányra,

Mit tehet a gaz lator?

Egyet nyekken s elpatkol.

– Bajosan – ismételte meg Dani –, mert ha te nem fogsz fegyvert, hanem cincogással mulatod az idődet, magam döflek keresztül.

Menyhárt ábrázatát szégyenletében elöntötte a vér. Az ádáz pirosság elnyelte valamennyi szeplőjét. Halkan, rekedten, alig-alig hallhatón szólalt meg:

– Majd a csata után énekelek. Majd ha magam is vitézkedtem.

Mire Dani helyeslőn bólintott.

– Tegyünk fogadalmat – mondta aztán. – Fogadjuk meg, hogy Borkát nem engedjük török kézre jutni. Az életünk árán sem.

– Fogadom! – kiáltotta Menyhárt, amilyen vastag hangon csak bírta.

Még egy fogadalom hátra volt. Menyhártnak meg kellett esküdnie, hogy senkinek egy árva szóval sem említi, amit a bíró galádságairól megtudott, szagot ne foghasson Pajzsgyártó valamiként.

Ilyenformán Dani és Menyhárt csak annyit mondott a kopjásoknak, hogy a török alighanem rajtaüt a falun, föl kell tehát készülődniök a védelemre. A készülődést pedig azzal kezdték, hogy valamennyien híven megtanulták a füttyjelt.

12

Panzerkopfot úgy kifényesítették a legényei, hogy a napra lehetett nézni, őrá nem. Szikrázott, tündökölt, sziporkázott minden porcikája, mintha nem közönséges zsoldos volna, hanem tündérek kapitánya. De ez a töméntelen csillogás, villogás, szemkápráztatás mind semmi volt ahhoz a fényhez képest, ami az ábrázatán lobbant föl. Mégpedig akkor, mikor megízlelte a bíró borát. Ehhez fogható bort még nem vedelt életében, habár fél Európát végigitta már.

Négy hordót csapra veretett, az ötödiket középre állíttatta, maga felmászott rá, és körülnézett. Nem azért, hogy jobban lásson, inkább, hogy őt láthassa mindenki.

Csak hát senki nem hagyta abba a kedvéért, amivel éppen foglalatoskodott. Az udvaron szerteszét a zsoldosok meg a hajdúk a maguk módján ünnepelték a kapitányt, szótalanul, mivelhogy mindegyikük szája teli volt. Egy szakállas zsoldos kolbászos káposztát zabált, s ezenközben a fele káposzta megragadt a szakállán. Egy másik félig sült birkacombot marcangolt, a harmadik hanyatt terült egy hordó mellett, s egyenesen a csapból folyatta a bort a szájába. Úgy gurgulázott gyönyörűségében, hogy elijedt, aki hallotta.

A kapitány kardot rántott, de ezt sem vette észre senki. Erre megmérgesedett, a combvértjéhez kezdte csapkodni a kardját, s oly iszonyatos zenebonát művelt, hogy kinek a falat, kinek a korty bor állott meg a szájában. Mindenki nyelt egyet, s a kapitányra függesztette a szemét. Ő meg intett. Egy zsoldos színültig töltött egy hasas fazekat a bíró borából, s átnyújtotta a kapitánynak.

– Magamra köszöntöm ezt a poharat – mondta Panzerkopf, s olyan gyorsan döntötte le a gégéjén a bort, hogy az is berúgott, aki csak nézte.

– Köszöntsetek rám poharat! – parancsolta. – Éljenezzetek és ünnepeljetek, mert soha ilyen kapitányt nem kaptok. Nincs még egy Panzerkopf kapitány, el ne feledjétek! Éljen Panzerkopf kapitány!

– Éljen! – kiáltották utána a zsoldosok, egyszerre öt nyelven.

– Éljen! – kiáltották a hajdúk magyarul.

Aztán csönd lett, mert mindenki ivott.

– Még egy poharat köszöntök magamra! – szólalt meg Panzerkopf, miután a kupák, kobakok, csutorák, fazekak kiürültek.

– Becsüljétek meg magatokat, és becsüljetek meg engem! – folytatta, miután ivott. – Nekem köszönhetitek, hogy békességben éltek, nekem köszönhetitek, hogy színét sem látjátok a töröknek. Nekem bizony. Mert az én rettenetes hírem tartja őket féken. Tudja a gaz pogány, hogy ha Panzerkopf kapitány megharagszik, Konstancinápolyig meg sem áll. Köszöntsetek rám még egy poharat!

A kapitány megvárta, míg mindenki ivott, aztán lekászolódott a hordóról. Megjött az étvágya, pecsenyét hozatott, hogy újabb ágyat vessen a bor alá.

Ezenközben a ravasz Husszein reménység és félelem között hányódott a tömlöc rothadt szalmáján. Valójában nem is tömlöc volt az, hanem kamra, vaspántokkal megerősített tölgyfa ajtóval. Husszein aznap még egy falást sem evett, mindenki megfeledkezett róla az ünnepségben. A jóféle pecsenyék illata beszüremkedett a börtönbe, a nyál meg gyűlt Husszein szájában, de megzabolázta a természetét. Nem dörömbölt az ajtón, nem kért enni, bár tudta, hogy nem hagynák éhen. De a szabadság még a teli hasnál is többet ér. Ha másért nem, azért mindenképpen, hogy a szabad ember gyakrabban tömheti dobosra a hasát a rabnál. Szabadságra vágyakozott Husszein s a bíró aranyára, hogy ne nyomorultul legyen szabad. Türtőztette hát az étvágyát, s figyelt, figyelt szüntelenül. Figyelte, mint ittasul meg egyre jobban a zsoldos népség, s mint fogyatkozik a napvilág.

Öreg este volt már, mikor rászánta magát, s ököllel megverte az ajtót. De aki éppen arrafelé ácsorgott, csak szakramentet mondott, s odábbállt. Megint dörömbölt, megint haszontalanul.

Odakünt nőttön-nőtt a lárma, időnként elgurítottak egy-egy üres hordót, csapra vertek egy telit. Emitt németül énekeltek, amott magyarul. Husszein Allahhoz fohászkodott, törökül. A gyomra korgott, panaszosan, ahogy a müezzinek imádkoznak. Ismét dörömbölt, de válaszként csak egy rúgás rázta meg a tömlöcajtót. Hatalmas rúgás lehetett, az ajtó is tanúsította, de még inkább a rugdalózó, ki jajgatva káromkodott, aztán elvágódott, neki a tömlöcajtónak. Nyilván, mivel kézbe kapta megfájdult lábát, s elveszítette az egyensúlyt.

Husszein nem tudta, mitévő legyen, verje-e tovább az ajtót, vagy várjon. Segítségül hívta hát Allahot. Mivel Allah a füle botját sem mozgatta meg, Husszein jobbnak vélte, ha egy ideig csöndben vesztegel.

Elcsöndesedett a rugós ember is, hangosan szuszogott, elnyomta az álom. Husszein fölkapta a fejét – távolabb iszonyú üvöltözés támadt, recsegés, csörömpölés, dobogás, német és magyar szavak feleseltek egymással, majd valaki fájdalmasan, hosszan fölüvöltött:

– Hilfe!

Erre lábra kelt néhány vértes, és arrafelé csörtetett, honnan az ordítás eredt. Fölriadt álmából a rugdalózó is. Husszein pedig teli torokból fölkiáltott:

– Hilfe! – azzal mindjárt felugrott, s ide-oda topogott a szalmán, nyögött, zihált, mintha az életéért küzdene. Aminthogy valóban azt tette.

Ezenközben feszülten figyelt az ajtóra, melyen már motozott, ki az előbb belerúgott volt.

Mikor az ajtó kinyílott, Husszein villámgyorsan berántotta az embert, aki bekandikált, s tömni kezdte a szalmát a szájába, amilyen gyorsan csak bírta. S mivel amaz ellenkezett, s fektében egyre vadabbul hányta-vetette magát, lerántotta páncélsisakját, s addig ütötte a fejét, mígnem elcsöndesült. Most már menekülhetett volna, ha Dani annak idején ki nem rántja gatyájából a madzagot. Nem tehetett mást, fáradságosan kihüvelyezte a németet a ruhájából, felöltözött, hálát mondott Allahnak, és kisirült a tömlöcajtón.

A vár közepén hatalmas máglya lobogott. Körülötte négy zsoldos ült, kezükbe nyárs, a nyárson nyers hús, azt pirították a máglya szélére kotort parázs fölött. Távolabb húsz-harminc ember fetrengett egy gomolyagban a földön, a hajdúk és a zsoldosok gyomrozták, gyúrták egymást. Panzerkopf kapitány ott dülönyőzött mellettük, kezében kivont kard. Olykor-olykor komiszul lesújtott egyik-másik verekedőre a kard lapjával, s mindannyiszor harsányan felröhögött.

Husszein elsurrant mellettük, s ahogy igazhitűhöz illik, ki megveti a hitvány keresztényeket, vastagot köpött. Baj nélkül kilopakodott a palánkvárból az éjszakába, mely szorosan és puhán ölelte magához a sugdolózó rengeteget. Az ösztöne kormányozta, az nógatta sietésre. Nem pihent meg, csak mikor már elenyészett mögötte a palánkvári mulatozás zsivaja.

A hajdúk püfölték a zsoldosokat, a zsoldosok gyomrozták a hajdúkat. Ez fájt is meg jól is esett, a katonának olyan a verekedés, mint a falat kenyér, teste-lelke megújul tőle. Egy idő múltán Barkó Dénes, a hajdúk tizedese úgy becsülte, hogy aznapra elegendő lesz ennyi megújulás. Odalépett hát a zsoldoskapitányhoz, s így szólt hozzá:

– Hát sose iszunk Pacalkopp kapitányra?

– Hogyne innánk, donnerwetter! – üvöltött föl amaz dörgő hangon. Közébe gázolt a tülekedőknek, a tizedes követte példáját.

Addig ordítottak, kardlapoztak, mígnem az embergomolyag lábra állott. Ki dülöngve, ki egyenesen, ki sántítva, ki a derekát tapogatva, hajdúk és vasasok a hordók köré sereglettek ismét.

– Itassuk meg a törököt! – mondta Panzerkopf kapitány, s ördögien elvigyorodott.

Ezzel aztán vége lett a mulatságnak. Odabent a tömlöcben, vérbe fagyva, ruhátlanul egy zsoldost leltek. Szájából szalmacsutak meredezett elő, szája körül, orrán, szemén feketére alvadt vérrögök. Alig pislákolt már benne az élet, mikor leöntötték borral, ami a legjobb orvosság. Megrázkódott tőle, meztelen melle meghullámzott. Lélegzett.

Több mint egy éve nem láttak más törököt, mint ezt az egyet, fájlalták hát erősen váratlan elvesztét. Különösen a hajdúk, kik a gyászhír hallatára biztatás nélkül is rendbe szedték magukat, s felövezett karddal vártak parancsra. A tizedes a fele legénységet az erdőbe szalasztotta a szökevény után.

Panzerkopfnak is sikerült néhány zsoldost talpra állítania. Rettenetes szóval rivallt rájuk, hogy a török nélkül vissza ne térjenek.

De hát a vasasok jobb szerettek hallani a törökről, mintsem szemtől szemben állani vele. Még akkor is, ha fegyvertelen, hiszen a szerencse forgandó. Ezt példázta bajtársuk gyászos esete is. A zsoldosok megfontoltan jártak hát el, s habár nem tanácskoztak előzetesen, egyöntetűen a falu iránt vették útjukat. Házból házba mentek, s ordítozva követelték, hogy a szökevény törököt tüstént szolgáltassák ki nekik.

Olyan irgalmatlan lármát csaptak, hogy mindenki felriadt. A kopjás legények fegyverük után nyúltak, s feszülten füleltek, nem török martalócok garázdákodnak-e a faluban. De csak német szitkokat, spanyol káromkodásokat, olasz jajgatást hallottak.

Felriadt Dani is. Még a szemet sem dörzsölte meg, máris kitalálta, hogy a szökevény nem lehet más, mint a ravasz Husszein. Kapta az ásót, a diófa alá futott, s a rejteket, honnan már elvitte volt a kincset, ügyesen kibontotta. Ravaszságból cselekedett ekként. Hiszen ha a bíró hírét veszi, hogy egy török rab megszökött Vastagpalánkról, s a vermet üresen leli, nem másra, hanem a törökre fog gyanakodni.

Elcsöndesedett a falu, a vasasok dolguk végezetlen visszabaktattak a palánkvárba még hallatszott a danolásuk, mikor megjött a bíró. Nem a kapun jött, hanem a kert felől, a diófa alól. Nem ordított, nem üvöltött, de olyan erősen azért nem volt titkolózó a természete, hogy hang nélkül elviselje a csapást. Szűkölt, mint a halálra rémült kutya, mikor már nem menekülhet. S szűkölését csuklások szaggatták meg.

Dani arra gondolt, hogy Husszein szökésével megnövekedett a veszedelem. A darázs mézre gyűl, a török aranyra. De ha még úgy gyűlne is a zsákmányra a pogány, másnap éjjel előtt itt nem lehet. Azzal Dani elégedetten elaludt. Elégedetten, mivelhogy abból, ami aznap történt, egy és más úgy esett meg, ahogy ő akarta.

13

Nem jött a török sem másnap, sem harmadnap. Holott a bíró javában készülődött fogadására. Nem örömmel, igaz, hanem hallgatagon, komoran s oly vigyázatosan, hogy élő ember ki nem fürkészhette, miben mesterkedik. Tanult a maga kárán, s nem hagyott veszendőbe egyetlen árva pillanatot sem, hanem dugdosta a vagyona maradékát. Kiürült a padlás, a csűr, a kamra, kiürültek a vermek, az ól, az istálló. Ha idegen vetődik oda, azt hitte volna, hogy szegény ember portájára tévedt.

Olyan sűrű titokban végezte a dugdosást, talán maga sem tudta már, hova rejtette a gabonát, a mézet, hova a bőröket, a viaszot, a vásznat, a posztót, s hova az aranyát. Mert volt még a bírónak pénze azonfelül is, amit Dani elvitt a diófa alól. Ezt a pénzt két részre osztotta. Egy maréknyit beleszórt egy csatos ládába, s a ládát beásta a körtefa tövébe. Ezt szemfényvesztőnek szánta… A tetemesebb részét úgy akarta megóvni a veszedelem elől, hogy a kertje végében folydogáló patak medréből kiemelt egy nagyobbacska követ, lyukat kapart, a lyukba belerakta a tallérokat, s fölébük tette a nagy követ. Azt pedig megfogadta magában, hogy ezt a pénzt, akár az élete árán is megmenti. Minderről csak maga tudott.

A bora elvermeléséhez azonban segítségre volt szüksége.

Akkortájt, csakúgy, mint annak előtte és utána, a parasztok elmozdítható ólakat építettek. A bíró szólt Daninak, kettesben nekiveselkedtek az ólnak, s eltolták a helyéről. Aztán Dani gödröt mélyesztett oda, hol nemrég az ól állott. A gödör fenekét kibélelték gallyal, szalmával, erre az ágyra rakták az ászokfákat, amazokra a hordókat. Felül rudakat fektettek keresztben-hosszában, gallyat szórtak rájuk. Mindennek a tetejébe földet hánytak, elegyengették szépen, majd az ólat visszacsúsztatták eredeti helyére, hogy a vermet eltakarja. Amilyen furfangos volt a bíró, a savanyú borát a pincében hagyta prédának.

Egyébiránt a falu gyanútlanul sütkérezett a békében. Az eget nem tarkázta felhő, felhőtlen derűben nyújtóztak a lelkek is. Mosoly virított a szájak körül, a szemek szögletében. Az udvarokon vígan kaparászott az apró jószág. Időnkint egy-egy jérce felröppent a sövényre vagy a kútkávára, s világgá kodácsolta ijedelmét. Hadd tudja mindenki, hogy jércéből tyúkká rangosodott, s megtojta első tojását, ami semmi dolog lehet másnak, de neki nagy. Rucák kutattak a pocséták zavaros vizében, legelésztek a libák, s mérgesen sziszegtek, valahányszor gyermek vagy kutya vetődött a közelükbe. Egyik-másik küszöbön vénember üldögélt, s csapdosta a legyet csupasz lába szárán. A falu közepén, a tó partján, csattogtak a sulykok az asszonyok kezében, mosták a vászonneműt. Közben-közben abbahagyták, tereferéltek, s fel-felgyöngyözött a nevetésük: szerelemről folyt a szó. Sistergett a zsír a serpenyőkben, rotyogott a leves bográcsban, fazékban. Valahonnan bűz és méltatlankodó óbégatás szállott elő, megkozmásodott a kása, azon siránkozott, aki főzte. Az emberek künt dolgoztak a földeken, olykor megpihentették a kapát, a kaszát, s körülnéztek ráérőn. Lubickoltak a dombok a napfényben, itt-ott előbukkant a legelésző jószág, egy völgyből furulyaszó iparkodott világgá.

S ebbe az édes békességbe egyszer csak belevágtatott egy ember.

Hajtotta a lovát, mintha se látna, se hallana, nem volna egyetlen pillanat veszteni való ideje. Az állatról meg szakadt a tajték.

– Hova, te?

– Ki űz, te?

– Mi lelt, hé?

Így kérdezték Borvető Dénest, amerre elhaladt. Amaz rettenetesen belehevült a menekülésbe. Válaszként egyszer balra, egyszer jobbra kiáltotta, hogy „jönnek”, „itt vannak”, de az ijedelem eltorzította a szavát s az ábrázatát is. Lóhalálában száguldott a dűlőúton, egyenest a falunak. A vad kiáltozás meg a lódobogás messzire elhallatszott. Ahány paraszt dolgozott a földeken, mind a hang iránt szaladt, akár látta Borvetőt, akár nem. Az út eldugaszolódott előtte, meg kellett hát állania. S ha már megállott, leugrott a lóról, s mire valamelyest megenyhült a zihálása, megszólalt nógatás nélkül.

S mindjárt az első szavai azt példázták, hogy a bölcsesség sem pártolt el tőle hűtlenül. Azzal kezdte ugyanis, hogy baltanyélnek legalkalmasabb a gyertyánfa, ólnak is jó. Fáért ment hát az erdőbe. Kinyújtott karral mutatta, melyik dombon fogott hozzá az alkalmas törzsek kiszemeléséhez. Egy darabig dolgozott, aztán arra eszmélt, hogy nem egymaga dönti a tőkét. A távolból baltacsapások zuhogása áradt feléje. Egy egész falura való baltás iparkodhatott ott. Pedig jól tudta, hogy senki aznap Szabadlakról favágni nem indult, hiszen társat keresett volt a vállalkozáshoz. Egyik lovát a szekérnél hagyta, maga ráült a másikra, s elhajtott a lárma iránt. Egy irtásról aztán megbizonyosodott, hogy nem tévedett. Valóban seregnyi paraszt döntötte a fát, nem messzi a kolostor romjaitól.

– A mi fánk az! – kiáltott föl fenyegetőn Kacsintó Kis, s úgy nézett körül, mint aki szövetségeseket toboroz, hogy a tolvajokat tüstént megbüntesse.

– Bizony, a mi erdőnket ritkítják! – mondták többen.

– Azt hát – hagyta rá kurtán Borvető Dénes.

– Csakhogy – folytatta rövid szünet után – nem a maguk szántából garázdálkodnak azok a parasztok. A török hajtotta ki őket. Egyik részük fát vág, másik részük ácsol, a harmadik rész a földet hányja. Palánkvárat épít a török a kolostorból.

Gyászosabb hírt bajosan hozhatott volna ember. Templomi csöndesség támadt. Egy darabig meg sem szakította más, mint egy-egy köhentés, hümmögés, harákolás. Nem is néztek egymásra, hanem ki-ki a földet szemlélte maga előtt, vagy a lábát vizsgálgatta.

– Így kezdődik – mondta ki végül Kacsintó Kis mindannyiuk gondolatát.

Értettek ennyiből is. A hódoltatás kezdődött így. A török palánkvárat épített, megrakta őrséggel, s ameddig a kardja elért, a maga hatalma alá hajtotta a falvakat. Így fogyott, zsugorodott a kedves magyar haza, így csöpörödött mind parányibbra az édes magyar szabadság.

Török ide, török oda, a szekerét nem hagyja veszendőbe! Borvető Dénes visszafordult hát, s csak az erdő alján jutott eszébe, hogy a gyászos újságot a faluszélén is elmondhatta volna.

A többiek hallgatagon nekilódultak az útnak, s hányták-vetették magukban a gondokat, a gondolatokat. Az eleven folyam egyre nőtt, szélesedett. Megfeküdte a lelkeket a baljós hír, még a lépés is elnehezedett tőle. Volt, kinek útba esett a háza. Senki nem lépett ki a sorból. Egy helyre tartottak mind, a bíró portájára.

Ott már nyüzsgött a nép. Nem mindenki hallgatta végig türelemmel Borvető Dénes számadását, egyiket-másikat úgy megriasztotta a török veszedelem, hogy meg sem állott futtában a bíró házáig. Faluszerte folyt az aggodalmas tanakodás a zorduló jövendő felől.

Pajzsgyártóné a tornácon gubbasztott, a bíró meg a tornác lépcsejére telepedett, maga elé meredt, a szavakra nem figyelt, a zsibongás elringatta. Színlelte, hogy erőlteti az elméjét, mint tapasztalt bíróhoz illik, holott régen elvégezte magában, mitévő lesz…

Mindamellett cselekedett is, nem olyanformán azonban, ahogy az elhatározásához illett volna. Mivel fölöttébb csavarosan járt az esze.

– Szét kellett volna hordani a kolostor romjait! – fakadt ki belőle a megkésett bölcsesség.

– Szét bizony – hagyták rá többen.

– Tanácskozzunk! – sürgették mások.

Bizonyára meg is kezdték volna a tanácskozást haladéktalanul, csak hát egyszerre mindenki fölfigyelt. Füttyök cikáztak a levegőben. Először az alvégen szólalt meg a jel, s a felvégről jött rá felelet, aztán mindenfelől csak ez hallatszott. Aggodalom töltötte meg a lelkeket. Féltükben a töröktől, a szabadlakiak azt hitték, hogy bekerítették őket, s menekvés most már nincs, ha csak a dicsőséges halálba nem. Sok a gyarló ember, ki az enyészetet még dicsőségben sem kedveli. Ezek legszívesebben elbújtak volna.

Mialatt a bíró udvarán javában találgatták, ugyan bizony kik fütyülhetnek, és minő gyászos végből, a kopjások ráakadtak Kondás Zsigára. Ő hiányzott egyedül a kicsi seregből, nélküle nem akartak a bíró portájára menni. Miután Zsiga előkerült, elnémultak a füttyök. Dani megkérdezte a kondást:

– Jössz-e velünk a törökre?

– Én megyek – felelt Zsiga –, de csak ha tülkölhetek.

Ezen kevés híján összeverekedtek. Megint akadt néhány legény, ki lázadozott a tülökszó ellen.

Dani rájuk nézett, s kiköpött kapitányosan. Ebből megérthették, hogy nem az érdemli meg a disznó nevezetet, ki tülök biztatására indul hadba, hanem a gyáván lapuló. Utóvégre abban leltek megegyezést, hogy Zsiga tülkölhet, de nekik másként, mint a csürhének.

Kondás Zsiga készségesen bólintott, utóbb azonban elborult a képe, s aznap nemigen lehetett szavát hallani. Csak egyféleképpen tudott tülkölni.

A kopjások büszkén vonultak át a tágas udvaron, s az istálló sarkánál kuporodtak le. Fegyverét mindannyi maga előtt tartotta, s ilyenformán nagyon szálkásan és hegyesen festettek. Mindannyian átérezték, hogy végtére elkövetkezett a nagyságos alkalom, s erejüket, ügyességüket csakhamar össze kell mérniök a pogánnyal.

Dani úgy választott helyet, hogy ültéből jól láthassa a bírót. Nézte is merőn, s a szíve a torkában dobogott. Egész teste tüzelt, alig bírta megállani, hogy rá ne rontson a gazdájára, nagy veszedelmük hitvány kerítőjére.

Nem messzi a kopjásoktól özvegy Füsüsné gunnyasztott egy tönkön, s fél karjával magához szorította a lányát.

– Gyere közénk, Borka! – hívta a lányt Menyhárt.

– Gyere! Gyere! – biztatta Füles Gergő.

Borka a válla fölött pillantott rájuk, de nem kelt föl, és se igent, se nemet nem mondott, hanem Danit fogta vallatóra a tekintetével, tőle várt unszolást. De csak addig, míg az anyja vissza nem fordította a fejét erővel. A lányán kívül senkit, semmit nem szeretett a világon, s a szívét most megülte a félelem.

Ügy illett, hogy a tanácskozást ne kezdjék meg, mielőtt a falu egész népe össze nem sereglett. Lassanként elhalt a nesz, amit az udvarba sietők talpa vert a földön. Megjött Borvető is. Odament a szegényszeriek közé, kik egy csoportba gyülekeztek, akárcsak a kopjások.

Ekkor megszólalt a bíró:

– Küldöttem segítségért Nagyvázsonyba, Tihanyba, Veszprémbe – s beletörődőn legyintett –, a tihanyi meg a vázsonyi kapitány egyet üzent: ha itt a török, itt lesznek ők is, addig egyéb dolguk vagyon. Veszprémbe Kovács Gergely ment. Még nem hozott se katonát, se biztatást.

Dani fölegyenesedett ültéből, s intett, hogy szólni kívánna. De a bíró úgy tett, mintha nem venné észre.

– Hadd menjek én Vastagpalánkra – kiáltotta.

– Oda Takács Bonifácot küldtem. Meg kell térnie hamarosan – felelt a bíró, s intett Daninak, hogy üljön le. A legényke azonban nem engedelmeskedett.

Az arca untalan színt váltott, messzire látszott, hogy a lelke háborog.

– Ülj le! – kiáltott rá a bíró.

– Nem én! – válaszolt Dani rekedten.

– Nem-e? – kérdezte Pajzsgyártó fenyegetőn. – Aztán miért nem?

– Merthogy szólani kívánok.

– Ülj le! – rivallt rá a bíró, s a nyakán kidagadtak az erek.

Nemhiába védelmezték meg a kopjások a falu borát, nemhiába űzték el a haramjákat a határból, becsületet szereztek maguknak bátor ügyességükkel. Itt is, ott is megszólaltak, hogy hadd beszéljen a legény. Amaz pedig szemfülesen élt az alkalommal:

– Odaátról jöttem én, a Hódoltságból! – kiáltotta. – Jobban ismerem én a törököt, mint kendtek a lovukat. Apám, anyám, minden testvérem ők vágták le. Míg le nem vágtak, ők sanyargattak, meg a szabad hajdúk. Két gazdának adóztunk. Üssünk hát rajta a gazokon! Üssünk rajtuk, mielőtt a várat felépítik. Mert ha az a vár egyszer áll, holtunkig nyűnek. Éljünk magyarokul! Ha más nem tart velünk, megyünk törökre, mi, kopjások!

– Majd én megmondom hova menjetek! – szólalt meg a bíróné.

A csúfondáros szó olyan jól esett a szorongó lelkeknek, hogy egyszerre kitört a nevetés, mindenki hálátlanul megfeledkezett a kopjások derék tetteiről. Amazok tűzbe borult orcával feleseltek vissza. Végtére felugráltak ültükből, s vad fegyverrázás közepette fogadkoztak, hogy komolyan gondolták, amit mondtak.

Mintegy varázsszóra mindenki elnémult. A tömeg kettévált, s utat nyitott Takács Bonifácnak, ki nemrég éppen indult el Vastagpalánkra, most a meszelt falnál fehérebbre színtelenedett az arca. Szutykos gatyáját a combján meglucskosította szakadó vére. Szólásnyi ereje sem maradt. Körülfogták, támogatták, el ne aléljon valamiképpen, elfektették egy halom szalmán a szín kapujában. A bíró pálinkát csurgatott vacogó ajkai közé.

Egy darabig szinte megkövülten lestek, lesz-e ereje megszólalni, vagy vele hantolják el a titkát, ha a szája örökre lezárul. Amaz nyögött keservesen, s oda-oda kapott sebesült combjához. Annyi máris nyilvánvaló volt, hogy egyhamar nem mond búcsút a földi létnek, annál sokkal derekasabban nyögött.

Pajzsgyártó néhány korty pálinkát megint a szájába löttyentett, s mintha ezzel megvásárolta volna magának a jogot a követelőzésre, ráförmedt keményen az emberre:

– Szedd össze magad, hé! És beszélj!

Takács Bonifác pedig engedelmesen beszámolt tapasztalatairól. Halkan beszélt, de a templomi csendességben egyetlen szavát sem vétették el. A török minden utat elrekesztett a palánkvár körül. Ő maga élt a gyanúperrel, hogy a kövesúton nem érhet oda, a bozótosnak vágott hát neki. De térhetett bármerre, mindenhol török őrség táborozott, mindenhol istentelen némaságban. Addig próbálkozott, míg egyszer belébotlott három akindzsibe. Rálőttek, eltalálták, hanyatt-homlok bezuhant egy szakadékba, eszméletét vesztette, nem mozdult, a török holtnak vélte. Ennek köszönte menekültét, meg annak, hogy egy idő múltán fölérzett. Akkor már volt annyi ereje, hogy a szakadékból idáig vergődjön.

– Hallottátok? – kérdezte a bíró.

Úgy látszott, mindenki erre a biztatásra várt, mert a nagy csönd egyszerre fölszakadt. Özönlött a szó. Ki-ki magyarázni kezdte, mi lehet a török szándéka, s miben keressenek védelmet ellene.

– Adjon még pálinkát, kend! – nyögött Takács Bonifác. A bíró ugyan hallotta, de amit akart, megtudta, minek adott volna.

Megint elült a zsivajgás, ezúttal Kovács Gergely jóvoltából. Kevés híja volt, hogy vad vágtatásában bele nem szaladt az udvaron összegyűlt népbe. Még ágaskodott a lova, már kiáltotta a palotai kapitány üzenetét.

– Ha a török betör, a kapitány úr is itt leszen. Addig türelmeskedjék a falu nyugodalomban.

– Hallottátok? – kérdezte a bíró még öblösebben, mint annak előtte. Fölhágott a tornác lépcsejére, s megrázta a két karját minden erejéből.

– A pogány a falu határában. Vastagpalánk nem segíthet, Tihany, Vázsony, Veszprém késlekedik a segedelemmel…

Szünetet tartott, s a tekintetét körüljártatta a némán figyelő embereken.

– Meghódolunk! – mondta aztán.

Mély, ijedt csönd támadt. Majd mint valami halál hírnöke, megszólalt a bibliás szavú Sete Ábrahám:

– Elvégeztetett!

– Mit mondott kend? – kiáltott Borvető Dénes a bíróra.

Két ugrással ott termett a tornác előtt. Nyoma sem látszott már rajta előbbi rémületének. Vézna volt, nyeszlett volt, mégis úgy szállott szembe a nagy, tagbaszakadt emberrel, mintha bizonyos volna győzelmében:

– A kend pofáját bocskortalpnak is restellném elfogadni! – mondta olyanformán, mint aki kiköp.

Pajzsgyártó se hátra nem hőkölt, se meg nem rendült. Egy pillanatig arra gondolt, hogy megtiporja ezt a nyomorultat, ki neki dolgozik, s kölyökkorától az ő kenyerét ette.

Időközben odasereglett Borvető mellé a szegényszer többi lakója, Kaszás Gergely, Zsikó Mihály, Sete Ábrahám, ki most azon a véleményen volt, hogy mégsem végeztetett el a falu sorsa. Jött a sebhelyes arcú Gerső Máté, s utolsónak a dongalábú Sóvágó Ádám, ki mindenkinél lassabban járt, mégsem hiányzott sehonnan. S már ott döfölték a levegőt frissen köszörült kopjáikkal a legények is.

– Kend szakasztotta ránk a vészt! – vágta Dani a bíró szemébe az igazságot.

De nem hallgatott rá senki, maga a bíró sem. Zűrzavaros kiáltozás tört ki. A mozdulatok elárulták kinek-kinek az érzületét, hiszen másként beszél, ki mindjárt fegyverre kelne, másként a meghunyászkodó, s megint másként, ki úgy véli, hogy túljárhat mindenki eszén.

Zászlóul szolgált a kiáltozás, annyi haszna megvolt. Hiába gyűlölte Duhajosi gazda a bírót, mögéje állott, csakúgy, mint Füles Gergő apja, igazi nevén Tenyeres Gergő. Egyik szavával a bíró igazát védelmezte, másikkal a fiát gyalázta. Egyébként testre egyforma volt apa és fiú, csupán terjedelemben különbözött.

– Meghódolunk! – hirdette Füsüsné is, és szilajul magához szorította Borkát. Gyűlölte ugyan Duhajosit, a gazdáját, de az eszét szerfölött becsülte. Ha a bíró is meghódolásra biztat, Duhajosi is, nyilván velük a bölcsesség.

A vagyonosabbak többnyire a bírót pártolták. Kacsintó Kis meg a molnár azt tartották célszerűnek, ha megbújnak a Bakonyban, s a vész eloszoltán térnek vissza Szabadlakra. S nem kételkedtek benne, hogy a török vagy visszavonul, miután megszedte magát, vagy a király küld csapatot ellene.

Leglármásabbak a kopjások meg a szegényszeriek voltak. Lelkesen bizonygatták, hogy fegyverfogható emberben nem lesz hiány. Nemcsak az ő szabadságukra tör a pogány, a többi falura is ugyanaz a sors vár. Akad majd Herenden meg másutt is, ki megérti, hogy fegyverrel kell szembeszállni a fegyveres ellenséggel.

De mielőtt bármit végezhettek volna, mielőtt mindenki elmondhatta volna a gondolatát, beszaladt az udvarra a két őr, kik a bíró parancsára az utat vigyázták.

– Jön a török! Rajtunk a török! – kiáltozták messziről.

Az udvart megint megülte a csönd.

– Mit tapasztaltatok? – szólalt meg a bíró, mikor a két őr már leugrott lováról.

Amazok nem a falu határában őrködtek, hanem távolabb. Tiszta volt az idő, jól elláttak oda, hol az út egy alacsony domb aljában befordul Vastagpalánknak. Nem járt arra se ember, se állat. Egyszerre arra lettek figyelmesek, hogy gomolygó por tölti meg a völgyet. A porfelhő lassúdan közeledett, mígnem az útra lebbent. Ekkor már a fegyverek csillogása is látszott, amint át-áttört a szürkeségen.

– Erős had lehet – vélte az őrül küldött paraszt –, a portyázók sebesen jönnek, mint a villámcsapás.

– Meghódolunk! – kiáltotta a bíró még egyszer.

Az indulat szederjessé rútította az ábrázatát. Azzal bement a házba.

A sokadalom java szétrebbent. Ki-ki rohant, hogy biztonságosan elrejtse, mit megmenthet a vagyonából.

Nemsokára már csak a kopjások s a szegényszer parasztjai maradtak az udvaron. S ahogy álldogáltak, mintha lanyhulni kezdett volna előbbi lelkesedésük. Dani odalépett Borvető elé, s maga mögé mutatott, a kopjásokra:

– Mi a Kokashegyre megyünk. Kendtek velünk tartanak-e?

– Nem bíró ez, hanem lábra kelt kapca – szólalt meg Borvető, mint aki nagy ideig tűnődött, míg eljutott erre az eredményre. Aztán amúgy félvállról megjegyezte:

– Megyünk hát. Hogyne mennénk.

Megbeszélték, hogy a hegy aljában találkoznak, s már indultak is, málházni, fegyverkezni, minden szükségesről gondoskodni.

Dani széjjeltekintett az üres udvaron. Mikor látta, hogy senki szeme rajta, hátrafutott a trágyadombhoz, előkotorta a bíró kincsét, melyet igen dísztelen állapotban látott viszont, és besuvasztotta a tarisznyájába. Fölment a padlásra, amennyi férőhely még akadt a tarisznyában, kitöltötte szalonnával, kolbásszal. Aztán az istállóban megnyergelte a bíró legerősebb lovát.

Ezt már Pajzsgyártóné is észrevette:

– Hová mégy, te gyalogdisznó? – kérdezte.

Megütődött Dani ezen a furcsa kérdésen. Ugyan bizony mi késztethette a bírónét, hogy éppen akkor nevezze ilyenformán, mikor lóháton ült?

– A kend szépségét keresem – felelt –, s meg nem térek, ha csak azzal nem.

Ezen meg a bíróné rőkönyödött meg. Mire magához tért, Dani már vágtatott a kövesúton, hol kis híján beleütközött Kacsintó Kis három púposra rakott szekerébe. Kacsintó Kisék a Bakonyba mentek, hogy megvárják derűsebb idők kivirradtát.

Ezalatt Pajzsgyártó bíró fölöltötte ünnepi ruháját, hogy illendőn fogadja magyar földön a törököt, s megindult elébe.

A porfelhő lomhán közeledett.

14

A nevezetes porfelhőt, mely olyannyira megriasztotta Szabadlak békességhez szokott népét, a ravasz Husszein verte föl. Nem egymaga természetesen. Az érdem azonban mindenképpen az övé.

Egyszóval a ravasz Husszein kijátszotta az üldöző hajdúkat, és épségben visszatért a török várba, hol szállása volt. A bujdosás cudarul elcsigázta. Noha majd összecsuklott nagy gyöngeségében, előbb evett-ivott, s csak azután heveredett le, hogy testét-lelkét megújítsa. Aludt egy fél napot, megint evett, megint ivott.

Mindezek után úgy érezte, hogy elegendő ereje van meghánynia-vetnie, mihez fogjon. Leült a földre, s tekintetét a tevéken jártatta. A teve bölcs állat, higgadt állat.

A tevék kérődztek, Husszein meg számot vetett minden körülménnyel. Elsősorban azzal, hogy Dani azóta nyilván értesítette a bírót, hogy törököt látott ólálkodni a kertjében, tehát a bíró minden bizonnyal más rejteket keresett a talléros ládának. A ládára annyira vágyakozott a ravasz Husszein, hogy majd eleredt a nyála, ha csak rá gondolt. Ahogy tovább jártatta elméjét, már azt is tudta, hogy sokkalta kedvezőbb, ha az arany kéttizedét megkapja, mintha az egész kincs a bíróé marad. Mindezek után úgy végzett magában, hogy nyolc társával éjnek idején rajtaüt a bíró portáján. Vagy odaadja a bíró az aranyat, vagy megfontoltan lenyiszálják a fejét.

Alkalmasnak látszott a terv, s a tevék is olyanformán kérődztek, mintha helyeselnék. Kiválasztotta hát nyolc leghívebb barátját, s megbújt velük a bokrok között, tanácskozásra. Az akindzsik lezöttyentek vele szemben, sötét tekintetüket ráfüggesztették.

Igazhitűhöz méltó módon Husszein ekként kezdte:

– Ki magára nem gondol, arról Allah is megfeledkezik.

A nyolc akindzsi intett, hogy ők sem vélekednek különben.

– Ismertem egy embert – folytatta Husszein –, ki érdemben túltett a nagyvezíren, de soha semmire nem vitte, mivelhogy úgy rejtegette érdemét, mint fukar az aranyát. Ismertem egy másik embert, ki elrejtette az aranyát, szakasztott úgy, ahogy az érdemes ember az érdemet. Az érdemet más meg nem szerezheti, még ha nem is őrzi fegyveres strázsa. De ki elrejti aranyát, s nem őrzi, könnyen elveszítheti. Ismerek egy harmadik embert, aki ravaszsággal kifürkészte, hova rejtette aranyát a második ember.

A nyolc akindzsi meg sem mukkant, de figyelt rendületlenül.

– Az a harmadik ember én vagyok – tudósította társait Husszein.

Erre az akindzsik sűrűn bólogatni kezdtek, amivel bizonyára azt mondták, hogy jó az érdem, de az arany többet ér, mivelhogy aranyon mindenkor lehet érdemet vásárolni, de érdemmel nem mindig juthat aranyhoz a halandó ember.

– Szedjük meg együtt ravaszságom gyümölcsét – fűzte tovább a szót Husszein.

Némi megfontolás után az egyik akindzsi megszólalt:

– Ismertem egy embert, ki nyolc vendéget hívott asztalához. Ott voltam a temetésén is. Nyolc vendége nyolcfelé vágta, mert egy negyed báránnyal több nem került az asztalra.

– Az én ravaszságom tíz szép gyümölcsöt termett – mondta Husszein. – Egyen-egyen is megosztozhatna tíz ember, olyan gyümölcsök azok. Kilencen vagyunk rá. Minden ember egy-egy gyümölcsöt kap, a tizedik gyümölcs meg a ravaszságot illeti.

Tanácskozásképpen az akindzsik összenéztek. Bólogattak egyetértőn.

– Ha Allah is úgy akarja, indulhatunk – szólalt meg a legöregebb.

Alig hágta át a delelőt a nap, már a Balaton iránt ügettek, hogy onnan a völgyeken át megközelítsék a kolostort. Husszein vezette őket, ki akkor ismerte meg ezt a rejtett csapást, mikor a bíró után lopakodott volt.

A Balatonig rejtőzve mentek, s külön-külön, hogy szemet ne szúrjanak az őröknek. De a nádasban, majd a dombok között, a magyar király földjén, biztonságban érezték magukat, s a nyelvük is megoldódott. Szerették az aranyat mindannyian, s egyéb öröm híján számolgatták. Szinte a csengését is hallották, annyi erővel képzelték maguk elé.

Hamvasodott a levegő, hűvösödött a szagos erdei csönd. Egyszerre lódobogást hallottak. Kitértek sietve rézsút, be a cserjésbe, hogy meglapuljanak, míg a vész elvonul. Allah azonban úgy rendelte, hogy az egyik ló nyihogni kezdjen. S ez az egyetlen, kurta nyihogás a földre verte Husszein ravaszságának mind a tíz gyümölcsét. Lovasok csörtettek be a bokrok közé, kezükben duhajul villogó görbe handzsár. Mit tehettek az akindzsik, muzulmáni alázattal lebaktattak a völgybe. A szívük összeszorult, mert ki foglyul ejtette őket, nem más volt, hanem maga Akibár aga, legrettenetesebb parancsolójuk.

Az aga nem szólt egy árva szót sem, mintha némaságra tett volna fogadalmat. Fejét zöld turbán övezte, mivelhogy Mekkát megjárta már. Horgas orra belebukott sűrű szakállába, koromszín szeme álmosan villogott. Fénylő feketeségében úgy festett, mintha forró olajból rántották volna ki. Miután megszemlélte a szökevényeket, méltósággal intett, hogy fegyverezzék le őket, maga megsarkantyúzta a lovát.

Husszein most visszafelé ügetett ugyanazon az úton, melyen idáig elkalandozott. Akkor a reménység ösztökélte, most félelem súlyosodott a vállán. S ha beszélhet, minden bizonnyal elmondta volna, hogy ismert egy embert, ki ravaszságával hivalkodott, de ostobasága tőrbe csalta. Töredelmesen belátta, hogy a tizedik gyümölcsöt meg nem érdemelte volna, még ha kedvezőbb is a szerencse. Nem ravasz az, ki a véletlenre hagyatkozik.

Az őrök beszélgettek, s elejtett szavaikból megtudta, hogy a rettenetes agát mi cél terelte a dombok közé. A birkák útját fürkészte, mert az a gondolat fogamzott meg tündöklő elméjében, hogy ezentúl nem aranyon, hanem fegyveren veszi meg a birkát. Bejárta hát az erdőt a juhok elpöttyögetetett jelei vezérletével. Igen bosszús volt. Akolra ugyanis sehol sem lelt, sem legelésző nyájra, az útjelzőkkel viszont meg nem elégedhetett.

Mihelyt belovagoltak a táborba, Akibár aga megkorbácsoltatta a szökevényeket. Későre járt az idő, az estéli csöndességet olyan fájdalmas üvöltés verte föl, hogy a tevék pofájában megállott a visszakérődzött fű, a dervisek pedig elsápadtak irigységükben. Ilyen messzi hangzón s hátborzongatón ők maguk sem tudtak üvölteni, holott ez a hivatásukhoz tartozott.

Másnap Husszein megvallotta, milyen járatban kelt útra.

Akibár aga földerült a hallottakon. Olyannyira, hogy a rendbontókat nem vonatta karóba, holott mindenkor erősen kedvelte ezt a büntetést. Nem kegyelemből, hanem merő feledékenységből. Ahogy bölcs igazhitűhöz illik, törökülésbe ereszkedett egy drága perzsaszőnyegen, melyet hazájából hozott magával. Tekintetét gyöngyös saruja talpára szögezte, s elmélkedett mély mozdulatlanságban.

Mihelyt végzett az elmélkedéssel, két pribék kémet hívatott maga elé. Megparancsolta nekik, hogy a szabadlaki bírót tartsák szemmel, s ha menekülni készülne, tüstént tudósítsák felőle.

A pribékek kihátráltak a sátorból, Akibár aga maga elé parancsolta a defterdárt.

Habil defterdár régente egy háremben hivataloskodott. Ebben a tisztjében férfias szikársága visszahozhatatlanul elpártolt tőle. Kárpótlásul viszont nemcsak asszonyosan meggömbölyödött, hanem megtanult írni, olvasni, számolni, s oly sokra vitte a műveltségben, hogy soha nem panaszkodott, mert hite szerint jó vásárt csinált. Viselkedése, szavajárása az előkelő környezet hatására példásan kicsiszolódott. S ebben tetemes része volt a költészetnek is, melyet Habil a háremben kedvelt meg, s jeles tehetséggel művelt.

Egyébiránt a háremben sokkal gömbölyűbbre hízott, mint amilyen mostanság volt. Azóta megszottyant hajdan dagadó kövérsége, csontján a hús, húsán a háj, testén a ruha ernyedten lötyögött. Szeme gödre megszürkült, mintha okulárét viselne, s tekintetét megtompította a gyakori szenvedés. Valami rejtelmes nyavalya emésztette a nyomorultat. Orvosa meghagyta, hogy munkáját fekve végezze, s a tanács nem volt haszontalan, mert ebben a helyzetben minden fájdalma megszűnt.

Akibár aga jóságosan intett. Ez azt jelentette, hogy Habil defterdár ledőlhet a kerevetre, amit meg is cselekedett késedelem nélkül. Elterült puhán, és hűséges kutyaszemmel lesett föl urára. Maga az aga daliásan lépegetett a sátorban fel és alá. Ahogy vitézlő férfiúhoz illik, jobb szeretett lábon gondolkozni.

A defterdárt azért rendelte színe elé, hogy megtanácskozza vele az aranyszerző vállalkozást. Sok embernek volt esze a török táborban, de annyi, hogy másnak is jusson belőle, egyedül Habilnak. Miután mindent megtudott a körülményekről meg az aga tervéről, a defterdár kilottyantotta fonnyadt színű nyelvét, körülnyalta a száját, s ezt mondta, költőien, ahogy mindenkor beszélt:

– A bátorság sólyma csak egyszer lakhat jól a fukarság kertjében.

Az aga bólintott, hogy megértette. Habil folytatta:

– A fukarság kertje nem maga termi virágait, hanem a szorgalom szántóiról gyűjti be a termést. Csavarjuk hát fejünk köré a bölcsesség turbánját, s bocsássuk ki markunkból az önmérséklet kantárját.

– Kieresztjük – határozott az aga villámgyorsan.

„Aranyból sosem lehet elég” – tartja a régi perzsa mondás.

Akibár tehát úgy végzett magában, hogy nem elégszik meg a bíró aranyával, hanem meghódoltatja az egész környéket. S a birkát, amit a bíró pénzen vett meg a parasztoktól, ő megveszi adóban. Hiszen a fukarság kertje a szorgalom termésével bővelkedik.

Mindezek után az aga meghagyta a defterdárnak, mitévő legyen. S mivel az ész egymagában gyönge ezen a háborús földön, mellé adta a foghíjas Alit, hogy az erő megsegítse az észt, ha ingadozna.

Habil fölkászolódott, a táborban fölvijjogtak a sípok, megperdültek a dobok. Alkonyatkor a török már két falu népét hajtotta a kolostor romjai felé, ásóval, kapával, csákánnyal, baltával. Maga az ékes beszédű defterdár négy sor puha csemeletpokrócot teríttetett egy szekér aljába, s ráheveredett szomorún. Utazni még kényelemben sem szeretett.

Még aznap útra kelt maga Akibár is. Széles körben körülfogta fegyvereseivel Vastagpalánkot. A katonák sátrat vertek, s példás csöndben táboroztak, vaksötétben, mivelhogy tüzet sem gyújthattak, meg ne neszelhessék a palánkvár katonái a vesztükre vetett cselt.

Virradatkor a vitéz aga lóra ült, s húsz válogatott lovasával odavágtatott a palánkvár előtti tágas irtásra. Ott megrántotta a kantárt, a csapat nyugodtan, lépésben keresztülvonult a szabad téren. Nem egyebet akart az aga, mint hogy az őrség számolhassa meg, hányan vannak.

De ha ezt akarta, rosszul számított. Se embert nem látott a várfalon, se zaj nem ütötte meg a fülét. Azazhogy mikor erősebben odafigyelt, horkolást hallott, lustán emelkedő, lustán aláereszkedő, lustán rezgő horkolást.

– Majd csak fölserkennek – vélte az aga, s azzal visszafelé is megtették az előbbi utat.

Változás valóban történt. Nem más, csak annyi, hogy a horkolás elnémult, s az egyik kas mögül egy ember tápászkodott föl. Fejét hátravetette, s állhatatosan csukott szemmel nyújtózni kezdett, s szinte nőtt, növekedett nyújtózás közben. Mikor utolérte a tulajdon magasságát, ásításra nyitotta a száját.

Ahányan voltak, mind az ásító bajorra szegezték tekintetüket. Az aga Perzsiából jött ide. Akadtak csapatában tatárok, kurdok, arabok, rácok, görögök, albánok. De ha még tíz más nemzetség tagjai odavetődnek, azok is csak ámuldoztak volna. Idelentről úgy látszott, mintha az ásítás a derék őr fejét keresztben kettőbe hasította volna.

Mikor a zsoldos ásítása delelőjére ért, a szeme is kinyílott. Vesztére, mert meglátta a török lovasokat, melléből tagolatlan bömbölés tört elő, maga meg rohanni kezdett lefelé. Tompa huppanás jelezte, hogy nem a talpára esett a várudvaron. Mint adott jelre, öt-hat fej tűnt föl a várfalon. Azok is csak félig, megbújva az ágyúkasok, a fal árnyékában, készen arra, hogy lebukjanak menten, ha valami fenyegetőt észlelnek. A várudvarról zörgés, fejvesztett futkosás, kiabálás hallatszott.

Akibár aga előreléptetett. Olyan közel nyomult a várhoz, hogy a puskagolyó könnyen kárt tehetett volna benne, ha valaki lőni merészel.

– A kapitánnyal akarok szót váltani! – kiáltotta.

Egy darabig semmi válasz nem jött. Aztán hirtelen lebukott az előbbi kukucskálók feje. Nyilván azért, mert odalent a várudvaron kilépett a szobájából Panzerkopf kapitány, talpig vasban. Mellette négy zsoldos, lövésre kész puskával. A kapitány a vár másik vége felé kémlelt, hol a hajdúk ütöttek szállást. Ordítozás, tülekedés zaja verte föl a csöndet, majd sebes kopogás közeledett. Barkó Dénes, a hajdúk tizedese jött futvást, lobot vetett benne a méltatlankodás. Mindamellett a belső béke érdekében megzabolázta mérgét, s nem ordított, holott oka lett volna rá.

– Fel nem foghatom, mi történt, kapitány uram – mondotta.

Panzerkopf tudta, mi történt, hiszen ő parancsolt a várban. Úgy tett mégis, mintha sejtelme sem volna semmiről. Ártatlanul tudakolta:

– Mit nem foghatsz föl?

– Török áll a vár alatt – folytatta Barkó Dénes, s izgalmában vadul nyargalászott az ádámcsutkája fel és alá a nyakán –, kegyelmed pedig azzal kezdi a hadakozást, hogy zsoldosaival lefegyverezte a hajdúimat. Talán bizony elfeledte kegyelmed, hogy a pogány az ellenség, nem mi, szegény magyarok?

– Nohát, ha csak ezt nem foghatod föl – felelt a vitéz kapitány –, szent lesz a béke közöttünk. A hajdúk verekedő szerzet, mi zsoldosok pedig óvjuk a frigyet. Nem esik bántódása egyik legényednek sem. Most pedig gyere velem a bástyatetőre, hadd lássuk, miben mesterkedik a török.

Onnan a magasból oly szemgyönyörködtetőn festett a török csapat, hogy Panzerkopf akaratlanul is elbámult. Ejnye! – mondta volna, ha nem neveli rá a hadi szokás, hogy ilyen vitézi alkalmakkor más viselkedés való. Összevonta hát mérgesen a szemöldökét, s harapósan megkérdezte:

– Mit akarsz?

– Bajra hívlak – válaszolt Akibár aga.

– Bajra? – ismételte a derék kapitány, mintha nem akarna hinni a fülének. – Hát nem hallottad, hogy a mi császárunk békét kötött a ti szultánotokkal?

– Ó – válaszolt a török –, a te császárod nem haragszik meg, ha levágott fejemet a nyeregkápádra akasztod. S a felséges padisah homloka sem borul gyászba, ha hírét veszi, hogy leszeltem a fejed.

Panzerkopf egy darabig izzadság borította homlokát törülgette, végtére azonban csak rálelt az alkalmas válaszra:

– Lehet, hogy a felséges padisah megbocsátana neked, de az én császárom rettentőn haragos ember.

– Panzerkopf kapitány, neked inadba szállt a bátorságod.

– Élő ember engem megrettenni sohasem látott – válaszolt Panzerkopf, kidüllesztette a mellét, s a kardjára csapott.

A rettenetes aga egy darabig szép szóval hívogatta bajviadalra a kapitányt. Mikor látta, hogy nem boldogul, hangot váltott:

– Te tetvekkel társalkodó rühös kutya! – kiáltotta. – Te bádogfazékba bújtatott gyáva nyúl! Te szeméten hizlalt ártány! Te szégyene a férfiúi nemnek, asszonyok közt is legutolsó! Gyere, éhesek a kutyáim, hadd aprítsalak fel nekik!

– Vagy menjen kegyelmed, vagy bocsásson engem oda! – sürgette félhangon a tizedes. Akibár ezalatt tovább folytatta a gyalázkodást, oly csúfosan, hogy a katonái döcögtek kacagtukban. Barkó Dénes arca meg lángba borult. De Panzerkopf kapitány egyetlen pillanatra sem rendült meg.

– Menjen már kegyelmed – csattant föl a tizedes –, különben lecsúszik a gatya rólam szégyenletemben!

Rohant volna le a bástyáról hogy kardot, páncélt öltsön, s megvívjon maga a törökkel. Ezt a kapitány nem hagyhatta. Amint a tizedes oldalt fordult, megtaszította gyorsan. Amannak annyi ideje sem maradt, hogy elkáromkodja magát, lezuhant az udvarra, majd a nyakát szegte. Ott a zsoldosok rárontottak, megkötözték, s betuszkolták a tömlöcbe.

– No – fordult a kapitány Akibár aga felé –, most már nyugodtan beszélhetünk. Mondd el illedelmesen, mi szél hozott ide?

– A várat akarom.

– A várat? – rebbent meg Panzerkopf kapitány szeme.

– Vagy fegyveren, vagy aranyon – válaszolt a török.

15

A porfelhő elmondhatatlan tunyasággal hömpölygött a falu felé. Rágomolyodott az útmenti fákra, végighintette a réteket, s egyre hosszabb uszályt lengetett maga mögött.

Ezenközben innen is, onnan is szivárgott a nép a Kokashegy felé. Nemcsak a kopjások, jóformán az egész szegényszer fölkerekedett, asszonyostul, gyerekestül, jószágostul. Mindenki útnak indult, ki többre becsülte a szabadságot a szolgasornál. Nyikorogtak a szekerek, el-elakadtak a gödrökben, ökrök, tehenek, bivalyok nyakán panaszkodott az iga. Emitt törött kereke helyébe iparkodott újat tenni egy földühödt paraszt, s káromkodott, akárcsak mindenki, kinek baja támadt a kegyetlen vándorlásban. S az aljtól fölfelé reszkettek, zörögtek a cserjék, hajladoztak az ágak, nyüzsgött, mozgott, bozsgott a domb, mintha lábra készülne kelni. A tetőn javában épültek a szállások, putri putri mellé, s a bokrokra vetve száradt a frissen mosott vászonnemű.

Minden újonnan érkezőnek Dani előtt kellett elhaladnia. Kopjája nyelére támaszkodott, s bölcs megfontolással igazította egyiket ide, a másikat amoda. S ha valaki szépszerével nem talált megállani, a mellének szegezte a fegyvere vasát:

– Vagy így, vagy úgy szót kell értenünk! – mondta ilyenkor zordonan.

Segítségül ott ügyeskedett mellette Köcsög Pista, kezében kolbász és kenyér, hogy nagyobb kedve legyen a szorgoskodáshoz, meg Csima Péter. Rájuk azt a feladatot rótta, hogy fegyvert nyomjanak a kezébe minden épkézláb embernek, asszonynak, ki még nem készült föl a hadakozásra. Tellett a török temetőben ejtett zsákmányból.

Egyszóval Dani olyan jártasan vezérkedett, mintha mást sem művelt volna életében. S erre szerfölött nagy szükség volt, mert az emberek magukra is gondoltak, a törökre is, de arra alig, hogy bátor sereggé kell nevelődniök.

– A jatagán elfogyott – mondta Köcsög Pista teleszájjal –, handzsár is már csak három van.

Lehet, hogy Dani okos választ tudott volna adni a főbenjáró bejelentésre, de nem jutott rá ideje. A kokashegyi tábort egyik pillanatról a másikra, mintha az égből bocsátották volna alá őket, izgatottan röfögő disznók árasztották el. Veszettül futkostak, egy asszonyt feldöntöttek, kiborítottak egy teli bográcsot, gödörbe estek, megriasztották a legelésző lovakat, teheneket, és sivalkodtak, sivalkodtak.

Aztán a disznók mögött, kaján mosoly az ábrázatán, megjelent Kondás Zsiga. A büszkeség majd szétvetette.

– Ide hajtottam a csürhét! – hirdette meg fennen, amit amúgy is mindenki tudott. Azzal megfújta a tülkét.

Sok munkát adott a konda, mindamellett a parasztok örültek a négylábon járó áldásnak. De még jobban föllelkesedtek, mikor Dani szólott hozzájuk.

Úgy látszott, hogy kinek szándékában volt, eljött Kokashegyre. Déli kenyerezésre készülődtek a parasztok, ki főzött, ki rőzsét szedett, ki fát vágott. De a kezek mintegy varázsszóra megmerevedtek, az emberek odagyűltek Dani köré.

– Ki katonának elszegődik, egy aranyat fizetek annak – mondta a kopjás legény. Ez a néhány szó rendítette meg a lelkeket.

– Zsoldban? – tudakolta Borvető Dénes bölcsen.

Dani bólintott. Ekkor előlépett Kondás Zsiga:

– Nekem két arany jár, egy zsold fejében, egy a csürhéért.

A legény rápillantott a kondásra, mint ki gondolkodóba esett, s erősen mérlegeli, miként szolgálja az igazságot. Zsiga képe újólag vigyorgásra húzódott. Dani ekkor fölemelte a fél lábát, s csak ennyit mondott:

– Csődörösen beléd rúgok!

Ezt mindenki helyeselte, hiszen a telhetetlennek mindenképpen fizetség jár. Zsiga óvatosan hátraszökkent, de nem felelt semmit. Az is lehet, hogy belenyugodott az ítéletbe.

Ekkor a parasztok firtatni kezdték, ugyan bizony miből akar Dani zsoldot fizetni. A legény a bíró kincsét egy fa tövébe rejtette volt. Most odament, a szárától fogva fölemelte a tarisznyát, kivette belőle a bíró vaspántos ládáját, s rácsapott a tenyerével.

– Itt a zsold.

A ládában megcsörrentek az aranyforintok, olyan méltóságos csörrenéssel, hogy annak is torkában rekedt a szó, ki erősen kívánt beszélni. Az emberek szótlanul állották körül Danit, ki ott guggolt a láda mellett, s hol egyikre, hol másikra kacsintott, vagy laposat, vagy hetykét, kinek milyen dukált. A mosolygás egyre szélesebben virágzott az ábrázatán, egészséges fogai elővillantak.

Jókedve átragadt a többiekre is.

Aztán hirtelen felrántotta a láda fedelét. Arcáról levált a diadalmas mosolygás. Megszemlélte volt a zsákmányt, mégis elámult, akár a többiek, s csak úgy fölkiáltott meglepetésében:

– Hűűű!

Olyan erővel tört elő a mellekből a kiáltás, hogy harci kurjantásnak is beillett volna. A szemek az aranyforintokra tapadtak, a kiáltás meg szállott, keményen, tömören a napsütéses levegőben, mígnem beleütődött egy hegybe, s visszafordult, honnan elindult volt.

– Hű! – mondta a hegy csöndesebben.

– Honnan vetted, ördöngös kölyke? – kérdezte Borvető. De nem Danira nézett, hanem az aranyra. Hunyorgott, s majd megbénult megilletődöttségében ennyi tömérdek kincs láttán. Kevés híja volt, hogy kalapot nem emelt, mivelhogy a vagyont tisztelni szokás.

Egyhamar el sem lehetett volna, dönteni, az aranynak van-e nagyobb becsülete vagy az arany megszerzőjének.

– A bíró kincse ez – mondta a legény, s azt sem hallgatta el, hogy a török veszedelmet Pajzsgyártó kalmárkodása szakasztotta rájuk. Ekként tudta meg Szabadlak népe a bíró árulását. Az undokságos újságot ki-ki természetéhez képest fogadta. Volt, kinek leesett az álla, volt, ki káromkodott, átkozódott, az öklét rázta. Néhányan bosszút fogadtak, olyan iszonytatón, hogy a tulajdon hátuk lúdbőrössé borzolódott.

A bibliás szavú Sete Ábrahám lelt elsőnek szavára:

– Ha most elosztogatod – intette a legényt –, deresen csapat holttá a gazdád.

Mikor pedig látta, hogy Kopjás Dani nem figyel rá, hanem rendre a markába nyom mindenkinek egy-egy aranyat zsoldban, prófétai hangon kinyilatkoztatta:

– Elvégeztetett!

– Ez bizony egykönnyen nem végeztetik el – vágott vissza Köcsög Pista, s valóban bőségesen maradt az aranyból a zsold kifizetése után is.

– Ez a háború kedvezőbben kezdődik a többinél – vélte a dongalábú Sóvágó Ádám. Azzal elsomfordált, nyilván, hogy a forintját elássa. S ezt mások is megcselekedték. Hagyján, ha az ember elvész, legalább a pénz ne pusztuljon vele.

– No – fordult Dani Borvető Déneshez –, vegyen kend maga mellé három fegyveres embert, s őrizzék meg híven a kincstárat. Híja ne támadjon. Én a faluba osonok, s kikémlelem, mit művel a török.

A Kokashegy, melyet Dani táborul választott a kopjásoknak, Vastagpalánk és a kolostor romjai között emelkedett, s valójában domb volt, de hegynek tisztelték, lévén a hegy nagyságosabb nevezet.

A palánkot ugyan az erdő fái elfödték a kutató szem elől, s a kolostor romjaiból sem látszott több a torony csúcsánál, viszont az utat, mely egyiktől és másiktól a faluba vitt, innen jól szemmel lehetett tartani. Amellett a Kokashegy a rejtőzésnek is fölöttébb kedvezett. Hajdan erdő borította, azóta sűrű cserje sarjadt az irtáson, néhol embermagasságnyira nyúlott, máshol azon is túl.

Dani fogta a kopjáját, és fölkapaszkodott a domb ormára. A palánkvár felől kanyargó út fölött még ott lebegett a baljós szürkeség maradéka. Maga a falu porba borult, nem egyenletesen azonban; a bíró portája táján terjengett legvastagabban a felhő, vagyis innen eredt. Muzsikaszó szállongott a csöndes légen át, a nagy távolság megvékonyította, idefent cirpelésnek hallatszott. Villanások is cikáztak, nyilván fegyverek vasának villanásai.

– Mulat a pogánnyal cimboráló – morogta magában a legény, s a bíróra értette. Ki is köpött mindjárt, mintha bepiszkította volna a száját.

Lecsúszott a fáról, s késedelem nélkül a falunak vette útját. De alig került meg két-három bokrot, megállott, mivelhogy egy panaszos hang a nevén szólította.

– Ne óbégass, Menyhárt, hallod-e? – rótta meg a szeplős lantost.

– Hogyne óbégatnék, hogyne siránkoznék, hogyne panaszkodnék! – válaszolt amaz szemrehányóan, közeledőben a cserjék közt.

– Hogyne jajgatnék – folytatta aztán, szemtől szemben barátjával –, mikor az egész hegyet bejártam, de sehol a nyomára nem akadtam. Jaj, minő gyászos sors vár szegényre! Élete virágjában, szépsége teljében tapossák sárba! Meghűl a lélek bennem, ha csak rágondolok.

– Ugyan bizony kiről beszélsz?

– Gyalog lélek verhet tanyát benned, ha magadtól rá nem jössz. Kiről másról beszélhetnék, ha nem Borkáról?!

Menyhárt folytatta volna, de még ki sem tátotta a száját, már nem látta Danit. Csak a hajladozó ágak árulták el, hogy merre halad, s a lába dobogása, hogy erősen siet.

– Várj meg már, te! – kiáltott utána. – Ketten többre megyünk!

De amaz se meg nem állt, se meg nem válaszolt. Az ijedtség s a szégyen marokra fogta a szívét. Az ijedtség, hogy a lánynak baja eshet, a szégyen, hogy nem gondolt rá magától. Holott keményen fogadkozott volt, hogy nem engedi török kézre, még ha éltével kell is megváltania. Rohant hát, ahogy a lába bírta, arcát-kezét tüske sebezte meg, untalan megcsúszott, a mellén végigvágott egy-egy ügyetlenül félrehajtott ág. Oda sem figyelt, meg sem érezte, mint ahogy Menyhárt kétségbeesett kiáltásait sem hallotta.

A Kokashegy lábáról a szegényszernek fordult, ahol Borka lakott az anyjával. A szegényszer kihaltnak látszott, sehol egy ember, sehol egy állat, még az aprójószág sem sürgött-forgott, kapirgált. Egyéb zaj nem hallatszott, mint a mulatozásé, mely tovább tombolt a bíró udvarában.

Ekkor végre fölfigyelt Dongó Menyhártra, ki nem elégedett meg a kiáltozással, hanem integetett is. Török ugyan nem látszott se közelben, se távolban, de kiabálni semmiképpen nem volt bölcs dolog. Jelt adott hát Menyhártnak, hogy csituljon el, mert megvárja.

Amaz elnémult nyomban, s meglassította a lépést. Kimerült a reménytelen rohanásban, s ha nem restelli, megállott volna, hogy kifújja magát.

– Mihez fogunk? – kérdezte elfulladó hangon, s megigazította lantját.

– Sok mindenhez, kivéve egy dolgot.

– Az az egy mi? – kíváncsiskodott Menyhárt.

– Az az egy az éneklés – válaszolt Dani mogorván.

Se Borkát, se az anyját nem lelték otthon. A falu maradék népe a bíró portájára sereglett, oda vonzotta őket is a vidám zengedelem. Messziről meglátszott, hogy nem fenyegeti életveszély az embereket. Előbb azok tűntek föl, akik a fára másztak, s onnan tekintettek alá jókedvűn. Két juharfa őrizte a bíró kapuját, majd leroskadtak, úgy meglepte ágaikat a nép. A kaputól nem messzi, a fák alatt öt málhás szekér állott. Ponyva fedte valamennyit, mindamellett a figyelmes szemlélő kitalálhatta a rakományukat. Másként fest a fegyver s a puskaporos hordó a ponyva alatt, mint a posztó, a liszt vagy az oldalas. Két zsoldos ácsorgott körülöttük őrségben. Mindez azt mutatta, hogy Panzerkopf kapitány búcsút mondott Vastagpalánknak, de a jószágát nem hagyta ott.

Mikor Dani meg Menyhárt befordult a kapun, mindjárt megértették, miért másztak fára a szabadlaki parasztok. Amin mulattak, azon minden halandó ember örömest elgyönyörködött volna, ha nem víz, hanem vér folyik az ereiben. A tömeg közepén, a szabad téren ott állott a bíró egymaga, ingben-gatyában, mezítlábasan.

Arcáról, testéről szakadt a verejték, a melle zihált, s a szeme olyan haragosan izzott, hogy a félősebbek ijedten pislogtak, ha tekintetük beleakadt a bíró tekintetébe. Az udvart Panzerkopf zsoldosai árasztották el. Maga a rezes képű kapitány egy üres hordón ült, lábát kinyújtotta, kezében hosszú négyelő ostort tartott.

– Megjött-e az eszed? – vallatta a bírót.

Pajzsgyártó iparkodott erőt venni kimerültségén és gyűlöletén. Alázatosan beszélt.

– Szívesen adnék bort, ha volna. Ami volt, odaadtam. A többit elvitték. Könyörgöm, higgye meg nekem, vitéz kapitány úr. Könyörgöm…

Tovább nem folytathatta, Panzerkopf a lábára csördített az ostorral.

– Ha nem adod a jó borodat, akkor táncolj! Táncolj, kutya!

A bíró táncolt, s hogy a lépést el ne véthesse, megszólaltak a dudák és a tamburák. Ha pedig táncoló kedve lankadt, vagy a kapitány, vagy valamelyik zsoldos kezdte biztatni, hol ostorral, hol rikkantással, hol bottal. A lőréből még tartott, a zsoldosok ittak, s olykor táncra perdültek maguk is. Csuszamlott már a nap lefele, de volt még ereje bőségesen. A felhevült katonák szertedobálták puskájukat, kardjukat, sisakjukat, s csujjogattak, ahogy a magyar huszároktól, hajdúktól tanulták.

Ezt látta Dani. Látta, nézte, de sehogy sem értette. Annyit még megértett, hogy Panzerkopf kedvet kapott a bíró borára. De azt már fel nem foghatta, miért hagyta ott a várat veszedelem idején, miért vonult ide valamennyi zsoldosával, málhás szekereivel. Faggatni kezdte hát a parasztokat, hogy talán bizony a török kiűzésére sereglett a faluba a zsoldoshad?

A parasztok azt felelték, amire vágyakoztak. Vaklárma volt, erősítették, egy fia török sincs a falu határában. Haszontalanul rémültek meg. Dani meg Menyhárt tovább kutatott a sokadalomban Borka után.

– Ott vannak! – szólalt meg Menyhárt, s kinyújtotta a karját. Borka az ól mellől gyönyörködött a bírótáncoltatásban, mellette az anyja.

Menyhárt azon nyomban befurakodott a tömegbe. Dani követte, s a szemét le nem vette a lányról. Szép volt messziről is, de ahogy közeledett hozzá, egyre hatalmasodott a szépsége. A legény agyát valami édesen súlyos szédület ülte meg. A kórság – gondolta szégyenkezve. S mialatt ez megfordult a fejében, nyelt vagy kettőt, mert nem lett volna illendő kimondania a gondolatát.

– Értetek jöttünk, Borka – szólalt meg Menyhárt, merőben fölöslegesen, mert úgy látszott, hogy Borka a Dani biztatására vár. A lány nézte a legényt, a legény nézte a leányt, s ezenközben csodálkozott szertelenül, hogy az ereje miért hagyta nagy hirtelen cserben. Utóvégre Borka megsokallotta a szótlan bámészkodást:

– Állj odébb! – csattant föl hangja. – Nem látom a bíró táncát.

Mire Dani az udvarra pillantott, s azon nyomban meglelte elveszett erejét. Ekkor Panzerkopf kapitány intésére a muzsika elnémult, s a bíró szuszogva megállott. Mindazonáltal bort ezúttal sem adott.

Holott Dani tudta, hogy bora van, s a rejtekét is ismerte. Kevés híja volt, hogy föl nem ujjongott, olyan okos gondolat fogamzott meg agyában. Nem más, minthogy a zsoldosokat leitatja, megszerzi fegyvereiket, s ezekkel a fegyverekkel védi majdan meg Szabadlakot a török ellen.

16

Lassú vérű ember volt a mócsingos képű kapitány. Eleinte csak amúgy ijesztésformán mérgelődött. De mikor látta, hogy a bíró nem enged, s ő hasztalanul sóvárog a finom borra, iszonyún felbőszült. Hússzínű ábrázata elsötétült, halántékán ujjnyi vastagra duzzadtak az erek, a szája rángott, szájával együtt a bajusza. Fölállott, megcsóválta feje fölött az ostort, s mikor már fütyült, süvöltött, akkor sújtott rá a bíró lábára. Olyan sikeresen, hogy amaz magasba szökkent kínjában, s odafönt a levegőben kapott az ütés nyomához. Ezenközben pedig fölöttébb furcsán festett, kacagott is telitorokból, aki csak látta.

– Ugorj, te lószöcske! – kiáltott a kapitány, megint megdurrogtatta az ostort, megint lesújtott, s a bíró valóban felszökkent újólag, talán még magasabbra, mint az előbb.

Panzerkopf úgy belejött a bírónyomorgatásba, hogy reggelig sem hagyta volna abba, de akkor megállott előtte egy fekete hajú, zömök legényke, s illendőn megszólította:

– Ihatnék a nagyságos kapitány úr?

– Hát te ki vagy? – kérdezte Panzerkopf. Az ostort ugyan leeresztette, a nyelét azonban úgy fogta, hogy mindjárt üthessen, ha kedve támad rá.

– Szegény béres vagyok – mondta Dani –, s ha a vitéz Pacalkopp kapitány nem sokall egy aranyat négy hordó óborért, én sem restellném a fáradságot.

Dani ismerte a világot, tapasztalta, hogy az ingyen ajándék gyanút szül. Ezért kért pénzt szolgálata fejében.

– Kinek a borát árulod te ilyen potom pénzért? – kérdezte Panzerkopf.

– A bíróét – válaszolt a legény –, mivelhogy én ástam a rejteket hova eldugta.

– Négy aranyat kapsz! – kiáltotta a kapitány. – Mindegyik hordóért egyet-egyet.

A nagyobb nyomaték kedvéért az övére ütött, nyilván mert az erszényét ott tartotta. Búcsúzóul odarittyentett még a bíró lábszárára. Pajzsgyártó káromkodva ugrott oldalt.

Dani négy zsoldos kíséretében megindult az ólhoz. A zsoldosok megragadták az ólat, félrehúzták szuszogva, nyögve. Néhány ásónyomás után feltárult a verem, aztán egyik hordó a másik után kigurult az udvarra.

Panzerkopf kapitány megvárta, míg az első hordót csapra ütik. Megízlelte a bort, csettintett egy messzi hangzót, aztán a bírót odakötöztette a tornác oszlopához, hadd lássa, mint fogy el a bora. Amaz azonban már nem törődött a borával, szederjes erek hálózta szeme Danira meredt. Merőn nézte, gyűlölettel, s a szája széle meg-megreszketett, mint a marni készülő szelindeké.

– Megszolgáltad a négy aranyat! – mondta Panzerkopf kapitány a legénynek, s harsányan hahotázni kezdett. Egy-két zsoldos követte példáját, kacagtak, s a hasukat csapdosták, jóllehet nem is gyanították, min mulat a kapitányuk. Ezt csak ő maga tudta, meg Dani, kinek a megszolgált négy arany helyett csupán egy ütötte a markát. Azt az egyet úgy összeszorította, mintha attól félne, hogy kicsusszan az ujjai közül.

Mikor elégségesen eltávolodott a zsoldoskapitánytól, Dani kinyitotta ökölbe fogott markát. Az arany sárgán csillogott a tenyerén. Sápadtabban a körmöci aranynál.

– Látod-e? – mutatta Menyhártnak.

– Török pénz – mondta a szeplős dalnok megilletődötten.

– Most már mindent értek – suttogta Dani. – Ehhez – bökött nagyujjával az aranyra – árulás díjában jutott.

Menyhárt elszörnyülködött, s a fogát szíva szemlélte a zsoldosvezért, kit Dani ilyen csúnyán befecskendett gyalázattal.

– Ugyan bizony mivel szolgálhatott a töröknek? – kérdezte végtére tétován.

– Alighanem eladta a palánkvárat.

Valóban ezt cselekedte a rezes képű zsoldoskapitány.

Mikor a rettenetes Akibár aga értésére adta, hogy a várat mindenképpen megveszi, vagy fegyverrel, vagy arannyal, Panzerkopf úgy gondolkozott, hogy kedvezőbb, ha az utóbbi módot választja, ilyenformán mindketten jól járnak, ő is, a török is. Viszont ha fegyver dönti el a vitát, egyedül a török jár jól, s neki, a császár katonájának, nem az a tiszte, hogy a pogánynak kedveskedjék. Megalkudott hát az agával, az ágyúkat ott hagyta, ott a nyughatatlan vérű hajdúkat is, gúzsba kötve valamennyit, minden egyebet szekérre rakatott, s megindult hűséges zsoldosaival, rendezetten, ahogy fegyelmezett katonákhoz illik.

Panzerkopf azt tervezte, hogy északnak megy, s biztonságos helyen elszegődik valamelyik várba, hol kevés a fegyveres. Csakhogy a nap irgalmatlanul tűzött, s úgy fölhevítette a vértet rajta is, legényein is, hogy a bolhák elaléltak a testükön, s rajostul hullottak az országút porába. Mire Szabadlak határát taposták, a nyelvük taplóvá száradt, ajkuk kicserepesedett, testük verejtékben pácolódott. S ekkor a kapitány, ki borra gondolt szüntelenül, a homlokára ütött. Eszébe jutott a születésnapján ízlelt pompás bor: a bíró bora.

Pajzsgyártó vesztére otthon volt. Jó borral azonban utóvégre is nem ő kedveskedett a szomjúhozó zsoldosoknak, hanem Dani, ki bölcs megfontolásból cselekedett ekként, amint rövidesen kiviláglik.

Dani zsebre vágta Panzerkopf aranyát, intett Menyhártnak, s Borkához ment újólag. Ekkor már szedelőzködtek a fehérszemélyek mind, nehogy az ittas zsoldosok garázdán rájuk rontsanak. Derék lányok voltak, nem kedvelték az ilyesmit. S a zsoldosoktól valóban okkal félhettek, nem evett már egy sem közülük, inkább ivott valamennyi, s ordított a világ minden nyelvén.

– Borka, lelkem! Borka, lelkem! – szólongatta Dani az anyja oldalán lépegető lányt.

Amint utána eredt, egy sebhelyes ábrázatú emberbe ütközött.

Soha a faluban nem látta, idegen lehetett hát. Ez a sebhelyes egy másik ismeretlennek integetett, ki a bíró kertjében egy fiatal fa villájában kucorgott egymaga, igen kényelmetlen helyzetben.

A legény amúgy futólag figyelt föl rájuk, jelbeszédükre, alattomos tekintetükre, ami inkább bajt ígért, mintsem jót. De mihelyt Borkát utolérte, megfeledkezett róluk, meg arról is, hogy szűkében van az időnek, sietnie kell, különben nem válthatja valóra a tervét.

Az országúton voltak, biztonságos távolságban a tivornyázó zsoldosoktól. Füsüsné ott hagyta hát a lányát a két legénnyel, maga előresietett.

Borka összevonta tömött szemöldökét, s buzgó igyekvéssel szigorította kerek arcát haragosra. Csak hát a szemének sehogyan sem bírt parancsolni. A szeme sürgetett, s ezenközben majd felizzott, majd ellágyult. A tüzeknek ez a változatos játéka egyszerre elhalt, végtére ugyanis Menyhárt mondta el, mit Borka Danitól szeretett volna hallani.

– Gyere velünk – kérlelte a lantos szerelmesen –, gyere a Kokashegyre. Ott a helyed miközöttünk, kopjások közt.

A lány a szeme sarkából Danira pillantott, mintha tőle várná a megerősítést, hogy csakugyan ott az ő helye a Kokashegyen.

– Ott hát – mondta a kopjás legény, s belepirult a restelkedésbe. Keményen szándékozott beszélni, a hangja pedig elcsuklott, ami nagy szégyen.

– Miért menjek? – kérdezte Borka, s megvonta a vállát hekkesen.

– Jön a török! – tudósította a két legény egyszerre.

Mire Borka annyit válaszolt, hogy ő nem fél se töröktől, se tatártól, senki emberfiától. Minek hurcolkodna hát a messzi Kokashegyre, mikor megvan ő otthon is?

– Ne bomolj! – szólt rá Dani gorombán. – Hiszen ha a török meglát, már viszen is, amilyen szép vagy!

Borka megállott, leszegte a fejét, lesütötte a szemét, s a kötényét babrálta.

– Szép vagyok? – kérdezte halkan.

– A súj egyen meg, ha nálad szebbet láttam!

– Nem láttál szebbet? – kapta föl a fejét.

– Hol láttam volna?

Menyhárt úgy vélte, hogy célszerű, ha ő is közbeszól:

– A török rabszíjra fűzi a szemrevaló fehérszemélyeket, s elhajtja az emberpiacra.

– Bizony – erősítette meg Dani –, a töröknek csakugyan ez a szokása.

– A töröknek? – hitetlenkedett Borka, holott minderről ő is tudott annyit, mint a két legény.

– A töröknek! – bólintott rá Dani.

– S neked mi a szokásod? – fordult Borka Dani felé.

– Nekem?!

– Nem akarod, hogy a török elvigyen?

– Inkább a fél karomat vágatnám le, ha azzal megválthatnálak!

Amint ezt kimondta, Dani a bal kezével a jobb karja húsába markolt. A szeme összeszűkült, az ajkát beharapta. A lány egy pillanatig merőn nézte, mintha többé el nem bírná oldani róla a tekintetét. Gyöngeség fogta el, valami forrón terjedő zsibbadás, mely soha nem érzett édességgel töltötte meg a szívét. Fölsóhajtott.

Aztán szinte futva megindult, s minél inkább távolodott, annál táncosabbá könnyült a lépte. Hosszú haja ide-oda lengett-lobogott.

Mire a két legény utolérte, félhangon dúdolgatott. A dalt kettőbe harapta, az állát leszegte ismét. A válla azonban rezgett, mivelhogy nevetett, de egyben arra törekedett, hogy a nevetését elnyomja.

– Végül is jössz-e? – kérdezte Dani, hol az utuk kétfelé vált.

– Csak azért – felelt a lány –, mert igen nagyon sajnálnám a fél karodat. Estére fent leszek, vagy anyámmal, vagy egyedül.

Dani és Menyhárt egy darabig szemmel kísérte a távolodó lányt, aztán nekivágott a Kokashegy barátságtalan bozótjának. Iparkodtak erejüktől tellőn, de nem a sietség miatt hallgattak. Inkább a gondolataikat forgatták. Időnként egy-egy megriasztott madár röppent föl előttük. Az árnyékos részeken zengő felhőkben kavarogtak a szúnyogok.

– Alighanem mégis fél a töröktől – vélte Menyhárt.

Dani helybenhagyólag bólintott, s bal kezével megint megtapintotta a jobb karját, vajon a helyén van-e még. Egyszerre azt érezte, hogy ádáz tikkadtsággal szomjas, de annyira, mintha parázs izzana a mellében.

– Ihatnék – mondta. – Ihatnék, ihatnék!

Menyhárt készségesen nyújtotta a csutoráját. Dani megállott, s megrázta a fejét. Úgy nézett körül, mint ki eltévedt, s nem tudja, melyik tájára vetődött a világnak. Az előbb kiáltotta, hogy ihatna, de semmi kedve nem volt inni, s ezt nem értette, sehogy sem értette.

A tábor szélénél kifújták magukat. Odafent már úgy folyt az élet, mintha évek óta itt lakott volna mindenki.

Csakhamar megkezdődött a tanácskozás. – Ma csellel szerzünk fegyvert – mondta Dani –, furfanggal sok drága fegyvert. Megvan hozzá a módunk meg a bátorságunk. Útközben mondom el a tervet, mivelhogy sietnünk ajánlatos. De ha fehér gyolcsról nem gondoskodunk, bajosan vihetjük jó végbe a vállalkozásunkat. Menjetek hát az asszonyokhoz, s ki-ki annyi fehér vásznat hozzon, amennyivel ötször körültekerheti a koponyáját.

17

A sebhelyes idegen, kibe Dani belebotlott volt Borka után futtában, tovább integetett fán kuporgó társának. Miután így értésére adta, amit kellett, fogta a botját, átkígyózott a sokadalmon, ki az országútra.

Egyenletesen lépegetett, valamelyest görnyedten, s a bottal olykor támogatta magát. Mikor előrenézett, a szája el-elhúzódott elégedettségében, s ettől a heg az ábrázatán merevül elfehéredett. Többnyire elöl kalandozott a tekintete, de időnkint hátrakémlelt a válla fölött. Ilyenkor gyanakvás ülte meg az arcát, meg elszánt fenyegetés. Gyanakvás, mivel félt, hogy esetleg követik. Fenyegetőre pedig nyilván azért bőszítette vonásait, hogy ha valóban követnék, a tolakvónak elmenjen a kedve a kéretlen kíváncsiskodástól.

De nem eredt utána senki, csupán a vigadás lármája kísérte. Aztán elfogyatkozott az is, mintha az aláereszkedő alkonyat homályai fölszívták volna párnás, áttetsző testükbe. Messzi, a fák lombja fölött, már látszott a romba dőlt kolostor sután meredező tornya.

A sebhelyes meggyorsította lépteit, sötét arcát kiverte a verejték. Időnként káromkodásra fakadt. Megvolt rá az oka, tudta tapasztalatból, hogy ki késve érkezik a hasznos hírrel, cudar fizetséget kaphat. Átkozta magát, hogy a kelleténél tovább gyönyörködött a bírótáncoltatásban. Sietett hát, majd kilöttyent a nyelve.

Parancsba azt kapta volt, hogy a kolostornál keresse az agát. Nem messzi a kolostortól: egy őr ugrott elébe. Elmondta, hogy a dicsőségben dúskáló, vitézségben felülmúlhatatlan Akibár nem tartózkodik a táborban. Habil defterdár ott az úr, meg a foghíjas Ali.

Mikor megtudta, hogy a jövevény királyi földről érkezett, a strázsa mindjárt faggatni kezdte, van-e sok kincse a magyaroknak.

– Akad – felelt a sebhelyes már menet közben. Semmi kedve nem volt hosszas beszélgetésbe elegyedni.

– Hát szép lányok vannak-e? – kiáltott utána az őr.

– Dögivel!

Erre a jeles válaszra a strázsa csemcsegni kezdett bensőségesen, meg cuppogatni. A sebhelyes már nem hallotta, Akibár agára gondolt, s hiába volt távol az aga, rettentőn félt tőle.

A kolostor udvarában a sebhelyes meglátta a foghíjas Alit. Fehér lovát csutakolta gyöngéden.

Szép ló volt, karcsú testű, hosszú lábú, hosszú nyakú. A bal szemén kékbe játszó folt tarkállott. Ménesben is meg lehetett volna ismerni erről a jellegzetességéről. A foghíjas útbaigazította a pribéket, hogy a defterdárt hol keresse.

Amaz elmondta a sebhelyesnek, hogy Akibár aga Vastagpalánkon táborozik, oda kell mennie, mégpedig haladéktalanul. A sebhelyes lóra ült, s elszáguldott, hogy beszámoljon urának mindarról, amit Szabadlakon észlelt.

Ezalatt Panzerkopf kapitány telhetetlenül vedelte a bíró nehéz borát. Száz meg száz reménység bizsergette, hiszen nemcsak kedvére ihatott, hanem aranya is volt, s az aranynak az a tulajdonsága, hogy tündéri szépségbe öltözteti a jövendőt. Soha ennyi tömérdek vagyon nem feszítette az erszényét, s ennyi vágy nem csiklandta a szívét. Hogy is gondolhatott volna rá, hogy egyszerre ketten acsarkodnak zsenge boldogságára, s a végzet két oldalról kerülgeti.

Ivott a kapitány, ahogyan csak ő tudott inni, s ha a kelleténél jobban elővette a szédülés, mindegyre újabb és újabb ágyat vetett a bor alá. Az ennivalóról Pajzsgyártóné gondoskodott, nem önszántából, hanem Panzerkopf parancsára. Három tűz lobogott az udvaron, mindegyik fölött szolgafára akasztott bogrács. A bográcsokban birkahús rotyogott, s barátkozott a dagadó kölessel.

A rezes képű kapitány éppen az egyik bogrács fölé hajolt, s az ételt ízlelgette, mikor iszonyatos zenebona, üvöltözés, fegyvercsörgés, lódobogás viharzott föl. Belezendült az egész határ, annyi torok emlegette Allah szent nevét.

A fakanál kifordult Panzerkopf kezéből, beleperdült a parázsba, s csodálatos gyorsasággal elhamvadt. Ő maga előrenézett, s visszahőkölt, mert szemből fehér turbános törökök közeledtek. Hátraszökkent, hogy meneküljön – törököt látott ott is. Egyszóval elől-hátul, körös-körül mindenütt bazsarózsaforma turbánok fehérlettek, kopják szikráztak, handzsárok, jatagánok villogtak.

Harcban próbált ember volt a kapitány, gyakorlottan megállapította hát, hogy bekerítették.

Ebben nem is tévedett. Annál nagyobbat tévedett viszont, mikor a turbánosokat törököknek vélte. A kopjások voltak a támadók. Török mivoltukat csupán a turbánjuk bizonyította, no meg az, hogy az igazhitűek szép szokásához híven, Allaht hívták segítségül vállalkozásukhoz.

Nem amúgy vaktában támadtak azonban, hanem tudományos csellel. Dani az udvarra rontott be lovasaival meg talpasaival, hogy riadalmat keltsen, s ezzel módot adjon Borvető Dénesnek zsákmányejtésre.

Öt jókora szekér vesztegelt a bíró háza előtt az országúton, a zsoldosok málhás szekerei. Ez a ponyvával leborított, takarosan lekötött öt szekér volt a kopjások rajtaütésének a célja. A bölcs kapitány semmi hasznos holmit nem hagyott a palánkvárban. Sem ételneműt, sem posztót, de legfőként fegyvereket és puskaport nem. Mi sem lett volna oktalanabb, mint üres kézzel érkezni jövendő vitézkedése színhelyére.

A szekereket fölváltva őrizte két-két vasas. Példás bajtársiassággal akként egyeztek meg, hogy hol a szekerek alatt horkoltak tökrészegen, hol meg a bíró borát vedelték. Ilyenformán, mikor Borvető Dénes körülfogta ügyesen a szekereket, a zsoldosok jámboran tűrték, még egy pofon sem csattant el, s már senki nem védelmezte Panzerkopf kapitány drága jószágait.

Borvető arról volt nevezetes, hogy minden körülmények között rálelt a helyzethez illő mondandóra.

– Fogjatok be! – rendelkezett bölcsen, s az öt szekér nemsokára megindult egy dűlőúton, a kertek alján, hogy aztán Kokashegynek forduljon.

Borvető jóízűn fütyörészett. Mindamellett közönkint hátrapillantott. Hiszen a leggyávább ellenség is vitézségre gerjed olykor.

De a zsoldosok félelemre gerjedtek, nem vitézségre.

A figyelők hírül vitték Daninak, hogy Borvető teljesítette feladatát. Egy idő múltán, mikor már a ragadmány biztonságosan eltávolodott, akár vissza is fordulhattak volna. Csak hát a zsoldosok oly higgadt mérsékletet tanúsítottak az ellenállásban, hogy Daniékat nem vitte rá a szívük a csatatér elhagyására. Maga Panzerkopf kapitány keresztényhez illő beletörődéssel tűrte, hogy két turbános kopjás hátracsavarja a karját, kirántsa öve mellől díszes erszényét, lecsatolja kardját, elvegye sisakját, páncélingét. Nem ordított, nem is szólt, csak sóhajtott mélyen, megrendülten, s véreres szeme majd kiguvadt üregéből. Egy darabig várt, kevés híján maga figyelmeztette kifosztóit, hogy akad még rajta prédára méltó portéka, nevezetesen a gatyája, melyet a távoli Flandriában zsákmányolt volt. Végül csalódottan legyintett, és szelíden hasra feküdt a bogrács szomszédságában, hol a balsors utolérte.

Ezenközben páncélos katonái ólban, istállóban, színben, szénaboglyában, tyúkketrecben, kutyaólban, ágy alatt, szuszékban, padláson, pincében kerestek menedéket a váratlan vész elől. Fegyvertelenül mindenütt, hiszen tudvalevő, hogy a fegyverrel bujkáló katona fölingerli az ellenséget, s annak csak rossz vége lehet.

De húzódhattak akárhova, és zsugorodhattak feleakkorára, mint amilyenek valójában voltak, a kopjások megtalálták őket. A tapasztalat azt mutatta, hogy az olyan katona, ki ellenállás nélkül megválik kardjától, puskájától, a csizmáját, a mentéjét sem védelmezi.

A kopjások rongyot viseltek ujjas, zsákot nadrág helyett, bocskorja, csizmája alig néhányuknak volt. Tisztességes öltözetben Füles Gergő feszített egymaga. Sarkantyúzta hát őket az emberi gyarlóság, addig-addig, míg a bujkáló zsoldosokat mind fölkutatták, s kirángatták az udvarra, ott pedig sűrű allahozás közben kiforgatták valamennyit páncéljából, csizmájából, néha még a nadrágjából is. Az ingyen ruházkodás végeztével serényen eltakarodtak. Legelégedettebb közöttük talán Menyhárt volt, ki egy vadonatúj bőrzekét zsákmányolt. Egész úton visszafelé menet simogatta, oly édesen esett a viselése.

Egyszerre csönd támadt a bíró portáján. Feneketlen csönd, melyet már a rémült emberek fogakocogása sem zavart meg.

Akkor Panzerkopf kapitány nagy óvatosan körüllesett, nem látott semmit. Fölemelkedett ültéből – még mindig nem észlelt fenyegető vagy gyanús jelenséget. Fölugrott hát, s elszántan körülnézett.

– Rajtunk a török! – tört ki belőle a kiáltás rekedten, harciasan.

Előretámolygott néhány lépést, aztán hirtelen kővé dermedten megállott. Előtte egy ember feküdt hosszan elnyúlva. Fél arca látszott csupán, azt vastagon megülte a por. Ahogy körülnézett, majd könnybe lábadt a szeme a pusztulás láttán. Délceg vértesei módfölött szánalmasan festettek ingben-gatyában-meztéláb, ahogy az ellenségtől megmenekültek.

– Ó – csuklott föl keservesen –, mivé lettek az én szép katonáim! És mivé leszek én nélkületek?

Férfi volt Panzerkopf kapitány, nem fakadt el sírva. De a szíve majd megrepedt fájdalmában. Nyögött egyet, s mivel más alkalmatosság nem akadt, lomhán ráereszkedett az előtte fekvő zsoldos hátára, hogy ott megpihenjen, s számot vessen jelennel, jövendővel.

De alig ült le, a zsoldos megmoccant, s rémültében kerekre nyitott szemmel sandított hátra. A kancsal vallon volt az, ki holtnak tettette magát, hogy baja ne essék, s most kapitányának érintésére életre kelt.

– Donnerwetter! Szakramentum! – szökkent talpra üvöltve a kapitány.

Az udvar mintegy varázsütésre megélénkült. A zsoldosok egy része készségesen Panzerkopf köré sereglett, hogy parancsához képest cselekedjék. Mások az udvaron szerte heverő, félredobott vagy elejtett holmik között válogattak. Sokan most kukkantottak ki búvóhelyükről, s vizsgálódtak, hogy biztonságos-e már ismét az élet.

Panzerkopf kapitány soha ilyen zabolázhatatlanul nem szomjazott vérre, s ekkora lángot még soha nem vetett a harci kedv szívében. Állát előreszegte, fogát összecsikorította, s vadul dobbantott.

– Mocskos népség! – lihegte. – Úgy törtek ránk, akár a haramják. Ó, legalább egyet fölaprítottam volna!

Ebben a pillanatban, mintegy a gondviselés kegyéből, újólag alkalma nyílt a rezes képű kapitánynak a törökölésre. Ismét fölzendült a csatazaj.

– Allah! Allah! – hangzott rekedten, s valahogy másként, valahogy félelmesebben, mint az előbb. A levegőt füttyjelek hasogatták, puskák ropogtak, asszonysikoltás kélt, gyermeksírás, marhabőgés, nyerítés, szűkölés; vad káromkodások feleseltek egymással, magyarok-törökök vegyesen. Mindezt kardvasak éles csattogása, sebesültek jajgatása kísérte.

– Itt a török! – állapította meg Panzerkopf a gyászos tényt.

Vagy cáfolatot várt, vagy helyeslést, vagy segítséget – körülnézett hát. De embert nem látott. Az udvar ismét elhagyott csatatérnek festett.

Panzerkopf kapitány mélyet sóhajtott, aztán ő is elbújt alázattal az istállóban.

18

Odafönt az égen szemlátomást hízott, gömbölyödött, formásodott a hold, s meghintette a tájat sugaraival. Mozdulatlanul hegyesedtek-fodrosodtak a dombok, rebbenéstelenül vesztegeltek a fák.

Az országút ráérősen kanyargott, lustán elhajolva tért majd jobbra, majd balra. A por valamelyest kékesnek rémlett, megfestette a hold.

Egyik részük lovon, a másik gyalogosan, a kopjások lármásan özönlöttek a Kokashegynek, hangosan örvendezve diadalukon, az újabb dicsőséges próbán, melyet derekasan megállottak. A vértelen csatában komiszul megizzadtak valamennyien.

Dani mélyet sóhajtott, leoldotta fejéről a turbánná gyalázott vászonlepedőt, s fölitatta a verítéket arcáról, nyakáról, melléről. Példáját a többiek is követték, s csakhamar átvedlett a török sereg magyar sereggé. Tekintélyesen meggyarapodott a tökaprítók hajdani kis csapata. Közéjük állott valamennyi fegyverfogható férfi, ki a Kokashegyre menekült a veszedelem elől, öreg és fiatal egyaránt, s valamennyi büszkén nevezte magát kopjásnak.

S ahányan voltak, most mind a zsákmányt vizsgálgatták. Ki a puskáját, ki a sisakját, ki a vértjét. Olykor megállott két legény csizmát cserélni. Egyiket szorította a csizma, a másiknak lötyögött a lábán. A csere végeztével elégedetten tápászkodtak föl, s iramodtak a többiek után, de mindjárt elfakadtak káromkodva. Mivelhogy, kinek a csizmája bő volt, megmaradt változatlanul annak, a másiknak a lába pedig csakúgy szorult, mint annak előtte. Amiből a töprengő ember számos következtetést vonhat le, de legajánlatosabb volt arra gondolni, hogy a zsoldosokat egyforma nagyságú csizmákkal látták el. Aminthogy így is történt.

Egy kiszolgált puskás is akadt a kopjások között, Derce bácsi. Érdemes tanítói igyekezettel mutogatta, miként kell puskával bánni, mi a töltés és a lövés módja. Egyszer csak fölkapta a fejét:

– Lovasok jönnek! – szólalt meg.

A kopjások elnémultak. De a csönd nem nyújtózott tovább két-három pillanatnál.

– Allah! Allah! Allah! – hangzott föl messziről.

De nem látszott senki, az út befordult előttük. Úgy rémlett, mintha a csatakiáltás nem emberi torkokból törne elő, hanem az erdő fáiból, a bokrokból, a holdsugaras levegőből. Egy darabig csupán ez a vészesen hullámzó, baljósan meg-megújuló kiáltás hallatszott. Aztán mintha szőnyeget vetettek volna alája, egyhangú, súlyos dobogás kélt. Ez is erősödött, az is erősödött; a dobogás vad dübörgéssé, a kiáltás süketítő vijjogássá, s az útkanyarból összefolyó tömeg bomlott elő, alul sötét alaktalan, felül lidércesen szikrázó. A sötét tömeg lovasokká foszlott-szakadozott, s minden lovast lidércként szálldosott körül egy-egy szeszélyesen csavarodó, majd szélesedő, majd vékonyuló lángszalag, mely a sebesen forgatott pengék körül kígyózott.

Egyszóval török csapat lepte meg őket, oly váratlanul, hogy ellenállásra nem is gondolhattak.

– Jaj, szűzanyám! – kiáltott föl Csima Péter, s lélekszakadva futni kezdett, mintha szárnya eredt volna. Nem egymaga futott, ő csak a jelt adta meg, s a példát mutatta, a kopjások úgy szétrebbentek, mint a pihe, ha ráfúj a szél.

Az úton Dani maradt egyedül.

– Hé! Kopjások! Hé! Emberek! – szólogatta társait, de azok se láttak, se hallottak. Meg sem igen fordulhattak már, mert a török csapat legyezőszerűen szétbomlott, s utánavetette magát a menekülőknek.

Dani úgy fogózott a kopjája nyelébe, mint a fuldokló. Lelke nemrég a dicsőség fényében sütkérezett, most harag és elkeseredés töltötte el. Minden terve, minden reménysége semmivé vált. Égő szégyenletében egymaga akart helytállni a magyar becsületért. De hiába maradt az úton, hogy az egész török sereggel szembeszálljon, mert csupán egyetlen akandzsi száguldott feléje. A gyarló ember gyakorta elhatározza, hogy inkább a halál, mintsem ez vagy az. Dani is a halált hívta, mégis, mikor ott termett előtte meztelen pengével hadonászó török képében, oldalt ugratta a lovát, s ugyanabban a pillanatban, hogy ellenfele lesújtott handzsárával, találomra feléje bökött a kopjával, de elhibázta, mert a török gyakorlottan kitért a vas elől. Ekkor már a török egy vonalban volt vele, másfél kar távolságra. Dani másodjára is döfött, ezúttal talált, s a fegyver mindjárt ki is csúszott a markából, magával rántotta az akindzsi, amint idétlenül lefordult lováról, s hörögve a földre hanyatlott. Nem emberi hangon hörgött, inkább olyanformán, mint mikor a folyóvíz lyukba surran. S ahogy fájdalma hányta-vetette, a melléből kimeredő kopja táncolt, hajladozott, végezetül megállott a levegőben. Mire Dani kirántotta hűséges fegyverét a halottból, már csak halkuló lódobogás üzent a pogány veszedelem felől.

A sebesült kopjások, mintha a török távolodtára vártak volna, egyszerre jajdullak föl, s kiáltottak segítségért. Ugyanakkor szivárogni kezdtek a megfutamodottak is, árokból, bokrok alól, gödrökből, vissza az útra.

Az akindzsi csapatot, mely váratlanul rátört a zsákmányukon örvendező kopjásokra, a sebhelyes pribék vezette, a nagy hatalmú Akibár aga parancsára. Ahogy ellenséges földön mindenkor szokásos volt, felderítőket küldött előre, és sikerült is meglepnie a kopjásokat. Időt veszteni nem akart, hiszen nem hadakozási céllal indult Szabadlakra, hanem a bíró aranyának megszerzésére. Keményen megparancsolta hát a tizenöt akindzsinak, hogy ne üldözzék hosszan az ellenséget, vágjanak le belőle minél többet, ejtsenek minél több foglyot, aztán folytassák útjukat.

Így is történt. Az akindzsik továbbszáguldottak, útközben megállás nélkül emlegették istenüket, s korbácsolták a lovuk után kötött rabokat, hogy rémület kísérje minden léptüket.

Amint befordultak a bíró tárva-nyitva ásító szekérkapuján, a lovak horkantva fölágaskodtak. Ugyanakkor, mintha a föld megelevenedett volna, egy fél templomra való fegyvertelen ember emelkedett föl, ingben-gatyában valamennyi, s jámborul égnek emelte karját.

– Kik vagytok? – tudakolta a pribék, mivel nem ismerte föl a dísztelen gyülekezetben a császár őfelsége vérteseit.

– Kötözzétek meg őket! – parancsolta aztán.

Egy csomóba terelték a rabul ejtett zsoldosokat. Panzerkopf kapitány megadón tűrte a gyalázatot. Nem szólt, nem moccant, a fáklyafényben vöröslő földet bámulta, maga is vörösen, mintha szakálla-bajsza tüzet fogott volna.

Öt kopjás esett foglyul, valamennyi zihált a vad rohanástól, az egyiknek arcát, a másiknak vállát, mellét vér festette meg, a korbácsütések nyoma. Szegény Menyhárt lihegve szorította frissen zsákmányolt német bőrzekéjéhez a lantját, melyet híven megőrzött a rettentő kavarodásban. Füles Gergő feje céklaszínűre színesedett, s mintha kétszeresére dagadt volna. Cigány Tódor az alvadt vért kapargatta le a szája szögletéből, hol megcsomósodott. Derce bácsi, kit ugyancsak utolért a balszerencse, öreg volt már, s inkább holt, mint élő, annyira megviselte a lélekszakasztó loholás a ló nyomában.

Az udvaron még lágyan füstölgött a három tűz, a zsarátnok sunyin izzott a vastag hamu alatt. A teli bográcsok a szolgafákon függtek. A levegőt megülte a birkafaggyú súlyos szaga.

A pribék szájában összefolyt a nyál. Nagyot nyelt, s a tornác felé kémlelt a bizonytalan világosságban. A bírót kereste, kit a gerendához kötöztek volt. Csak a kötelet látta, ott gyűrűzött fehéren a földön, mint valami ártatlan kígyó, mivelhogy új kötél volt.

– Mahmud! – kiáltott föl ekkor a sebhelyes.

Aggodalmában, hogy társa esetleg meghalt, eltűnt, s őt karóba húzzák a kudarcért, tenyerét ernyőformán a füle mögé hajlította.

Hívó szavára valahonnan a magasból jött válasz, máshonnan, mint várta:

– Itt őrzöm a gyalázatban fogant kutyát! – mondta Mahmud ékesen.

S nemsokára kiviláglott, hogy ez a kutya maga Pajzsgyártó bíró.

Hatalmas teste, mint valami sötét árnyék, egyszerre eldugaszolta a padlás ajtaját. Aztán a bíró megfordult, s háttal az udvarnak, nagy óvatosan lépegetni kezdett a lajtorja fokain lefelé. A nyílásban Mahmud jelent meg villogó handzsárral, s szigorún követte a bírót, kereket ne oldhasson valamiként. A lajtorja meg nyögött, recsegett a kettős súly alatt.

Odalent az udvar földjén Mahmud beszámolt társának a maga derék munkájáról. Mialatt a kopjások a zsoldosokat kopasztották, Pajzsgyártóné szemfülesen fölhasználta a zűrzavart, s elvágta a kötelet, mellyel urát a tornác gerendájához kötözték. Más választásuk nem volt, a padlásra menekültek mindketten. Mihelyt a kopjások eltakarodtak, Mahmud utánuk lopakodott, s fegyverrel őrizte őket társa megérkeztéig.

– Okos szolgája vagy a mi dicsőséges urunknak – dicsérte meg a sebhelyes Mahmudot. Majd a bíró felé fordította rút ábrázatát, s faggatni kezdte az aranya felől.

Pajzsgyártó régen eltökélte, hogy törik-szakad, belegebed, a patakba rejtett aranyat ki nem szolgáltatja. A pribék biztatásként megcsóválta ötnyelvű tatárkorbácsát. A bíró bambán meredt rá, mintha nem értené a kérdést, s nem értené a fenyegetést sem.

– Uram – mondta alázattal –, nekem nincs aranyam.

A pribék lesújtott a korbáccsal. A bíró tompán fölnyögött. Egyszerre öt helyen hasadt föl a bőre az ütésre. Nehéz tekintetű, szederjes erek hálózta szemét gyűlölettel vetette rá sebhelyes kínzójára. Amaz nem válaszolt, hanem ütött gyorsan; egyszer jobbról, egyszer balról, s a korbács sziszegett, akár a tűzre vetett kígyó.

Hirtelen lebocsátotta korbácsát. Körülte mindenki dermedten állott, majd az emberek sorra elvetődtek a földön. Ezt cselekedte a sebhelyes is.

Orra előtt Akibár aga díszes, gyöngyös saruja pompázott.

– Páratlan vitézségű, mindenkinél hatalmasabb aga – kiáltott föl megkönnyebbülten a bíró –, kezedbe ajánlom méltatlan életemet.

Akibár méltósággal bólintott, amivel azt jelezte, hogy a bírót megismerte. Hogyne ismerte volna meg, hiszen falkaszám vásárolta tőle a birkát.

– Megtarthatod méltatlan életedet – mondta az aga nagylelkűen.

A bíró csókkal illette az aga köntösének szegélyét. Csakhogy az aga még nem mondott el mindent, amit mondandó volt:

– Szükségem van az aranyadra.

Pajzsgyártó megrezzent. Az előbb megfeledkezett róla, most ismét érezte minden egyes korbácsütés helyét. Nem ilyen választ várt.

– A kegyelmes aga maga adta nekem az aranyat. A kegyelmes aga nem veheti vissza.

– Figyelj szavaimra, te hitetlen! – kezdte Akibár. – A fényes porta pártolja a derék kalmárokat, ezért adtam én neked aranyat.

Pajzsgyártó buzgón bólintott, hogy ez valóban így van. Az aga folytatta:

– De vajon derék kalmár-e az, ki a föld mélyébe rejti aranyát? – Bizony nem. Te elástad az aranyadat, mert nem akarsz a pénzeden birkát venni. Ha meg nem vásárolsz birkát, ugyan mit adhatnál el nekünk, igazhitűeknek? Ha meg nem adsz el nekünk semmit, nem barátunk, hanem ellenségünk vagy. Sok jó szolgálatodnak köszönd, hogy nem vetetem fejed. Mondj hálát kegyes ítéletemért, mutasd meg, hova rejtetted az aranyat, s élj békével.

Mit tehetett a bíró, alázattal megköszönte az aga kegyelmes ítéletét, majd ekként folytatta:

– Minden szavadban az igazság fénye sugárzik, dicsőséges aga. Valóban méltatlan kalmár az, ki pénzét elássa, ahelyett, hogy forgatná. Én azonban jó kalmár vagyok, hidd meg. S ha el is ástam a pénzem, hogy haramják rá ne akadhassanak, csak addig hagytam a földben, míg eladó nyájra nem leltem. A kertben ástam egy rejtekhelyet, de abban nincs egy marék aranynál több. A többin birkát vettem, hogy eladhassam táplálékul vitézségben felülmúlhatatlan seregednek.

Akibár aga intett. A bírónak ásót nyomtak a markába, s két fáklyás szolga kíséretében a kertbe mentek. Pajzsgyártó megállott egy körtefa alatt, megtapogatta a földet, majd ránehezedett az ásóra. Nemsokára megkoccant az ásó vasa, s a bíró egy keményen megpántolt ládát emelt ki a gödörből. A láda reményfakasztón terjedelmes volt, de aranyat valóban nem rejtett többet egy marékra valónál. Ez volt az az arany, amit a bíró cselből ásott el.

A vitéz aga kedvetlenül szemlélte a láda fenekén csillogó aranyakat. Nem ennyire számított ő, hanem legalább húszennyire, hiszen számon tartotta, mennyit kapott Pajzsgyártó a nyájak fejében. Fitymálva szemlélte a sovány zsákmányt, mivel azonban úgy vélte, hogy az arany jobb helyen van nála, mint a földben, összemarkolta, s becsurgatta az erszényébe.

Úgy látszott, hogy a bíró ravaszsága erőt vesz a balsorson. Úgy látszott, hogy nemcsak életét menti meg, hanem a maradék aranyát is. Az öröm fészkelődni kezdett a mellében. Csakhogy a ravasz Husszein, mikor a bíró után kémlelt, mindent gondosan szemügyre vett. S abból, amit megfigyelt, semmit el nem hallgatott az aga előtt, mert tudta, hogy az életével játszik. Akibár most visszagondolt Husszein vallomására, s amint visszagondolt, mindjárt leszakított egy ágat a fáról, melynek tövéből most ásták ki a ládát. Körtefa volt, holott Husszein diófáról beszélt.

A fáklyák csapongó fényénél hamarosan megtalálták a diófát, s tövében a gödröt. A zsíros fekete föld hűségesen megőrizte a láda nyomát.

– Hitetlen eb! – sziszegte az aga fojtottan. – Látom, szagot fogtál, s kiástad az aranyadat. Hova dugtad?

Pajzsgyártó égre-földre esküdözött, hogy ami aranyat itt őrzött, azon mind birkát vett, hogy a vitéz aga csapata ne szűkölködjék táplálék nélkül. Akibár arca világosan elárulta, hogy hazugságszámba veszi a bíró minden szavát.

Az idő későre járt. Ellenséges földön csak a bolond gondol kínvallatásra. S balga, ki halállal bünteti a gazdagot, mielőtt a vagyonával megörvendeztette volna magát. Az aga intett, s a sebhelyes pribék néhány taszítással meg egy rúgással a többi rab közé kormányozta a bírót.

Mialatt az aga a kincs után kutatott, az akindzsik, kiket maga küldött volt vigyázó szolgálatba, sorra megtértek. S ahogy kötelességtudó akindzsikhez illik, a fél falut behajtották a bíró portájára. Az asszonyok s a lányok megriadva bújtak össze, háttal az akindzsiknek, mintha ezzel késleltetnék sorsuk beteljesülését. Néhány férfi lába közé ejtett fejjel aludt ültében, másoknak jutott fekvőhely, ezek vagy nyögtek, vagy horkoltak, vagy a fogukat csikorgatták álmukban. A csöndbe fojtott asszonysírás szüremkedett. Egy fiatalasszony sírdogált, karján gyermeke, őt nézte merőn, s a könnye kiapadhatatlanul hullott. A gyermek békésen aludt, piciny szája csücskéből kicsordult a nyál. Hosszú pillái szorosan rátapadtak szemgödrére, parányi legyezőkként terültek szét hamvas bőrén.

Bóbiskoltak a kopjások is, gyűjtötték az erőt az újabb megpróbáltatásra. Menyhárt guggoltában aludt, a lantját két térdére fektette. Valahányszor lezöttyent a feje, az orra beleütődött a lantba, fölriadt és körülnézett. Mikor ezt éppen harmadjára cselekedte ekként, Borkát pillantotta meg, egy ugrásnyira. Elakadt a lélegzete, s az esze is megállott, nem ijedtében azonban, hanem örömében. Hiszen e gyászos napon csak bánat és szenvedés sújtott rá. Valami szívhez szólót szeretett volna mondani. Ehelyett csak nézte merőn a lányt, merőn, de kissé állhatatlanul, mivel olyan szépnek látta a fáklyák rőt fényében, hogy minduntalan hunyorognia kellett.

– No – legyintett Borka szomorún –, most aztán mehetsz más körül dongani, engem elvisznek az embervásárra.

Mire Menyhártnak eleredt a könnye. Fájdalmában sírt, meg szégyenletében, hogy ő csak a maga örömére gondolt, s nem a lány szánandó jövendőjére. Ekkor Derce bácsi megszólalt mellettük:

– Minket aligha visznek messzi. Kell a munkáskéz a töröknek. Kell palánkot építeni.

Menyhárt nagyot szívott az orrán, s azzal olyan sietve kezdett vetkőzni, hogy minden vészben épen megőrzött lantját is elejtette.

– Beléd mi ütött? – kérdezte a lány.

Válaszképpen Menyhárt Borka nyakába kanyarította aznap zsákmányolt bőrzekéjét.

– Vedd föl! – szólt rá olyan kurtán, olyan parancsolón, ahogy soha életében még nem beszélt.

A lány csodálkozva pillantott rá. Aztán kigyúlt a tekintete. Félig azért, mert most értette meg Menyhárt gondolatát, félig a hála ragyogott benne. Felöltötte a bőrzekét, s azzal átvedlett csinos lányból jóképű legénnyé. Török bugyogójában, német zekéjében daliásan festett.

Még el sem lobbant az öröm a lelkükben, Menyhárt dideregni kezdett. Borka pedig úgy hálálta meg a jótéteményt, hogy magához ölelte Menyhártot, hadd áradjon belé a teste melege. Menyhárt vacogott, vacogott, s maga sem tudta, az estéli hűvösség vacogtatja-e jobban vagy a boldogság.

Rekedt parancsoló kiáltás hangzott el, s az udvar egy csapásra lábra kelt. Mindenki Akibár agára meredt, ki gőgösen ülte meg kényes lábú, hosszú nyakú csődörét.

Az akindzsik serényen szekerekre dobálták a zsákmányolt holmit. Rab több volt, mint török. Négyesével-ötösével szíjazták őket egymáshoz. Lazán, hogy egyik a másik sarkára ne hágjon menet közben. Az első rab kötelét az akindzsi a nyeregkápára hurkolta, vagy a szekér lőcsére.

Még egyszer elhangzott a rekedt parancsszó, s a menet megindult a holdfényes éjszakában.

Ekkor már a pórul járt kopjás sereg is hazafelé tartott, megfogyatkozva, megtépázva, búsan. Néhány lovuk maradt mindössze, ezekre felültették a sebesülteket. Volt egy közöttük, a nyomorult Takács Bonifác, kit a hasán lékelt meg a török. Ezt négyen-négyen vitték fölváltva, maguk szerkesztette alkalmatosságon. Nevezetesen két fiatal fa levágott törzsére vastagabb-vékonyabb ágakat raktak keresztbe, arra fektették.

Felhő borította el a holdat, lenge felhő, mindamellett az erdő elzordult, s az ijedelem szétterpeszkedett a szívekben.

Dani komoran haladt a menet élén. Olykor elkiáltott egy-egy nevet, aszerint, hogy kire fordult a gondolata. Ilyenkor lassított valamelyest, talán abban a reménységben, hogy a válasz így könnyebben utoléri. Többnyire Menyhártot hívta. De se Menyhárt nem felelt, se Füles Gergő, se Derce bácsi, s még sokan mások nem. Ahányszor kiáltott, annyiszor ütötte szíven a süket némaság.

Időnkint hátranézett, hogy számba vegye, szaporodott-e a hazatérő sereg. Már a bozótban haladtak, de mindig csak azt a néhány embert látta, ki közvetlenül mögötte iparkodott. Távolabb csupán a cserjék ágai hajladoztak, szeszélyesen kanyargó csíkban, mintha valami óriáskígyó tekeredne láthatatlanul a hegynek föl.

– Csima Péter! – kiáltott föl Dani. – Megjöttél-e?

– Meg hát! – hallatszott a hetyke válasz.

Péter volt az első a szétugrasztottak közül, aki megkerült. Éppen egy kisebbecske tisztásra értek, Dani megállott hát, hogy megvárja.

– Hogy mentetted meg a bőröd? – kérdezte Dani kapitányosan.

– Besuvadtam a tóba – hencegett a legény –, be én. Nem féltem a víztől. Úgy guggoltam a tófenéken, hogy a béka sem különben. Egy nádszálat elmetszettem, azon át szívogattam-szopogattam a levegőt magamba. Jobban esett a levegő a legfinomabb bornál. Élet volt. A magam élete. Mikor úgy becsültem, hogy tiszta már az ég, kiláboltam a tóból, most itt vagyok, a hajam szála sem görbült meg.

Mialatt beszélt, egyhangún csöpögött róla a víz, s amint egyik lábáról a másikra billent, talpa alatt meg-megtoccsant a maga eresztette pocsolya.

– Úgy folyik rólad a bátorság, mint ereszből az eső – mondta Dani.

– Lucskos Péter! – rikkantott föl Köcsög Pista boldogan, hogy a tulajdon gyávaságáról megfeledkezhet.

A csúfnév pedig, mintha billogot ütöttek volna rá, úgy rajta ragadt a legényen. Csima Péterként indult el, Lucskos Péterként tért meg a Kokashegyre.

Oda egyébiránt már eljutott a vereség híre. Néhány megszalasztott kopjás biztonságosabbnak vélte, ha egyenesen a táborba menekül, s nem az országúton kutat társai után. Ezek aztán megtöltötték a szíveket a maguk rémületével. Talpon volt a Kokashegy egész népe, s mihelyt meghallották, hogy Daniék közelednek, elejükbe áramlottak. Hajtotta őket a türelmetlenség, az aggodalom, a félelem vagy a kíváncsiság. Emitt elvágódott s cifrán káromkodott valaki, amott ujjongva ölelkezett össze egy asszony épségben hazatért férjével, vagy lány csókolta a szeretőjét, anya siratta sebesült urát, fiát. Zúgott, visszhangzott a hegy. Majd megritkultak a kiáltások. Ugyanaz a néhány név röpdösött az éjszakában, fájdalmasan és reménytelenül.

A tömegből előlépett Borvető Dénes, és csöndes büszkeséggel hívta Danit, hogy jöjjön, nézze meg, milyen gazdag zsákmányt ejtettek a zsoldosoktól elrabolt öt szekéren. Alig haladtak néhány lépést, Füsüsné állotta útjukat. Csípőre vágott kézzel, előreszegett állal nézett farkasszemet Danival.

– Hol a lányom? – kérdezte, s kisírt szeme furcsán megvillant, mintha egy pillanatig valóban reménylette volna, hogy a legény kedvező választ adhat. Aztán szakadni kezdett belőle a szó.

Beszédéből kiviláglott, hogy Füsüsné nem akart a Kokashegyre menni, mivel erősen bízott Duhajosi gazda eszében, s amaz a faluban maradt. Borka viszont annyira megátalkodott a szándékában, hogy az anyja hiába szidta, hiába verte meg, hátára vette a batyuját, s egymaga indult el a táborba. Füsüsné egy darabig harcolt a szívével, egy darabig csapkodott és szitkozódott az üres kunyhóban, aztán elhallgatott. Úgy érezte, hogy álltó helyében jéggé fagy a rettenetes némaságban. Vett egy átalvetőt, sebtében belehányta, ami holmija volt, s meg sem pihent, míg föl nem ért a hegyre. De ott hiába faggatódzott, Borkának senki a színét sem látta.

– A pogány hurcolta el! – kiáltotta szinte sikoltva.

A két férfi rábólintott, hogy csakugyan így eshetett. Borvető bölcs megfontolással bólintott, Dani szinte dermedten fájdalmában. Füsüsné eddig sírt, most szilajul átkozódni kezdett, csontos öklét fenyegetőn rázta Dani arca előtt:

– Forduljon ki az étek a szádból, minden fogaddal együtt, a nyelved rothadjon meg, a víz keseredjék méreggé a gyomrodban, ha meg nem szabadítod!

Erre a förtelmes kívánságra Dani olyanformán bólintott rá, mintha más vágya sem volna, mint hogy mindez az átok megfoganjon rajta. Csakugyan valami ilyenszerű érzés kelt a kebelében, a legkegyetlenebb bűnhődést is kevésnek becsülte volna, ha meg nem szabadítjuk Borkát. Összeharapta a fogát, mint aki máris harcba készül. Borvető karon ragadta.

– Nem hagyjuk a török kényére a lányt – mondotta higgadtan –, de a reggelt megvárjuk.

Tanácsa célszerűnek látszott, hiszen sem a rabok felől, sem a török felől nem tudtak semmit. Haditervük nem volt, a zsoldosoktól zsákmányolt fegyvereket még nem osztották szét, az emberek most tértek meg a vesztett csatából, törődötten.

– Aludni akartok, kutyák? – kiáltotta Füsüsné. – Az én édes lányom pedig az akindzsik prédája leszen! Az Isten fakassza szét a belüket, de a tieteket is! Te fészekbe tojó lélek, te – fordult Danihoz –, miért éppen téged szeretett meg az én szerelmetes leányom?!

Azzal ott hagyta őket, de távolodtában egyre átkozódott. S ezt művelte egész éjszaka, megállás nélkül.

Borvető példásan töltötte be kincstárnoki és fegyvertárosi hivatalát. A szekerekről a terhet lerakatta, s számba vette gondosan. Egyelőre a puszta földön hevert a hadi portéka, a posztó meg az ételnemű, csupán a rávetett ponyva óvta a viszontagságtól. De a szegényszeri parasztok elhatározták, hogy másnap fedelet húznak a fegyvertár fölé.

A fegyverek, a puskaporos hordók láttán Dani lelkében kivirágzott a reménység. Miután mindent megszemlélt, egy darabig még ajkát harapdálva, szótlanul álldogált Borvető mellett.

Aztán megszólalt:

– Kérdeznék valamit kendtől.

– Kérdezz csak, fiam – biztatta amaz.

Dani ráemelte sötét szemét a nyeszlett kis emberre, s nagy elszánással vágott bele a szóba:

– Látott-e már kend kukorékos bajszot?

– Lehet, hogy se szeri, se száma, annyit láttam – felelt Borvető –, lehet, hogy egyet sem. S ez azért van így, fiam, mert magam sem tudom, milyen a kukorékos bajusz.

– Én sem tudom – felelt Dani csüggedten.

Nem volt már sok hátra az éjszakából. A kokashegyi kakasok buzgón hirdették a hajnal közeledését. Az ég alja pirulni kezdett, s a fénnyel együtt növekedett az ébredő tábor zsibongása. Disznók röfögtek, lovak nyerítettek, asszonyok pöröltek, a hasa lékelt Takács Bonifác szaggatottan s egyre gyöngülő hangon üvöltött. Úgy látszott, a végét járja. Füsüsné újult erővel átkozódott, Cigány Tódor anyja rekedten jajveszékelt; és sírdogált szerényen és jámboran a kövér Sükéné is. Csakhamar kemény baltacsapások nyomták el a bátortalanabb zajokat. A szegényszeri parasztok építették tovább a fegyvertárat.

A hajnali szürkeség világos derengéssé hígult, Dani fölment a Kokashegy csúcsára. Az utak elhagyatottan kanyarogtak a dombok között, Szabadlakon látszólag nyugalom honolt, a kolostor romjai körül már megindult a sürgés-forgás. Dani majd a tájat nézte, majd azon töprengett, miként lásson hozzá a hadakozáshoz, hogy a rabokat is megszabadítsa, s a törököt is elűzze a kolostor mellől.

Ahogy így tépelődött, füstölgött magában, egyszer csak a nevét hallotta:

– Dani, te!

A nevét többször egymás után, s nemsokára azt is tudta, hogy Borvető Dénes keresi, nem más. Füttyentett válaszképpen, de nem mozdult a helyéről. Amaz lassan közeledett a sűrű bozótban. Mikor kiért a csúcsra, megfogta egy fiatal kőris törzsét, s mielőtt szóba kezdett volna, szuszogott egy sort.

– Zajonganak, lázadoznak – morogta kurtán, de aztán megeredt a nyelve, s elmondta, hogy miután az akindzsik elhagyták Szabadlakot, a falu maradék népe előbújt rejtekéből. Voltak, kik akkor is kitartottak amellett, hogy biztonságosabb, ha odahaza maradnak, a török bizonyára az építéshez hajtotta az embereket, s ennek végeztével elbocsátja őket békében. S a töröknek valóban ez volt a szokása, hiszen adóztatni csak lakott falut lehet. Mások fölhurcolkodtak a Kokashegyre. Ez utóbbiak hozták a hírt, hogy a török hány embert, lányt, asszonyt, gyereket fűzött rabszíjra. Afelől is megbizonyosodtak már, hogy a rabokat nem Vastagpalánkra, hanem a kolostor romjaihoz vitték. Ezekre a hírekre a tábor népe ismét fölbolydult. Egyre többen erősítették, hogy a kolostort haladéktalanul meg kell támadni, még mielőtt a vár fölépül, s mielőtt a rabokat elhajtják máshova.

– No – felelt Dani –, ha ezért lázadoznak, hiába fárasztják a tüdejüket. Én sem akarok mást, mint hogy tüstént üssünk rajta a törökön.

Borvető megcsóválta kicsiny kerek fejét.

– A fegyveres embernek a tétlenség a betegsége.

Nem elégedett meg azonban ennyivel, hanem megmagyarázta okosan, hogy oktalanság volna azonnal támadniok, előbb ki kell kémlelni a török tábort. Míg ez megtörténik, a hadinépet ellátják munkával, meg ne háborodjon tétlenségében. S hogy ezt miként tegyék, arra is volt hasznos tanácsa.

– Kend csakugyan mértéktelenül bölcs – mondta Dani elismerőn.

Mire Borvető semmit sem válaszolt, de az arcát enyhe pirosság lepte el. Fölöttébb boldog volt, mert a dicséretet még a tulajdon bölcs mondásainál is jobban szerette.

Lépegetni kezdtek a tábor iránt. S a tábor valóban zajongott, zúgott, lázadozott. Egy korhadt rönkön parasztok ültek, sorban, mint eső idején a fecskék az eresz gerendáján. Körülöttük asszonyok, lányok, legények ácsorogtak. Az emberkaréj közepén Füsüsné állott. Mihelyt Danit meglátta, vádolón nyújtotta ki feléje a karját:

– Ezt a tökaprítót akarjátok ti kapitányul? Erre akarjátok bízni magatokat? Vannak itt hadban forgott, csatában próbált emberek, ők vezessenek a török ellen!

Mindenki Dani felé fordult, ki közönnyel, ki kíváncsian, ki ellenségesen.

– Meggyulladtak – mondta Borvető Dénes –, ezekkel bajos leszen szót érteni.

Valóban úgy látszott, mintha meggyulladtak volna. Két öreg paraszt rekedten feleselt egymással, mindenfelé lármázó, magyarázó vagy féktelenül kiáltozó csoportok alakultak. Sóvágó Ádám dühödten földhöz vágta a kucsmáját, mivel semmiképpen nem engedték szóhoz jutni.

Ahogy elnézte a zendülőket, Dani arra emlékezett, hogy a népet ő hozta ide a faluból, ő szerzett pénzt zsoldra, ő zsákmányolt fegyvert, puskaport. Szentül hitte, hogy egyedül ő kormányozhatja szerencsés végbe a főbenjáró vállalkozást. Egyedül ő űzheti vissza a törököt a Hódoltságba, honnan ide merészkedett.

Azt is átértette, hogy ha a vezetés most kicsúszik a kezéből, oldott kéveként omlik szét a sereg.

Fölhágott bátran egy favágó tönkre, fél kezében a kopja, keresztformán széttárta két karját, hadd lássa mindenki, hogy szólani készül. Néhányan fölfigyeltek, s az indulatoskodókat csitítgatták. Mások elfordultak, s kiköptek megvetéssel. Sóvágó fölvette a kucsmáját a földről, s a combjához paskolta, hogy a port lesodorja róla. Mindazonáltal a zajongó zsinatolás tovább folyt. Hiába meresztette a szemét, Dani egyetlen kopjást sem pillantott meg. Aludtak a legények, most pihenték ki a dicstelen kaland fáradtságát.

– Hé, emberek! – kiáltotta Dani.

Ekkor Füsüsné kivált a tömegből, s rátámadt a legényre ádázul, hogy ő hozta rájuk a vészt, miatta viszik embervásárra Borkát s a többi fehér személyt. Közeledett, közeledett, s egyre többen szegődtek a nyomába. Nemsokára az egész csoport ott állott Dani előtt, széles karéjban, még a rönkön pihenők is otthagyták nyughelyüket.

Akár a pellengéren, úgy állott Dani a tönkön, szemrehányások, szitkok tüzében, s csodálatosképpen mégis nyugodtan. A lelke mélyén tudta, hogy ezt a csatát végtére ő nyeri meg. Hiszen a zajongók voltaképpen ugyanazt akarják, amit ő, s ha most ellene is fordultak, abban nem jutottak egyezségre, hogy helyette ki legyen a vezér. Ennyi pedig elég a győzelemhez.

– Fecsegéssel akarják mulatni kendtek az időt? – kiáltotta szikrázó szemmel. – Fecsegéssel, mint a vénasszonyok? Véreink török rabságban senyvednek, magunk földönfutókká váltunk. Megvagyon a tehetségünk hozzá, hogy őket is, magunkat is megszabadítsuk. De ez a szép tehetség bitangul elvész, ha kendtek gyalázattal fröcskölik tele a levegőt. Véreink is rabok maradnak, magunk bujdoshatunk, míg a farkasok föl nem falnak.

– Ki tart velem a pogány ellen? – kiáltotta teli tüdőből.

Egyszerre csend támadt. Egy pillanatig tartott csupán. Aztán elhangzott a válasz, egy indulattal, de más-más szóval.

– Ki pedig ennekutána is visszavonást szít – folytatta Dani –, azt magam tiprom meg csődörösen s olyan igyekezettel, hogy a tulajdon anyja sem ismer rá a maradványára. Most fegyverosztás leszen.

Intett, s a Kokashegy harci kedvben egyesült népe engedelmesen követte, hogy fölszerelje magát puskával, szablyával, kopjával, golyóval, puskaporral.

20

Mire megvilágosodott, Kokashegy minden fegyverfogható embere tudta, hogy aznap mi a teendője. A tófenéken vitézkedő Lucskos Péter tizenkét legény élén útnak eredt, hogy kifürkéssze, min munkálkodik a török Vastagpalánkon, nem készülődik-e ellenük. A választás azért esett éppen őrá, mivel előző nap ügyesen megmutatta, milyen jártas mester a futásban. S ezúttal nem harcolni kellett, hanem szimatolni, s elinalni a török elől, ha amaz kitörne a falak közül.

– Oktalanul vért ne onts! – intette Dani a csekélyke bátorságú vitézt. Amaz fogadkozott, hogy a vérrel takarékosan bánik majd, s vöröslő füllel látott hozzá, hogy a csapatát összeszedje.

Borvető Dénesnek a kokashegyi tábor védelme jutott föladatául. Sóvágó Ádám egy sereg paraszttal az aljba ereszkedett, hogy a hegyre fölvezető csapásba vermet ássanak, s megtűzdeljék hegyes nyársakkal, hadd akadjon meg a török a tőrben, ha támadásra szánja magát.

Mikor már ki-ki dolga után látott, Dani maga mellé intette Köcsög Pistát. Lóra ültek, s elügettek a kolostor iránt, nem az országúton azonban, hanem át a réteken, cserjéseken, keresztül az erdőn, nehogy az ellenség neszét vehesse kutató szándékuknak. Nemsokára már közelről hallották a palánkverők otromba fakalapácsainak nehéz puffanását, a fejszecsattogást, a kidőlő fák recsegését-ropogását.

Most már vigyázatosabban haladtak, kantáron vezették a lovat maguk után, mígnem ráleltek egy eldugott kis horhóra, melynek meredek martjáról galagonyabokrok hajoltak alá sűrűn. Itt a két lovat kikötötték, kopjájukat, tarisznyájukat is ott hagyták, csupán egy-egy tőrt vittek magukkal, hogy védekezhessenek, ha bajba keverednek.

A két legény úgy egyezett meg, hogy ketten kétfelől kerülnek mögéje a török tábornak. Dani balra indult, Köcsög Pista jobbra. Találkozniok a török tábor túlsó oldalán kellett. Azért határoztak ekként, hogy körös-körül szemügyre vehessék gondosan a tábort, megtudják, mennyi akindzsi gyűlt ott össze, hol őrzik a foglyokat, miként halad a vár építése, van-e ágyú, s végezetül, hogy hol esik alkalmas hely a támadásra. Két ember többet lát, s ha az egyik elpusztulna, a másik hazaviheti a hasznos tapasztalatokat.

Ekkor már delelőhöz közeledett a nap.

Egyszóval Dani balra tartott, s ezenközben nagy Thury Györgyön jártatta az eszét, míg rá nem eszmélt, hogy alighanem méltatlanságot követ el, hiszen a híres vitéz nem kúszva szokott közeledni a törökhöz, ahogy most ő cselekedte. Az avar nedves volt, mindamellett zizegett, mert a tetején már megszáradt. Dani egy pillanatra megmeredt kúsztában, hogy eligazodjék. Éppen alkalmas időben, mert nem messzi tőle egy ember üldögélt a fiatal fák között álmosan, törökhöz illő törökülésben, övében handzsár fénylett, egyenletes, rezes fénnyel. S amint Dani a rést kutatta, melyen át látatlanul közelebb osonhat a fenekedőn dübörgő baltacsattogáshoz, egy másik rezes csillám villant a szemébe. Nyilván egy másik handzsárról.

Némi iparkodás után ennek a fegyvernek a gazdáját is megpillantotta. A handzsár jókedvűn villogott a napsugárban, a gazdája viszont mellére bukott fejjel aludt. Dani arrafelé kúszott hát, s lassan mögéje került az alvónak. Most már a strázsák vonalán belül, bátrabban fürkészhetett. Több ízben megfordult errefelé, ismert minden zugot, hajlatot, jóformán minden egyes fát külön-külön. De mióta utoljára járt itt, a környék megváltozott. A kolostor hátsó falát épen hagyta a török, elöl viszont lebontatta a romokat. A kövek nagy, rendetlen halmokban tornyosodtak. Roppant boronagerendák hevertek egymás hegyén-hátán. Szabadlaki parasztok és zsoldosok dolgoztak az új falon, mely a kolostor tornyához csatlakozott. Mások irtották a fát a vár előtti téren.

Az új palánk tehát elszántan, szinte szemlátomást épült, s már minden arra vallott, hogy nem amolyan kicsinyke sárfészket készülnek ide rakni, hanem derék várat. Tömérdek ember sürgött-forgott a kolostor előtt, s apasztotta erejét a török javára. De Borkát, Menyhártot sehol sem látta Dani.

S akkor egyszerre fölhangzott a kedves füttyszó, a kopjások jeladása. Kevés híja volt, a válasz már-már kicsúszott Dani ajkán. Élnek hát, itt vannak hát – gondolta, s vigyázatosan továbbkúszott a hang iránt. Nemsokára beért az öreg erdőbe, hol nemrégen a bírónak segédkezett volt a nyáj terelésében. Egy helyütt az erdő bozótosban folytatódott, s a bokrok alacsony lombja fölött tarka török sátrak hegyes csúcsai tűntek föl.

Ez volt az akindzsik tábora. Középütt magas, uras sátor, mely szinte trónolt a többi fölött, s terjedelemre kisebbfajta háznak is beillett volna.

A füttyszó távolabbról kelhetett, úgy becsülte. Visszafordult hát az erdőbe, s a tisztás mentén továbbhaladt. A sátortábort ugyanis egy tisztásra verték a törökök, nem messzi az épülő palánkvártól. A sátrak elmaradtak, a tisztásról már csupán a törzsek közt alig-alig sejlő zöld foltok árulkodtak. Megint kalapálás, kopácsolás zaja hallatszott, sokkal gyöngébb, mint a kolostor környékén. Vagyis a tisztás másik végén is munka folyt. Dani fától fához szökött, hogy olyan helyre jusson, honnan kiláthat a szabad térre.

– Ezek csak a kopjások lehetnek – mondta magában.

Valóban így volt. Elsőnek Menyhártot látta meg, amint egy jókora cölöpöt cipelt. Vagy nem bírta vagy szándékosan dobta földre, bajos lett volna eldönteni. De nem sietett fölemelni, hanem gondterhelt ábrázattal elfüttyentette a kopjások jelét.

– Ne fütyöréssz, te hitetlen kutya! – mordult rá egy akindzsi. Lustán, mivelhogy ült, s bizonyára azért szólt csak, hogy valami főakindzsi észre ne vegye, hogy a rab pihen.

– Gyere ide, Boldi! – kiáltotta Menyhárt.

Daninak torkán akadt a levegő. Az, kit Menyhárt Boldinak nevezett, s ki szapora léptekkel segítségére sietett, nem más volt, hanem Borka. Piros török bugyogóban, barna német bőrzekében. A szépsége odáig tűzött, hol Dani lappangott a fatörzsek között; szívét, arcát egyszerre árasztotta el édes hőséggel. Ez a hőség megtikkasztotta, s lágy epedést fakasztott a mellében.

Amazok a két végénél megragadták a cölöpöt, s elballagtak vele könnyedén. Hogy hova, Dani nem láthatta, sűrűn sorjáztak áfák.

– Kicsi galambom! Szagos virágom! – suttogta Dani félhangon. Most, hogy a lány oly hirtelen eltűnt a szeme elől, újólag átélte a fojtogató érzést, mely megrázta rabságba esésének hírére. Cselekvésre sarkallta minden idege, minden izma. Továbblopakodott hát előre. Nemsokára megpillantotta a tisztás sarkában szorgoskodó kopjásokat. Először Füles Gergőt, ki eltátott szájjal vakarta a hátát, s a magafeledten kalapácsoló Derce bácsit. Aztán előbukkant Borka s mögötte Menyhárt, ingujjasan.

Soha annyi esztelen terv nem fordult meg az agyában, mint ekkor. Lelke mélyén belátta, hogy a jelen pillanatban semmit nem tehet Borka megszabadítására, mindamellett tovább folytatta a vad tervezgetést. S mialatt elméje a vágyaival hadakozott, majdhogy meg nem feledkezett küldetése igazi céljáról.

Maga sem tudta mennyi idő múlt el, mialatt megigézetten gondolkozott. Talán ha nem üti meg a fülét valami halk zizegés-ropogás, még sokáig elidőzött volna. Óvatosan, vigyázatosan, valaki közeledett a fák között. Dani megmeredt álltában, megszorította a kése markolatát, hogy megvédje az életét, ha szüksége adódik. Egyszer reccsenés hallatszott, vékony, tompa, amilyent az avar alatt heverő, korhadt száraz ág ad, ha rálépnek. Máskor az avar zizerészett, ijedelmes nesszel. S e tétova, félős motozást, mint valami riadt dobogás kísérte a szíve verése.

Csönd lett.

Egy bükkfaóriás ezüstös-fehéres foltokkal tarkázott törzse mellett valami barnás mozdult meg. Csupán egyetlen kurta pillanatra. Aztán megmeredt, eltűnt, összefolyt a fák s az avar színeivel, mintha csak a mozgás éltette volna. Dani tudta, olyan bizonyossággal, mint azt, hogy önmaga egy fa törzséhez tapadva kémlel, hogy a bükkfa mögött egy ember áll, és körülbelül ugyanannyit lát őbelőle, amennyit ő amabból.

Szíve vadul döngette mellét.

Erről lassankint arra fordult a gondolata, hogy annak az embernek ott a bükkfa mögött csakúgy dobog a szíve, mint őneki. Fél, akár őmaga. De ha fél, miért féljen ő is?

Vigyázatosan kihúzta a kését, s fél szemmel kilesett a fatörzs mögül. Kétujjnyi csík – ennyi látszott a fához lapuló emberből.

Várt, várt, de beleunatkozott a várakozásba. Amaz ott szemben, dicséretesen győzte türelemmel. Meg sem moccant, mint a magát holtnak álcázó bogár.

Mit cselekedjék? – töprenkedett Dani. Elvégre estig nem várhat, s ha megteszi, csak növeli a veszedelmet. Rontson rá nagy hirtelen? – Kurta késével nem sokra mehet, ha ellenfelének kardja, kopjája van. S a halál gondolatával együtt Borka is eszébe jutott. Semmi kedvet nem érzett az elmúlásra, még ha oly dicsőséges is.

Elöntötte a harag, hiszen látta már, hogy amaz jelesen érti a haditudományt. Nem más a célja, mint hogy próbára teszi őt.

Megvárja, míg türelme fogytán kibújik a rejtekéből.

– Megállj, megállj isten konoka! – fogadkozott magában. Már nem hallotta a szíve dobogását. Inkább azt érezte, hogy a vér a fejébe tolul, s az erek majd megpattannak a nyakán meg a halántékán.

Mit cselekedjék?

Olyanformán pillantott körül, mint a dühös ember, aki keres valamit, hogy a haragját kitölthesse. Egy száraz ágon akadt meg a szeme, lehajolt, nesztelenül fölvette.

– Megállj, isten konoka! Megállj! – gondolta.

Azzal az ágat odadobta, nem messzi a bükkfától. Abban a pillanatban a rejtőzködő oldalt szökkent, s láthatóvá vált egész személyében.

Köcsög Pista volt.

Egy darabig bután bámultak egymásra. Pista úgy nézte Danit, amaz úgy nézte Pistát, mintha egyiknek is, másiknak is valami meghökkentő látomás lebbent volna a szeme elé. Holott errefelé kellett találkozniok, így beszélték volt meg.

Miután eleget csodálkoztak, együttesen folytatták földerítői munkájukat. Hite szerint Köcsög Pista rálelt a támadás legalkalmasabb módjára, s a helyet is kiszemelte.

A két legény az óriási bükkfa tövében nézelődött. Tőlük jobbra meredeztek a hajdani kolostor romjai, ezek köré húzták most a boronafalakat. A kolostortól feléjük téres tisztás húzódott. E tisztás felső végében, a várépítkezés szomszédságában tarkállottak a török tábor sátrai. A sátraktól nem messzi düledező oldalú birkaakol szomorkodott. Ugyanennek a tisztásnak a másik végében, Daniékkal egy vonalban, valami karámfélét emeltek.

Egy sereg akindzsi őgyelgett tétlenül a serényen növekedő karám körül. Mások a fegyverüket tisztogatták, vagy nyílt lángon főztek valami pogány eledelt, mely nem csukja be előttük Mohamed paradicsomának a kapuját. A rabokat nemrég ejtették a törökök, más helyet, hol őrizhették volna, se Dani, se Pista nem látott. A karám közepén fehérszemélyek gubbasztottak alázattal, magyarok mind, ez látszott a viseletükről, s valami asszonyi munkával mulatták idejüket. Végezetül a kopjások is itt dolgoztak. Mindezekből a körülményekből a két legény arra következtetett, hogy ezt a karámot a pogány a szabadlaki parasztok szállásául szánta.

– Ennél a bükkfánál gyülekezünk – mondta Köcsög Pista –, aztán hegyibe!

Csak hát a rabszabadítás a kisebbik cél volt. Valójában arra szövetkeztek a kopjások, hogy a törököt kiűzik a Bakony aljáról. Magyarokul akartak élni kedves falujukban, meg kellett hát akadályozniok, hogy a pogány megvesse a lábát itt az új várban.

– Megosztjuk a kopjásokat – mondta Dani, s már mutatta is, miként eszelte ki a támadást. A tetemesebb csapat – s ennek Köcsög Pista lesz a vezetője – betör a sátrak közé, s odavonja az akindzsikat. Dani a maga fegyvereseivel itt várakozik a bükkfa tövében, s mikor az ütközet már javában tombol, megrohanja a karámot, a rabokat kiszabadítja, fölfegyverzi s oldalba kapja a sátrak között megszorult ellenséget.

– Délben már a kolostorban kenyerezünk – mondta bizakodással.

Miután ekként határoztak a török sorsáról, Dani és Pista tovább folytatta útját. Bal felé tartottak, mert arrafelé Dani még nem vizsgálódott. Alig haladtak néhány lépést, észrevették, hogy a nagy tisztás után egy másik tisztás következik, s a kettőt egymástól vékonyka erdősáv választja el. Ez a tisztás kisebb, nyájasabb, szűzibb volt. A lombokon valami tarka folt tört át, figyelmeztetőn, hogy érdemes látnivaló kínálkozik.

Dani és Pista beóvakodott a két tisztás között terjedő erdősávba. Csakhamar olyasmin akadt meg a szemük, hogy a lélegzetük is elállott ámulatukban.

Egy sűrű lombú, hatalmas jávorfa tövében öt-hat finom csemeletpokróc feküdt a füvön. A pokrócokon egy férfiú nyugodott, kiről lerítt, hogy gazdag s kiválóan bölcs. Kövér volt ez a férfiú, de nem férfi módon, inkább asszonyosan kövér. Fejét takarosan megcsavart, föltornyozott zöld turbán fedte, s a homloka fölött szivárványos színekben tündöklő ék csillogott. Ahány követ belefoglaltak, annyi szín verte vissza a levelek megszűrte zöldes fényt, mely ráesett. Piros selyemmentét viselt, sűrű gyémántgombokkal, sárga selyembugyogót s gyöngyökkel kihányt ékes sarut.

Ez a kövér és hatalmas ember olyanformán hevert, olyan magafeledten, olyan puhán, mintha a lélegzés is nehezére esne. Valóban nehezen lélegzett. A levegő vékony sípolással jelezte, hogy most éppen befelé tart a kiváló férfiú tüdejébe, s vastagabb sípolással adott hírt afelől, hogy úton van kifelé. Fejtől egy szerecsen rabszolgagyerek őrködött, hogy se légy, se bogár, de még lepke se zavarhassa a nagyurat nyugtában. A szerecsen fiú legyező formájú pálmalevéllel látta el tisztjét. A nyugodalmat kedvelő férfiú selyemvánkost gyűrt bal válla alá, s egy hosszú, avasszalonna színű tekercsre betűket rótt. Ebből világlott ki bölcsessége.

Dani és Köcsög Pista megindultan szemlélte Habil defterdárt. Mesében sem hallottak ilyen csodálatos szerzetről. Nem halandó embernek, inkább a mennyekből alászállott tüneménynek festett. Szinte várták, hogy pokrócostul a levegőbe emelkedik, és surrogva eltűnik a fellegek között.

Visszafelé fordultak.

Mikor már átkúsztak az őrök vonalán, Köcsög Pista megszólalt:

– Nekem a mentéje meg a turbánja kell. A bugyogója legyen a tied.

21

Lefelé hanyatlott már a nap, mire a két legény megtért kémlelő útjáról. Meg sem pihentek, hozzáláttak azonnal a hadikészülődéshez, hogy másnap fegyverre kelhessen a Kokashegy minden férfija.

A ködös, csípős leheletű hajnalban a kopjások pezsgő jókedvvel, rendetlenül ereszkedtek le a Kokashegy oldalán. A lovakat száron vezették, a terep nem volt alkalmas lovaglásra. Fegyver jutott mindenkinek, a csapat egyébiránt ugyancsak tarkán festett. Volt, ki ingben-gatyában kelt hadra, mindamellett német sisak óvta a koponyáját. Egy másik talpig páncélt öltött, de mezítláb taposta a csuszamos füvet, a harmadik zörgő combvértet öltött báránybőr ujjasához.

Ezüstösszürkén homálylott a levegő, a harmat hintette bokrok didergősen borzongtak. Körös-körül a táj elmerült a tejfehéren lappadozó ködben, dombtetők, facsúcsok nyúlongtak ki belőle kísértetiesen, mintha csak tetejük volna, aljuk nem. De aztán lassankint kiderült, hogy a tegnapi világ megvan, úgy, ahogy volt, nem oldódott föl a ködben.

Az aljban a kopjások óvatosan megkerülték a török vesztére ásott farkasvermet, majd a lapályon megtorpantak. Néminemű kiáltozás eredményeként egybegyűlt a két csapat. Egyik felől a lovasok, másik felől a talpasok.

Köcsög Pistának kellett hosszabb utat megtennie, ő indult hát el elsőnek lovasaival. Vele tartott Kaszás Gergely, vele Zsikó Mihály, a bibliás szavú Sete Ábrahám, Gerső Máté, a piros képű Kontáros Misi s még vagy tizenöten.

– Siessetek! – biztatta a távolodókat Sóvágó Ádám mámoros szemmel, mintha italos volna.

– Sietünk! Hogyne sietnénk! – kiáltott vissza Köcsög Pista.

– Úgy siessetek – tanácsolta az öreg –, hogy a töröknek még a csipát se legyen ideje kitörülni a szeméből.

Aminthogy a terv valóban az volt, hogy napfelkölte előtt betörnek a táborba, hogy a meglepetés, is segítségükre legyen.

Megadta Dani is a jelt a maga gyalogjainak, azzal taposni kezdték a harmatos füvet. Lucskos Péter ott lépegetett Dani oldaIán, s egyre azt hajtogatta, mennyi rengeteg hadinépet, mennyi ágyút látott előző nap Vastagpalánkon. Kondás Zsiga elhozta a tülkét, elrévedező ábrázattal simogatta, s arról ábrándozott, hogy ezentúl nem disznóknak, hanem törökverő hősöknek tülköl. Aztán föleszmélt s elszomorodott, bántotta, hogy a tülköt nem szabad megfuvintania.

Sóvágó Ádám az ajkai között fütyörészett, sziszegésformán, s mindegyre Karikás Pongrácra lesett, ki ott haladt mellette, s láthatólag nagy gonddal küszködött. Pongrác mezítláb volt, lobogó gatyában s páncélingben. Ezt a páncélinget egy szelíd zsoldosról hántotta volt le, s most azon mesterkedett csökönyösen, hogy lejjebb húzza, mint ameddig ért. Ezért majd egyik, majd másik szomszédja kezébe nyomta a kopjáját, de hiába erőlködött, a páncéling makrancosan visszaugrott mindig.

– Sehogy sem akar megnyúlni – panaszkodott.

– Hiába rángatod – intette Sóvágó –, mert ha neked az a természeted, hogy cibálod, annak meg az a természete, hogy nem nyúlik.

– Még a fele gyomromat sem takarja el.

– Legközelebb szerezz hozzá páncélgatyát, fiam.

– Az is vagyon? – kapta föl Pongrác a fejét reménykedve.

– Közönséges zsoldosnak nincs, de Pacalkopp kapitány olyat hord. Volt is baja vele elégségesen, ha a csatában a kelleténél jobban megijedt.

Az öreg olyan jól mulatott a tréfáján, hogy ráncos, cserzett bőrű arca kékké-zölddé-bíborrá színesedett.

Dani úgy tett, mintha a ködöt fürkészné s a réteket, a cserjéseket a köd mögött. Így illik ez a jó kapitányhoz. Valójában Borka körül járt a gondolata szakadatlan. A nagyobb csapatot is azért bízta Köcsög Pistára, hogy a lányt maga szabadíthassa meg.

Sóvágó ezenközben egyre merészebb képzelettel föstögette Karikás Pongrácnak a zsoldosok öltözetét. Elmondta, hogy a németek módosabbja talpig vasat ölt, a lábát bádogkapcába csavarja, s olyik bádogtakaró alatt nyugoszik.

– Aztán mire jó annyi tömérdek vas? – tudakolta Pongrác.

– Magadtól is tudod – vágott vissza az öreg –, különben miért fosztottad volna meg azt a jámbor zsoldost az ingétől? A vasnak az az erénye, fiam, hogy a csatában megvédi az embert. Az ilyen talpig vasba öltözött vitézben az ágyúgolyó sem tesz kárt, a puskagolyó meg úgy lepereg róla, mint a száraz borsó.

– Még szerencse – vélte a kopjás –, hogy a török nem kedveli ilyen módfölött a vasat. Különben hasztalan harcolna ellene az embernek fia.

Sóvágó ravaszul hunyorított:

– Mindennek vagyon orvossága, fiam. Veszel egy veder vizet, mögéje óvakodsz a vasas vitéznek, s meglocsolod bőségesen. Vagyon, ki csak olyankor veszi észre, mikor már moccanni sem bír, annyira megrozsdásodott. Én egyszer két öblös vederrel egy egész zászlóalja németet foglyul ejtettem. Háromszáz kovács dolgozott három álló napig, míg kiszabadította őket.

A fehéren imbolygó ködből hirtelen kibomlottak az erdők fái.

A lombok között olyannak látszottak a ködfoszlányok, mint valami óriási pitypang szárnyas magjai, melyek röptükben akadékra leltek.

– Hideg dunyhát bontottak az angyalok – mondta egy öreg paraszt, aki hűségesen baktatott Sóvágó komája mellett, de eleddig meg sem szólalt.

– Azért cselekedtek ekként – vélte Lucskos Péter –, hogy ne kívánkozzunk a mennyországba.

Mihelyt behatoltak a fák alá, megcsappant a szó, aztán elhalt tökéletesen. Harmat ülte meg az avart, mely lágyan, rugalmasan süppedezett a léptek alatt. Olykor egy-egy csöpp víz lefordult valamelyik levélről. A menet hosszú sorrá szakadozott.

Dani időnkint megállott, s nyugalmasan megvárta, míg ismét egy csomóba tömörült a csapat. Köd már csak a vízmosások, gödrök, szakadékok mélyén lappangott, de onnan is illant, megfoghatatlanul. S a levegő szemlátomást ritkásodott, megtelt vigasztaló csillogással, s bátorságot sugárzott a szívekbe. Keletről édes pirulás hozott hírt afelől, hogy a világosság ma sem hagyja cserben a földet.

Mikor az óriási bükkhöz érkeztek, egy vonalba az épülő karámmal, Dani megállást parancsolt. A toprongyos csapat lassan összeterelődött, oly szorosan, mint juhok a nyájban. Ember embert ért, a fák sűrűn sorjázó törzsei dárdákként meredeztek közöttük.

Ahogy elnézte ezt a szedett-vedett hadat, Dani Habil defterdárra emlékezett, amint lustán elnyúlt a drága teveszőr pokrócokon, kövéren, hogy szinte kisajtolódott a zsírja, mint a hájas libáé, ha megszorítják. Elcsodálkozott, hogy íme, a gondviselés két mértékkel mér, s a pogányoknak kedvez, s ezt föl nem foghatta ésszel.

Tizenöten voltak a csapatban, gyalog mindannyian. A szemekben bizakodás csillogott s bátor türelmetlenség. Egyszerre olyan mély csend támadt, hogy hallani lehetett az erdő minden parányi neszét, a le-lepottyanó harmatcseppek halk verését az ázott avaron.

A távolban füttyszó kélt. Erre a kis csapat csatarendbe állott, széles karéjban, hogy senki a szomszédját ne akadályozza. Ez a füttyszó volt a jel, hogy Köcsög Pista támadásra indul a lovasokkal.

Odaát vad hujjogatás, csujjogatás, rikoltás töltötte meg a levegőt. Egy darabig csak a rekedt csatakiáltás áradt, hömpölygött, majd összefonódva, majd szétszakadozva. Fölvijjogtak a török sípok, fojtottan, mégis élesen, hátborzongató fenyegetéssel. Parancsszók röpködtek, puskák kaffantak, mérges kutyákhoz hasonlatosan, s már csattogtak a kardvasak, hörögtek, jajgattak, üvöltöttek a sebesültek, nyerítettek a lovak.

Hirtelen s módfölött váratlanul riadt bégetés, mekegés keveredett a hadi zajok tombolásába.

Dani fölujjongott, hiszen a birkaakol a sátrak közelében állott, a bégetés azt hirdette hát, hogy Köcsög Pista betört a török táborba. Föl akarta emelni a karját, hogy rohamra vezesse csapatát. De a karja lehanyatlott, s mint mindenki körötte, ő is megütközve bámult Kondás Zsigára. Amannak ábrázatán túlvilági boldogság tündökölt, s oly szent hevülettel fújta a tülkét, mint valami angyal, ki most kapta az isteni parancsot, hogy utolsó ítéletre terelje össze a lelkeket. A hajnali Bakonyt pedig a rút hangzat megfestette a maga förtelmével.

– Te disznók apostola! – kiáltott föl az öreg Sóvágó, s a tülköt kiverte Zsiga kezéből.

Aztán a tizenöt kopjás nekilódult. Hol egyik, hol másik csuszamlott meg s bukott el a síkos avaron, s szökkent talpra tüstént, sárosan és lihegve. Ordított, ki elesett, ordított, ki lábon maradt, zengett bele az egész erdő.

Úgyszólván egyetlen futamodásra elértek a karámig.

Senki nem állotta útjukat. Vagy nem voltak ott őrök, vagy mindannyian a riadalom helyére siettek, a kopjások mindössze néhány akindzsit láttak a félig készen meredező boronafalak közelében. Ezeket is csak hátulról. Lélekszakadva menekültek a nyomorultak, s ezenközben nem festettek olyan rémületesnek, amilyen a hírük volt.

A karámot gyanús csöndesség feküdte meg. Nem találtak benne senkit. Látszott az is, hogy nem emberek, hanem barmok részére emelték. S az asszonyok, kik előző nap ott görnyedeztek, a sövényt fonták.

– Nagyot szaladtunk – mondta az öreg Sóvágó, ki donga lábain utolsónak ért célba –, de hiába szaladtunk.

Csakugyan így volt: a török a rabokat másutt őrizte. Nevezetesen a kolostor tornya mögött, a hajdani várárokban. A partot megtisztították a cserjéktől, kétoldalt magas kerítést emeltek, hátul tehát a torony, oldalt a kerítés vágta el a menekülés útját.

Az árok szabadon maradt partján táboroztak a strázsálásra rendelt akindzsik.

Most nyugtalanul rohangáltak ide-oda a friss irtáson, melyből vaskos tüskékként meredeztek elő a levágott bokrok csonkjai. Előttük emelkedett a kolostor mohos tornya, semmit nem láthattak hát a túloldalon tomboló küzdelemből. Félelemmel figyeltek az őrjöngő hangzavarra. Az emberek meredt mozdulatlanságban, de reménykedve vesztegeltek az árok fenekén, készen arra, hogy rárontsanak őreikre. Az akindzsik legalább ettől tartottak, mivel bizonnyal maguk is ekként cselekedtek volna hasonló helyzetben. Utóvégre a főakindzsi eszmélt rá a legcélszerűbb teendőre. Megállott az árokparton, mint a cövek, vicsorítva megsuhogtatta a handzsárát, s fenyegetőn förmedt a rabokra:

– Földre!

Mire a többi akindzsi is az árokpartra sereglett, s utánozta a példamutató cselekedetet. Egy szempillantásnyi idő sem telt el, s a hosszú várárok úgy festett, mint valami szörnyűséges tömegsír. Ki-ki ott vetette magát a földre, hol a parancsszó érte. Szorosan egymás mellett feküdtek a rabok, csupán fölfelé fordított fejük s figyelő tekintetük mutatta, hogy élnek.

Az akindzsik tovább futkoztak az árok partján, s időnkint összenéztek. Foglyaik rémítéséül kegyetlenre torzították az ábrázatukat, s egymásra is olyanformán tekintettek, mintha mindjárt ölre mennének. Holott inkább a menekülésen járt az eszük, hiszen tudták, hogy az ellenség bármely pillanatban rájuk csaphat, vagy az erdőből, vagy a kolostor mögül.

Kicsinyke nyájként, a rab kopjások összebújtak, mintegy közösen védekezve a veszedelem ellen. Mióta fogságba estek, Menyhárt úgyszólván egyetlen pillanatra sem szakadt el Borka mellől. Satnyább volt a lánynál, mégis azon iparkodott szüntelenül, hogy könnyítsen a sorsán. Mindenre vállalkozott, csakhogy Borkának ne kelljen fáradnia. Legalább kimelegszem – magyarázta. S a melegedés erősen ráfért, mivel ingujjban másként aligha hevülhet föl a halandó ember, mint ha tesz-vesz, amennyit bír.

Borka olykor kevés híján sírva fakadt ennyi gyöngédség tapasztaltán.

– Milyen nagyon-nagyon szeretsz te engem, Menyhárt – sóhajtotta –, bárcsak én is úgy szeretnélek téged, ahogy te engem. Csak hát…

Nem folytatta tovább, fájdalmat ne okozzon a fiúnak.

– Nem baj, Borka – mondta Menyhárt –, te Danit szereted. Én mindkettőtöket szeretlek. Meglásd, Dani nem hagy cserben minket.

Menyhárt most is ott didergett Borka mellett. Akárcsak társai, ő is reménykedve figyelt a majd erősödő, majd halkuló csatára. A tomboló zajongásból egyszerre élesen, félreismerhetetlenül kivált a kopjások füttyjele.

– A mieink! – suttogta sugárzó arccal Menyhárt. Egy kissé fölemelkedett, s a következő pillanatban füttyel válaszolt a jelre.

– Száradjon el a nyelved, kutya! – üvöltött rá egy sánta akindzsi. Dühében a handzsárához kapott, s verni kezdte a földet maga előtt:

– Ide gyere! Ide gyere!

Menyhárt egy szempillantásig tétovázott, engedelmeskedjék-e az őr hívásának, vagy se. Aztán leszegte a fejét, mintha nem látna, nem hallana, nem ő adta volna meg a választ a jelre.

– Ide gyere, kutya! – tajtékzott az árokparton az akindzsi, főtt rákként vöröslő képpel. Már nem csapdosta a földet, hanem néhány lépést előrebicegett, hogy maga ragadja ki a bűnöst a tömegből. De az árok partján megtorpant, rekedt üvöltés tört ki ajkán, s egész testében remegett tehetetlen dühében, hogy ölni akarna, de nem mer.

– Gyere ki! – kiáltotta még egyszer. Ekkor már húzódott is hátra. Mire a rabok közül négyen-öten félhangon fölnevettek.

– Kutyák! – vicsorgott fölhúzott ínnyel, mintha maga készülne kutyává változni. A szándékáról azonban, hogy behatoljon a rabok közé, fogcsikorgatva lemondott.

A tömegnyi nép az árok mélyén mind a közelgő szabadságra gondolt, s feszült izmokkal várakozott. Csupán a zsoldosok feküdtek békésen, s melegítették az édes anyaföldet hasukkal, gyomrukkal, mellükkel. Nem volt más gondjuk, minthogy kényelmesen feküdjenek, ha már egyszer feküdni kell. S ha jutott is eszükbe valami hevertükben, az meg sem fordult a fejükben, hogy elszánt roham árán kivívhatnák a szabadságukat.

A harci lárma pedig egyre közeledett, s a szívekben forrón égett a reménység tüze.

22

Daniék ott állottak hát az üres karámnál, csalódottan, hogy a rabokat meg nem szabadíthatták. Innen a sátortáborig, hol az ütközet dúlt, néptelen volt a letaposott füvű tisztás, semmi akadék nem gátolta a látást.

A tarka sátrak között lovas és gyalog fegyveresek hadakoztak forgatagos örvénylésben. Még oly jártas kapitány sem mondhatta volna meg, hogy a győzelem melyik fél felé hajlik. Emitt egy sátor égett süvöltő lánggal. Három török rohant ki belőle, s bukott a földre egymás után, Kaszás Gergely derék csapásai alatt. Zsikó Mihály egy óriási szerecsennel vívott párbajt. Amaz a termetéhez méltó pallossal csapkodott, Zsikó egyszer jobbról, egyszer balról kerülte ki a biztos halált, mely utóvégre hátulról érte utol. Egy gyalogos akindzsi markolatig döfte pengéjét a két lapockája közé. Köcsög Pista elvesztette a kopjáját, most szablyával vitézkedett, mellette a piros képű Kantáros Misi. Baráti éberséggel védelmezték egymást, s az egyetértés jóvoltából sok törököt elpusztítottak. Egy menekülő kopjás lova sátorkötélbe botlott. A kopjást a lendület messzi kivetette, a ló elterült, s elgáncsolta rugdalózó patáival azt a három lovas akindzsit, ki a gazdáját üldözte s a két kopjást is, ki emennek segítségére sietett. Vonagló gomolyagban üvöltöttek az emberek, s nyerítettek a lovak.

Ezt látta hát Dani az üres karám mellől, s megértette, hogy túl korán reménykedett a győzelemben. A török szemmel láthatólag azon igyekezett, hogy a támadókat a táborból kiszorítsa a kolostor falának, honnan csak a halálba nyílik menekülés. Köcsög Pista csapata már nem támadt, hanem kétségbeesetten védekezett, s hátrált, egyre hátrált.

Ekkor a sátrak közül hirtelen egy sereg akindzsi rohant gyalogszerrel a tisztásra, a karám és a sátortábor közé, észrevették ugyan Daniékat, de ügyet sem vetettek rájuk, hanem mihelyt összegyűltek, iszonyú ordítozásban törtek ki, s mintha megtébolyodtak volna, valamennyi verni kezdte a tulajdon handzsárával a tulajdon pajzsát.

– Fütyüljetek! – parancsolta Dani.

Akkor szállani kezdett a kopjások kedves üzenete, szállott rajostul, s áthatolt a haldoklók hörgésén, a fegyvercsattogáson, a sebesültek jajgatásán. Köcsög Pistáék megértették, hogy vagy megfordulnak, s kivágják magukat a tisztásra, hol társaikkal egyesülhetnek, vagy ott lelik halálukat mindannyian.

Most már tudomásul vették a törökök is, hogy új ellenség érkezett. Rekedt parancsszavak hangzottak el. Egy fél tucat akindzsi üvöltözve húzott-vont egy ágyút, s azon iparkodott veszett sietéssel, hogy szembefordítsa Daniékkal. Egyikük már szórta bele a puskaport, a fojtást s egy csomó szeget, vasdarabot. A másik tüzet csiholt, hogy lángra lobbantsa a kanócot.

– Előre, kopjások! Előre! – kiáltotta Dani, hogy a lövést megelőzze.

– Előre! – visszahangozta a toprongyos sereg. Magasba emelkedtek a szablyák, a kiegyenesített kaszák, kopják, német kardok, magyar fejszék, fokosok, s csillogtak fenekedő élességgel.

Ügy látszott, az ágyú körül foglalatoskodó akindzsiknak a pattantyús volt a vezetője, öt társát előreküldte, hogy a támadást föltartóztassák, s ő ilyenformán időt nyerjen az ágyú elsütésére. De az öt közül háromnak néhány lépés után inába szállott a bátorsága, megfordultak, s vad szökkenésekkel menekültek, mintha ostorral vernék a lábuk szárát. Ketten bátran nekirontottak a kopjásoknak, kissé görnyedten, hogy minél kevesebbet mutassanak a testükből, szemük szúrósan villogott, mint a zsákmányra leső állaté. Egyikük a boldogtalan Pongrácot döfte keresztül, közvetlenül a makrancoskodó páncéling alatt, de nyomban elnyúlt maga is Sóvágó csapása alatt. A másiknak ravaszabb ellenfél jutott: Lucskos Péter, ki a halálos szúrást ügyesen kikerülte, megperdült, s kétszer mártotta meg kopjáját a török hátában.

Két akindzsi maradt az ágyú körül, egy, aki megtöltötte volt, s a kanócos. Ez utóbbi szikár, csontos ember volt, s oly nyugodtan emelte a tüzes csóvát a kanóchoz, mintha nem csatában volna, háromugrásnyira az ellenségtől, hanem odahaza szorgoskodna valami házi munkán. Összevont szemöldökkel, szinte gyönyörködve szemlélte, miként teljed, harapódzik a láng a kanócon.

Az ágyú torka feketén ásított Danira. De nem látta. Minden idegével a török pattantyúsra figyelt. Ez a szikár pogány tartotta kezében a sorsukat. Ha ideje jut az ágyút elsütni, valamennyiüket elsöprik, s akkor Borkát elhajtják az embervásárra, oda Szabadlak szabadsága, oda az életük. A kanóc hirtelen fölizzott, az apró lángnyelvek egyetlen vörös lobogássá egyesültek. Az akindzsi fölébe hajolt az ágyúnak. A feje s a karja között egy tenyérnyi rés látszott. Dani erre a résre meredt, minden egyéb kihullott a tekintetéből. Futott az életéért, mindannyiuk életéért. Még egy pillanat, s a tűz belekap a puskaporba; tagolatlanul fölüvöltött.

A kanóc kifordult az akindzsi kezéből, s szikrák között hullott a fűbe az ágyú faránál. Dani megtorpant, szétvetette lábát, mert úgy érezte, mintha valami rettenetes súly nehezedne fegyverére. Ketten fogták a kopja nyelét, ő meg az akindzsi, aki két kézzel kapaszkodott a nyélbe, s maradék erejével azon iparkodott, hogy kirántsa magából. A lökés lendületétől Dani hátratántorodott, fél térdével a földet érintette. S szinte csodálkozva nézte, mint lazulnak meg a török ujjai a kopján, mint erőtlenedik el maga az ember egyetlen szempillantás alatt.

Magasba emelt fegyverrel rohant tovább.

Mindez gyorsabban lezajlott, mint amennyi idő szükséges ahhoz, hogy az ember két mély lélegzetet vegyen. Most az a csoport akindzsi állotta el a kopjások útját, mely a pajzsát verve készülődött támadásra. Egy részük ezeknek is megfutamodott. A kopjások rohama megakadt, a csapat kétfelé szakadt. Négynek-ötnek nem jutott ellenfél, ezek keresztülfutottak az ellenség vonalán. A többi vadul támadott, vagy kétségbeesetten védte az életét. Az öreg Sóvágó érdeme, hogy nagyobb baj nem esett; rossz lábával nem bírt lépést tartani bajtársaival, hátul döcögött hát.

– Nesze, pogány – mondta barátságosan, mintha valami ízes falatot kínálna, nem a meztelen kardját.

Azzal levágott egy törököt, gyorsan, gyakorlottan. A felszabadult kopjás egy másik tusakodó párhoz sietett, az öreg pedig, kit megtanítottak volt rá, hogy az elejtett ellenségről számot kell adni, lemetszette a halott akindzsi fülét, s felfűzte egy vaskampóra. A többi mellé. S ez a kampó, a kampón a sok fül meggyőzőn tanúsította, hogy az öreg nem vesztegette tétlenül az idejét a csatában.

Mikor látták, hogy segítség érkezett, a sátorok közt szorongó kopjások új erőre, új bátorságra gyúltak. Többé már nem hátráltak, hanem társaik felé igyekeztek utat vágni maguknak az új támadástól megzavarodott törökök soraiban. Néhány akindzsi elszántan védekezett, de ahogy a távolság csökkent a két kopjás csapat között, a bátorságuk is megcsappant. Ki jobbra, ki balra keresett menedéket.

– A karámhoz! – parancsolta Dani.

Mintha visszhang kapta volna föl a szót, s labdázott volna vele dombról dombra, mindenünnen ez hallatszott:

– A karámhoz! A karámhoz!

Egy-két sátor süvöltő lánggal égett, kiszabadult birkák, kecskék ugrándoztak félelmükben részegen, gazdátlan lovak nyargaltak céltalanul, megbotolva a sátrak köteleiben, a földön heverő fegyverekben. A két kopjás csapat egyesült, s rendetlenül, megtépázva, megfogyatkozva özönlött a karám felé. A félénkebbek hátra-hátralestek, nem ered-e nyomukba a török. Az akindzsik csakugyan gyülekeztek már a sátortábor mögött, elcsigázta őket is a tusa, vezérük sem volt, ki üldözésre ösztökélte volna őket. Mert foghíjas Alit a szerencsés Kantáros Misi még a csata kezdetén fültövön vágta kopjanyéllel, s azóta ájultan feküdt.

A kopjások pedig csüggedten fordultak vissza Kokashegynek. Figyelmeztetésként hosszan elkísérte őket a sebesültek jajgatása. És kísérte őket a gond, hogy győzelemre számítottak, de kudarcot vallottak, s szégyenszemre dolgukvégezetlen kell megtérniök.

Alig távolodtak el, a legdíszesebb sátorból, melyet két sor akindzsi védelmezett, kilépett Habil defterdár. Körülnézett, s elfacsarodott a szíve a szörnyű pusztulás láttán. Mélyen ülő apró szeme könnyesen merengett az égő sátrakon, s habár félt ő elégségesen az ütközet alatt is, igazában most ijedt meg. Ábrázata elszürkült, háromrend tokája fakó színt öltött, faggyúszín orra már csak oly szerényen piroslott, mint hamu alatt a megbúvó parázs. Intett, hogy beszélni óhajt:

– Bocsássátok el a serénység kutyáit! – parancsolta, s karját kinyújtotta a tábor felé.

Egy csatatéren özönével adódik szabálytalanság, mely a küzdőknek föl sem tűnik, annál inkább bosszantja a békés szemlélődőt. Az akindzsik tisztelettudón meredtek a derék defterdárra, de nem mozdultak, mivel nem sejtették, hogy a serénység kutyáira hol volna legsürgősebben szükség. A holtakat kell-e eltakarítaniok, a kínlódva hánykolódó sebesülteket kell-e gondozniok, vagy talán tűzoltásra kell-e őket rávenniök? Egyszóval hallották ugyan a parancsot, de nem értették, s ez nem most esett meg első ízben. Az akindzsik egyszerű katonák voltak, a defterdár viszont nem egyszerű defterdár volt, hanem költő. Mégpedig nem mindennapi költő, hanem tudós, ki ismeri a szépírás minden szabályát, olyannyira, hogy álmában is úgy beszél, ahogy józanul ír.

Habil defterdár összevont szemöldökkel töprengett, miként adhatná tudtára világosabban bárdolatlan katonáinak, hogy mit kíván tőlük.

– Bocsássátok ki a serénység kutyáit – mondta földerült orcával –, nehogy táborunk az éhség farkasainak hajlékává váljék.

Ezt mondta, mivel tudta, hogy az ember sorsát Allah kormányozza a földön. De tudta azt is, hogy a birkák és kecskék gazdája viszont maga a halandó ember. S ha Allah úgy rendeli, hogy az ember élhet, akkor a gyarló ember megeheti a kecskét és a birkát, hogy Allah parancsának eleget tegyen. De ha nincs se kecske, se birka, a gyarló ember bajosan engedelmeskedhet Allah parancsának. A serénység kutyáit a gazdátlanul csatangoló birkák és kecskék összeterelésére szánta ő. Csak hát az akindzsik mély tudatlanságukban szájtátva bámultak rá. Mire a defterdár iszonyú haragra gerjedt, mert engedelmeskedni akart Allah akaratának, élni akart, azaz birkahúst enni, ahogy igazhitű emberhez illik. A türelem gyeplői kihullottak kezéből, s nagyot ordított:

– Birkák! Kecskék!

A serénység kutyái roppant elevenséggel hajtották a bégető, mekegő barmokat, sőt az aklot is rendbe hozták, ami minden kutyának becsületére válna.

Négy akindzsi vederszámra hordta a vizet foghíjas Alira, ki most már nem szárazon, hanem lucskosan hevert ájulatában. Habil defterdár aggodalommal leste, fölérez-e a derék vitéz, vagy hűtlenül magára hagyja őt az idegen földön leselkedő iszonyatok között.

Mihelyt Ali kinyitotta a fél szemét, a defterdár megkönnyebbülten fölsóhajtott, s a sátrába ment. S mivel akár kedvező, akár balfordulatú esemény történik, az agának afelől tudnia kell, levelet írt, s futárral elküldte.

Mindezek végeztével a defterdárt négy izmos rabszolga ráemelte gyöngéden egy gyaloghintóra, s elvitte kedvenc juharfája alá. Habil végigheveredett a puha csemeletpokrócon. Megvárta, míg az izgalmak utolsó rezdülései is eltakarodnak finom idegeiből, s akkor átadta magát az elmélkedés nyájas gyönyörének.

23

Füsüsné a hegyaljban várakozott, ő pillantotta meg elsőnek a kopjásokat. Jöttükre fölegyenesedett guggoltából, merőn figyelt, s miután Borkát hasztalan kereste köztük, fölemelte két kiaszott öklét. De amint meglátta a hazatérők vérrel futtatott arcát, meghallotta a sebesültek nyögését, mihelyt fölmérte, hogy kevesebben vannak, mint amennyien elindultak volt, lenyelte a szájára tolakvó átkokat. A sok összegyülemlett gyöngédség pedig elfakadt a szívében:

– Szerelmetes gyermekeim! – kiáltotta reszkető hangon, s kit azelőtt minden bajáért okolt, Danit ölelte-csókolta.

Jártányi erejük alig maradt a kopjásoknak, mire fölértek a Kokashegyre, ott aztán ki-ki eldőlt a vackán. A tábor csöndbe merült, s aggodalom költözött a lelkekbe.

Bántotta a kudarc Danit, bántotta erősen. Mindamellett sem a reménység nem halt el, sem a bátorsága nem csöpörödött össze.

Miután kipihente magát, az otthon maradottakat lóra ültette, hogy nyargalják körül a kolostort, ne érezhesse magát a török biztonságban, s ne indítsa útnak a rabokat.

Ennek végeztével tovább töprengett, milyen módon vehetne erőt a törökön. Tapasztalta, hogy a török a hírénél gyöngébb, annál viszont sokkalta erősebb, semhogy nyílt ütközetben diadalmaskodhatnának fölötte.

Mitévő legyen hát?

Gondjai közül a gyomra riasztotta föl. Körülnézett, nem főz-e, süt-e valaki a közelben. Úgy érezte, ha most tüstént nem eszik, később hasztalan kínálnák.

A közelben egyedül az öreg Sóvágó szorgoskodott lábon. Vastagon füstölgő tüzet gyújtott száraz ganéból, s éppen azon mesterkedett, hogy a füstöt egy deszkákból összerótt kürtőfélébe terelje.

– Mit főz kend? – kérdezte Dani.

– Én, fiam, nem főzök – válaszolt az öreg –, hanem füstölni szeretnék.

Azzal meglóbálta a vaskampót, mit a kezében tartott.

– Azért tudakoltam – mondta Dani kedvetlenül –, mert ehetnék.

Válaszként Sóvágó földre döntötte a kürtőt, melléje vetette vaskampóját, s bement a sátorába. Egy birkacombbal tért vissza. Belemetszett néhány helyen, a vágásba szalonnát rakott, nyársba vonta a húst, a tüzet megigazgatta, azzal hozzákezdett a szakácskodáshoz. A hús pirult, fénylett, a szalonna kicsorduló zsírja végigömlött rajta.

Meghívásképpen az öreg a hüvelykjével intett Daninak:

– Sok minden rossz a háborúban – bölcselkedett aztán –, de legrosszabb csak az, mi békében is rossz. Vagyis a koplalás. Most forgasd egy kicsikét te a nyársat.

Sóvágó kenyérrel, borral tért meg a sátrából. Jóízűn ettek. Az öreg megint rávetett néhány száraz tehénlepényt a tűzre, fölébe állította a kürtőt, a kürtőbe beletette a kampót.

– Mit füstöl kend? – vallatta Dani.

– Pogány fület.

– Aztán mire jó a füstölt török fül?

Az öreg Sóvágó elmerengett, mielőtt válaszolt.

– Benne vagyok az időben, fiam – mondta –, a lábam már csikorog, ha lépek. Egy-két év, s a karom is csikorogni fog. Vége lesz a vitézkedésnek. Hát legalább ennyi maradjon belőle, egy tucat füstön szárított pogány fül. Hadd lássák az unokáim, hogy a nagyapjuk bátor vitéz volt a maga korában.

Dani félredűtötte a kürtőt, s megnézte, milyen állapotban leledzenek a fülek.

– Lassan szárad az ilyesmi – jegyezte meg.

– Lassan vagy nem lassan, végtére csak megszárad ropogósra.

– Hanem ide hallgasson, kend – mondta Dani.

– Hallgathatok.

– Kend próbált katona. Mit tanácsolna kend a török ellen?

– Ravaszságot, fiam – válaszolt Sóvágó, s olyan furfangos rókaképet öltött, mintha maga volna a testet öltött ravaszság. Egy darabig hunyorgott, a ráncokat ugráltatta a szeme s a szája körül. Sűrű pislogása mutatta, hogy erősen gondolkodik.

– Sok csatát nyertem én életemben, holott nem voltam főkatona sohasem – szólalt meg végre. – Elmondom egy hadicselemet, okulj belőle, ha tudsz. Errefelé esett meg a dolog, a Bakony alatt. Hajnaltól verekedtünk, de nem jutottunk dűlőre. Hullott az ember, mint az őszi légy. Ez már több a soknál – gondoltam –, s épp akkor felém rohant egy török. Csak úgy süvöltött róla a gyávaság. Éppen ilyenforma emberre volt nekem szükségem. Pányvát vetettem a fél lábára, odahúztam magamhoz. Kirántottam a szablyám, hogy most levágom. Mikor elégségesen megrémült, eleresztettem a nyomorultat. A pányva másik végét ráhurkoltam gyorsan egy fára. A török nyargalt, fél lábán a pányva, mentette az életét. Utána eresztettem egy nyilat, hogy térjen jobbra. Még egyet, hogy továbbra is jobbra tartson. Végül megkerülte a harcolókat. Akkor megrántottam jó erősen a kötelet, a török a másik végén húzta-rángatta. Akik közbül voltak, mind elvágódtak. Gyorsan odafutottam, s negyvenkét törököt szúrtam keresztül. Valamennyinek fülét szedtem, ha nem hiszed, odahaza megmutatom.

– No – mondta Dani –, ha kend ilyen tanácsot ad, legjobb lesz, ha a tulajdon fülét is füstre rakja.

– Várj még, várj, bolondos kölyke – kiabált utána az öreg –, mást is tudok.

Dani nem fordult vissza. Most, miután kellőképpen eltelt, a gondolata Borka körüljárt megint. Köcsög Pistához indult, hogy vele módolja ki, miként segítsenek rabságban sínylődő társaikon. Útközben azonban belebotlott Borvető Dénesbe. Kopja a lába közt, két társával egyetemben hűségesen vigyázta a Kokashegy kincsét.

– Mit tanácsolna kend a török ellen? – kérdezte Dani, s lekuporodott a fűbe.

Borvető két térde közé szorította a kopja nyelét. A bajszát simogatta, ami tudvalevőleg serkenti a gondolkozást.

– Tőrbe kell csalni a pogányt – mondta aztán ünnepélyesen, s körülkémlelt, mintha alkalmas helyet keresne. S míg ekként fürkészett, tekintete a bíró vaspántos ládáján állapodott meg. A ládában volt a bíró aranyának a maradéka, valamint a zsoldosok aranya, hiánytalanul.

– Ha nesze támadna – folytatta Borvető az elmélkedést –, hogy mi ennyi rengeteg kincset őrzünk, a török rajtunk ütne. Találjuk módját, hogy üssön rajtunk, hogy mindjárt tőrbe essen.

Mit tehetett volna egyebet, Dani is megsimogatta a bajszát.

– Alighanem bölcset mondott kend – szólalt meg aztán.

Borvető elégedetten elmosolyodott. A legény még várakozott egy darabig a folytatásra, valami újabb bölcsességre. De az öreg nyilván úgy vélte, hogy aznapra már megtette a magáét. Tovább hallgatott, s az arca sugárzott.

Dani odébbállott hát, el-elvesztegelt itt-ott, s erőltette az agyát tehetségéhez képest. Sok minden felől kétsége lehetett, de hogy sietniök kell, az bizonyos volt.

Nem messzi tőle a sebhelyes arcú vén Gerső Máté a szablyáját köszörülte.

– Mit tanácsolna kend a török ellen? – kérdezte.

Amaz fölnézett rá könnyben úszó, fakósötét szemével. Nézte, ahogy idegent néz az ember, napbarnította arcán szinte villogtak a fehérlő hegek.

– Mit tanácsolnék? – visszhangozta.

Nehézkesen föltápászkodott guggoltából, s mintegy válaszképpen megsuhogtatta frissen köszörült szablyáját a levegőben.

– Nem jó tanács – morogta Dani –, hiszen ma is kevés híján ott hagytuk a fogunkat.

– Oszd meg a törököt, fiam – folytatta a vénember –, s apródonkint végezz vele. Csald elő a barlangjából.

Elgondolkozott, s a szablya hegyével a földet bökögette maga előtt.

– Én a helyedben becsalnám a pogányt a faluba. Ott vágnám le.

Dani úgy érezte, még egy pillanat, s eszébe jut, mit kell tennie. Várakozott, mint a zsákmányra leső hiúz. Maga sem tudta, arra vár-e, hogy a gondolat, ami megkísértette az előbb, visszatérjen, vagy hogy Gerső Máté tovább magyarázzon. De amaz leereszkedett a földre, s a szablyája élét próbálgatta kérges hüvelykjével.

– Csináljátok, ahogy csináljátok – szólalt meg –, én akkor sem pártolok el tőletek, ha rosszul csináljátok. Nem keresek én egyebet a földön, csak a szép halált.

A nap magasan járt az égen. Danit egyszerre elfogta a szomjú türelmetlenség, hogy tegyen valamit. Minden porcikájában, a szíve dobogásában érezte a múló időt. Még egy-két nap, s a szerencsés alkalommal együtt elhal a reménység is. S nem marad hátra más, mint a szép halál.

Annyit már tudott, hogy nem ismételheti meg, amin ma rajtavesztett. Valami újat kell kieszelnie. Továbbment hát, s szedte-gyűjtötte a tanácsot, konok elszánással, hogy mindannyiok tapasztalatát mindannyiok hasznára fordítsa. Ment embertől emberig, s kapott tanácsot özönével, többet is, mint amennyi kellett. Zúgott a feje, s úgy eltévedt a sok igazítás között, mint aki nem leli útját a rengetegben.

Leült hát egy fa tövébe számot vetni. A levegő hamvasodott, megnövekedett a tüzek fénye, s a lángok megvastagodtak. Majd kiapadt a lelke a kegyetlen töprengésben, míg utat vágott a tanácsok sűrűjében.

Hirtelen felszökkent ültéből. A kiáltás oly rekedten szakadt elő torkából, hogy maga is alig hallotta:

– Fojtsátok el a tüzet!

Azzal odafutott a legközelebb eső tűzhöz, szétverte egy fadarabbal, s rátiport a szikrázó üszkökre.

– Fojtsátok el a tüzet! – kiáltotta ezúttal teli torokból. Egyik tűznél már rotyogott a kása, a másiknál még csak a víz melegedett. Emberek rohantak elő a sátrakból, a fák közül, hol rőzsét szedtek. Pattogtak a szikrák, vergődtek a lángok. Senkinek eszébe nem jutott megtudakolni, ugyan bizony micsoda rémséges esemény lopakodik feléjük, ami elől sötétségbe bújnak. A török közelsége megtöltötte a szíveket rettenettel, s engedelmességre hajtotta a lelkeket.

Sötétség nyelte el a tábort, s ez szükséges volt, hiszen a pogányt csak akkor csalhatják a faluba, ha nem árulkodnak a lobogó tüzek afelől, hogy a Kokashegyen egy templomra való ember lakik.

Dani megkereste Köcsög Pistát, s miután a tervet meghányták-vetették tüzetesen, a sűrűsödő estében leereszkedtek a faluba.

Egy széltől eső házból világosság szűrődött ki, oda bekopogtattak. A kemencében vidám tűz ropogtatta a száraz ágakat, s nyaldosta a bogrács alját. Nem valami finom dolgot főzhettek, mert csak a füst fanyarsága érzett a levegőben, ételszag nem. Egy öregember s egy öregasszony üldögélt a tűz előtt, egy másik öreg egy halom szalmán hevert. Arca viaszfehérnek látszott, maga tikkadtan, szárazon köhögött. Néhány pillanatig csak a köhögés hallatszott.

A háziak néma riadtsággal néztek a szelesen berontó két legényre, de megenyhültek, mihelyt megismerték őket. Amazok faggatództak, kelepcébe ne essenek véletlenül. Az öregtől megtudták, hogy mióta Akibár aga ott járt, s másokkal egyetemben Pajzsgyártót is elhajtotta, török nem tette be a lábát a faluba. Duhajosi gazda régi álma viszont beteljesedett, megválasztották bíróul.

Pajzsgyártó bíró az aranyát s egyéb drága portékáit keményen megvasalt pántos ládákban őrizte. Az ágyas szobában is látott Dani ilyen ládát, meg a padláson is. A tervhez, amit kieszelt, legalább két láda kellett.

A legények a hajdani bíró háza felé vették hát az utat. A szekérkaput ledöntve találták, a ház ajtaja tárva-nyitva ásítozott, s odabent sötétségnél egyebet nem leltek. A szomszédok minden holmit eltakarítottak már.

– Megnézzük a padláson – mondta Dani.

Csak hát a lajtorját is elvitte valaki. Nem volt mit tenni, Dani fölkapaszkodott a hársfára, és az istálló tetejére ereszkedett. Innen aztán könnyűszerrel fölhágott a háztetőre, lecsúszott a síkos zsúptetőn, s egy pillanattal azelőtt, hogy lezuhant volna, megragadta a padlás ajtófáját. Valamicskét ingott-lengett a magasban, majd lihegve fölhúzózkodott, s eltűnt az ajtónyílásban. Odafent keresgélt egy darabig.

– Merre vagy? – tudakolta aztán halkan.

– A fa tövében.

– Ne moccanj! – intette Dani, s nemsokára nyers dörrenéssel zuhant a földre az első, majd a második súlyos láda, végtére maga Dani is leugrott.

Most már csak az volt hátra, hogy a tervük végbevitelére alkalmas házat találjanak, mégpedig lakatlant. Kihalt volt a falu, rémségesen kihalt, kutya is csak elvétve ugatott. Szórva-hintve szüremkedett elő világosság egy-egy házból. A két legény – láda a vállán mindegyiknek – lassan haladt, s figyelmesen vizsgálódott.

– A molnár háza jó lesz – vélte Dani. – A fák eltakarják.

– S a patak medrében könnyen elinalhat, aki akar – toldotta meg Köcsög Pista.

Csak hát hasztalan volt alkalmas a ház, a molnár nem menekült el. Sötétvörös derengés koronázta a kéményt, jeléül, hogy odabent tűz ég.

Visszafordultak, és sorra betértek mindegyik udvarra. Végül rábukkantak a megfelelő házra, mely nem volt ugyan sem olyan nagy, sem olyan szép, mint a molnár háza, de ez sem állott messzi a pataktól, s innen is megszökhetett a szökni vágyó. Ez a ház a Füles Gergő apjáé volt.

Földre vetették a két ládát, kinyújtóztak, aztán követ hoztak a patak medréből. Miután a ládákat megtöltötték kővel, a lakatot rákattintották, s a ládákat elrejtették a trágyadomb alá.

Még egyszer szemügyre vették a házat, az ólat, az istállót, a patakig lenyúló kertet, s elégedetten indultak haza, mivel úgy érezték, hogy jó munkát végeztek.

24

Hajnal volt, szemérmes fények között bontakozó hajnal. Dani meg Köcsög Pista a szemét dörgölve küzdött a természete esendőbb felével. Inkább aludni vágytak volna, holott aznap török rabot akartak ejteni.

– Hej! – szitkozódott Dani, mikor már a lovakat is elővezették – hát nem megfeledkeztünk valamiről?

A hibát helyre kellett hozni, fölverték hát álmából Borvető Dénest. A bölcsességben tobzódó kincstárnok kötelességtudón kinyitotta a ládát, melyben a zsoldosoktól zsákmányolt ujjasokat, mentéket, nadrágokat, ködmönöket őrizte. Közös iparkodással kiválasztottak egy fekete nadrágot s hozzá illő mentét, amilyent kalmárrendű halandók hordanak.

Kezében a mente, Dani odalépett Borvetőhöz, s becsülgette buzgón, nem nagy-e, nem kicsi-e.

– Ne bolondozz – mondta Borvető –, nem vagy te szabó. De ha szabó volnál, akkor sem öltenék a kedvedért ilyen gúnyát.

– Ha az én kedvemért nem ölt kend – válaszolt Dani –, majd felölti a török kedvéért.

Borvető zavartan rángatta a bajuszát. Megint erősen szeretett volna valami bölcset mondani. Csak hát a feje olyan üres volt, mintha az agya örökre kiapadt volna.

– Minek az, te?

– Azt vettük célba, hogy kendet kalmárnak nézze a török.

– Én meg azt veszem célba, hogy engem senki ne nézzen másnak, mint Borvető Dénesnek. Mert az vagyok, s holtomig az is maradok.

Dani nem válaszolt az önérzetes megjegyzésre, hanem megrázta a kalmárgúnyát, s a kezével leporolta.

– Viselje kend gondját – tanácsolta Köcsög Pista –, hogy szépen fessen benne.

– És el ne mozduljon innen kend – toldotta meg Dani –, mert fontosabb dolga nem akadhat, mint amit mi szánunk kendnek.

Három lovat vezetett magával a két kopjás, hogy a rab se senyvedjen gyalog, ha elejtették. A Kokashegy lábánál a zöldellő lapályon lóra ültek, s elügettek a kolostor iránt. Cserjék szegték útjukat, a föld néhol porhanyón omlott a lovak patái alatt, máshol őszi fű lengette kalászait. A távoli fák fölött rőt tollú vércse vijjogott.

Egy védett helyen kikötötték lovaikat, maguk gyalogszerrel közeledtek a táborhoz. Füst s egy-egy tompán idáig hangzó kiáltás üzent afelől, hogy ocsúdozik a török is. A füvön ösvény húzódott. Ennek a mentében rejtőzködtek el, s lestek, lestek fáradhatatlanul.

A nap keresztüldöfte a felhőket, fölébredtek a madarak, a táj kinyújtózott a kedvesedő reggelben. Olykor megzörrent a haraszt, nyúl kuporgott hátsó lábán, s leselkedett ő is, nem ólálkodik-e veszedelem a közelben. Élt, bozsgott, zümmögött, csiripelt a világ. Csak embernek nem látszott híre-pora sem.

– Bajos dolog a haditudomány – sóhajtott Dani, ráncba vont homlokkal.

Abban reménykedett, vagyis bizonyosra vette, hogy ezen az úton előbb-utóbb feltűnik egy kószáló török. Most látta, hogy közelebb kell merészkedniük a kolostorhoz, ha rabot akarnak ejteni.

Nagy vargabetűvel mögéje kerültek a tábornak, hátha arrafelé kedvezőbb lesz a szerencséjük. Láttak ugyan törököt, de az egy őr volt. Nyugalmasan üldögélt egy fa tövében, áldatlan pogány nyugalommal, mint aki többet nem mozdul, történjék bármi.

Danit megkísértette a türelmetlenség, tekintete rátapadt a fa tövében üldögélő ösztövér akindzsira. Olyanformán fordult társa felé, mint ki támadásra akar jelt adni. Te jobbról kússz feléje, én majd balról – akarta mondani.

S csak akkor eszmélt rá, hogy nem ez az egy akindzsi van a világon, hanem még húsz-huszonöt, akik ugyanúgy kuporognak bokrok, fák alatt, mint ez, akkor eszmélt rá, mikor látta, hogy Köcsög Pista oldalt fürkészi a fák alját. Eszébe jutott, hogy két nappal ezelőtt, mit tapasztalt ő maga a török tábor szomszédságában.

Látnivaló volt, hogy valami mást kell kieszelniök, különben rabot aligha ejtenek. Egyszerre jöhettek rá e fölismerésre, mert összenéztek, s máris kúsztak visszafelé, példás egyetértésben.

Mikor eléggé eltávolodtak az akindzsik őrvonalától, lábra állottak.

– Én harapok egy falatot – mondta Köcsög Pista. Mindjárt hozzá is látott a fokhagymás kolbásznak.

– Mit bámulsz, mint a sült hal? – kérdezte teli szájjal.

Dani valóban bámult, mégpedig elhűlten, mintha kopjás pajtása valami nem közönségeset mondott volna.

– Üres hassal alig ember az ember – elmélkedett a kopjás két falás között –, egyél te is. Egyél már, no!

– Megakadna a falat a torkomon – vélte Dani.

Válaszképpen Köcsög Pista ráérősen fölállott. Kezében egy darab kenyér, azon kolbász – odalépett hozzá, s bátran a szájába nyomta. Dani szótlan méreggel rágta meg a falatot, mert arra nem vitte rá a lélek, hogy kiköpje. Valamelyest csodálkozva körülnézett, de mivel a nyál összefutott a szájában, nem tehetett mást, mint hogy kibontotta ő is a tarisznyáját.

– Most már akár gondolkozhatunk is – jelentette ki Köcsög Pista, és keze fejét végighúzta a száján.

– Amondó vagyok – folytatta később –, hogy kerüljünk arrább. Tegnap megdúltuk a tábort. Ebből a török megtanulta, hogy fegyverünk van, s a bátorságunk sem hiányzik. Vagyis magában kószáló törökre nemigen akadhatunk errefelé. Az viszont könnyen megeshet, hogy valamelyik akindzsit a Hódoltságba küldik.

– Te sem oktalanul pusztítod a kolbászt – válaszolt Dani.

Fölkerekedtek, hogy a Balaton felé nyíló völgyben fogjanak törököt, ha már itt nem jártak szerencsével. Magasra nyúltak a fák, az erdőalja siváran terült el, csak egy-egy foltja vidámkodott, hova aranyat szórt a nap. Minden bizonnyal továbbmentek volna, ha Daninak hirtelen eszébe nem jut valami.

– Emlékszel-e a fényes bugyogósra?

Köcsög Pista mokányos ábrázata földerült, s az orra olyan gyorsan remegett, mint a futásra készülő nyúlé.

– Nem bánom – mondotta beleegyezőleg, holott Dani se nem kért, se nem parancsolt semmit –, ejtsük rabul a bugyogósat. De a mentéje meg a turbánja az enyém!

Ezt olyan nyomatékosan mondta, olyan komoran, hogy meg is állott hozzá.

– A bugyogója legyen a tied – fűzte hozzá megvesztegetésképpen.

– Meg a saruja – toldotta meg, mivel Dani még mindig nem válaszolt.

Habil defterdár ezenközben a sátrában feküdt, s számlálatlanul osztogatta a parancsokat. Sok mindenre gondolt, de arra nem, hogy az erdő mélyén két kopjás drága mentéjére, tündöklő bugyogójára, zöld turbánjára alkuszik. Mert ha tudta volna, minden bizonnyal kihajtotta volna a harag bikáit a megbotránkozás istállójából, ahogy ilyen alkalmakkor mindenkor szokta. E tudomás híján erős akarattal s még erősebb félelemmel azon iparkodott, hogy a palánk minél gyorsabban felépüljön a kolostor köré.

A rab asszonyok rizses birkahúst főztek a kolostor tornyának tövénél. A defterdár azért etette a rabokat, mert az erős ember több munkával megbirkózik, mint az éhezésben elhitványodott. Nem sajnálta sem a birkát, sem a rizst. Reggelire húsos kását kaptak a rabok s ígéretet, hogy az ebéd sem lesz más, ha jól dolgoznak. Az akindzsik hóhéros suhintásokkal serkentették hevesebb szorgalomra a lankadókat.

A palánk lassan ugyan, de emelkedett, az árok előtte mélyült, s magasodott a sánc, szabályosan.

Egy fél zászlóaljnyi hódoltsági paraszt árasztotta el a tisztást, hol a sátorok állottak, s a legnagyobb sátorban a defterdár feküdt bolyhos szőnyegeken.

Egy akindzsi bebocsátást kért a sátorba, hogy Habil elé járuljon.

– Hány embert hoztál? – tudakolta a defterdár vékony hangon.

– Harmincnyolcat – válaszolt az akindzsi.

Habil defterdár felsóhajtott, s minden figyelmével egy papírtekercsbe mélyedt. A tekercsen a kolostor köré épülő palánkvár tervrajza látszott s a jeles férfiú följegyzései. Nehezen járt, bajosan lélegzett, az írás tudományát viszont elsajátította, ezért szép rendben odaírta, hogy melyik helyen hány ember dolgozik.

– Mi a tiszteletre méltó defterdár parancsa? – kérdezte az akindzsi.

A defterdár petyhüdten intett fél kezével, de tekintetét nem emelte föl a papirosról:

– A bölcsesség forrása a megfontolás sziklájából fakad – mondta sóhajtásformán.

Az akindzsi nyelt egyet, szeme kimeredt, még várt, aztán hasra vágódott, ami azt jelentette, hogy indul már a parancsot valóra váltani. Ámde Habil defterdár ismét intett. Ezúttal valamivel határozottabban, ami nála a harag jele volt, a kezdődő haragé csupán, mert amúgy igazában haragudni nem szeretett. Az akindzsi feltápászkodott, s várt türelemmel.

– Messétek el még egy birka éltének a fonalát – szólalt meg Habil egy idő múltán.

Ezt az akindzsi nyomban megértette, jóllehet, ha rábízzák, ő nem így mondta volna. Habil defterdár most ráemelte apró szemét, s elmagyarázta tüzetesen, hova hajtsa az akindzsi munkára a hódoltsági parasztokat, kiknek javára birkát öletett, hova azokat, kiknek emezek a helyébe lépnek.

Az akindzsi elismételte a parancsot. Elismételte egyszer, el kétszer. Harmadjára úgy ismételte el, ahogy kellett. Habil intett neki, hogy most már mehet a cselekvés mezejére.

Maga egy ideig még a tűnődés mezején maradt. Megvizsgálta papírtekercseit, s meggyőződött felőle, hogy fölösleges tovább időznie ott, ahol van, indulhat a költészet virágos kertjébe.

Jött négy rabszolga, gyöngéden felrakták urukat a gyaloghintóra, s a sátrak között megindultak a kis tisztás iránt, hol a defterdár kedvenc juharfája sűrű árnyékot terített maga alá a földre.

Fájdalmas jajgatás ütötte meg a fülét. Egy ingujjas legénykét csepült két izmos akindzsi ötágú korbáccsal. Az ütések vörös sávokat festettek az ingre. A legényke szeplős arca rángott, szájából vékony csíkban szivárgott a vér.

Habil megállíttatta gyaloghintóját, s nem szóval, csupán a tekintetével kérdezte, milyen vétkéért büntetik a rabot. Épp egy költeményen gondolkodott, ilyenkor nem kedvelte a jajgatást. Az akindzsik nem tudták, a tizedesük parancsolta meg nekik, hogy húzzanak rá huszonötöt.

A defterdár egy intéssel jelezte, hogy amit kapott, annyi elég lesz a bűnösnek. Holott a rab – ki nem más volt, mint Menyhárt – inkább többet érdemelt volna, mint kevesebbet.

Menyhárt ugyanis összetanakodott a többi kopjással, s úgy végeztek, hogy mindegyikük ott tesz kárt a palánkban, ahol tud. Füles Gergő egy sereg tartógerenda alá éles követ helyezett, s a gerendák tövében nem döngölte meg a földet, csupán följebb. Ilyenformán a falnak ez a része szilárdnak látszott ugyan, valójában azonban gyönge volt.

Hasztalan intette Borka, Menyhárt nem élt fortéllyal: ott, hol ő ásta az árkot, olyan közel nyomult a boronafalhoz, hogy a föld meglazult, s a félig kész fal megroskadt. A vak is láthatta, hogy ártó szándékból cselekedett így. A főakindzsi észrevette a pusztítást, és tüstént rendelkezett, hogy a bűnösre mérjenek huszonöt korbácsütést.

Mikor Menyhárt egy idő múltán visszatért, tántorogva ugyan, de a maga lábán, a törökök mély tisztelettel tekintettek rá. Huszonöt ütés az ötágú korbáccsal százhuszonöt ütést tesz ki, s azt anyaszülte ember a legserényebb igyekezettel sem bírja ki. Ha kibírta, nyilván Allah rendelte így. S kit Allah ennyi figyelemmel tüntet ki, hitetlen létére is tiszteletre méltó. Következésképpen a főakindzsi nem hajszolta Menyhártot, hogy erején felül szorgalmaskodjék, ami szerencse volt, mert ha huszonötször nem is csattant a hátán az ötágú korbács, néhány ütést azért kapott, s megpróbáltatásnak ennyi is bőségesen elég.

Habil defterdárt rabszolgái elvitték a juharfa alá. Földre terítettek nyolc-tíz vastag, puha csemeletpokrócot, elsimították, majd ráfektették. A gyaloghintót ott hagyták, maguk eltávolodtak. A defterdár sóhajtott egyet, feje alá gyűrte selyemvánkosát, kigöngyölítette papírtekercsét, s elolvasta, amit eddig írt:

„Ülbidzsi városának egyik mecsetjében négy müezzin serkentette a népet imára sorban. Három öreg meg egy fiatal. A fiatal müezzinnek oly félelmesen zengett a hangja, hogy megrémült, ki szavát hallotta. Mikor a basa megtudta, ki üvölt ilyen undokságosan az ő mecsetjében, magához hívatta a müezzint. Látta, hogy jóravaló, derék fiatalember, nem szögezte hát mellének a támadás handzsárát, hanem a ravaszság gyümölcsével kínálta meg, ekként:

– Három müezzintársad idősebb nálad. A fizetésük öt dénár. Ha elmégy egy másik mecsetbe, tíz dénárt kapsz.

A müezzin megköszönte a basa kegyét, s elment egy másik mecsetbe.

De nemsokára bebocsátását kérte a basához:

– Uram – mondotta –, igazságtalanul bántál velem. Te tíz dénárt adtál, hogy más mecsetbe menjek. Ott, hol most szolgálok, húszat kínáltak, ha máshova szegődöm, de nem fogadtam el.

A basa szabadon engedte mosolya galambjait, és így szólt:

– Ne is fogadd el, mert adnak még ötvenet is.”

Idáig jutott el Habil defterdár a költészet mezején. Más nem volt már hátra, mint hogy a történet végén versbe foglalja a tanulságot. Meg is tette volna, csakhogy egy szörnyű esemény megzavarta.

25

Miután Dani és Köcsög Pista megalkudott, miként osztoznak majdan meg a defterdár díszes öltözékén, elindultak, hogy a defterdárt rabul ejtsék, hiszen enélkül az alku mit sem ér. Átsurrantak az őrök között. Örömmel tapasztalták, hogy a török fél, különben miért rostokoltak volna az akindzsik három sorban?

Egy vén tölgy törzse mellől óvatosan bekukkantottak a tisztásra, a juharfa alá, hol ittjártukkor a bölcs és kövér férfiút heverészni látták. De most sem ő, sem más nem pihent a lombok hűsén.

– Oda a turbánom! – sóhajtott föl Köcsög Pista hangosabban, mint ajánlatos volt. De rögtön meg is rémült a tulajdon hangjától, s a tölgyfához tapadt egész hosszában, meg ne láthassa valamelyik éber akindzsi. Feszülten figyeltek, de nem kélt emberverte zaj, csupán az erdő neszezett.

– Oda a turbánom, oda a szép mentém – sóhajtott Köcsög Pista az alkalomhoz illő hangon s fölöttébb búsan.

– Oda az eszed – suttogta válaszul Dani. – Nagy dologban hivataloskodunk mi itt! Gyarló kopjás, ki ilyenkor csak a zsákmányra gondol.

Köcsög Pista vállat vont, s a juharfa alját vizsgálgatta. Ez a juharfa széltől állott a fák között, s a tisztás fölé borította dús koronáját. Azon a helyen, hova a pokrócot szokták teríteni, lelapult a fű.

A két kopjás egymásra nézett, azzal példás egyetértésben belopakodtak a fák közé, s fölkapaszkodtak a juharra. Elhelyezkedtek egy-egy vastag ágon, s várakoztak türelemmel. Egyszer közel, másszor távol el-elfüttyentette magát egy madár.

Aztán szuszogás, nehéz léptek zaja ütötte meg a fülüket. Nemsokára föltűnt négy rabszolga a gyaloghintóval. Köcsög Pista elszoruló szívvel szemlélte, mint kászálódik ki a gyaloghintóból elsőnek a zöld turbán, majd a piros mente, a sárga bugyogó, végezetül a gyöngyös saru. Mindez olyan tündökletesen szép volt, hogy az emberről, kit ez ékes gúnya betakart, tökéletesen megfeledkezett. Ravaszkásan ráhunyorított Danira, mintha figyelmeztetné: Ládd-e, itt a zsákmány!

Habil defterdár odalent elmerülten bolyongott a költészet virágos kertjében. Összecsücsörítette ajkát, írt valamit. Alsó ajkát beharapta, s áthúzta, amit írt volt. Így csücsörített s harapdált váltogatva, míg két tompa huppanás meg nem riasztotta.

Mintha a magas mennyből maga Allah pottyantotta volna le őket, két marcona ifjú termett mellette. Egyik lábtól, másik fejtől. Ügyesen megragadták a csemeletpokróc két végét, s a derék defterdárt egy pillanat alatt belecsavarták. Még magához sem tért első rémületéből, már körülkötözték gondosan. Kiáltott volna, mert rögtön fölfogta, hogy nem kedvező fordulat következett be sorsában, csakhogy az oldalában valami hegyeset érzett, s noha nem látta, fogadni mert volna, hogy tőr vagy kés.

A két kopjás cipelni kezdte fürgén a defterdárt. Alig tettek néhány lépést, már erősen irigyelték a négy rabszolgát. Azok legalább szuszoghattak, nekik azt sem volt szabad. Könnyebb volt a defterdárt foglyul ejteni, mintsem biztonságos helyre szállítani. Nem csupán a defterdár tetemes súlya akadályozta őket, hanem az akindzsik, kik körös-körül őrködtek, vagy éberen, vagy álmosan.

Befektették zsákmányukat egy bokor tövébe, Dani meg előrement, kifürkészni, nem ejtette-e meg valamelyik akindzsit az álom. Köcsög Pista lekuporodott a földre, a pokrócba csavart defterdár mellé, s elábrándozott a piros mentén s a zöld turbánon.

Egyszer csak észrevette, hogy mialatt ő gondolatban a tündökletes mentében feszít, a rab mocorog fektében. A kuporgás rosszul esett, a mocorgás is megijesztette, fogta magát, és hirtelen rátelepedett a defterdárra, hadd tartsa észben, hogy vigyáznak rá. Amaz megmerevedett, s nem is mozdult többet, míg Dani vissza nem tért földerítő vállalkozásából.

A kötelességtudó akindzsi őrök közül csak egyen vett erőt az emberi gyarlóság. A balszerencse úgy rendelkezett, hogy ez a békésen alvó pogány meglehetősen távol őrködött, nem itt a közelben, ami kedvező lett volna. Megragadták hát a pokróc két végét, s elfojtott nyögések, patakzó verejtékezés közepette elvonszolták élő zsákmányukat a bokortól mintegy százlépésnyire.

Aludt az akindzsi strázsa olyan jóízűen, hogy a nyála is elcsöppent. Elhaladtak mellette észrevétlen. Akkor aztán elölről kezdődött a játék. Ezúttal Köcsög Pista merészkedett földerítésre. Amint szíves bajtárshoz illik, mielőtt elindult, rámutatott a rabra:

– Jó ülés esik rajta.

Kár lett volna meg nem tapasztalni, ez-e az igazság, Dani tehát rátelepedett a defterdárra. Amaz megint csak ahhoz a ravaszsághoz folyamodott, amihez az előbb is, a bogarak ravaszságához, s félholtnak tettette magát. Ez eléggé könnyen sikerült, mivelhogy félelmében félholt volt amúgy is.

Kúszva-csúszva, Köcsög Pista szemügyre vette a második vonalban strázsáló törököket, hadd lám, melyik vigasztalódik édes alvással a keserű szolgálatért.

Nem aludt egyik sem.

Kárpótlásul viszont Pista rálelt egy átsurranásra alkalmas helyre, folyosónyi résre két sor bokor között.

Megint fölkapták a defterdárt, s vitték gyötrelmesen, szívdobogva. Az ágak meg-megzizzentek, egyszer egy visszahajtott gally sziszegve csapódott vissza törvényes helyére. Megállottak, s figyeltek feszülten, nem kísérti-e meg a kíváncsiság valamelyik őrt, hogy utánajárjon, mi zörög a sűrűben. Az akindzsik nem mozdultak.

Az első vonalon, ami innen hátulról a harmadik volt, az őrök ritkábban állottak. Daniék annyit szorongtak eddig, hogy itt már belefásultak a félelembe. Kevés híján rajta is vesztettek. Súlyos volt a defterdár, mint a kő, karjuk, válluk majd kimarjult, a derekuk ropogva hajlott, úgy elcsigázódtak.

– Görgessük – javallotta Köcsög Pista.

Keresztbe fordították a tiszteletre méltó defterdárt, s félig négykézláb gurítani kezdték. Nem haladtak ilyenformán sem gyorsan, könnyen sem, de legalább máshol sajgott a testük, s mint tudnivaló, az is pihenésszámba megy.

Csakhogy nem vették észre, hogy a fűben jókora száraz ág fekszik. A defterdár rágurult, az ág fájó reccsenéssel kettőbe tört. Abban a szempillantásban lábra szökkent egy tohonya akindzsi, nem is ember, hanem óriás. Villogott a szeme, s villogott kezében a handzsár. Nézelődött ádázul, s lépegetett fel-alá, mint aki igen türelmetlen. Szerencsére nem távolodott el nagyon az őrhelyétől. Ha megteszi, menthetetlenül fölfedezi őket, mert csak szemből óvta rejteküket néhány törpe bokor, oldalról semmi. A tohonya óriás visszazöttyent törökülésbe. De egy pillanattal ezután már megint lábon vizsgálódott. Aztán beleunt a meddő kutatásba.

A két kopjás tétlen vesztegelt egy ideig. Így tanácsolta az okosság meg a fáradtságuk! Végül nekifohászkodtak, s nagy keservesen áthengerítették Habil defterdárt a veszélyülte földön. Az, szegény, inkább holt volt, mint élő, mikor kibontották kötelékeiből s puha pokrócából. Tátogva kapkodott levegő után, s még ki sem fújta, mit beszívott, máris újabb kortyot habzsolt magába, úgy megéhezett a levegőre. Bíborpirosra hevült ábrázata verejtékben fürdött, s olyannyira félt, hogy bizonyára világított volna, ha történetesen este van, s nem verőfényes nappal.

Miután kedvére jóllakott friss, bakonyi levegővel, alkalmasnak vélte az időt a félelemre. Két hetyke legénykét látott maga előtt, kés mindkettő kezében. Erre elsápadt, óvón emelte arca elé karját:

– Ne húzzátok föl a cselekvés papucsait – rebegte gyarló magyar nyelven –, mielőtt nem nyugtattátok fejeteket a megfontolás vánkosán.

Dani ránézett Köcsög Pistára, amaz Danira, aztán mindketten a defterdárra bámultak. Amaz olyan rettenetesen félt, hogy ki látta, maga is megijedt. Dani úgy gondolta, meg kell vigasztalni:

– Nem húzunk papucsot – mondta nagylelkűen.

– Jó nekünk a csizma is – toldotta meg a másik kopjás.

Azzal elindultak a lovak rejteke iránt, elöl a defterdár, viharzó fújtatással, mögötte a kopjások, törődötten a cudar cipekedéstől. A defterdár négy tagbaszakadt rabszolgájára gondolt; maga előtt látta alázatos arcukat, s a hintót is látta, melyben odavitték, hova kívánta. Tíz év alatt nem gyalogolt annyit, mint most, nem is beszélve rettenetes utazásáról a fullasztó csemelet-tömlöcben.

Aztán halk nyihorászást hallott. Annyira vágyakozott már rá, hogy ne maga vigye esendő testét, majd eszét vette az öröm. S nem csalatkozott. Három ló hersegette a füvet s a bokrok, fák leveleit. Az egyiket neki szánták, ez kiderült a marconább legényke intéséből.

Engedelmeskedett volna örömest, csak hát ahhoz, hogy nyeregbe szálljon, két dolog volt szükséges. Vagy az, hogy ő maga szökkenjen föl. Vagy az, hogy a ló leereszkedjék, jól nevelt teve módjára. Addig-addig idétlenkedett, míg a két kopjás föl nem nyomta a ló hátára.

A Kokashegyet messzi elkerülték, meg ne sejdíthesse a defterdár, hogy ellenségei ott táboroznak. Szabadlakhoz közel egy kicsinyke ligetben megpihentek. Aztán Dani elhajtott, hogy Borvető Dénessel megbeszélje a további teendőket.

Köcsög Pista maga maradt a tiszteletre méltó rabbal s éhségével, ami mindjárt elővette. De alig bontotta ki a tarisznyáját, főbenjáró gondolata támadt.

– Hé! – kurjantotta teli torokból. – Hé! Dani!

– Mi lelt? – tudakolta Dani a távolból.

– Hozzál gúnyát a bugyogósnak!

– Hozok! – úszott a válasz a langyos, sugaras levegőben.

Köcsög Pista elégedett vigyorral vetette magát a tarisznya mellé, fokhagymás kolbásszal, hagymával, kenyérrel erősítette fickándozó boldogságát. Mikor az étvágya csappanni kezdett, észrevette, hogy a jeles rab megnedvesedett szájjal kíséri nyomon minden falat útját a tarisznyától a szájáig. Egy turbán meg egy selyemmente bízvást megér egy kevéske kolbászt. Megkínálta hát az igazhitűt.

Amaz nem sokat alkudozott Mohameddel, ki tudvalevőleg kirekesztette a disznón hízókat a pogány mennyországból, hanem falatozni kezdett magyarosan. S a soha nem ízlelt kolbász olyan jólesett elcsigázott testének, ahogy még soha étel.

26

Mialatt a megsanyargatott defterdár az éhség börtönéből az elteltség lugasába tartott, Dani rávette Borvetőt, hogy mindannyiuk üdve érdekében öltse fel a kalmárgúnyát, mit kiválasztottak volt. Az öreg sokáig nem tudta, örvendezzék-e a parádés átváltozásán, vagy savanykodjék, amiért vén fejjel álruhába bújt, ami tudvalevőleg árt az emberi méltóságnak. Végezetül abban állapodott meg, hogy míg ki nem derül, siker koronázza-e hamis vállalkozásukat, vagy kudarcba csusszan, addig se nem örül, se nem búslakodik. Ilyenforma érzésekkel indult el, hogy bekvártélyozza magát Füles Gergőék házába, hol majd a rabul ejtett defterdárt át kell vennie a két kopjástól.

Dani a ligetbe lovagolt.

– Hoztál-e gúnyát a bugyogósnak? – Köcsög Pista ezzel a kérdéssel fogadta. Többet aztán nem kérdezett, csak intett a rabnak, mint harcban keményedett katonához illik.

Habil defterdár fölfogta az intés értelmét. Sóhajtva válott meg selyemmentéjétől, selyemövétől, selyembugyogójától. De mindezek híján is talpig selyemben állott rabtartói előtt, gyámoltalanul, mint a házából kihántott csiga. Leoldotta gyöngyös saruját is zúgolódás nélkül, csupán a turbánjához ragaszkodott az illendőnél erősebben.

Köcsög Pista mindjárt fölpróbálta a meggypiros mentét, feje köré csavarta a zöld turbánt, s gyönyörködve kezdett fel és alá lépegetni.

– Hej – sóhajtott –, ha most a lányok látnának, egész éjjel rólam álmodnának.

Ezen Dani elgondolkozott egy kicsikét, aztán hirtelen magára rántotta a defterdár sárga selyembugyogóját, fölhúzta gyöngyös saruját. Ő is lépegetett, kakaskodó, rövid léptekkel, büszkén. Habil elmerengve szemlélte őket.

Csak hát az idő sürgetett. Dani odavetette a parasztcondrát a defterdárnak, melyet amaz mély undorkodással húzott föl, s hogy kényes orrát kevésbé bosszantsa a doh s a bűz, tekintetét égnek emelte, de arcán világosan látszott, hogy nem Allahot kutatja a felhők között, inkább a földi gyarlóság meggyőző bizonyítékaitól iparkodik távolodni.

Mikor befordultak Füles Gergő apjának háza elé, Borvető Dénes már ott üldögélt a tornácon. Jöttükre felállt, és komótosan lelépdelve a grádics fokain, a defterdárt méregette rabtartói kíváncsisággal.

– Haszontalan rabot hoztátok – fordult a két kopjáshoz szigorún –, ez többet eszik, mint amennyit dolgozik.

Mindjárt megfogdosta a defterdárt, s az ábrázata egyre inkább elborult.

– Kövér rab, haszontalan rab. Ennek a kapa kiesik a kezéből.

Mindezek hallatára Habil mélyen meghajolt, és így szólt:

– Engedd meg, jó uram, hogy a váltság galambja kiszabadítson a rabság verméből.

Borvető valamelyes latolgatás után adta meg a választ:

– Ha a váltság galambja leszen olyan kövér, amilyen magad vagy, megszabadulsz.

Azzal alkudozni kezdtek a váltság felől, ahogy rab és rabtartó között ez időben szokásos volt. Borvető megígérte, hogy szerez papirost, tintát, tollat, hogy a defterdár hírt adhasson bizodalmas embereinek, kik majd elküldik a jó török aranyakat.

Állott az udvar végében egy takaros disznóól, abba rekesztették be a defterdárt. A gerendák között tenyérnyi rések tátongtak, Habil azokon keresztül révedezett a szabad világba. Aztán elunta, rádőlt a szalmára, s egy költeményen kezdett elmélkedni, mivelhogy a költő mindenhol költő, amiként ezt az ősi arab mondás tartja.

Eközben a török táborban nagy riadalom támadt. Keresték a defterdárt erre-arra, hívták hangos szóval, utóvégre ráeszméltek, hogy eltűnt, s aligha a maga szántából. Az akindzsik tapasztalták, hogy a tábor körül fegyveres parasztok nyargalásznak, s úgy gondolták, ők ragadták el jeles defterdárjukat. A foghíjas Ali futárt küldött Vastagpalánkra, hogy a gyászos eseményről a vitéz aga minél előbb értesüljön.

Akibár aga ama nevezetes nap óta, hogy Szabadlakra rontott a kincs megszerzésének reményében, és zsákmányul nem aranyat ejtett, hanem a bírót magát, a várfalakat javíttatta. Ezenközben jártas hóhérai mesterségük valamennyi fogását kipróbálták a bírón, módjával azonban. Az aga ugyanis tudta, hogy mihelyt a bíró kileheli a lelkét, a kincsnek is befellegzett. De tudta ezt a bíró is. Ezért kitartott dicséretesen, bárhogy verték, sütögették tüzes vassal, csigázták, nyújtották, ropogtatták, nem árulta el, hogy tallérait a patak medrébe rejtette, egy kő alá. Kitartott, hogy megóvja aranyát, melyet az életénél is többre becsült, s mindennél jobban szeretett, ami örömöt csiholhat a szívben ezen a földön. Tűrt, mert úgy végezte el magában, hogy tűrni fog, és szüntelenül valamely kedvező fordulatban reménykedett.

Egy napon úgy látszott, hogy a fordulat bekövetkezett. Két hóhér kinyitotta tömlöce ajtaját. Kezükben se korbács nem volt, se tüzes vas, se fogó. Barátságosan jöttek, fölkapták a bírót, amire erősen rászorult; bajosan mozoghatott volna, ha erejére hagyják. Kicipelték a várudvarra, hol már gyülekezett az aga kísérete.

Pajzsgyártó ebből kitalálta, hogy valahova készülnek, s megörült, mert ha semmi más, de annyi bizonyos volt, hogy míg úton vannak, nem vallatják. Meg aztán útközben nemcsak rossz – jó is történhet az embernek fiával.

Csakhamar a vitézlő aga is megjelent. A bírót rákötözték egy jámbor kancára, rekedt sivítással megszólaltak a sípok, s a csapat kilovagolt a palánkvár szélesre tárt kapuján. A várfalon ott állott Bundzsu, az aga bizodalmas jó embere. Neki kellett kapitánykodnia, míg Akibár meg nem tért bosszúálló vállalkozásából, míg utolsó szálig ki nem irtotta a tiszteletlen parasztokat, kik betörtek a kolostor melletti táborba, s rabul ejtették Habil defterdárt. S magával vitte a bírót is, mert úgy remélte, ha látja, mint prédálja föl a falut, mint öleti halomra az engedetlen népet, könnyen elárulja, hova dugta a kincsét.

Sűrű este volt már, mire Akibár belovagolt a kolostor melletti táborba, hol foghíjas Ali fogadta illő tisztelettel. Az aga fáklyákat gyújtatott, hogy megszemlélje, mennyit haladt az építkezés, mióta itt járt. Elégedett volt, de semmi jellel nem mutatta.

A szemle végeztével nyugovóra tért, hogy erőt gyűjtsön a másnapi hadakozásra. Előbb azonban megparancsolta foghíjas Alinak, hogy a bírót vegye őrizetbe. Ali a parancsot továbbadta, aminek foganatjaképpen két akindzsi közrefogta a bírót, s odalökdöste az árok mellé, melynek mélyéről kíváncsian néztek föl a rabok. A fáklyák fénye zöldes metsző visszfényt vert a szemükben. Az akindzsik megborzongtak, mert úgy rémlett, nem emberek, hanem ragadozók merednek rájuk.

– A bíró! – suttogta Menyhárt, ki elsőnek ismerte föl az újonnan jöttét.

– Édes uram! Drága lelkem! Ide! Ide! – kiáltotta a bíróné.

– Hallgassatok, kutyák! – förmedt rájuk egy akindzsi őr, s megcsattogtatta a korbácsát. Másik kettő melléje ugrott, mintha segítségére akarnának sietni.

– Áruló! – kiáltotta Füles Gergő.

– Áruló! Áruló! – ismételték a többiek.

Egy szabadlaki asszony fölpattant fektéből, öklét rázta, s tépő hangon szórta átkait az áruló bíróra. Két szomszédja megragadta, s erővel visszahúzta a földre.

Pajzsgyártó ezalatt rogyadozva közeledett. Minden porcikája fájt, sajgott, szaggatott, úgy elcsigázta a vallatás s a hosszú lovaglás. Az árok partján vaksin megállott, hogy lélegzetet vegyen. De az egyik akindzsi kegyetlenül megtaszította. Fojtott káromkodással, hanyatt-homlok bezuhant a mélybe.

A rabok szorosan feküdtek, egyetlen tenyérnyi szabad hely sem volt közöttük. Egy csomóba gyűltek a hódoltsági parasztok, egy csomóba a zsoldosok, egy csomóba a szabadlakiak.

Pajzsgyártó a zsoldosok közé esett. Akár a többiek, ezek sem tűrtek meg idegent maguk között. Egyszerre fölbolydult az egész népes árok. A zsoldosok lökték, rúgták a bírót, amaz jajgatott, a falujabeliek pedig biztatták a zsoldosokat:

– Adjátok ide a gyalázatost! Ide taszítsátok! Ide! Ide!

Fönt az árokparton az akindzsik tajtékozva szitkozódtak féltükben, hogy az embertelen lárma fölriasztja az agát, ki valamennyiüket megkorbácsoltatja. Fenyegetődztek, de valójában tehetetlenek voltak, nem mertek rabok közé menni. Egyik-másik félőrülten suhogtatta korbácsát, a levegő sziszegett, mintha veszett kígyók röpdösnének a félhomályban.

A bíró egyre gyöngébben jajgatott, most már a hódoltsági parasztok nógatták kézzel-lábbal.

– Gyere, lelkem! – sikoltotta a bíróné,

– Gyere, bitang! – kiáltotta több hang egyszerre.

Ez volt az utolsó hangos szó. Kezek nyúltak ki a bíró után, kezek mindenfelől, rángó ujjú, karmos kezek. Néhány elfojtott nyögés hallatszott. Az összefonódó testek rémségesen hánykolódtak, aztán a mozgás is elhalt. Nemsokára ki-ki a helyén feküdt.

Így pusztult el a szabadlaki bíró meg a felesége.

Az akindzsik leeresztették a korbácsukat, s visszakuporodtak a tábortüzek mellé, melyek élesen megvilágították az árok peremét, de a mélybe nem hatoltak be.

27

Minden valamirevaló ember tudja, hogy cselvetésre az éjfél a legalkalmasabb idő. Dani, Borvető, és Köcsög Pista tehát éjféltájt kiosont a Füles Gergő házából. Odakünt az udvaron megállottak mindhárman, s az ól felé füleltek.

Az ólban a defterdár horkolt, jóízűn és fáradhatatlanul.

– Ráspolyokról álmodhat – vélte Dani, s csakugyan úgy rémlett, mintha az aluvó valaminek a reszelésén buzgólkodna. Ha börtönéből kívánt ilyenformán szabadulni, akkor eltévesztette a szerszámot, mert fűrésszel többre ment volna.

Ez a háborgó horkolás a kezére játszott Daninak. Csöndesen odament a disznóólhoz, vigyázatosan levette a záródorongot az ajtóról. A tetejében valamelyest meg is nyitotta az ajtót, vegye észre a rab minél hamarabb, hogy menekülhet.

A két pántos láda a trágyadomb alatt lapult. Dani meg Pista nyögve, szuszogva hányni kezdte a ganét, de hiába csaptak éktelen nagy lármát, a defterdár horkolt rendületlenül. Ha horkol, nem látja, mit művelnek, s ha nem látja, hiába erőlködnek.

Visszamentek hát a holdfényben fürdő udvarról a házba, haditanácsot tartani. Azt határozták, hogy Dani Köcsög Pistával egyelőre a házban marad, Borvető pedig fölriasztja az alvót. Nem akármiként azonban, hanem hátulról, egy hosszú karóval, észre ne vehesse, hogy szándékosan serkentgetik.

Karó akadt. Borvető megkerülte az ólat, s egy bokor tövéből ügyesen megdöfte a harsogva nyugvó rabot. A horkolás egy pillanatra sivítássá alakult át, aztán elhalt.

Mindezt Dani és Pista a félig nyitott ajtóból figyelte. Mikor bizonyosnak látszott, hogy a defterdár fölébredt, lementek az udvarra, s újfent hozzáláttak a trágya villázásához. Nem néztek az ól felé, de érezték mindketten, érezték tévedhetetlenül, hogy a rab feszülten figyeli őket.

Ezalatt Borvető megkerülte a házat, s föltűnt az udvaron. Lassan odasétált a trágyadombnál szorgoskodó két kopjáshoz.

– Emeljétek meg! – utasította őket halkan.

A két fiú lehajolt, megragadta az egyik ládát, s rettentő erőlködések között megindult vele Borvető nyomában, be a kertbe. Hatalmas dobbanás tudósította róla a világot, a világban a rab defterdárt, hogy a ládát földre vetették. Mindezt Habil láthatta, ha akarta, hiszen sütött a hold.

Köcsög Pista visszament ásóért, azzal hozzáfogtak a rejtek megásásához. Mikor a gödör elégségesen mély volt már, a másik ládát is kicipelték a kertbe, s bebocsátották mindkettőt a gödörbe, a földet elegyengették a gödör fölött, megszórták rőzsével, szalmatörekkel, megtaposták. Amit míveltek, szakasztott úgy festett, mintha kincset ástak volna el. Csakhogy nem vetettek számot Habil defterdár természetével. Igaz, most már nem horkolt, s az is lehet, hogy már gondolt a menekülésre. De ha gondolt is, erősen nem gondolt rá. Hiába lesték a tornác végéből, nem mozdult.

– Átkozott bugyogósa! – szitkozódott Köcsög Pista a foga között.

– Várj csak, nyúlszívű pogánya! – fogadkozott Borvető. – Úgy beléd bökök mindjárt, hogy meg sem állsz Konstancinápolyig!

– Ne böködjék kend! – tartóztatta Dani. – Várjunk még!

Hasztalan vártak, a defterdár semmiképpen nem szánta rá magát a szökésre.

– Utóbb még elnyomja az álom ismét – ijedezett Pista.

– Bátorítsuk szegényt – vélte Dani.

Mivel látták, hogy tiszteletre méltó rabuk módfelett gyámoltalan, Dani rövid kerülővel visszafordult, hogy elkísérje szabaduló útján a defterdárt, s meg is védelmezze, ha szükség adódik.

Habil defterdár valóban fölbátorodott, mikor látta, hogy a ház kiürül. A nyitott ólajtót megtolta egy picikét, hadd lám, nem nyikorog-e. Nyikorgott, de egészen halkan. Megtaszította még kétszer, s akkor már ki is óvakodott rajta. Néhány percig ott maradt négykézláb az ól árnyékában, nem vette-e észre valaki, nem tőrbe csalják-e. Végtére rászánta hát magát, s valamelyest szuszogva letotyogott a kertbe. Ott már vastagon hevert az árnyék, a fák egymást érték.

Arrafelé tartott, amerről jöttek volt. Dani meg hol mögötte, hol oldalt lopakodott, s elkísérte a derék rabot egészen odáig, honnan már nem téveszthette el az utat. A török tábor tüzei jelezték az irányt.

Egy darabig követte tekintetével a defterdárt, aztán visszafordult. Két társa elébe sietett, a lovát is magukkal hozták, időt ne veszítsenek. Azzal száguldani kezdtek a holdfény hintette úton, s ha valaki utánuk lesett, bajosan dönthette volna el, a holdfény gomolyog-e a nyomukban vagy az út pora.

Amint a rétekre tértek, csak lépésben haladhattak tovább, lábukat ne törjék a lovak.

– Kend rég nem mondott semmi bölcset – mondta Dani.

– Minek erőlködnék – válaszolt Borvető –, hiszen az én bölcsességemet építgetjük közös erővel.

– Járuljon hozzá kend, hogy tovább építhessük – biztatta a legény.

Borvető úgy becsülte, hogy olyan nevezetes pillanat következett el, mikor törik-szakad okosat kell mondania, különben oda a híre.

– Ha én a török helyében volnék – elmélkedett homlokráncolva –, mihelyt hírét vettem a defterdártól, hogy egy gazdag kalmár két láda aranyat ásott el a kertjében, Szabadlakra rontanék tüstént, lába ne keljen valamiként a kincsnek.

– No látja – szólalt meg Dani –, egyet mondott, s az is mindjárt bölcsesség lett. De van-e folytatása?

– Van – bólintott Borvető önérzetesen.

– Lehetnék én a te helyedben is – folytatta –, akkor meg nem művelnék mást, mint hogy fegyverbe szólítanék minden épkézláb embert Szabadlakon. S mihelyt a török eléggé eltávolodott a fészkétől…

– Megütném a tábort – vágott közbe Köcsög Pista –, a törököt mind levágnám, a palánkot fölgyújtanám, a rabokat kiszabadítanám, s akkora zsákmányt ejtenék, hogy holtomig nem lenne többé gondom húsra, sóra, kenyérre.

– Tudok én is okosat mondani, ha kell – tette hozzá valamelyest bizonytalanul.

– Ez egyszer nem azt mondtál – vélte Dani.

Borvető oldalvást Köcsög Pistára pillantott, mintha neheztelne, amiért a szavába vágott. Tovább folytatta:

– A tábort megütném, a rabokat fölfegyverezném, a hazatérő törököt pedig lesbe csalnám.

Előttük föltűnt a kucsma formájú Kokashegy. Borvető kissé kesernyésen bámult maga elé a lágyan hajladozó fűbe. Egy szekérderékre való okosságot mondott, s egyetlen árva szó dicséretet sem kapott. Dani megátalkodottan hallgatott.

– Haditanácsot tartunk – mondta, azzal kiszökkent a nyeregből, lekuporodott egy bokor tövébe. S hallgatni kezdett újólag, talán még makacsabbul, mint annak előtte. Szemöldökét szigorún összevonta, alsó ajkát beharapta.

– Aztán meg ne lepjen ültünkben a pogány – szólalt meg Köcsög Pista, kinek minden tagja viszketett már, annyira fájt neki a némaság meg a tétlenség.

Dani megrezzent, s körülrévedt, mint ki álmából máshol ébred, mint ahol nyugovóra hajtotta a fejét. Aztán elmondta tiszta szóval, hogy és mint akarja megvívni a csatát a törökkel.

– No – dünnyögte Borvető a bajsza alatt –, ugyancsak dúsan meggyarapítottad az én keszeg kis tanácsomat.

És elismerőn bólogatott. Helyében mindenki így cselekedett volna, mert Dani csakugyan életrevaló tervet eszelt ki.

Mikor fölértek a Kokashegyre, késedelem nélkül fölriasztották a szunnyadó népet. Egyik oldalra a fegyverbíró embereket állították, a másik oldalra a véneket, betegeket, gyermekeket, asszonyokat, lányokat. S hogy az engedelmesség megfoganjon a szívekben, Dani azzal kezdte, hogy ki készséggel útra kel, egy aranyforintot kap zsoldban, még ha gyermek vagy rokkant is.

Áhítatos csöndesség támadt. Dani most megtapasztalhatta, milyen hatalmas szövetséges az arany, mert mindenki ráállt, hogy a szükséghez képest cselekedjék, amit fizetség nélkül sokkal kevesebben tettek volna meg. Holott nem kisebb dologról volt szó, mint hogy az asszonyok, gyermekek, öregek bevegyék magukat a Bakonyba, s ott várják meg, míg a kopjások elfoglalják a töröktől a kolostornál épülő várat, mely jövendő szállásuk lesz. Köcsög Pista hivatása volt, hogy talpasaival útközben oltalmazza őket.

Harcra készülődtek, Pista elővette hát a tarisznyáját, s hozzálátott a fokhagymás kolbászhoz.

– Törököt egyél, ne kolbászt – mókázott vele Sóvágó.

– Majd eszem azt is – vágott vissza Pista –, de üres hassal nem esik jól a hadakozás.

– Kiontják a beled, s kárba megyen a finom kolbász – vélte az öreg.

– Jobb, ha bennem megyen kárba, mintha más eszi meg.

Erre már Sóvágó sem talált megfelelő választ, ha csak azt nem, hogy maga is tarisznyát bontott.

Mire Pista végzett a kolbásszal, már pitymallott, s csakhamar megindult a bátyus, szekeres, átalvetős menet, nyomasztó lassúsággal. Völgyek mélyén, vízmosásokban, csapásokon, ösvényeken haladtak, míg be nem értek a Bakony sűrűjébe. Ott Köcsög Pista két részre osztotta a seregét. A kisebb részét ott hagyta őrül, a többiek a török tábor közelében bújtak meg, s vártak a kedvező alkalomra.

Egy kisebbecske csapatnak Lucskos Péter állott az élére. Emezeknek az a föladat jutott, hogy lövöldözéssel, rajtaütéssel, nyargalással, tűzzel, lármával elhitessék a pogánnyal, hogy Szabadlakon vitéz katonák tanyáznak.

Kondás Zsiga a falu határában rejtőzött el, a jégverem mellett. Ő kapta a leggyorsabb futású lovat, hogy hírt vihessen Daniéknak, ha a Szabadlakra csalt pogány bosszúsan visszafordul. Maga Dani húszegynéhány lovassal a Kokashegy derekában helyezkedett el, s az utat kémlelte.

Keleten felbukkant a nap, növekedett, növekedett, s az ég habozott, hogy milyen színt öltsön. Egyszer olyannak látszott, mintha sáfránylében fürdött volna meg. Aztán mályvaszínbe borult. Akkor a kolostor felől hosszú szürkésfehér vonal tűnt föl az úton.

– Jönnek – suttogták a kopjások halkan, mintha attól tartanának, hogy a hangjuk megüti a török fülét.

28

A boldogtalan Habil defterdár alig állott a lábán, mire elvergődött a táborba. Minden lépésre megroggyant a térde, fogyatkozó erejét, elhitványkodó bátorságát azzal ösztökélte, hogy nemsokára elnyúlhat békésen hegyes csúcsú sátorában, puha szőnyegein.

Csalatkozott keserűn. Sátorában maga a hatalmas Akibár aga aludta álmát, mivel a legnagyobb sátor mindenkor a legrangosabb embert illeti meg.

Két markos akindzsi támogatta a tántorgó defterdárt a sátorok között. Most megállottak vele tehetetlenül. A defterdár nem parancsolt semmit, elereszteni pedig nem merték, mert karjukra nehezedő súlyából kitalálták, hogy elvágódna menten. Egy társukat elszalasztották frissítőkért, édességért. Két akindzsi tartotta Habilt, a harmadik etette-itatta, így lassacskán erőre kapott.

Sóhajtott egyet, aztán intett, hogy beszélni kíván a nagyúrral. Betámogatták a sátorba, hol Akibár intésére Habil elterült a szőnyegen, s beszámolt gyötrelmes viszontagságairól. Majdnem mindent elmondott, csak arról hallgatott, hogy kolbászt evett, s még inkább arról, hogy disznóólban szállásolták el, ami nagy szégyen egy igazhitűnek. S ha már a szégyen megesett, miért tudjon róla más is?

Az aga tehát örült hűséges detferdárjának. Minden török vallja, hogy egy élő defterdár többet ér a holtnál, többet a fogolynál, ha másért nem, azért, mert defterdár nélkül bajos adót szedni, holott a dicsőséges és hatalmas török birodalomnak az volt a hivatása e földön, hogy a keresztény népeket lankadatlanul adóztassa. Ezt Allah maga rendelte így. Ha nem ő rendelkezett volna ekként, akkor e birodalom igazhitű népe a fegyverforgatáson, adószedésen és rabláson kívül szelídebb foglalkozásokban is bizonyosan kitűnt volna.

Habil rémületére, Akibár mindjárt felszökkent szőnyegeiről, s ez a pattanó tettrekészség mást nem jelenthetett, minthogy rövidesen útra kelnek Szabadlak zendülő parasztjai ellen, no meg a dugott kincsekért. A félholttá csigázódott Habilnak lóra kellett szállnia, hiszen balszerencséjére csak ő ismerte a helyet, hova a pántos ládákat elásták.

A másik aranylelő hely ismerője viszont Pajzsgyártó volt.

– Vezesd elém a hitetlen bírót! – parancsolta az aga Alinak, ki teljes díszben jelent meg előtte, gyönyörű fehér kancáján. Ali elléptetett délcegen, és kisvártatva törődötten visszatért.

– A hitetlen bíró az éjszaka kiszenvedett – jelentette.

Akibár meglódult nyergében, olajosbarna arca elszürkült, kivont handzsárja pedig megcsillant a levegőben. Mindenki arra várt, hogy most kiszenved foghíjas Ali is. Csak hát az aga sietett, s a tábor védelmét Alira szándékozta bízni. Már-már lesújtott, mikor arra fordult a gondolata, hogy fej nélkül a vitéz Ali aligha lesz alkalmas erre a föladatra. Amúgy rémítésképpen suhintott egyet-kettőt a pengével, aztán elmondta Alinak, mit tegyen a tábor védelmében, katonát azonban keveset hagyott a keze alatt. Nem sokkal többet, mint amennyi elégséges volt a rabok féken tartására. Elrettentő bosszulásra készülődött Szabadlak ellen, balgaság lett volna gyönge haddal fogni a vállalkozásba.

Akibár tehát egy fél zászlóalja sereggel lovagolt ki a sáncok, boronafalak, árkok közül.

Addigra a bomladozó hajnal is színt vallott: az ég kárpitja óriási rózsaként virított keleten.

A kopjások a Kokashegy oldalában némán állottak. Az úton csapongott a por, mintha valami gyalog vihar közeledne. Mikor azonban a török csapat Szabadlaknak fordult a hegy lábánál, Dani szótlanul ereszkedni kezdett lefelé. Aztán ugyanazon az úton, melyen a pogányok jöttek volt, vágtatni kezdtek a kopjások, megeresztett kantárral. A szél csak úgy sivított a fülük mellett. Dani alig bírta megállni, hogy föl ne kurjantson, elöntötte a mámor ebben a vad rohanásban. Harcba indult, s úgy érezte, mintha ez már maga a küzdelem volna.

Hol az út elkanyarodott, a legények kiugrottak a nyeregből, s kötőfékjénél fogva vezette ki-ki a hátasát. Így haladtak elnyúló sorban s példás csöndben, meg ne neszelhessék közeledtüket a kolostor körül vigyázó strázsák.

Egy berekben találkoztak Köcsög Pistával, ki időközben biztonságos helyre kalauzolta Kokashegy védtelen népét, most itt heverészett a talpasaival. Emezek föltápászkodtak, s nemsokára megtelt az erdő halk motozással, levélzörgéssel, a léptek alatt elpattanó száraz ágak gyöngébb-erősebb reccsenésével. S a zajokba csak olykor-olykor vegyült egy-egy elfojtott köhintés.

Közelében a török tábornak a kopjások némán három csoportra váltak szét. Az egyiknek Dani, a másodiknak Pista, a harmadiknak Borvető Dénes jutott vezérül.

Egy időre mély, szívdobogtató csönd ülte meg az erdőt; hirtelen szilaj hujjahózás támadt. A lódobogás egybefolyón, tömören hangzott, mintha egy ménes száguldana. Aztán szerteszakadozott, emberi hangok csaptak föl, síp meg dobszó, éles, sürgető kiáltások és jajgatás. Megkezdődött a harc.

Nem telt bele több idő, mint amennyi egy sóhajtás, és Dani már a sátrak előtt szorongatta lovasaival a meglepett akindzsikat. Ezeknek egy része elszántan szembefordult a támadókkal, a többi a sátrak között gyülekezett. A sípok szinte emberi hangon vijjogtak, s hívták, hívták az igazhitűeket, harcba a hitetlenek ellen.

Olykor látni lehetett foghíjas Alit, amint jártasan rendelkezik, s az őrségből vagy egyéb foglalatosságokból érkező akindzsikat a veszélyeztetett pontokra küldi.

Dani okult Köcsög Pista minapi bal tapasztalatán, s szigorúan megtiltotta a lovasoknak, hogy behatoljanak a sátrak közé. Ezért a küzdelem a tábor szélén folyt. Foghíjas Ali hamarosan megfigyelte, hogy a kopjások ilyenformán nem használhatják ki se a meglepetést, se számbeli fölényüket. S ezt Allah igaz híveinek javára akarta fordítani.

– Az ágyúkat! Az ágyúkat! – kiáltotta harsányan. Ezenközben egyetlen sárga foga kikukkant ferde szájából.

Három ágyú volt a sátrak között, a többit másutt helyezték el. Ennek a három ágyúnak a segítségével akarta Ali a hadi szerencsét a maga oldalára kényszeríteni. Szándékát alighanem valóra is váltotta volna, csak hát alig ragadták meg az ágyúkat a török legények, ismét fölzúgott, fölzengett az erdő. Köcsög Pista rohamozott gyalogos seregével. A talpasok már nem hőköltek vissza a sátrak előtt, hanem bátran benyomultak, kettesével, hármasávaval, s szorították a törököt a tisztásnak, hol Dani lovasai ritkították őket.

Lóval tilalmas dolog volt a sátrak közé merészkedni, a kopjások leugrottak hátasaikról, s úgy indultak rohamra.

– Meglásd, öcsém – mutatott az öreg Sóvágó Alira –, azt a foghullatót én küldöm Mohamed paradicsomába, a fülét pedig…

– A füléből én csinálok erszényt! – hetvenkedett Kantáros Misi.

Sóvágó megvetőn kiköpött, amivel azt a véleményét nyilvánította, hogy igazi katona nem használja olyasmire az ellenség fülét, amire az nem való.

Foghíjas Ali nem sejtette, hogy ellenségei már a fülén osztozkodnak. Látta, hogy a roham hamarabb oda ér, mintsem az ágyút célba irányíthatná. Dani lovasai helyett tehát Köcsög Pista talpasai ellen fordult. Intett egy pattantyúsnak, ő az egyik, amaz a másik ágyúhoz ugrott, s egyszerre sütötték el. A szögek, golyók, vasdarabok letarolták a küzdőket válogatás nélkül. A tetejében elsöpörtek néhány sátrat is, ezek tüstént lángra lobbantak, és szikrázva égtek. Köcsög Pista fél térdre esett, s korommal megtelt szemét dörzsölte. A talpasok támadása megtorpant. Egy kurta pillanatig úgy látszott, hogy Ali erőt vesz a balszerencsén.

– Csak azért is erszény! – rikkantotta Kantáros Misi, s egyenest foghíjas Alinak tartott. De Sóvágót, kihez szólt, sehol sem látta.

Ali a harmadik ágyúhoz ugrott, de arra már nem jutott ideje, hogy elsüsse. Kopja járta át inas, szikár testét, s ebből megtudta, hogy Allah annyi évet rendelt neki, amennyit élt, eggyel sem többet. Eldőlt hanyatt, ferde szája ernyedten szétnyílt, s egyetlen odvassárga agyara fenyegetőn meredt a világba, melytől most vett búcsút, katonához illő bátorsággal. A füle azonban megmenekült a szégyentől, hogy erszényként szolgáljon egy hitetlent, mivel már ott függött Sóvágó derekán, azon a vasdarabon, melyet az a csatákba ilyenféle elszámolások megejtése végett szokott elvinni.

A vezér nélkül szűkölködő akindzsik kétségbeesetten védekeztek, s az erdő felé iparkodtak volna, ha nem támadják őket mindenfelől. Sorra elhullottak, bátor küzdelem közben vagy gyáva futásban. A fegyverek csattogása pillanatról pillanatra csökkent, mígnem elhalt, s már csupán a sebesültek panasza üzent a csata felől. Néhány sátor csapkodó lánggal lobogott, mások üszőkké, hamuvá porladtak. Az ágyúk torka még füstölgött, lomhán, pöfékelve.

– Kutyák…, kutyák…, kutyák… – hörögte egy haldokló akindzsi, s két tenyerét gyomrára tapasztotta. Szeme fehérjét keresztül-kasul hálózták a duzzadó erek. Aztán hirtelen hátraesett a feje, s a szája puhán kinyílott.

Ez a füstös, üszkös, hamus, jajgató nyugalom – a csaták nyugalma – egy pillanatig, ha tartott. Sietni kell! Sietni! – eszmélt rá Dani. Meglengette kopjáját: gyalog s lovon, ki miként tehette, a kopjások megindultak a kolostor felé, az épülő palánkvárhoz.

Borvető Dénes vezette a kopjások harmadik csapatát, mégpedig nem a sátortábor, hanem az épülő palánkvár ellen. Utolsónak támadott, s már nem sok dolga akadt, mert mire odaért, az akindzsi strázsák többsége Ali segítségére sietett. Így parancsolták a sípok. Mikor a kopjások feltűntek a sáncon, a palánkon dolgozó rabok maguk fordultak a maradék őrség ellen, s a gonoszabbakat a tulajdon fegyverükkel ölték meg. A többi közönyösen dobálta el fegyvereit, s szótlanul várta jövendő sorsát. A hódoltsági parasztok abbahagyták a munkát, s egy csoportba terelődtek, ezt cselekedték a zsoldosok is. Panzerkopf kapitány kezdett kapitányi tartásba merevedni.

Dani legszívesebben megállott volna, hogy körülnézzen, s a tömérdek ismeretlen arc között megkeresse Borkát, de a lova továbbvitte. Távolabb szökkent le róla, a véletlen kedves jóakaratából éppen ott, hova sokkal később jutott volna el, ha az eszére bízza magát. Ezen a helyen dobálták le az akindzsi őrök a fegyvereiket. S a kis halom fegyvert a frissen szabadult kopjások sereglették körül, s oly elmerülten válogattak a handzsárok, puskák, kopják között, mintha a szabadságnak is csupán azért örülnének, hogy ismét fölfegyverkezhetnek. A lomha Füles Gergő a lábával kotort az emberölő alkalmatosságok sűrűjébe, hátha valami kedvére való holmi bukkan elébe. Derce bácsi guggolva válogatott, Cigány Tódor körös-körül megtűzdelte az övét tőrökkel. Borka épp egy handzsár élét vizsgálta vitézi szakértelemmel, s félrevetette, hogy másikért nyúljon. Még benne csillogott a penge a szeme tükrében, de valójában már nem látta. Két kemény kar törte be a derekát, s egy forró száj tapadt a szájára, ugyancsak keményen. A csók egy pillanatig tartott mindössze, aztán két kiáltás hangzott el, csaknem egyszerre:

– Én édes szerelmem, illatos virágom, megtaláltalak! – mondotta Dani boldog lihegéssel.

– Inkább a hóhért találtad volna meg, hát pogányként támadsz az embernek lányára? Nesze!

Azzal villámgyorsan kétszer képen teremtette, hogy csak úgy szikrázott.

Egy darabig merőn nézték egymást, Dani meg a lány, izzott az arcuk, izzott a szemük, háborgott a mellük.

– Eggyel még adósom vagy – mondta Dani kalmárosan. Elkapta a lányt, ahogy az előbb: derékon. Amaz egész testével ellenállott, s csak akkor enyhült meg, mikor már szinte olvadt a csók a száján. Megreszketett, elernyedt, s a szeme olyanformán csukódott be, mintha álomba merülne.

– No – szólalt meg Cigány Tódor –, véget ért a magyar háborúság.

– Jókora pecsétet raknak a kötésre – morogta Füles Gergő, s nagyot nyelt. Nyilván kedvet kapott a pecsételéshez.

Már süddögélt a nap, meleg volt, Menyhárt mégsem feledkezett meg éjszakai ádáz didergéseiről. Mialatt hajdani rabtársai a fegyverek közt válogattak, ő egy halott akindzsit ügyesen kihüvelyezett sokgombú dolmányából. Fogta a lantját, s amint visszafelé igyekezett, erőltette az eszét. Azért lantos a lantos, hogy a győzelmet énekkel ünnepelje meg. Csak hát a várnak, amit a kopjások elragadtak a töröktől, nem volt még neve, anélkül pedig bajosan adhat hírt az utókornak a fényes győzelemről.

A csók olyan jólesett Daninak, hogy még a bajusza tökéletlen mivoltáról is megfeledkezett. Megpödörte fickósan, aztán így ingerkedett a lánnyal:

– Egy csók, egy pofon, ez a vásár. Rajtad a sor, Borka.

A lánynak szemmel láthatólag nem tért vissza még az ereje.

Pislogott, mint kit hazugságon értek, s tűzpiros arca is erre vallott. Ekkor toppant közibük Menyhárt:

– Törökpalánk legyen a vár neve! – mondta, s püspökösen széttárta a karját, áldásosztó nagy bőkezűséggel.

– Illendő név – vélte Dani elgondolkozva. Nem sokáig gondolkozhatott azonban. Túlnan, a sátortábor felől, harsány kiáltozás hangzott föl: – Dani! Dani! Kopjás Dani!

– Megyek, Pista! Köcsög Pista! – válaszolt Dani.

Meg is indult. Egyszerre eszébe jutott, mennyi rengeteg tennivaló vár rá, s restelkedni kezdett erősen, hogy kevés híján megfeneklett a szerelemben. De alig lépett néhányat, a parasztok közül, kik a kolostor fala mellett vesztegeltek jámboran, kiválott egy ősz hajú, ősz bajszú, rokkantforma ember, s megszólította szolgai alázattal:

– Nagy jó uram, esedezem, mi hazamennénk.

Daninak torkán akadt a szó zavarában. Életében először illették ezzel a megszólítással, mely nemesuraknak dukált csupán, nem a hozzá hasonló jobbágyfiaknak.

– Hova mennének kendtek? – kérdezte végül.

– A Hódoltságba, nagy jó uram – folytatta a paraszt. – Onnan hajtott ide a török, várépíteni. Kegyelmed vitéz kardja elűzte a pogányt. Hadd térhessünk haza!

– Innen kendtek nem moccannak – talált a szavára Dani –, míg a palánk nem áll!

Lehettek harmincan-negyvenen a hódoltsági parasztok. Most megbolydult az egész csöndes tömeg. Sokan térdre ereszkedtek, mások meghajoltak, vagy a karjukat nyújtották esdeklőn. A szemekben kimondhatatlan szomorúság ült.

– Vitéz urunk, törökverő hatalmas nagy urunk, keresztények gyámola. Hadd mehessünk haza! Hadd térjünk meg házunkhoz, gyermekeinkhez! Kegyelmed híre egymagában is elegendő a pogányok ellen!

Dani szemét majdhogy elöntötte a könny, hiszen dicsőségre, vitézi hírre vágyott ő mindenkor. Nevében él a derék vitéz. Nevében él igazán, hadas időkben fürge a halál, s nyomtalanul elenyészik az emléke annak, ki jeles cselekedetekben emléket nem állított magának. Ahogy nézte őket, a szíve elfacsarodott. Hirtelen hátat fordított a hódoltságiaknak. Úgy érezte, még egy perc, s meglágyul az akarata, holott itt kellett tartania őket, hírt ne vihessenek időnek előtte a töröknek a Hódoltságba. Itt kell tartani őket, hogy a vár felépüljön. Akkor aztán jöhet az ellen.

Továbbment hát, szaporázta a lépést, hogy az idő ne múljék meddőn. Borvetőt küldte a hódoltsági parasztokhoz. Csakhamar fölzengett a táj, villogtak a szekercék, dőltek a szálfák, emelkedtek a boronafalak, az árok mélyült. Dolgoztak a hódoltságiak, dolgoztak a zsoldosok, dolgoztak a rabul esett akindzsik, s a kopjások strázsálták őket szigorún, ahogy jó strázsákhoz illik.

Köcsög Pista azért hívta volt Danit, hogy megtudakolja, indulhat-e az erdőben megbúvó szabadlakiakért. Dani csak intett, hogy gyorsabban is mehet, mint ahogy bír. S még hozzátoldotta, hogy mihelyt megjönnek, minden épkézláb ember álljon munkába, hogy minél erősebb várat találjon itt a török, ha eszébe jutna rájuk támadni.

Sok jó ló, sok puska, sok puskapor esett zsákmányul. Dani először őröket küldött a tábor köré hármas sorban, körös-körül, aztán lóra ültetett harminc elszánt embert, erős inú, pihent török lovakra. Derce bácsi harmadmagával a török puskákat töltögette, amilyen sebesen csak tudta. S ahogy sorra adogatta a töltött fegyvert a legényeknek, hűségesen elmagyarázta, miként kell bánni vele.

Javában készülődtek, mikor tajtékos lován bevágtatott a tisztásra Kondás Zsiga. Az ő révén küldte a hírt Lucskos Péter, hogy a félelmes Akibár aga útban van Törökpalánk felé. A nyomorult párának citerázott a lába, megviselte a bomlott száguldás.

– Lesre, legények! Lesre, kopjások! – kiáltotta Dani a jó szerencsét kóstolt ember bátor bizakodásával.

Még ittasan a friss győzelem mámorától, a kopjások olyan vidáman vágtattak a leshely iránt, mintha lakodalomra tartanának. Nem akadt a seregben egyetlen ember, ki ne bízott volna a diadalban. S amerre elhaladtak, az árnyas erdei út szinte pezsgett.

Az alkalmas helyet Dani már régen kiszemelte volt. Huszonöten bevették magukat a ciheresbe. A puskákat két ág villájába helyezték, s az út felé fordították, hogy célzás nélkül lőhessenek, ha az ellenség közelükbe ér.

Öt kopjás elébe vágtatott a pogánynak. Az ő hivatásuk volt, hogy rémült menekülést színlelve, az akindzsikat rácsalják a tőrre.

Nem egészen úgy történt, mint eltervelték. Alig fordult ki az öt kopjás az egyenesből, hát látják, hogy az út porzik, a por meg hellyel-közzel, mintha szikrát vetne. Azt hitték, a török közeledik, aminthogy valóban közeledett is. De nem magában, hanem Lucskos Pétert meg a legényeit kergette.

Mikor emezek látták, hogy segítség jön, megfordultak, s rácsaptak az üldözőkre, az egy Lucskos Péter kivételével, ki ráhajolt lova nyakára, az állat sörényébe kapaszkodott, mivel ijedtében a kantárt eleresztette volt, s oly sebesen suhant el a lesben állók előtt, mint a gondolat.

Azok mozdulatlanul vesztegeltek a bokrok sűrűjében, s várták hallgatagon, hogy a török annak rendje-módja szerint rámenjen a lesre.

29

A török közeledett csakugyan, nem is nagyon gyorsan, nem is nagyon lassan. De előbb hadd mondjuk még el, hol hagyta Lucskos Péter veszendőben a bátorságát, s miért futamodott meg oly rútul.

Akibár aga nem mindenkor bírta az indulatait megzabolázni.

A helyében azonban sokkal szelídebb ember is megdühödött volna. Már az is fölingerelte, hogy Szabadlak határában az előőrsét váratlanul megrohanták, s kevés híján mind levágták. Mészárosi munkájuknak elvégeztével a támadók úgy elkámforodtak, mint vékony füst a zúgó szélben.

Ez is bosszantotta az agát. Igazából azonban Füles Gergőék kertjében fakadt el az epéje. A boldogtalan defterdár inkább holt volt, mint élő, mire megtalálták a házat, hol nemrég raboskodott.

Meglelték a gödröt is, két akindzsi fürgén kiásta, s nagy nyögések közepette kiemelte mélyéből a vasas ládákat. Akibár ábrázata borongó fénnyel ugyan, de vidáman sugárzott. Minél jobban nyögtek az akindzsik, annál boldogabban. Mikor azonban a ládákat fölfeszítették, s látta, hogy arany helyett kő van bennük, az aga arca förtelmetesen elsárgult.

Minden idők bölcsei fennen hirdették, hogy a harag oktalan tanácsadó. Ezt hirdette a bölcsek legbölcsebbje, maga Mohamed próféta is. Akibár mégis a haragjára hallgatott, hiába nyögdécselte a hosszú lovaglásban megviselt defterdár:

– Uram, uram, hajtsd fejedet a megfontolás vánkosára.

Akibár aga azonban nem hajlott az intő szóra, s nem fogott gyanút az intő jelre. Holott látnivaló volt, hogy a kövekkel megrakott ládákat cselből rejtették el, őt magát cselből csalták ide. Lelkén azonban úrrá lett a harag, s elméje elhomályosult. Kitartott hát eredeti elhatározása mellett, hogy a falu népén iszonyatos bosszút áll. Parancsot adott az akindzsiknak, hogy mindenkit hajtsanak a templomtérre. Maga mindjárt odaléptetett kényes, fekete csődörén.

A nép gyűlt, gyülekezett, aggok, munkába rokkant, alázatos parasztok. Az aga abban a hiszemben rendelkezett ekként, hogy rálel a falu népében nem csupán a tiszteletlen tréfálkozókra, hanem a kolostor melletti tábor vakmerő támadóira s a defterdár agyafúrt elrablóira is.

Parancsára megjelent az új bíró, a nevét semmivel meg nem érdemlő Duhajosi gazda. Ünneplőben jött, hogy illő tisztelettel hódolhasson a falu új urának és gazdájának.

Beszélni próbált, Akibár azonban hallgatásra intette. Nem hiába élesedett az elméje számtalan hadi tapasztalaton, tüstént látta, hogy igazi ellenségeit ebben a szelíd gyülekezetben hasztalan kutatná. Ekkor a távolban csatakiáltások csendültek föl. Az aga összevonta hosszú, keskeny szemöldökét.

Lucskos Péter vérszemet kapott, hogy az előbb oly sikeresen ütött rajta az akindzsikon, s most újólag megriasztotta őket, de aztán fürgén elinalt. Ezzel elhalt a zaj, és vele elhalt a reménység az aga lelkében, hogy a vétkeseken szörnyű bosszút állhat. Ebből meggyőződött afelől, hogy ellenségei valahol a falun kívül táboroznak.

Szabadlak maradék népe békés nyájként várakozott a sorsára. Még mutatóban sem keveredett közéjük fegyverfogható ember.

Duhajosi gazda végtére előállhatott mondandójával. Mély alázattal az aga kegyelmébe ajánlotta a maga s a falu valamennyi lakójának életét, s fogadalmat tett, hogy ami adót kirónak Szabadlakra, azt ő híven behajtja. Egyszóval meghódolt, ahogy már régen tervezte.

– Csak ennyien vagytok? – tudakolta az aga álnokul.

– Ennyien – zümmögte a tömeg tisztelettel.

– Hol vannak a többiek?

Duhajosi uram a bocskora orrát szemlélte. A többiek, mintha kedvet kaptak volna, ugyancsak ezt művelték, még a mezítlábasok is, kik lábbeli híján poros ujjaikon nézelődtek.

– No – szólalt meg valamelyes várakozás után –, ha nem feleltek, ennyien sem lesztek.

A nagyobb nyomaték kedvéért kirántotta aranyos pengéjű, gyöngyös markolatú handzsárát. Adózó parasztot csak a bolond hány kardélre. De az agában annyi méreg, annyi keserű düh forrt e pillanatban, hogy a fenyegetést komolyan gondolta.

– A Kokashegyre mentek – suttogta Duhajosi bíró alattomosan. Se az agára, se a falu népére nem mert nézni. A maga életét többre becsülte a másénál, elárulta hát gondtalanul a véreit.

Aztán elkísérte a törököket a falu határáig, honnan már látszott a nevezetes hegy. Visszafordult volna, de az aga nem engedte.

A holtfáradt Habil defterdár is inkább a pihenés lugasába kívánkozott, mintsem az ismeretlenség barlangjába. De Akibár hajthatatlan volt.

Jelek bizonyították, hogy a bíró nem hazudott: letaposott fű, letarlott fák és bokrok, patanyomok. Akármilyen ádáz harag lobogott az aga szívében, nem felejtette el, hogy a legszebb sereg is gyalázatos hordává züllik vezér nélkül. Ezért a bírót a defterdárral s néhány markos akindzsivel előreküldötte a terep földerítésére. Maga hátramaradt.

Rövidesen kiviláglott, hogy okosabbat aligha cselekedhetett volna.

Egymásba folyó kiáltások hangzottak föl. Duhajosi bíró eltűnt, eltűnt négy akindzsi is, s a kiáltás sikoltásba, hörgésbe torzult.

Nem más történt, minthogy az a farkasverem, melyet a kopjások ástak a maguk védelmére, beszakadt, s a bírót meg az akindzsikat fölnyársalták a verem mélyén meredező hegyes karók. Habil defterdárt lomhasága mentette meg a dísztelen haláltól. Mindegyre hátramaradt, hogy kiszuszogja magát. Éppen javában szuszogott, mikor amazok alatt nagy hirtelen megnyílt a szilárdnak vélt föld.

Akibár kíváncsin belenézett a verembe, kemény arcán egyetlent izom sem rezzent meg, holott szörnyűséges látvány tárult eléje: négy fölnyársalt ember. Kettő közülük tüstént meghalt: Duhajosi bíró meg az egyik akindzsi. A másik kettő üvöltve, vértajtékos szájjal vonaglott.

Az aga kurtán intett, mintha legyet fogna. A csapat most már óvatosabban, lassabban haladt előre, egyre feljebb, mígnem kitárult előttük az elhagyott tábor. Hamvukba holt tüzek, ágakból s földből összetákolt putrik, lógané kupacokban, amott halomba rakott rőzse. De ember sehol.

– Tisztítsuk meg lábunkat a cselszövés hínárjától – ajánlotta a defterdár tisztelettel.

Akibár sötéten nézett rá, s szó helyett csupán szemöldöke rövid rándításával kérdezte, mit cselekedjenek, ha már egy szál hínár sem tekeredik a lábukra. A defterdár ekként válaszolt:

– A táborban felütjük a bánat tojásait, s megsütjük belőlük az öröm rántottáját.

Ez a rántotta kecsegtette-e, vagy másra gondolt, meg nem fejtheti élő ember. De bizonyos, hogy az aga megint intett. Ugyanazon az úton szállottak alá a hegyről, melyen fölhágtak volt rá. Ennyi baleset után valóban esztelenség lett volna járatlan útra térni.

A hegy lábánál már lesett rájuk Lucskos Péter a legényeivel. Csak hát ezúttal nem választotta meg oly előrelátón a terepet s az ellenfelet sem, mint annak előtte. Öten voltak, Akibár tíz akindzsit eresztett a nyomukba.

Legszívesebben maga ment volna, hogy megcsapolja dühét. Mégsem ment. Nem félelemből, sokkal inkább számításból; azért, hogy bosszút állhasson. Minél véresebb, minél iszonyúbb bosszút. Ha újólag csapdába esik, ha megsebesül, ha meghal, talán soha meg nem fizethet méltón a töméntelen gyalázatért.

A tíz akindzsi megsarkantyúzta lovát, s üldözte a menekülőket. Üldözte, üldözte, míg egyszer észre nem vették, hogy még öt legény jön szembe velük, ugyancsak magyarok.

Lucskos Péter, amint tudjuk, úgy belejött a futásba, hogy élő ember egykönnyen nem állíthatta volna meg. Elporzott zivatarosan a les előtt, hátra sem nézett, hogy legalább lássa, ki elől menekül.

Négy cserbenhagyott kopjása megvárta az öt újonnan jöttet, s velük együtt rárontott a törökre. Nagy kavarodás támadt, a lovak táncoltak, rúgtak, a kardok csattogtak, el-elbődült egyik-másik katona, hogy megijessze, kitől éppen félt. S ebben a zsivajos tombolásban az egyik akindzsi egyszer csak eltátotta a száját. Mindjárt kapott is egy vágást jutalmul, nem nagyon mélyet, de elég gonoszat ahhoz, hogy combján a sárga bugyogót vörösre fesse a vér. Ettől valamelyest fölocsúdott, félreugratott. De mielőtt elszáguldott, hogy a talányos hírt megvigye urának, még visszanézett, hogy megbizonyosodjék, jól látta-e, amit látott.

Nem tévedett. A kopjás, ki szorongatta, utóvégre sebet is ejtett rajta, valóban török lovon ült. Mégpedig foghíjas Ali híres fehér kancáján.

Akibár agának fölizzott a szeme, egyébként semmi jellel el nem árulta, milyen indulatok gerjedtek a szívében. Holott főbenjáró csapásról tudósította ez a hír. Ráeszmélt, hogy mindaz, ami idáig megesett vele e baljós napon, ármány volt, s azt szolgálta, hogy távollétében a hitetlenek elfoglalhassák a kolostort. S hogy Ali fehér kancája idegen kézre került, nem mást bizonyított, mint hogy a kolostor a magyaroké.

Nem habozott egyetlen pillanatig sem. Karját mereven Vastagpalánk felé nyújtotta. A csapat oldalt térült engedelmesen, s dobogva nekivágott a rétnek. A kopjások nyomába szegődtek a visszavonuló töröknek, meg-megközelítették a hátvédet, s apró csatározások között elkísérték egészen Vastagpalánkig.

Akibár aga valójában egyetlen dologtól félt a világon – a mostoha szerencsétől. Elvonult hát, hogy türelmesen megvárja szerencséje megújultát, s Allah segítségével rémséges bosszút álljon.

Huszonöt vitézével Dani türelmesen rostokolt a lesen, moccanás, pisszenés nélkül. Várták a jó alkalmat, hogy a megtépázott ellenségnek megadják a kegyelemdöfést. Csakhogy nem jött az alkalom. S lassan alkonyodni kezdett.

Utóvégre mi mást tehettek volna, körülnéztek, s a csupasz tájat látták. A pogány eltakarodott, hiába vetették meg oly ügyesen a lest, nem ment rá.

Hazatértek hát Törökpalánkra.

30

Dani másnap reggel körülnézett Törökpalánkon. Hála Menyhárt igyekezetének, most már mindenki ezen a néven emlegette a kolostor romjai közé épülő új palánkot. Maga Dani azt sem tudta, merre-hova kapkodja a fejét, annyi látnivaló kínálkozott a szemének. A tisztáson még lagymatagon füstölgött a hajdani sátortábor maradéka, mintha a sok veszendőbe ment drága portéka nemcsak a lobogásba, de a füstölésbe is belefáradt volna. Errőlfelől már kétembernyi magasságban emelkedett a boronafal, s a várárok úgy kimélyült, hogy egy jól nevelt patak bizonyára elfogadta volna medernek. Az árkot hathatósan púposodó sánc védelmezte.

Jobboldalt, hol erdő szegélyezte a tisztást, a hódoltsági parasztok dolgoztak. Sokkalta serényebben, mint előző nap, mikor még a törököt szolgálták. Tágult a tér az épülő vár körül, mely ugyan nem volt még vár, de egykönnyen mégsem vehette volna be az ellenség, annyi akadék meredt az útjába. A tölgyfából rótt, vastagon megpántozott várkapu egyik szárnyát éppen most illesztették a helyére. A másik szárnyon öten-hatan munkálkodtak.

Dani előbb körös-körül megszemlélte a falakat, csak ennek végeztével ment be a várba. Ott tudta meg aztán, hogy előző nap nem kisebb ember futamodott meg előlük, mint maga a félelmes Akibár aga.

Odabent ugyanaz a kép fogadta, amivel a Kokashegyen már megbarátkozott a tekintete. Türelmesen, megfontolt mozdulatokkal, a parasztok kunyhót, putrit, ólat építettek, szállást új életüknek.

Ahogy nézelődött, egyre többen figyeltek föl rá. Egy asszony, kinek tízéves fiacskáját hurcolták el az akindzsik Szabadlakról, hangos szóval hálálkodott, s buzgón biztatta a szenteket, hogy érdeméhez képest könnyítsék meg Dani sorsát ezen a földön. S mintha ez lett volna a jel, mind köréje sereglettek, kiknek szerettei rabként sínylődtek, míg a kopjások el nem ragadták a tábort a töröktől. Ott istenkedett közöttük Füsüsné is, mindenki másnál hangosabban.

Maga Dani verejtékben úszva állott a hála özönében, majd a tarkóját vakarta, majd a bajszát simította, majd azon rémüldözött, hogy a zsinatolás nőttön-nő, s egyre több embert csal elő.

– No, jól vagyon, no, jól vagyon – ismételgette sután.

Utóvégre fölemelte karját, mintha szót kérne. Holott nem akart ő beszélni, éppen az bántotta, hogy egy árva szó nem sok, annyi sem jön az ajkára. De akkora csend támadt, s a csendben akkora várakozás, hogy meg kellett szólalnia.

– Hát a törökre nem gondolnak kendtek? – kérdezte, mivelhogy ő éppen arra gondolt. S mikor látta, hogy amazok megijednek, még jobban rájuk ijesztett:

– Ugyan bizony ki dolgozik, ha kendtek papolnak, meg az eget ostromolják? Magát a rettentő Akibár agát bosszantottuk meg. Nem hagyja megtorlatlanul, hogy megcsúfoltuk. Még ma rajtunk üthet. Akkor aztán, kit miszlikbe nem vágott, rabszíjra fűzi! Menjenek kendtek a dolgukra.

Amazok egy kissé megrökönyödtek a barátságtalan intelmeken. Néhány hálálkodó elballagott, hogy tovább szorgoskodjék megkezdett munkáján. Dani mélyet sóhajtott megkönnyebbülésében, olyanformán, mint aki ép bőrrel menekült valami cudar veszedelemből.

Túl korán könnyebbült azonban meg.

– Nem addig vagyon az, fiam! – rótta meg az öreg Sóvágó.

– Ünnep a mai nap – tette hozzá Sete Ábrahám.

– Én egy ökröt ígértem, állom a szavam! – Füles Gergő apja beszélt így.

Ezt se nagyon értette Dani, még kevésbé, ami ezután következett. Borka anyja paposan széttárta két karját, fejét az égnek emelte, úgy kiáltotta harsány hangon, jóslásformán:

– Te leszel a kapitányunk! Az Isten is annak teremtett!

Dani mogorván hümmögött, holott a szívét jóleső forróság öntötte el. Van-e szebb, van-e dicsőségesebb dolog, mint kapitánynak lenni? A kopjások messzi földön híres kapitányának? Meglágyult a szíve a nagyságos gondolatra, majd eleredt a könnye bele. Borka jutott eszébe. Mióta megtért a lesből, őt kutatta jártában-keltében, hasztalan azonban.

– Ünnepeljünk hát! – csattant föl a hangja. – Hogyne ünnepelnénk, a szentségét! Győzelem napja vagyon ma!

– No, ha ünneplünk – mondta Füles Gergő apja –, akkor megfújjuk a kürtöt. Hol a kondás?

Erre a barátságos biztatásra Kondás Zsiga fürgén előugrott. A tülök ott lógott az oldalán, attól nem vált meg. Zsákmányolt azonban egy török sípot is. Most azt fújta meg, ahogy hallotta volt, törökösen. A nép pedig áramlani kezdett, mintha régen megegyeztek volna, hogy mihelyt a hívogató megszólal, jönnek késedelem nélkül. Aminthogy valóban megegyeztek, mialatt Dani a lesen rostokolt. Megegyeztek abban, hogy ha győzelem van – megünneplik. Ha pedig vár van – kapitányt választanak. S kapitány más nem lehet, ha csak Kopjás Dani nem, a törökön nyert diadal szerzője.

Futvást iparkodtak mindenünnen. Nemsokára egybe is gyűlt a várnép, csupán az őrök hiányzottak. Vigyázni kellett az utakat, az erdő mélyét, a völgyeket, rájuk ne törhessen véletlen a török. S strázsálni kellett a rabokat is, hogy a vár épüljön, erősödjék.

Hatalmas karéjban helyezkedett el Szabadlak népe, Kokashegy népe, az új vár népe Dani előtt. Mögötte néhány kopjás ácsorgott. Dani joggal érezhette magát olyanformán, mint akit bekerítettek, s menekvést többé nem remélhet. Szeme, arca meg sem rebbent, de szíve a torkában dobogott, s a szája kiszáradt. Kegyetlenebb nyugtalanság emésztette, mint a törökkel szemtől szemben.

Erősítésképpen egyre azt ismételgette magában:

– Büdös kórság! Hej, büdös kórság!

De ez sem sokat használt.

Az asszonyok között, az első sorban, egyszer csak feltűnt Borka, frissen mosakodva, fehér gyolcsingben. A mosolygás az arcán csupa biztatás volt, csupa melegség. – Galambocskám, édes kisgerlicém – szerette volna mondani Dani, s nagyot nyelt a megrekedt szótól, noha egy pillanattal ezelőtt még szikkadt volt a szája. Nézése megenyhült, szíve fölengedett, s már nemcsak Borkára nézett szeretettel, hanem az egész egybegyűlt tömegre.

Borvető Dénes előrement néhány lépést, s maga mellé intette a sípos kondást. Módfölött elégedettnek látszott, mert beszélni készült. Kondás Zsiga pufókra fújt orcával szólaltatta meg a török sípot. Muzsikálás közben azonban bizonyára a kondára gondolt, mert megint olyanforma hangokat csalt elő szerszámából, mintha disznókhoz beszélne.

A tömeg fölkacagott, Zsiga ijedten elnémult. A sípot leeresztette. Csönd támadt, s Borvető beszélni kezdett:

– Szabadlak népe! – kiáltotta. – A falunkat elveszítettük, de lett helyette várunk. Megóvtuk a szabadságunkat! Kik rabul estek, kiszabadítottuk! Vagyon aranyunk, fegyverünk, még ágyúnk is vagyon! Hadd legyen kapitányunk is. Ahogy a nyájnak juhász kell, úgy kell a várnépnek is a kapitány. Különben elbitangol, szerteszéled, s vadak prédájául esik. Válasszuk meg hát kapitányul…

Ennél tovább nem jutott, habár tartogatott még néhány magvas igét. Nem juthatott tovább, mivel az egész egybegyűlt tömeg egy emberként kiáltotta:

– Kopjás Dani legyen a kapitányunk! Kopjás Dani! Kopjás Dani!

S amint elcsitult a kiáltozás, Borka anyja nagy hirtelen Borvető oldalánál termett, s a maga éles, zsörtös hangján hirdette világgá:

– Az Isten is kapitánynak teremtette, hisz ő szabadította ki a lányomat!

Azzal odarohant hozzá, megölelte, megcsókolta cuppanósan, paskolta a hátát. S mintha ez a többiek étvágyát is fölcsigázta volna, jöttek a fehérszemélyek, s úgy meggyűltek Danin, mint darazsak a mézen. Annyi csók csattant el néhány szempillantás alatt, hogy Szabadlak egész népe egy éven keresztül nem csókolódzik annyit.

A csókra járulók közül egyedül Borka hiányzott, Holott Dani őt leste, őt várta. Jó ugyan a hála csókja, jó a gyöngédségé, jó a szereteté, de a szerelemé a legjobb, s bánatára éppen az hiányzott.

Meglátta Borkát. Iparkodott szegény lány erejétől tellőn. Sietett volna a legény is elébe, csak hát kettőjük között egy fél templomra való asszony tülekedett, lökdösődött, kacagott vagy sírt örömében. Egy sereg meg Danin függött, mint fürt a tőkén, csak valamelyest nyugtalanabbul.

– Fújd! – biztatta Kondás Zsigát Borvető.

Amaz igyekezett is, hordónyira dagadt képpel, nyakán, halántékán lüktető erekkel, fújta, fújta, fújta. Hol kanászosan, hol törökösen. De ha százszor szebben fújja, akkor sem törődött volna a sípolásával senki.

Utóvégre Borvető intett a kopjásoknak. Azok fölnyalábolták a vászoncselédeket, a csinosabbakat gyöngéden, a csúnyábbakat se durván, de kevesebb gyönyörködéssel. Megtisztult a tér, Dani ismét magányosan állott, mellette Borvető meg a kanász, csuromvizesen.

– No, fiam – szólalt meg Borvető ünnepélyesen –, nem a király tett kapitánnyá, hanem mi. Esküdj hát hűséget minekünk.

Most látta csak Dani, milyen bajos dolog helyesen kapitánykodni. Összeharapta az ajkát, mintha valami égő fájdalmon akarna erőt venni. Mélyet lélegzett, aztán rekedten, de hangosan megszólalt:

– Esküszöm – mondta. – Esküszöm, hogy inkább választom a halált, hogysem hűtlen legyek hozzátok!

– Úgy legyen! – hangzott innen-onnan. Mások éljeneztek.

Dani hirtelen kinyújtotta karját, s csöndet intett.

– Nem addig vagyon az – szólalt meg bátran, hangosan, ahogy kapitányhoz méltó –, nem addig vagyon az, hogy csak én esküszöm. Esküdjetek ti is. Esküdjetek engedelmességet!

– Esküszünk! – szállott a fogadalom tisztán, ünnepélyesen.

– No – válaszolt Dani –, akkor azt parancsolom nektek, hogy a mai győzedelmet ünnepeljük meg!

Szabadlak népe örömmel fogadta a szigorú parancsot. Tüzek gyúltak. Füles Gergő apja elővezette az ökröt, mit ígért volt. Disznó, birka sivalkodott a böllérkés alatt, lisztet szitáltak a lepénysütő asszonyok, a gyerekek széles, lapos kövek után kutattak a fölhányt földben, lepénysütéshez. Borvető két hordó bort gurított a zsoldosoktól ejtett zsákmányból a kolostor fala mellé. Mindjárt őrséget is állított eléjük, meg ne csapolhassák a szomjas kedvűek időnek előtte.

Egyszóval dolga után sietett mindenki. Borka sem cselekedett másként, csak éppen nem törte magát a sietéssel, hanem az utolsók közt maradt, s olyan lassan lépegetett, hogy még a sánta is utolérhette volna.

S mivelhogy Dani ép volt mind a két lábára, könnyűszerrel melléje szegődött. Se meg nem szólította, se meg nem ölelte, csak odalépett hozzá. Borka oldalvást feléje sandított, hogy tudja, ki az, kivel egy úton halad. De azért úgy tett, mintha nem tudná, az illedelem ilyenformán követeli. Hamvas arca éretten piroslott, s két szeme pillája két kicsi legyezőként iparkodott hűsíteni a szívéből fölfelé áramló édes hevületet.

– No – suttogta Borka egy sátor előtt –, megyek anyámhoz.

– Dehogy mégy! – felelte Dani.

Borka megállott, fejét leszegte, nem makacsul azonban, inkább kezesen. A megtaposott, poros földet nézte maga előtt. Dani meg gyorsan körülkémlelt, s meglátta a kis kaput a kolostor falán. Kézen fogta a lányt, a szemöldökével intett, azzal átsirültek ügyesen a kis kapun. Árok vágta el útjukat, mélyén rab zsoldosok lapátoltak. Panzerkopf kapitány szemfülesen a legszerényebb lapátot választotta, meg ne viselje túlságosan a méltatlan munka. A sáncon kopjás őrök sétáltak fel és alá. Mögöttük, a friss irtáson lombos ágak fonnyadoztak, ledöntött fák csonkjai meredtek fehéren. Aztán az erdő következett.

Dani oda igyekezett, szótlanul továbbra is, mivelhogy semmiképpen nem sikerült elvégeznie magában, hogy megkérdezze-e, amit kérdezni akar.

Amint a törzsek eltakarták előlük a kopjásokat meg a földhányó zsoldosokat, szembefordult Borkával. Még egy szempillantásig tusakodott magában, hogy beszéljen-e, vagy inkább cselekedjék. De a két karja nem habozott, s mire a beszéd mellett határozott, már némaságra ítélte magát. Amiben semmi csodálatos nincs, a helyében senki emberfia nem beszélhetett volna, még ha kétannyira tapasztalt s tízannyira ügyes, mint ő. Mert ugyan bizony miként ejthetne szót az olyas ember, ki éppen csókol?

Rézsút verődtek be a nap sugarai a lombok közt a harasztra, s teleszórták hosszúkás aranyfoltokkal. S ezek a foltok nyúltak, nyújtózkodtak, majd elhalványultak, s mintha az avarból, a fák tövéből kelne ki, lenge kék pára szakadt föl, füstforma pára, nem is füst, csak emléke valami régen s nagyon messzi ellobogott tűznek.

Most, hogy serényen bealkonyodott, Dani elérkezettnek vélte az időt főbenjáró tudakozásra. Fölébe hajolt hát Borkának, hogy a lány jól láthassa az arcát, s ne amúgy vaktában feleljen.

– Hogy vélekedsz a bajuszom felől? – kérdezte.

Borka valóban nem siette el a választ, hanem előbb odapillantott a legény orra meg szája közé, hol a bajusz fészkel.

– Olyan, mint a kicsi gácsér farka – mondotta aztán, s mintha fölöttébb elégedett volna ezzel az ítélettel, elmosolyodott, hátradőlt, s összefonta két karját a feje alatt.

– Arra felelj – sürgette Dani komoran–, hogy kukorékos-e, vagy nem kukorékos?

– Ki látott kukorékos gácsérfarkat?

– A minap azt mondtad – magyarázta Dani valamelyest megbúsultan –, nem váltasz szót velem, míg kukorékos bajszom nem leszen.

Borka nagy igyekezettel ráncolgatta a homlokát, de semmiképpen nem emlékezett rá, hogy ő ilyen vagy olyan bajuszt követelt volna Danitól. Amaz megkérdezte keményen:

– Kell-e a bajszom így, ahogy vagyon?

A lány bólintott, hogy kell.

– Merthogy én azt el nem tűrném… – folytatta a legény.

– Ugyan bizony mit nem tűrnél el? – szökkent föl fektéből Borka. Tüzelt az arca előbb is, most azonban másként tüzelt, sokkal sötétebben.

– Azt, hogy egy nap a szememre hányd, hogy a bajszom nem kukorékos. Holott te mindig arra vágyódtál.

– Ha téged is megkaplak vele – felelt Borka hirtelen megkedvesedve –, akkor jó nekem a te gácsérbajszod ilyen idétlenül is.

Dani egy szóval sem válaszolt, hanem fölállott. Megcsapkodta magát körös-körül, le is pergett róla legalább a fele a rátapadt száraz leveleknek. De az öröm majd szétpattintotta a szívét.

Csimpolya, duda muzsikája úszott a levegőben, s kurjantások üzentek a mulatozók jókedvéről. A vigadás zsivaja szinte lépésről lépésre erősödött. Már hallatszott a táncosok lába dobbantása, az ásók csikorgása a kavicsos földben. Kopjások strázsálták most is a zsoldosokat, de mások, mint idejöttükkor.

Lefutottak az árokparton, föl a másik oldalon. Odabent a négy fal között csapkodó lángú, terebélyes tüzek lobogtak. Középütt simára söpörték a földet, s most a palánk fele népe ott rúgta a port nagy ihajjahózással.

– Gyere – hívta Borka –, gyere táncoljunk.

Dani megingatta a fejét:

– Nem én, míg anyáddal szót nem értettem.

Keresték a sütő-főző asszonyok közt, nem lelték, keresték a táncosok közt, ott sem volt. Benéztek a sátorba, merő üresség bámult velük szembe. Utóvégre ott találtak rá a kolostor fala mellett, a bort mérte a táncosoknak a kisebbik hordóból, mert a másik kiürült már. Azazhogy üres éppen nem volt, mert megtöltötték vízzel.

Hogy mi végből, az rövidesen kiviláglott.

– Jaj! Jaj! Ajjajajj! – hangzott a keserves panasz egy hullámzó embercsoport közepéből. Heten közeledtek a hordóhoz, szerfölött nyughatatlanul, mégpedig haton lábon, egy a levegőben. S ez az egy volt az, ki siránkozott, s fogadkozott is ekképpen:

– Soha többet meg nem futok! Soha! Inkább száz halált szenvedek, csak eresszetek!

Lucskos Péter panaszkodott így, de a hat kopjás, ki markosan tartotta, nem eresztette, hiába rúgott, hiába hányta-vetette magát. Odavitték a hordóhoz, belemártották fővel előre:

– Ha Lucskos vagy, legyél lucskos! – mondták.

Egy darabig mártogatták, majd hirtelen megfordították, lábbal nyomták be a hordóba, s hagyták, hogy a maga erejéből kecmeregjen ki. Köpködött kegyetlenül a nyomorult, aztán eloldalgott restelkedve, hogy megszárítkozzék a dicstelen lecke után.

– No – mondta Dani –, eláztál, mint fánk a feredőben.

– Többet soha! – prüszkölt a megnedvesedett legény. – Soha meg nem futok!

Azzal nagy szégyenkezve elsompolygott, hogy magányosan megszárítkozzék.

Immár semmi akadály nem volt, Dani tehát megkérdezte Füsüsnét:

– Akarja-e kend, hogy a lánya kapitányné legyen?

Amaz vállat vont, fölnézett csapolás közben, s úgy válaszolt:

– Hogyne akarnám. Hiszen az Isten is kapitánynénak teremtette!

31

Akibár agát rágta, emésztette a düh. Hogyne rágta, hogyne emésztette volna, hiszen lépre csalták, megcsúfolták, egy sereg vitézét levágták, rabul ejtették, épülő várát elfoglalták. Ahogy dühös katonához illik, idejét nem vesztegette tétlenül. Már másnap lóra ült, s elnyargalt egy fél zászlóalja akindzsival, hogy földerítse, ki ármánykodott oly sikeresen ellene, s miként állhatna bosszút rajta. De balszerencsével járt. Meg sem közelíthette a kolostort. Hiába került bármerről, a kopjások váratlanul rajtaütöttek. Oly meglepetésszerű gyorsasággal mindenkor, hogy az irháját is alig bírta épségben elhordani.

Portyáiból azt az egyetlen hasznos tudomást húzta hát, hogy odaát az új várban olyan ember kapitánykodik, ki jártasan űzi a hadimesterséget. Nem egyedül a harag tüzelte a rettentő agát, a kényszer is szorongatta. Minden muzulmán vitéznek kötelessége ugyan a felséges padisah hatalmát gyarapítania, dicsőségét öregbítenie, az aga mégsem e magasztos célok szolgálatában merészkedett beljebb magyar földre, s bontotta meg a frigyet. A környék falvait meghódoltatni s megadóztatni jött ő, s hogy ezt megtehesse, ahhoz Törökpalánk birtokára is szüksége volt. Mivel maga nem boldogult a földerítéssel, kémet küldött az új várba.

Volt egy agyafúrt pribékje. Tülkösorrúnak nevezték az orráról, mely tülkölésre alkalmasabbnak látszott, mint szaglászásra. Miután meghallgatta ura parancsait, a Tülkösorrú magyar gúnyát öltött, lóra ült, s közibe állott öt akindzsinek. Együttesen elnyargaltak a Balatonnak lejtő völgybe, Törökpalánk mögé, onnan az akindzsik cikornyás vargabetűvel megtértek az aga szállására, a pribéket ott hagyták az őszi erdőben.

Nagy ideig meg sem moccant. A lódobogás távolodott, halkult, majd elhalt. A Tülkösorrú sóhajtott egyet, s lépegetni kezdett Törökpalánk iránt. Mikor úgy vélte, hogy megközelítette az őrök vonalát, s előbb vagy utóbb rábukkanhatnak, letelepedett egy bokor alá, s kihúzta az ingét. Az ágyéka fölött csúnya, sipolyos sebhely éktelenkedett. Elővette kését, fogát összeharapta, s a heget két felületi vágással bemetszette. Átszúrta az ingét is, majd visszagyűrte, s rászorította a sebre, hogy átázzék.

Lődörögve folytatta útját, nyögések közt, mint ki fogytán van már az erejének. A vérfolt lassan szélesedett mocskos ingén. Hirtelen két fegyveres szökkent elébe a sűrűből, Cigány Tódor az egyik, Lucskos Péter a másik.

– Könyörüljetek meg rajtam egy nyelet vízzel, sok vérem elcsurgott, majd elepedek szomjúságomban – kolduskodott a Tülkösorrú, s kéretlenül mindjárt mutatta is a sebet az ágyékán. Először Péternek, aztán oldalt fordult, hogy a másik is megszemlélhesse. Félig csukott szeme sarkából sunyin leste az ábrázatukat, megszánják-e, vagy gyanút fognak.

– Húzd meg! – biztatta Lucskos Péter.

A pribék rátapasztotta cserepes ajkát a csutora csecsére, s szívta-szívta lankadatlanul. Utóvégre a kopjás megsokallotta, s kikapta a kezéből.

– Bor volt – csettintett a Tülkösorrú elismerőn, és sóvárogva nézett a kulacsra, mivel a bort kisded kora óta kedvelte. Kevés híján a küldetéséről is megfeledkezett.

– Ki sebzett meg? – kérdezte Lucskos Péter.

A pribék elmondta a mesét, mit kieszelt volt: portyázó törökök támadták meg a Hódoltságban, kirabolták, övéit rabszíjra fűzték, s maga csak azért menekült, mert holtnak vélték. Eljött hát ide, magyar földre, hogy elszegődjék katonának valamelyik várba, s karddal fizessen meg a pogánynak.

– Csak hát nem vagyok már egész ember. Elfolyott az erőm a hosszú úton. Elhullok, ha még sokáig kell mennem.

– No – vigasztalta Péter –, menj csak, nincs messzi a vár. Ott kapsz szállást, ételt, italt, s majd megszolgálod, ha megújultál.

– Isten fizesse meg – hálálkodott a Tülkösorrú, de sehogy sem szánta rá magát, hogy odébbálljon. A borra gondolt, s a nyál összefutott a szájában. Cigány Tódor felé fordult:

– Adj egy nyelet vizet te is – kunyorált vékony hangon.

A legény odanyújtotta a kulacsát. A Tülkösorrú áhítattal emelte a szájához, de alig kortyintott bele, szeme kerekre nyílt, a képe elfacsarodott, mintha ecetet nyelt volna, holott csak vizet ivott. De ki bort vár, annak méreg a víz. Mindamellett illendőn megköszönte az italt, s továbbsántikált.

Még kétszer megállították a törökleső strázsák, míg végtére a várárok fölé vetett vadonatúj pallón bevánszorgott Törökpalánkba. Volt egy pajta a várban, mit legényszállásnak használtak, oda irányították. Munkaidő lévén, csupán néhány sebesült időzött bent. A homályos sarokban valaki hol hörgött, hol rekedt nyögések közt hánykolódott.

– Nem sokáig húzza már – jegyezte meg Kantáros Misi, ki itt lábadozott, sántán, de jókedvvel. Azzal maga mellé mutatott a szalmára.

A Tülkösorrú elértette a hívást, tenyerét a hasára szorítva óvatosan leereszkedett, vackot vájt magának, aztán fölemelte az ingét:

– Hamma, hamma – mondta ravaszul, mert tudta, hogy az ilyen csámcsogásféle hangzat étvágyat kelt, ami még a kíváncsiságnál is erősebb.

Kantáros Misi piros arca elkomorodott, mikor látta, hogy nem étellel kínálják:

– Mit hivalkodsz a rusnya hasaddal? – kérdezte bosszúsan.

– Itt szúrt meg a bestye pogány – kezdte a pribék az ismerkedést, s elmondta töviről hegyire a maga hazug históriáját.

– Hát te miért viseled pólyában a lábad? – kérdezte aztán.

Válasz helyett Kantáros Misi hanyatt hengeredett, térdét a melle közelébe húzta, így mutatta, miként óvta meg életét a csatában. Mikor a kopjások megrohamozták a sátortábort, neki csak egy gondolat járt az agyában, hogy ő vágja le foghíjas Alit. Már-már a közelébe férkőzött, de akkor valaki lerántotta a lóról, s handzsárral támadt rá. Nem tehetett mást, rúgással védte ki a csapást. A penge két lábujját leszelte.

– Csak az az egy bánt – fejezte be a kopjás a történetét –, hogy mialatt én az életemért rugdalóztam, az öreg Sóvágó megelőzött, s fülét vette foghíjas Alinak.

Másnapra a pribék meg a kopjás úgy összebarátkozott, hogy együtt ültek ki a pajta elé, sütkérezni az őszi napon.

A Tülkösorrú ernyedetlenül vizsgálódott. Vastagpalánkra menet maga is körülnézett itt. Láthatta hát mekkora változás ment végbe, mióta a magyarok elfoglalták a várat. Törökpalánk most már valóban vár volt. Négy sarkát zömök, vaskos bástyák védelmezték. A falakat megtapasztották vastagon sárral, s helyén állott már a várkapu is.

– Könnyen ide be nem tör az ellen – mondta a Tülkösorrú elismerőn, s maga is így gondolta.

– Meghiszem azt! – felelt a pozsgás arcú kopjás büszkén.

A vár erősnek látszott. S ebben az erős várban egy fél falura való fegyveres sürgött-forgott. Kétannyi, mint Vastagpalánk akindzsi őrsége, ha nem több. Nekifohászkodott a Tülkösorrú többször is, de sehogy sem sikerült megszámlálni a kopjásokat. Mindegyre új meg új arcok bukkantak föl. Egyszer ötvenig jutott el, másszor hatvanig, de megakadt, mivelhogy úgy rémlett, már számba vette azt, ki éppen elébe vetődött.

– Aztán mivel etetik ezt a tömérdek sok népet? – kérdezte reménykedve, hogy végre hibát lel.

Öt-hat szekér éppen akkor dörömbölt keresztül a pallón.

– Estére megrakodva térnek meg – intett arrafelé Kantáros Misi. Aztán oldalt mutatott, valami kerítésfélére, melyet egy sátor nagyrészt eltakart. – Amott a karám, azon túl vagyon egy másik, de annak még a csücske sem látszik idáig. Tőlünk vette a török a birkát, megfizette, mégis mi esszük meg. De akad tehén is, disznó is, ökör is meg ló. Minket ugyan ki nem éheztet a pogány.

– Derék kapitányotok lehet – jegyezte meg savanyún a pribék –, hogy ilyen ügyesen gondoskodik rólatok.

– Elmehetne nagyvezírnek a szultánhoz.

– No-no – szerette volna mondani a pribék. Nagyra tartotta ő a török hatalmát, azért is szegődött a szolgálatába. De nem szólt, csak nézelődött borúsan.

– Víz is kell ám – bökte ki nagy sokára.

A piros képű legény megvetőn vállat vont:

– Kiástuk a kolostor kútját.

– Hm – mozgolódott a Tülkösorrú –, csakhogy a várárokban egy köpésnyi vizet sem láttam.

– Majd látsz rövidesen.

Ez a gyors válasz kedvét szegte a pribéknek, nem is firtatta, mint töltik meg vízzel a tágas nagy árkot. Bizonyosra vette, hogy olyan magyarázatot kap, amitől még inkább elbátortalanodik. Akibár aga nem szerette a kedvezőtlen híreket, s rosszul fizetett érettük. Bajos dolog a pribéki mesterség. Az igazmondás veszedelem, a hazugság ugyancsak. Pártoljon el az agától? Ha mégis ő győz, kínpadra vonatja. De ha emezek győznek, sincsen biztonsága, akármelyik szabadult rab elárulhatja. Mialatt így füstölgött magában, a tekintete szüntelenül lesett, kutatott. Egyszerre megdobbant a szíve. Onnan, hol ült, a várkapura esett a látás, mindamellett fölállott, hogy megbizonyosodjék felőle, valóban nem tévedett-e.

Majd szétpattant a szíve, úgy megörült. Nem látott ágyút sehol. Rátalált hát a győzelem kulcsára. Hogy is nem jutott korábban eszébe! Hiszen parasztok ezek, tudatlan pásztorok, nem értenek máshoz, mint hogy megnyerjenek egy-egy apró csatát.

A Tülkösorrú még javában lubickolt örömében, mikor kiáltozás támadt, dörgés, dobogás, amibe olykor káromkodás, máskor kacagás vegyült. Talány volt, hogy mi verte a zajt, mi keltette a riadalmat, a látást eltakarták a csomóba gyülemlett kopjások. Háttal állottak mindannyian, s a tömeg egyszer-egyszer kis híján szétrebbent, máskor megsűrűsödött, a színtől, honnan elindult, lassúdan közeledett a várfalhoz.

– Vajon miben mesterkednek? – kíváncsiskodott a pribék, s nyújtogatta váltig a nyakát, hogy valamit ellessen. Aztán elbúsult, mint a félretörült bajusz, melynek nem jut a levesből. A kopjások azért zajongtak, tolongtak, szitkozódtak, kacagtak, mert éppen a töröktől zsákmányolt ágyúkat készültek elhelyezni a bástyákon.

Kopjás Dani maga irányította vitézeit a bajos iparkodásban. Nem sok idő telt bele, a török ágyúk magyar szolgálatban ásítottak a göcsörtös talajú irtásra, mely siváran övezte a várat. Ahová ágyú nem jutott, szakállas puskákat állítottak.

– No – mondta Dani mindezek végeztével –, a többit kendre hagyom. Ideje, hogy a magam dolgára gondoljak.

Borvető, kihez ez a biztatás szólott, beleegyezőleg bólintott. Azzal máris hozzálátott, hogy legénységet válogasson az ágyúk mellé.

32

A maga dolgán Dani nem egyebet értett, mint amit a helyében minden vőlegény értett volna. Hadas időkben a házasuló ember jól teszi, ha siet. El is küldött papért már jegyváltásuk másnapján, de a herendi vén tisztelendő betegen nyomta az ágyát, nem vállalkozott a vészes útra. A fullajtárnak annyi esze nem volt, hogy a szomszédos falvakban kereskedjék, ha már Herenden balsikerrel járt. Tanácsos elméjű követet kell tehát választania. Nemcsak papszerzés végett, hanem főbenjáróbb okból is. Törökpalánk ugyan sok bátor fegyveressel büszkélkedett, eléggel azonban nem, hogy Vastagpalánkot bevehesse velük. S mivel a török kiűzése közös érdeke volt az egész környéknek, Dani katonát akart, még húsz-harminc válogatott legényt, hogy mikor megszállja Vastagpalánkot, ne kényszerüljön csekély őrséget hagyni a várban. Ilyen nevezetes megbízatással nem bocsáthatott akárkit útnak.

Kit küldjön? Kit válasszon?

S amint ekként tépelődött magában, léptek neszezését hallotta a háta mögött. Menyhárt volt az. Borús ábrázattal közeledett akindzsi dolmányában, valamelyest kerekdedebben, mert amióta nem didergett szakadatlan, meghízott.

– Elfajzott lelkű kapitány vagy te, Dani! – mondta Menyhárt szemrehányón, s megállott ott, hol megszólalt.

– Ugyan bizony mi ütött beléd? – kérdezte Dani. Amaz nem válaszolt, hanem tovább fújta a maga nótáját:

– Nem érdemled meg, hogy olyan barátod vagyon, mint én. Ha a török nem szorongatna, elpártolnék tőled, hogy ilyen undokságosan elgazultál.

– Mit vétettem ellened? – tudakolta a kopjások kapitánya.

– Olyan kemény a te szíved, Dani, hogy a lelked bizonyára éhen veszett. Egy farkas is restellné úgy otthagyni a szukáját, ahogy te Borkát otthagytad.

Ezt már Dani nem állhatta meg szótétlen.

– Ahány fogam, mind peregjen ki, ha mást szeretek!

– Nem fogadkozás kell a menyasszonynak – legyintett Menyhárt megvetőn –, hanem esküvő. S ha te tüstént el nem küldesz engem papért, szót többé nem váltok veled, ha száz évig élek, akkor sem.

Daninak előbb csak a szája nyílt ki, aztán nagy hirtelen könnybe lábadt a szeme. Egy árva szót sem szólt, hanem odaugrott Menyhárthoz, megölelte jobbról-balról. Jó idő beletelt, míg a szavára lelt, akkor is csak ennyit bírt kinyögni:

– Eredj, Menyhárt! Eredj!

Ellágyult a szeplős dalnok is, s hogy csorba ne essék a férfiasságán, vagy ha esik, ne látszódjék, ment volna azon nyomban. Dani visszatartotta. Ki akarta törülni a könnyet a szeméből, de inkább a bajszát pödörte meg. Már-már belekezdett, mit végezzen Menyhárt a papszerzésen felül, mikor feltűnt Köcsög Pista.

– Pacalkopp kapitány engedelmet kér, hogy szót válthasson a kopjások kapitányával.

– Pacalkoppot rázza ki a csiklandósnyavalya!

– Én is ilyesfélét válaszoltam neki – mondta Köcsög Pista –, de hát sehogysem tágít.

Mióta Törökpalánkot a kopjások visszafoglalták a pogánytól, nem múlt el nap, hogy a mócsingos képű kapitány ne háborgatta volna Danit. Hol maga kért szóra engedelmet, hol üzent: ahogy tehette.

– A zsoldos is ember – vélekedett Köcsög Pista bizonytalanul.

– Kísérd hát ide – hagyta rá Dani.

Mialatt Köcsög Pista megjárta az utat oda és vissza, Dani tüzetesen eligazította és útnak eresztette Menyhártot.

Panzerkopf kapitány megborotválkozott takarosan. Ábrázata vöröslött, mint a nyers hús, rőt bajsza lángolt. Egyébként azonban nem festett félelmetesen, mert koszos parasztgatya lengedezett bokája fölött, hosszan kígyózó madzaggal. Meztéláb taposta a vastag port, két roppant bütyke piroslott, mint a cseresznye.

– Kegyelmed méltatlanul bánik velem – mondta komoran és ünnepélyesen. – Kegyelmed semmibe veszi, hogy engem a császár őfelsége nevezett ki Vastagpalánk kapitányául.

Itt a kapitány szünetet tartott, mintegy időt engedve Daninak a feleletre. De Dani nem szólt, nem is bólintott, hogy hallotta, amit amaz elmondott, csak állott, méltósággal, ahogy hivatásához illik.

– A vár felépült – folytatta a zsoldosok kapitánya, s a falakra mutatott –, de a vár mit sem ér tudós kapitány és harcban próbált zsoldosok nélkül. Adja át nekem kegyelmed a várat, s menjen isten hírével, vagy építsen magának külső várat, s kapitánykodjék ott.

Elbámult Dani az ildomtalan arcátlanságon. A szava is elakadt egy pillanatra, de aztán kitört belőle a méreg:

– Te koszban fetrengő ártány! Te mersz így beszélni velem! Nesze, disznó! Nesze! Nesze!

Azzal csépelni kezdte Panzerkopfot a szablyája lapjával. Amaz üvöltve menekült, Dani a nyomában, s verte-verte ádázul, mígnem a vitéz kapitány be nem surrant zsoldosai mögé.

Mihelyt Dani visszacsúsztatta hüvelyébe a szablyáját, Panzerkopf megint megszólalt, olyan higgadtan, olyan nyugodtan, mintha nem őt tángálták volna el, mintha nem ő iszkolt volna lélekszakadva, végig a hosszú udvaron:

– Jobb, ha kegyelmed szépszerivel megegyezik velem.

– Te fészken tojó lélek, te – háborgott Dani –, te akarsz velem egyezkedni? A váradat gyáván eladtad, az életedet nekem köszönheted. Basák pecére volnál már régen, ha én meg nem szabadítlak. Ne egyezkedni akarj te velem, hanem térdre borulva mondj hálát, hogy karóba nem húzattalak árulásodért!

Panzerkopf szelíden hallgatott, még bólogatott is, mintha igazat adna a kopjásnak. Holott ezzel a bólogatással csupán azt jelezte, hogy ő ráér, akár estig is vár türelemmel, vagy hajnalig, vagy másnapig. Úgy határozott, hogy törik-szakad, végére jut a mondandójának, mégha háromszor elpáholják, akkor is. Nemcsak a kapitányságért harcolt a derék férfiú, hanem az életéért. Mihez is foghatna harminc zsoldosával fegyver nélkül, parasztgúnyában, rab sorban? – Változandó a szerencse. Ma még a kopjások rabja, de ki tudja, mit hoz a holnap. Megbánta erősen, hogy igaza tudatában oly fennen kezdte a beszédet. Jámboran folytatta hát, alázatos kéréssel, amint illik:

– Esedezem, hallgasson meg kegyelmed.

– No – válaszolt Dani –, ha esedezel, akkor meghallgatlak.

– Kegyelmed dicső dolgokat vitt végbe – folytatta Panzerkopf –, áldjuk érte mindannyian. S ha kegyelmed meg is hagyott raboknak, sorunk százszorta kedvezőbb, mintha a pogány kutyái volnánk. De azt is tudhatja kegyelmed, hogy a császár őfelsége várait maga választotta emberekre bízza.

– Téged ügyesen kiválasztott – vágott közbe Dani.

Panzerkopf kapitány készségesen elnémult, s csupán Dani bátorítására beszélt tovább. – A császár – fejtegette – előbb-utóbb hírét veszi, hogy Vastagpalánkon a török az úr, az új várban pedig Kopjás Dániel kapitánykodik. Hírét veszi, hogy hű zsoldosai rabul sínylődnek Törökpalánkon. Felséges szíve pedig haragra fog gyulladni, s neki, Panzerkopfnak fejét véteti.

– Ha ekként cselekszik – mondta Dani –, akkor megérdemli, hogy magyar király lett belőle.

Panzerkopf kapitány búsan felsóhajtott, mintha máris búcsúznia kellene szép nyershússzínű fejétől. Aztán folytatta:

– De ha őfelsége azt tapasztalná, hogy az új várban Panzerkopf a kapitány, kegyes szívvel megbocsátana Vastagpalánk elvesztéséért. Kiváltképpen, ha Panzerkopf kapitány, Kopjás Dániel kapitánnyal szövetségben, megvenné Vastagpalánkot a töröktől. Ilyenformán a császár nem vágatná le Panzerkopf kapitány fejét, s Kopjás Dániel kapitányt sem űzné el hadaival Törökpalánkról.

Dani várt még egy darabig! Mikor azonban látta, hogy a zsoldosok kapitánya végzett a mondandójával, elmenőben büszkén odavetette:

– Kegyelmednek belezápult a feje ijedelmében.

– Fontolja meg kegyelmed! Fontolja meg! – kiáltotta utána a zsoldoskapitány könyörögve. Ábrázata fokonkint elsötétedett. Most inkább füstölt oldalashoz hasonlított, mintsem nyers húshoz.

E nevezetes beszélgetést sokan végighallgatták. Közöttük a Tülkösorrú, ki elvegyült a kopjások tömegében, s fülelt rendületlenül. Boldog volt, mert végre megtudott egy és más hasznos dolgot.

Hiába hagyta faképnél az alkudozó Panzerkopfot oly hirtelen, s hajtogatta magában, hogy nincs megfontolnivalója, Dani mégis gondolkodóba esett. Kemény törekedésében, hogy Szabadlak népét a töröktől megóvja, megfeledkezett a királyról. Lám, most a király föltűnt valahol a hátában, fenyegetőn, mintha nem volna elég veszedelem a pogány magában. Mindabból, mit Panzerkopf kapitány mondott, egyben lelt támaszra. Jelesen abban, hogy a király bizonyára megenyhül, ha Vastagpalánkról a törököt kiűzik. Sietni kell hát, sietni veszettül, hogy mire a lomha bécsiek fölocsúdnak, magyar zászló lengedezzék Vastagpalánk bástyáin. Különben a király hadat bocsát Törökpalánkra, őt elűzi, a helyébe pedig valami Panzerkopf-féle vitézt rendel.

Akkor aztán jaj a szabadlakiaknak, jaj az egész Bakony népének, adózhatnak töröknek-németnek.

Mikor idáig jutott országos töprengésében, Borvető Dénest pillantotta meg. Amint az öreg közeledett, az arca s a homloka körül enyhe sugárzás játszadozott, mintha javában készülődne az üdvözülésre.

– Ágyú vagyon – mondta Borvető letelepedőben egy tönkre, mely ott magányoskodott Dani sátorának ajtaja előtt. – Pattantyús is akadna. Csak hát szükséges volna megengesztelnünk a zsoldosokat.

– Kend talán többre becsüli nálam azt a rezes orrú kapitányt, hogy neki prókátorkodik? – kérdezte Dani szemrehányón.

Borvető megingatta a fejét, őszbe csavarodó bajsza két szára csöndesen lengedezett:

– Hazátlan népség, gyáva népség, fosztogató népség, italos népség – igaz. Csak hát próbált pattantyús valamennyi. Miközöttünk meg egy sincs, ki ne félne az ágyútól, ha mögötte áll. Mert szemből néhányan már láttunk. De az más. Békélj meg a kapitánnyal.

– Nem békélek – dacoskodott a legény –, hanem csődörösen belérúgok!

– Leltem pattantyússágra érdemeset a mieink közül bőven – folytatta Borvető rendíthetetlenül. – Egy fél év alatt mesterré nevelődnek. Te csak abban segíts, fiam, hogy legyen kitől ellessék a tudományt. Tudótól tanul az okos.

Ahogy az öregre nézett, Dani összevont szemöldöke lassacskán a helyére siklott, s a homloka kisimult derűsen.

– Ez hát a kend fortélya? – kérdezte.

Amaz szelíden bólintott.

Szótlanul mentek a zsoldosok szállása felé. Messziről meglátszott, hogy békétlenek. Csoportokba verődve vitáztak, itt németül, amott olaszul, flamandul vagy spanyolul. Maga a kapitány magányosan üldögélt, kezét lelógatta két térde között, orra majdhogy a köldökébe nem süllyedt. Elpártoltak tőle a legények, őt okolták a kudarc miatt. Amint a zsoldosok Daniékat észrevették, elnémultak, s ekkor Panzerkopf is föltekintett álmosan.

– Kegyelmed szavaiban igazság is volt – mondta Dani. – Sem magam bántani, sem hóhér kezére juttatni én nem akarom. Inkább kötök szövetséget kegyelmeddel és zsoldosaival. Szövetséget Vastagpalánk megvételére. Kegyelmed még kapitány is lehet Vastagpalánkon, de csak az én akaratomból! Ezt vegye észbe kegyelmed! Egy akarat vagyon itt, Törökpalánkon, s az az én akaratom! Esküdjék nekem hűséget kegyelmed valamennyi zsoldosával. Tegye meg, s akkor mától kezdve kegyelmed lesz a várban a főpattantyús, legényei meg pattantyúsok. Sátramban várom kegyelmed válaszát!

Azzal Dani sarkon fordult, s visszament a sátorba. A zsoldosok egy darabig tanakodtak. Aztán Panzerkopf kapitány az ásító bajor és a görcsös lábú tiroli kíséretében megjelent a sátorban.

Ráállottak mindenre, csak azt az egyet kérték, hogy visszakapják gúnyájukat, vértjeiket, fegyverüket, mert ha ezek nélkül látja őket bárki, mindjárt kiviláglik, hogy rabok.

Aznap nagy vetkőzés-öltözés volt a táborban. Egy sereg kopjás német zsoldosból átvedlett akindzsivá. A zsoldosok felövezték hosszú, egyenes kardjukat, vagy török pengét kaptak. A puskákat azonban Dani megtartotta. Mindezek után a zsoldosok fölmásztak a várfalakra, s elfoglalták helyüket az ágyúk meg a szakállas puskák mellett. Nem maguk azonban. Mindegyik mellé jutott egy-egy kopjás.

S mivelhogy nyilvánvalóan sietni kellett Vastagpalánk megvételével, Dani még aznap este haditanácsot ült Borvetővel és Köcsög Pistával.

A Tülkösorrú is azon a véleményen volt, hogy sietni tanácsos. Ezért még aznap este kiszökött a várból, hogy amennyi hírt összegyűjtött, megvigye Akibár agának.

33

Sietni – ez jutott eszébe Akibár agának is, miután a Tülkösorrút meghallgatta. Gyanakodva nézett az emberre, ki alázatosan s azon mocskosan, vérfoltosan állott előtte, ahogy a kopjások táborából kisurrant. Ingét, arcát, bajszát, szemöldökét hamvasan meglepte a por. Az aga gyanakodva szemlélte, aminthogy bizalmat nem érdemelhet, ki pénzért szed és árul híreket. S mint nemsokára kiviláglik, a pribék rá is szolgált a bizalmatlanságra.

Habil defterdár is ott hevert a sátorban. Savószín szeme könnyben úszott, lélegzete fáradtan emelkedett, sípolva hullott alá. Mikor az aga pénzt vetett a pribéknek, s elbocsátotta, a defterdár behunyta szemét, s olyannyira leszorította szemhéjait, hogy kipréselődtek könnyei. Tudta, hogy nemsokára őt kezdi faggatni Akibár, s felkészült a válaszra.

– Mit szólsz a kém jelentéséhez? – kérdezte az aga.

– Az elégültség lábát nem dughatjuk a biztonság pokróca alá – válaszolta a defterdár figyelmeztetőn.

Jóllehet az aga régen megszokta már defterdárja költői nyelvezetét, most mégis ingerültség fogta el.

– De nem ám – vágott vissza –, hanem talpra ugrunk a henyélés ottománjáról, s felhúzzuk a cselekvés papucsait.

Most már a defterdáron volt a meglepődés sora. Szeme kerekre nyílt, maga könyökére emelkedett, s ekként csodálkozott rá a vitéz agára. Akibár katonásan szokott beszélni, nem kedvelte az irodalmi nyelvet. S ha mindemellett ehhez folyamodott, csak azt jelenthette, hogy maga is súlyosnak ítéli a helyzetet. Aminthogy az is volt.

– Üdvös volna szárnyukra bocsátanunk a sietség sólymait – szólalt meg Habil –, mert ha a bécsi császár a megtorlás poroszlóit Törökpalánkra küldi, hogy a büntetés kínpadjára vonassa a bitorlás fiát, ki ott jogtalanul kapitánykodik, a győzelem gyümölcsébe nehezebben haraphatunk bele. Sőt az is meglehet, vitézségben ékes, bátorságban tündöklő aga, hogy a győzelem gyümölcsét a rettenthetetlen Ahmed bég aratja le, s minket a förtelmesség asztalán a kimúlás serlegével kínál meg.

Nem ilyen szépen ugyan, de nagyjából Akibár aga is ezt gondolta.

A Tülkösorrú pribék ismerte parancsolóját, ismerte a kémkedés mesterségét. Olyanformán számolt be tehát tapasztalatairól, hogy az aga a valóban meglevő veszélyt a valóságnál nagyobbra becsülje. Higgadt megfontolással cselekedett ekként. Hű képet festett a vár erejéről, tőle azonban nemcsak az ellenség magasztalását várták, hanem a gyöngeségek kifürkészését is. Elmondta hát, hogy habár Törökpalánk nem szűkölködik se fegyveresben, se fegyverben, se vízben, se élelemben, ereje ingatag. Nem másért, a viszálykodás miatt. A jelenlegi kapitány, Kopjás Dániel, rabságban tartja a törvényes kapitányt, Panzerkopfot, emiatt az őrség két táborra oszlik. Amíg Kopjás Dániel a kapitány, a vár erős, mert Kopjás Dániel vakmeréssel büszkélkedő, versengő vitéz, és érti a haditudományt. Panzerkopf gyáva, tehetetlen, a többi ostoba paraszt. Azt, hogy Dani sem egyéb parasztnál, a ravasz kém elhallgatta. S hogy a vitéz aga ne cselekedhessék törökösen, s ne mondhassa: jarün-jarün – mi nem egyebet jelent, minthogy ráérünk holnap is, a Tülkösorrú mindehhez még hozzátoldott valamit. Valójában csak Panzerkopf kapitány iparkodott Danit megrémíteni azzal, hogy a császár nyakukra küldi a fehérvári kapitányt vagy valaki mást. A Tülkösorrú azonban úgy beszélt a császári hadról, mintha máris készülődne Törökpalánk ellen. Ezután már csak az hiányzott, hogy Akibár belemenjen a csapdába, s ezt meg is tette készségesen.

Egy darabig hallgatta defterdárja ékes szavait a förtelem asztaláról, a vakmerőség paripájáról s a tapasztalás rétjéről, hol a bölcsesség tehene legel. Hallgatta, s ezenközben fel-alá sétált a szűk sátorban, három lépést jobbra, hármat balra, utóvégre pedig megszólalt:

– Írd!

Habil defterdár elővett egy papirostekercset, s írta, amint következik:

„Én, Akibár aga küldöm ezt a levelet, neked, kocaanya mocskos fiának, kit a bolondok neveznek Kopjás Dánielnek, s elfogadnak kapitánynak, holott csürhében a helyed. Küldöm neked ezt a levelet, mert hallottam, hogy moslék áztatta ocsmány nyelved nem átallotta kiejteni az én dicsőséges nevemet, mert hallottam, hogy szennyes szájadra vettél, és befröcsköltél a hazugság nyálával. Oly nagyon elfajzottál még disznói mivoltodban is, hogy mordályul beletúrtál az én becsületembe, s undok röfögésednek ocsmány hangja eljutott váramig. Ne a falak közt röfögj, te elvetélt kan, kondák szégyene, kivel a legszutykosabb koca is restellne összeállni, hanem döcögj el a váram elé repedt csülkeiden, hadd köpjelek szembe, s szúrjalak le, hogy aztán megétesselek a kutyáimmal. Tudd meg, disznó, hogy hiába bújsz meg óladban, mert ha el nem jössz velem bajra, ahány végvár vagyon, mindnek elküldöm ezt a levelet. Gyere, és hozz magaddal tíz vitézt kíséretnek, ötöt túsznak, egy igazlátót, velem is annyi leszen, meg a kutyáim, hogy lakmározhassanak a dögödön.”

Mialatt a betűket rajzolta, Habil defterdár olykor elégedetten csettintett a nyelvével. Örvendezett, hogy a vitéz aga ilyen pazarul kiborította a becsmérlés zsákját. És földerítette Akibár bátor választása is. Tapasztalatai arra nevelték a defterdárt, hogy a háborúban minden szabad, ami sikerül, s minden halálos bűn, mi kátyúba csusszan.

A levél elkészült, az aga átadta egy küldöncnek, s intett Habilnak, hogy maga kíván maradni. Az akindzsi pedig lóhalálában száguldott a bajra hívó levéllel.

De akárhogy hajtotta karcsú lábú, kényes nyakú arab lovát, mégsem előzte meg Menyhártot. Holott a szeplős dalnok vastag, zömök magyar lovon ügetett, s nem is egyedül, hanem másodmagával. Egy ösztövér barát kapaszkodott beléje hátulról, s olyan keservesen szorongatta, mintha sohasem szándékozná elengedni. Talált volna Menyhárt csinosabb s kövérebb papot is. Az ajkai tisztelendő szívesen eljött volna az esküvőre, csakhogy lova nem volt. S hogy ló kell a papnak is, arra sem Dani, sem Menyhárt nem gondolt a nagy izgalomban. Hadas idők jártak, nem akadt olyan bátor paraszt, ki kölcsön merte volna adni a lovát. Ezért Menyhárt addig vadászott, míg el nem csípte ezt az ösztövér kolduló barátot, ki valóban örömmel vállalkozott az esketésre, mert úgy számította, hogy egy kapitányi esküvő legalább háromnapi lakodalommal jár, s ő három nap alatt egy hónapra megtömheti a hasát.

Papot hozott Menyhárt, katonát azonban nem. Négy faluban megfordult, de mindenhol azt kérdezték: – Ugyan bizony ki az a Kopjás Dani, hogy nekünk parancsolgat? Nem vagyunk bolondok, hogy Szabadlakért ontsuk a vérünket. Majd hadba szállunk, ha a török ide merészkedik, akkor meg is aprítjuk szecskának.

Ráér a rossz hír később is – vélte Menyhárt. A barátot leültette, maga elindult Borka keresésére, hogy sütkérezzék egy keveset a lány örömének hevében. A szerettünknek szerzett boldogság a magunk szívének is jótétemény. Menyhárt arrafelé vette útját, hol Borka dolgozni szokott, de nem találta a lányt. Benézett a sátrába, ott sem volt, s haszontalanul kereskedett Dani szállásán is.

Utóvégre véletlenül botlott a házasságba készülő párra, a karám mögött. Amazok példás szorgalommal azon iparkodtak éppen, hogy egyik meggyőzze a másikat afelől, hogy e világon csak ők ketten vannak. Ezt olyképpen művelték, hogy átölelték egymást szorosan, s a szemüket behunyták. Dani kopjája árván nyúlt el a porban, egy veder víz mellett.

– Ó, szerelem, szerelem! Átkozott gyötrelem! – fakadt föl a bánat Menyhárt szívében. Buzgón munkálkodott Borka boldogságán, de attól, hogy Borka is azon munkálkodik, megkeseredett a szája íze. Dani csókolta Borkát, Borka csókolta Danit, csukott szemmel, sőt úgy látszott, egyben süketen is. Hasztalan topogott Menyhárt, észre nem vették. Mást nem tehetett, elkurjantotta magát tele tüdőből:

– Megjött a pap!

Bizonyára szüntelenül a papon járt az eszük csókolódzás közben, mert alighogy a harsány hírt meghallották, fölpattantak ültükből, pirosan, borzasan, valamelyest lihegve, ködülte szemmel. Aztán ügyefogyottan nevetgélni kezdtek, vélhetőleg azért, mivel nem pap állott előttük, hanem Menyhárt.

– Akkor esküszünk – jelentette ki Dani kapitányosan.

Végre Borka összegyűjtött annyi bátorságot, hogy Menyhártra nézzen, s a szeme megnedvesedett. Amaz sóhajtani szeretett volna, de lenyelte. Elmenőben vetette oda Daninak:

– A sátradhoz vezetem a tisztelendőt!

– Megértük ezt is – sóhajtott fel Dani.

– Meg – szipogta Borka, s keserves sírással a legény mellére tapadt. Rángatta a zokogás, mintha soha vége nem akarna szakadni.

– Galambom, tubicám, szerelmetes kis madaram – hajtogatta Dani. Cirókálta, csókolgatta, meg-megpaskolgatta. – Hát ilyen nagy gyász, hogy a feleségem leszel?

– Nem az gyász…

– Hiszen, amit befalok, azt sem szeretem jobban nálad.

– Szegény Menyhárt – bökte ki végre Borka, s rákezdte megint, de csak azért, hogy elcsurgassa a maradék bánatát. Még szipogott, az orrát húzta, de két karja már nem kapaszkodott, hanem ölelt, s szája a legény száját kereste.

– Ugye – kérdezte két csók között –, ugye csak engem… Ugye, soha mást?

– Ez bántott? Attól félsz, hogy nem szeretlek úgy, mint Menyhárt?

Mire Borka igent intett, de mindjárt utána megrázta a fejét. Azaz félt is ettől, meg nem is, nem tudta. Mint ahogy boldog volt meg bánatos egyszerre.

– Mi is várunk, ha a pap vár – mondta Dani, kézen fogta a lányt, hogy magával vonja.

Borka előbb rendbe akarta szedni magát, megigazgatta a haját, s ahogy arcán, szemén végigsimított, megnedvesedett a keze. Beletörülte a ruhájába.

– Hű – rémüldözött, s félregörbülő szájjal, tanácstalanul pillantott a legényre.

– Mi lel, édes lelkem?

– Török bugyogóban nem esküdhetek neked örök hűséget.

Dani megingatta a fejét, komoran. Végignézett a lányon bíráskodva, mintha őt is, a ruházatát is először látná életében.

– Fehér ruha illik a menyasszonynak…

– Valahogy majd csak megadjuk a módját – bizakodott Dani. De fehér ruha se Borka anyjánál, se másutt nem került, csak ing, az is viseltes.

– Egyszer esküszik az embernek lánya – mondta Borka panaszosan.

Ekkor Dani visszaemlékezett, hogy a zsoldosoktól zsákmányolt portéka között látott ő fehérszemélynek való holmit is. Az élelmes zsoldosok szereztek, mikor tehették. Ez kiviláglott, mikor sorra kibontották a zsákokat, mert amennyi viselet volt akkortájt az országban, abból mind gyűjtöttek mutatóba legalább egyet. A sok selyem-bársony rokolya, pruszlik, köntös között utóvégre ráleltek egy tündöklő brokátrokolyára meg kabátkára. Valaha patyolatfehér lehetett, de idők múltával csontszínbe hajlott. A legkényesebb főúri hölgy is megörült volna, ha ilyet, kap ajándékba. Örvendezett Borka is, de aztán elborult az arca.

– Nem illik ez szegény leánynak – vélte sajnálkozva.

– Kapitányné leszel! – biztatta Dani.– Első asszony a várban.

– Egyszer te is büszkélkedhetsz – fűzte hozzá.

Borka ebből megértette, hogy ezt a tündökletes ruhát vagy most veszi föl, vagy soha. A hóna alá kapta, s szaladt máris a sátorba tisztálkodni, öltözködni.

Ekkor azonban megbolydult az egész vár. „A török! A török!” – hangzott sűrűn s nyomottan. Az udvarról a várfalra tolongott a nép. Egy csapásra megteltek a keskeny létrák, s a várfalak, a bástyák szinte roskadoztak, annyi ember hágott föl rájuk. Két kopjás vadul birkózott egy zsoldos pattantyússal, ki mindenképpen ágyúval akarta fogadni a törököt. Néhány asszony térden imádkozott, égnek emelt arccal, s számlálatlan hányta keblére a keresztet. Mások sírtak, gyermeküket ölelgették, tétova szemmel nézték, merre menekülhetnének.

A várkapu előtt pedig egyetlen szál török állott.

34

Kopjás Dani volt a kapitány, Akibár aga levelét tehát neki nyújtották át. Kapitányhoz illő komolysággal vette kézbe, megszemlélte színéről-fonákjáról, kibontotta, s elgyönyörködött a kedvesen kacskaringózó betűkben. Ennél többre azonban nem tellett a tudományából. Hallotta ugyan, hogy a levelet olvasni szokták, de hasztalan hallotta, mivelhogy olvasni nem tudott.

A rengeteg népben, mely a levél hírére összecsődült, egyetlen írástudó sem találkozott. Mindenki sajdította, hogy főbenjáró ügyben indíthatták útba ezt a levelet, hiszen ok nélkül a török sem vetemedik efféle cselekedetre, ha mégoly elfajzott is. S mert senki ki nem hüvelyezhette értelmét, a talányos küldemény megrettegtette a szíveket.

Egy asszony sírva fakadt, mire másik kettő úgy megrémült, hogy keserves jajveszékelésben tört ki. A bibliás szavú vén Sete Ábrahám fölemelte a fél karját, s ahogy ilyen prófétaforma tartásban ünnepélyeskedett, minden tekintetet magára vont.

– Elvégeztetett! – hirdette aztán világgá kísérteties hangon.

– A kend gyarló elméje végeztetett el! – förmedt rá Dani mérgesen, mivelhogy okosabbat várt a nagy nekifohászkodás után.

Sete Ábrahám megvonta a vállát, s ezzel azt nyilvánította ki, hogy mondhat bárki bármit, ő tudja, hogy elvégeztetett. A levelet pedig annyi égő tekintet sütötte Dani kezében, hogy bátran elhamvadhatott volna. A tanácstalan tanakodásba, hogy jó hírt vagy balhírt jelent-e a levél, egyszer csak belerikácsolt egy repedt hang:

– Lészen esküvő, vagy nem lészen esküvő?

Füsüsné szólett így, ki eddig a lányát öltöztette a sátorban, most vele együtt megjelent az udvaron. Dani arrafelé indult, de egyet lépett csak, s megállott, mintha gyökeret eresztett volna a lába. Borka az anyja mellett várakozott, kibontott haja a vállát verte, s a fejére övezett koszorún pici fehér virágok szerénykedtek. Fehér selyemrokolyája, földet söprő bő szoknyája lágy fénnyel csillámlott. És csillogott az arca, csillogott a szeme, s a kicsi gödröcskék az orcáján majd kimélyültek, majd kisimultak.

Egy pisszenés nem sok, annyi nesz sem bolygatta meg az áhítatos csöndességet. Az asszonyok, a lányok, a férfiak, a gyerekek mind Borkát bámulták. Mind csodálkoztak, hogy emberi teremtés miként lehet ilyen szertelenül szép.

Végül is Dani törte meg a varázslatot. Valószínűtlen volt módfölött, hogy ez a gyönyörűséges teremtés az ő menyasszonya. Óvatosan közeledett hát hozzá, mintha hirtelen rá akarná borítani a süvegét, ahogy madarat szokás fogni. Fájón szorított a szíve, erősen félt, hogy ez az égből alászállott tünemény egyszer csak szárnyra kél, s ő maga marad a sivatag földön, örökre vigasztalhatatlanul. A lány megfogta s megszorította kinyújtott kezét. Dani boldogan felsóhajtott, mert ebben a szorításban végre ráismert Borkára, az ő édes, szerelmetes Borkájára, ki csak azért gazdagodott meg ily fölöttébb szépségében, hogy megtetézze amúgy is tetemes boldogságát.

Aztán végignézett magán, s fölsóhajtott restelkedve:

– Kócsagos süveg, nyusztos mente illene a kapitánynak.

– A lányomnak meg piros csizma – mondta Füsüsné, azzal megemelintette egy kicsit a selyemszoknyát, s akkor kiderült, hogy nyűtt bocskor fedi a menyasszony lábát.

Az öreg Sóvágó egy darabig hallgatagon szemlélte Borkát. Most a homlokára ütött. Megtalálta a szót, amit régóta hasztalan keresett:

– Olyan a lelkem – mondta áradozón –, olyan a lelkem, mint egy fejedelemné.

Nagy hatalom a megtalált szó, el is indult nyomban, szállott szájról szájra, s mosolyt fakasztott az orcákon útjában, mint valami régen várt örömhír.

– Szakasztott olyan – ismételték áhítattal, vidáman, a gyönyörködéstől ittasan. Ahány kopjás legyeskedett valaha Borka körül, mind a közelébe furakodott. Égő szemmel strázsálták, s búcsúztatták gondolatban, mert a reménységet igazából most vesztették el. Füles Gergőnek megindultságában céklaszínűre sötétedett a füle.

Ezalatt az ösztövér barát aggodalmak között várakozott. Éhhel teli gyomra olyanformán vonított, mint a kutyák szoktak a teleholdra. De maga nem erre fülelt, hanem a lakodalmi készülődés megejtő zajaira. Nemrég dédelgetőn percegett a zsír a serpenyőkben, s andalítón rotyogtak az üstök. Most lárma, zúgás, kiáltozás hallatszott. Csak oda ne égjen a pecsenye! – füstölgött a barát magában, azzal megindult a csoport felé.

Alig nyomakodott be, alig pillantotta meg a menyasszonyt, valaki ránézett, s nagyot kiáltott:

– Búbozzon meg Szent Péter, hogy én erre nem gondoltam!

Mire a barát megjegyezte, hogy Szent Péternek nem a búbozás a hivatása, lévén ő az a szikla…

Tovább azonban nem folytathatta az oktatást, mivelhogy Dani, Szent Péter tiszteletlen emlegetője, izgatottan hozzá lépett, s egy papirostekercset tartott eléje:

– Tud-e olvasni, tisztelendő uram?

– Hogyne tudnék, fiam – válaszolt amaz szelíd szemrehányással.

A tekercset elvette, s mialatt kigöngyölte, már olvasta is, messzi hangzón:

”Én, Akibár aga küldöm ezt a levelet, neked, kocaanya mocskos fiának, kit a bolondok neveznek Kopjás Dánielnek…”

A tömeg oly hirtelen s oly erővel zúgott föl erre a rút gyalázkodásra, hogy a barát ijedtében a válla közé sunyta a fejét, mintha már ütnék. A sárgásfehér papirostekercs pedig hideglelősen vacogott az ujjai között.

– No nézd, hogy gyalázkodik a bestye! No nézd! – üvöltötte Lucskos Péter.

– Ez vagyon a levélben – mentegetődzött a barát.

– Hadd lássuk, mi vagyon még! – intett csöndet Dani. De haszontalanul, mert a várnép minden sértésre fölmorajlott.

A barát elhallgatott, s a levelet összegöngyölítette. Egyszerre mély csönd támadt. Majd a csöndet éles jajveszékelés hasította meg:

– Szegény lányom, szegény boldogtalan lányom. Ilyen fiatalon kell neki özvegységre jutnia!

– Ne károgjon kend! – förmedt rá Borvető Füsüsnére.

– Megmondtam volt – szólalt meg Sete Ábrahám bibliásan –, megmondtam volt, hogy elvégeztetett!

– Özvegy kapitányné lesz az én gyönyörűséges lányomból! – jajongott Füsüsné, szakadt a könnye özönnel, rácsimpaszkodott lányára, mint az inda, hol ölelte, hol csókolta, hol cirógatta, de el nem bocsátotta.

– Ne fájdítsa a lelkemet, anyám – csitítgatta Borka –, fáj amúgy is elégségesen.

– Miattad sírok én, nem magamért. A te gyönge fiatalságodért. Hát ilyen ünnep a mi ünnepünk? Még a boldogságunkat is megirigyelte a pogány? Föl nem foghatom, honnan tudhatta meg, hogy éppen ma van az esküvő? Folyjon ki a szeme, forduljon ki a gyomra a gaznak, hogy az én lányomat…

– Ne fesse az özvegységemet a falra! – kiáltott föl Borka.

Menyhárt arca hirtelen lángba borult, s a lángok között nyomtalanul eltűnt valamennyi szeplője. Nagyságos gondolat fogant meg a szívében. Maga sem tudta, a szerelem vagy a barátság sugallta-e. Megreszketett boldogságában.

– Itt vagyunk mi kopjások – mondta –, itt vagyunk, hogy helytálljunk éretted! Te Borkát óvd, én megvívok helyetted!

– Menj csak, fiam – biztatta Füsüsné –, menj nyugodtan. Neked nincsen feleséged. Te könnyebben meghalhatsz.

– Öt sing kolbászt adjatok – rikkantott föl Köcsög Pista –, s levágom az agát.

– Majd én – szólalt meg lustán Füles Gergő, s a füléről látszott, hogy komolyan gondolja.

– Bocsássatok engem bajra! – ugrott elő Lucskos Péter, mire kacagni kezdett mindenki. Füsüsné eleresztette a lányát, s úgy hajladozott kacagtában, mint valami ájtatoskodó igazhitű. Kacagtak a kopjások, a parasztok, a lányok, a zsoldosok, oly nagy híre volt már Lucskos Péter ügyes futásainak. Még a barát is vihogott, mert hol sok embert elkap a jókedv, annak is elhúzódik a szája, ki nem tudja, min mulat a többi.

Lucskos Péter tátott szájakat látott mindenfelé, s fogakat a szájakban. Mit tehetett volna mást, tréfára vette a dolgot. Csak hát megnehezedett a szíve meg a teste. Fájt ez a harsány kacagás, még annál is jobban, mint mikor hordó vízben mártogatták meg gyatra bátorságáért.

Elkullogott hát szilaj fogadkozások között, hogy a szégyent az élete árán is lemossa magáról.

Eljött az ideje, hogy a kapitány is megszólaljon:

– Engem gyalázott az aga, én megyek bajra. Meglátjátok, kapcát hasítok a koszos hátából.

Mire a várnép lelkesen megéljenezte, s olyan mámoros öröm lepte meg a lelkeket, mintha mindenkinek jutott volna egy pár kapca az aga bőréből, s már tekerhetné a lábára, kinek kedve tartja.

– A tisztelendő úr megesket bennünket – hirdette Dani –, aztán vigasság lészen!

Füsüsné azon nyomban rákezdte, s mialatt a barát összeeskette Borkát és Danit, egyre zuhogott belőle a keserűség. De aztán nagy hirtelen megnyugodott, s orrát húzva loholt a dolga után.

Jöttek a legények a gőzölgő üstökkel, mihelyt lerakták, már hozzá is láttak – kanál az egyik, kenyér a másik kezükben. Egy-egy üst körül nyolcan-tízen kuporogtak, lábujjhegyen, sarkukra nehezedve, ahogy pásztorok s üléshez nem szokott rideg legények szoktak. Így költötte el a lakodalmi ebédet Borka is, Dani is.

A bográcsok sorra kiürültek, s helyükbe begurultak a gömbölyded hordók. Akkor már a zene is szólt, zengett a vigalom. Dani meg énekelt. Az első strófát Borkának:

Hej, rózsa, rózsa, ékes vagy!

Hajnali csillag, fényes vagy!

Egyenes vagy rózsám, mint a nád,

Nekem rendelt az édesanyád.

Az utolsó sor a Borka anyjának jutott. A második strófát hangosabban énekelte Dani, Vastagpalánknak fordulva, mert az agának akart üzenni vele:

Hej! élet, élet, bús élet,

Mivel vagyok adós tenéked?

Minden adósságom lerovom,

Csak a kedves rózsám nem adom!

– Ne is adjál, ne is adjál, én édes uram! – mondta Borka sóhajtásformán. Összeszorult a torka, sírás fojtogatta. Mosolyogni próbált azonban, ahogy kapitánynéhoz illik.

– Föl nem foghatom, honnan neszelte meg a pogány, hogy ma leszen az esküvő – töprenkedett Füsüsné fennhangon.

Arra nézett, hol Dani állott az előbb. Nem volt ott. S eltűnt Borka is. Mit tehetett volna egyebet, elfakadt sírva. A könnyek végigcsurogtak arcán, s a szállongó por megülte útjukat.

35

Akibár aga a szokásosnál korábban serkent föl ezen a reggel. Ahogy derék muzulmánhoz illik, lerótta tartozását Allah iránt, azaz imádkozott, majd kilépett sátra elé, s az eget fürkészte, hadd lám, milyen idő ígérkezik. Az ábrázata elborult, mivelhogy borús volt az ég is, a rettenthetetlen aga pedig jobb szeretett patakzó verőfényben öklelni.

A fölhasadó párák szétfoszoltak már, de átitatták, megnedvesítették a levegőt. Mintha a nyomasztó fülledtségben magát a mennyboltot is izzadság verné ki, néhány kövér csepp szakadt alá a felhőkből. Nyugaton fekete tarajok csíkozta sötét gomolygás terjengett; vihar készülődött. Akibár már-már kedveszegetten fordult vissza pompás sátrába, mikor előbukott a nap. Élesen, izzón, mintha nyár volna, s nem őszre járna az idő. Akibár elmosolyodott. Kedvező jelnek vette a bátran előnyilalló napsugarat; Allah biztató üzenetének. Szép dolog a vitézség, hasznos dolog a kardforgatás tudománya, de Allah segítsége mindennél többet ér.

Ezalatt Törökpalánkon a fehérszemélyek hét vármegyére szóló jajgatást csaptak. Merő szerencse volt, hogy az esőszagú, langyos szél Vastagpalánk felől jött, s nem amoda tartott, különben a török neszét vette volna az idő előtti gyásznak. Holott baja senkinek nem esett, mindössze annyi történt, hogy Dani megfúvatta a sípot a kopjások gyülekeztetésére, hogy kiválassza közülük a tíz legbátrabbat, legerősebbet meg az öt túszt.

– No – mondta ennek végeztével – most kötést teszünk.

A tíz ember sorba állott, elöl Köcsög Pista, mellette Füles Gergő, legvégén Menyhárt. Dani pedig beszélt volna hozzájuk, de az asszonyok éktelen karattyolásában elveszett a hangja.

– Ne zúgassák már kendtek a bánatukat – förmedt rájuk –, elázik a bátorságunk, ha annyit levedzenek!

Egy időre a fehérnépek beérték szipogással, szepegéssel, csöndes csuklással. Egyedül Füsüsné törekedett többre. Mutatni akarta mindenképpen, hogy az ő bánata terjedelmesebb, mint akárki másé, ezért hát a köténye sarkát nyomta a szájába, s azon keresztül jajgatott kísértetiesen.

– Ki-ki húzza ki a szablyáját! – parancsolta Dani.

A pengék olyanféle surrogással szaladtak ki a hüvelyből, mintha egy raj seregély röppent volna föl.

– Esküdjetek meg a szablyátok vasára – folytatta Dani –, esküdjetek, hogy ha nekem fejem veszi a török, meg nem nyugosztok, míg Akibár aga él. Esküdjetek, hogy bajra hívjátok sorba, s ki utolsónak marad, kötést teszen újabb tíz kopjással. Esküdjetek!

– Esküszünk! – kiáltották a kopjások.

Az asszonyok egy pillanatra elnémultak, tágra nyitott szemmel nézték az ünnepi esküt, s várták, mi következik utána. Megcsattantak a hüvelybe taszított pengék, s a tíz kopjás valamelyest félszegen topogott álltó helyében. Megilletődtek erősen, hogy először tesznek esküt életükben, s mindjárt életre-halálra.

– Megölelem a feleségem, aztán lóra – mondta Dani.

De bár ne mondta volna. Úgy látszott, erre vártak a fehérszemélyek. Borka anyja kiköpte a kötény sarkát a szájából, s megeresztette a hangját teli tüdőből, vele a többi. Versengősen siratták Danit, fiatal feleségét, átkozták a törököt, és sürgették Istent, hogy ne nézze tétlen leghívebb fiai pusztulását.

Borka a sátor szája előtt üldögélt egy fatönkön, nem menyasszonyi tündöklő köntösében, hanem bugyogósan, ködmönösen. Csupán az arca fehérsége árulkodott szorongása felől. Amint a közeledő Danit meglátta, fölállott, de nem sietett elébe.

– Én édesem – mondta –, én derék uram!

Dani megcsókolta gyöngéden a két orcáját. Magához szorította, aztán eleresztette, csak a fél kezétől fogva tartotta. S úgy nézte, nézte, nézte, hogy befogadja a lelkébe szemének tündöklését, szájának pirosságát, arcának hamvasságát.

– Menj! – küldte Borka, s a hangja egy kicsikét elfulladt.

Dani egy pillanatig kérdőn pillantott rá, aztán elindult a kopjások iránt. Ott érte utol Borka kiáltása:

– Menj! Menj, és vágd le a cudart!

Száraz szemmel figyelte, amint a legények lóra pattannak, s elnyargalnak a szélesre tárt várkapu alatt, által a dübörgő pallón.

A nyugati égen még mindig fekete tarajos nagy homály sötétlett. De keletről nyilazott a nap, s a szél langyosan lehelt. Tizenheten voltak lovasok. Nem szólalt meg egyikük sem, míg be nem futottak a tágas térségre Vastagpalánk előtt.

A törökök a várkapu közelében sorakoztak föl. A magasba meredő boncsokos kopjákon csöndesen birizgálta a szél a lófarkat. Mint megannyi patyolat hóbucka fehérlettek a turbánok.

Mihelyt a magyar csapat megállott, a törökök közül kivált egy ember, s lassúdan feléjük ügetett. Az igazlátó volt, kinek az a hivatása, hogy becsülettel essék meg a vitézi viadal.

– Vigyázz – óvta Sóvágó Danit –, olyan a török, mint a kardja, ide-oda hajlik.

Azzal elébe lovagolt a közeledőnek, hogy igazlátói tisztjében eljárhasson. A két csapat – a magyar meg a török – ott maradt, hol volt, kivéve az öt-öt túszt, ezek helyet cseréltek. A török túszok beállottak a magyar csapatba, a magyarok meg a törökbe.

Akibár és Kopjás Dani előrejött, s egymással szemben állott föl a tisztás közepén, mind egymástól, mind legényeiktől távol. Ott kellett összecsapniok, hol most a két igazlátó várakozott. Emezek valamelyest hátrahúzódtak, ne gátolják a bajvívókat. Az igazlátók összenéztek, aztán megadták a jelt.

A két bajra szánt vitéz méltó módon öltözött föl a nagyságos alkalomra. Dani piros szattyáncsizmát viselt a sárga selyembugyogóhoz, melyet a defterdártól zsákmányolt volt, német bőrzekéjére pedig ugyancsak német páncélinget húzott. Koponyáját s arcát hegyes huszársisak védelmezte a tusa viszontagságaitól. A sisakon hosszú kócsagtoll fehérlett. Bal karjára bőrrel bevont, hosszú tárcsapajzsot fűzött.

Akibár aga díszesebben festett. Káprázatosan csillogó sisak fedte a fejét, a sisakon drágaköves forgó, annyi rubinttal, smaragddal, gyémánttal, türkizzel, hogy a rátekintő szem könnybe lábadt. Mentéje kék volt, akár az ég, két csücskét kecsesen az övébe tűzte az aga, hogy ne gátolja mozgásában. A mente kék színe fakón, homályosan átderengett az ezüstszínű páncéling szemcséi között. Ami a bugyogót illeti, az aga pirosat választott. Lábait szűk, oldalt fűzött és gyönggyel sűrűn kihányt saru borította. Kerek pajzsa rezes fénnyel csillogott.

Az adott jelre egyazon pillanatban nyomták bele sarkantyújukat hátasuk vékonyába, s egyazon pillanatban meresztették maguk elé a kopját.

– Borkám, szerelmem! – fohászkodott föl Dani.

Fényesen, tarkán, mint valami látomás közeledett feléje az aga, pillanatról pillanatra növekedett, s egyre nagyobbnak látta a kopja rezesen csillogó hegyét is. Dani megcélozta ellenfelét a mellén. Feje zúgott a rohanásban, a szeme káprázott. Oly hatalmasnak, mindent lebírónak rémlett a feléje száguldó lovas, hogy alig-alig bírt kitérni a döfése elől. Fölfogta ugyan a török kopjáját a pajzsával, de kevés híja volt, hogy a nyeregből ki nem perdült. Amaz meg se rezdült az ő gyönge öklelésétől, s mint aki előre örül a győzelemnek, részeg hangon fölkiáltott:

– Allah! Allah!

A török csapat visszhangként elismételte a kiáltást. Majd csönd lett, s a csöndbe belerikkantott Kantáros Misi:

– Csődörösen, Dani! Csődörösen!

Ezt a szózatot a magyar csapat ismételte meg, nyilván abban a hiszemben, hogy bajvívásnál ez a szokás.

Ezalatt Dani és Akibár helyet cserélt. Vagyis az aga most onnan viharzott elő, honnan nemrég Dani indult támadásra. Másodjára sem történt másként, mint az első összecsapás alkalmával. A török kecses hajlással kitért a döfés elől, maga viszont úgy meglódította ellenfelét, hogy menthetetlenül lezuhan, ha fél kézzel bele nem kap a lova sörényébe.

Dani egész teste verejtékben úszott, válla, melle, háta sajgott, s a füle ádázul csengett, mintha közvetlen közelből hallana valami félrevert harangot. Amint a lovát széles körben megfordította, hogy újólag szembeforduljon a rettenetes agával, a vad izgalomban topogó kopjások közelében haladt el.

– Az aga feje sem ér többet egy töknél! – kiáltotta Köcsög Pista rekedten.

– A csillagát! – morogta Dani a hegyes sisak alatt. S a tökökre emlékezett, első öklelései kezes áldozataira. Ott találta el a tököt vágtában, hol kedve tartotta. Inkább terítse le az aga is őt, de keresztülszúrja, mint egy tököt!

Ezúttal a nyakánál célozta meg Akibárt, a vékonyka résen a leszegett áll és a páncéling között. Száguldtában erre a résre szegezte a szemét. Csak hát az utolsó pillanatban megint meglágyult a bátorsága, s nem szúrásra, hanem védekezésre gondolt. Ahogy hajdan Dalos Baksától tanulta volt, pajzsával fölfogta a török döfését, s oldalt taszította a kopját. Most a török ingott meg a nyeregben, nem nagyon, de szemmel láthatólag. Rántott egyet a derekán, s továbbnyargalt.

Ennyi azonban elég volt Daninak, hogy a szívében megkeményedjék a reménység. Már tudta, mit kell tennie.

Fehér tajték verte ki a két lovat, s puha, könnyű gomoly okban hulldogált alá. Az aga gyorsan megfordult, hogy a duhajabb lendület is őt szolgálja. Csillogott a sisakja, a forgója szivárványos szikrákat szórt maga körül. Dani rátapasztotta tekintetét az áll s a nyak közötti résre, de cselből alacsonyabban tartotta a kopját, mintha valóban ellenfele mellébe szánná a döfést, hogy úgy vesse ki a nyeregből, ahogy nagy erejű öklelők szokták. Nem másra törekedett Akibár se, ki sokkal nagyobb és súlyosabb volt. A föld fájón dobogott, a dobogás dübörgéssé hatalmasodott. Dani hirtelen összeharapta a fogát, a kopját a célra emelte, ugyanakkor iszonyatos ütést érzett a mellén, s mintha szárnyai keltek volna, fölemelkedett a levegőbe. Kopjája nyele kicsúszott a kezéből, maga pedig rövid szárnyalás után hanyatt terült a földön.

Akibár feszesen ült a nyeregben, nyakában a kopja. Kísértetiesen mozdulatlan volt, mintha semmi baja nem esett volna, lába nem csúszott ki a kengyelből, keze szabályosan tartotta a gyeplőt. Mindenki őt bámulta, dermedten, visszafojtott lélegzettel. Aztán a lova egy kicsit, egészen kicsikét fölágaskodott, s akkor az aga ernyedten lehanyatlott róla.

– Vedd a fejét! Vedd a fejét! – tomboltak a magyarok.

Dani szédülten tápászkodott föl, s csak lábon vette észre, hogy tervét, íme, szerencsés végbe vitte. Akibár hörgött, két gyöngülő keze a füvet tépdeste, annyi ereje már nem volt, hogy a kopja nyele után nyúljon. Dani egy kurta pillanatig elnézte a halálba vergődőt. Aztán kirántotta a kopját, ki a szablyáját, s a következő pillanatban a félelmetes aga fejét üstökénél fogva meglóbálta.

A magyarok zengő csujjogatásban törtek ki. Körülvették Danit, ölelték, csókolták, veregették, szorongatták, s maguk emelték a lova hátára.

Mikor már szilárdan ült a nyeregben, Dani egy meredt pillanatig szembenézett holt ellenfelével. Aztán a fejet rászúrta kopjája vasára, s a törökfejes kopja nyelét beszorította a combja és a nyereg közé, hogy egyenesen álljon.

A két igazlátó a tisztás közepére ügetett, s intett, mire a túszok visszamentek véreik közé.

A kopjások megindultak Törökpalánknak. A tisztás széléről Menyhárt még visszanézett. Halotti csöndben az akindzsik akkor emelték föl lova hátára az aga megcsonkított tetemét.

36

Diadal koronázta hát a vállalkozást, országra szóló példás diadal. Törökpalánkra ügetőben, Dani időnkint arra gondolt, hogy még le sem bukik a nap, minden magyar végvár vitéze az ő hőstettén örvendezik. Egy hét, ha elmúlik, s már ismerni fogja a nevét a szultán Konstancinápolyban s a király Bécsben. Nagy Thury György, Gyulaffy László, Magyar Bálint dicsőségével verseng a dicsősége.

Ólmos fáradtság nehezedett a vállára, a hűlő verejték elszívta teste melegét, egyre fogyasztotta erőben. Úgy elcsigázódott, kevés híján lecsúszott a nyeregről. Holott iparkodott tehetségétől tellőn, hogy egyenesen ülje meg a lovát, neves kapitányhoz illőn, domború mellel. De a törökfejes kopját keményen tartotta. Megint és megint fölújult benne a markos izgalom, látta az agát élőn, valóságosan, amint feléje nyargal, s újra érezte a rettenetes erejű döfést a mellén. Elég lett volna a szemét lehunynia, s lova hátán üti meg az álom. A késéhez folyamodott, hogy a szégyent elkerülje, bele-beleszúrt a combjába. A fájdalom tartotta eszméleten, az sem sokáig.

Elnyújtott, vad kiáltás ébresztette föl. Időközben Törökpalánk elé értek, a zömök falak szinte kihasasodtak, akkora sokadalom gyülekezett össze rajtuk, ki élt, mind a várfalra sereglett. Kendők lengtek, zászlók lobogtak, egy vén paraszt kiterjesztett subáját csóválgatta maga körül, s ugrált kergén szertelen örömében. Füsüsné mocskos kötényét emelgette föl-alá üdvözlésképpen, s fölkurjantott, oly igen ünnepelte, hogy a lánya nem jutott időnek előtte özvegységre. Panzerkopf kapitány kardjával a mellvértjét csapkodta, s minden ütéshez rikkantott egyet: Huhó! huhó! Az ásító bajor most is csak ásított, de gyorsabban a szokásosnál és derűsebben: ahogy ünnepi alkalomhoz illik.

Dani megállást parancsolt. Tekintetével Borkát kereste a kendők, kardok, kopják, kucsmák örvény lésében. Egy ágyú mellett kuporgott, kicsire összezsugorodva, s odáig látszott, milyen kegyetlenül rázza a zokogás. Időnkint föl-fölemelte a fél karját, intett bátortalanul, aztán tovább sírt. A sírás pedig mosta, mosta a félelmét, mint ár a partot, s már úgy sírt, hogy közben mosolygás virágzott az orcáján. Mikor a szemük végtére összetalálkozott, Borka fölállott, még lépett is egyet előre, mintha le akarna ugrani, hogy egy pillanatot se veszítsen, s keblére ölelhesse édes urát, kit oly szaggató szenvedések között várt.

Panzerkopf Borka mellett állott, s azt hitte, neki int a kapitány. Olyan bömböléssel válaszolt hát, hogy Vastagpalánkon is bizonyára meghallották:

– Huhó!

Ekkor Dani a magasba döfte s meglengette a törökfejes kopját. A tömegből egyetlen roppant ujjongás szakadt föl. A subalengető paraszt kezéből kirepült a suba, s mint valami varázsszőnyeg csapongott ide-oda a levegőben, mígnem a földre huppant érdemtelen szárnyalásából.

– Oda tűzzétek! – mutatott Dani a bástyafokra.

A kopjások karóért szaladtak, rangos harcost megillető hosszú karóért. Köcsög Pista már nyúlt a kopja után, mikor nagy hirtelen odalépett az öreg Sóvágó.

– Megkövetem, kapitány uram – mondta alázattal –, afelől tudósítson, kit kedvel inkább, a hollókat-e vagy engem?

Nem érdemlené meg az ember nevezetet, ki egy ilyen sokat próbált öreg vitéznél a hollókat többre tartja. Amint ezt Sóvágó megtudta Dani válaszából, tovább folytatta:

– Akkor tiszteljen meg kegyelmed az aga fülével, mielőtt a hollók megcsipegetik. Hadd füstöljem meg. Mert a tömérdek fül között, mit gyűjtöttem volt, agafül egy sem akad.

– Szelje le kend, ha oly módfölött áhítozik rá – biztatta Dani, s már nyújtotta is a fejedelmi prédát az öregnek. De a szeme megakadt az ékes forgón, levette, az öve mellé dugta, hadd legyen Borkának is öröme a párviadalból.

Sóvágó szaporán kettőt nyisszentett, s az aga véres nyakú, sápadt feje nemsokára karó hegyéből tekintett alá a világra, fületlenül ugyan, de holtában is félelmetesen.

Annyira még tellett a Dani erejéből, hogy daliásan belovagoljon a várudvarra, s Borkát megölelje. Amaz csókolta, s nagy szerencse, hogy oly erősen átölelte, mintha elengedni soha többé nem akarná, mert egyszer csak azt érezte, hogy egész súlyával ránehezedik. Átnyalábolta a derekát, magához szorította, úgy vitte be a sátorba, elfektette a szalmára vetett szűrön, maga melléje ült, s nézte, mint aluszik. Lidérces álom gyötörhette, olykor nyögött, olykor beszélt, morgásformán, érthetetlenül, olykor a fogát csikorgatta, s hánykolódott, akár a megszállott.

Odakünt vigasságra készülődött a nép, ökröt vágtak éppen. Mert a nevezetes napokat teli hassal szereti tisztelni az embernek fia. A korgó gyomor ízét veszi a legtündöklőbb győzelemnek is.

– Méltó kapitányt választottunk! – hajtogatták az emberek.

Maga Sete Ábrahám is ezt hirdette, s ha azt mondta „elvégeztetett”, ezen már nem Szabadlak népét, hanem az agát értette. A szívekben bozsogni-bizseregni kezdett a reménység, hogy a törököt csakugyan kiverik a Bakony aljából, s tavaszra mindenki békében szánthat a maga földjén.

Egyetlen ember húzódott félre, mintha nem kívánna osztozni a közös örömben. Ez az ember Menyhárt volt. Egy darabig némán tűnődött, aztán vállára vette a lantját, s mikor a váltó őrség megindult, velük tartott.

Sárgult, vörhenyesedett az erdő, elbágyasztotta az ősz. Menyhárt ráérősen taposta a nedves, süppeteg avart. Hellyel-közzel megállott egy-egy veszendő pillanatra, ajka mozgott, homlokán megsokasodtak a ráncok. Egy ízben oly tökéllyel dermedt meg, hogy egy arra kószáló őz kevés híján lelegelte a bajszát. De az őz föleszmélt, s eldobogott sietősen, Menyhárt egy foltos bükk tövébe zöttyent, s nekivetette a hátát törzsének. Aztán megpengette a lantot, s énekelt, ahogy eszébe jutott:

Fegyver csörög bent a várban,

Törökpalánk udvarában

Készülődnek a kopjások,

Büszkén lobognak a zászlók.

A várban csak azt hallani,

Bajra indul Kopjás Dani…

Mire a két győzelmi ökör megpirosodott a nyárson, Menyhárt végére jutott a vitézi éneknek. Az alkonyatot átitatta a csiklandó pecsenyeszag, azzal játszott a szél, azt sodorgatta a levelek között. S Menyhártot oly embertelen éhség fogta el hirtelen, hogy nekiiramodott, s loholt a vár iránt, mint ki az eszét kergeti. Csupán útközben eszmélt rá, hogy a vitézi ének Danit illeti voltaképpen.

– Hol a kapitány? Hol a kapitány? – kérdezte hát minden útjába tévedőtől. De vállvonogatáson kívül más választ nem kapott.

Valójában Dani tiszteletére vágták le a két ökröt, s a hordókat is az ő tiszteletére verték csapra. Mikor azonban a lakmározás kezdetét vette, mindenki megfeledkezett a nap hőséről, s csak arra gondolt, hogy bőségesen metsszen az ökörből, s szomjan se epedezzék, ha már bor van. Az emberek az ökrök körül üldögéltek, s faltak magukfeledten.

Ez a szent ünnepi zabálás fölgerjesztette Menyhárt amúgy is türelmetlen étvágyát. Szelt magának az ökörből, s odaguggolt kopjás társai közé, hogy megújítsa dalszerzéstől törődött testét.

– Mióta megjöttünk, egyfolytában aluszik – magyarázta Köcsög Pista.

– Ha aluszik, hadd aludjék – morogta Füles Gergő.

– Megszolgálta – jegyezte meg Kantáros Misi.

Egy ideig csendben ettek-ittak, aztán Menyhárt ijedten térdére ejtette az ökörpecsenyét.

– Mi hűtlenül zabálunk – mondta bűnbánattal –, a kapitány meg éhen alszik.

– Éhen alszik, az igaz – felelt Kondás Zsiga –, de az ágya fejénél egy negyed ökör várja az ébredését.

– A kapitányi porció – motyogta Cigány Tódor teli szájjal.

Megint ettek, megint ittak, s csak akkor hagyták abba, mikor a hasuk már kevés híján kilottyant a gatyájukból. Ekkor Menyhárt megszólalt:

– Most felkeltjük a kapitányt, s eléneklem neki Kopjás Dani énekét.

Nyikorgott a duda, már rúgták a port, suhogtak a szoknyák a táncoló lányok lába körül. Bajosan vergődtek át a vigadó sokadalmon a Dani sátráig. Lucskos Péter is csatlakozott hozzájuk. Sokáig vesződött, hogy amennyivel a kelleténél többet ivott, attól megszabaduljon.

– Alszik még? – kukkantott be a sátorajtón Menyhárt.

Borka csak bólintott.

– Majd én gyöngéden fölserkentem – ígérte Köcsög Pista.

Csakugyan barátságos módját eszelte ki az ébresztésnek. Mögéje ült Daninak – ki most kisimult arccal aludt –, fejét a karjára fektette, aztán egy kulacsból megszoptatta vörös borral. Dani félálomban is jóízűn ivott, s minél több bort nyelt, annál éberebbé színesedett a képe. Mire a kulacs kiürült, vége szakadt az álmának, nyújtózott egy hosszút, s alig nyitotta ki a szemét, megszólalt:

– Ehetném!

Miután evett, Dani leült a sátor elé, melléje a kopjások, s Menyhárt énekelni kezdte Kopjás Dani énekét:

Kopja fénylik a kezében,

Ádáz harag a szívében.

Törökpalánk népe lassankint odagyűlt a sátor köré. Egymás után némultak el a dudák, a táncosok rendre eleresztették egymást.

Nemsokára olyan áhítatos mély csend ülte meg a vár udvarát, mintha templom volna.

Ahogy a vitézi éneket hallgatta, Dani a halálra gondolt. Úgy érezte, mintha valami kemény szorítás megenyhülne a lelke mélyén. Úgy érezte, hogy az enyészetnek nincs többé hatalma fölötte.

37

Reggel valamennyi életrevaló kopjás egyazon gondolattal ébredt: Akibár aga meghalt, s ezzel elkövetkezett a kedvező alkalom Vastagpalánk megvételére.

Odaát most Hrubián aga parancsnokolt, de a tanácsos elmét továbbra is a defterdár képviselte. A kövér és szelíd Habil szívből gyűlölte a hadakozást, mégis naphosszat háborús fortélyokat forgatott a fejében. A kényszerűség szorította rá, meg a belátás, hogy a gyalázatot mással le nem moshatják magukról, ha Törökpalánk elfoglalásával nem, azaz engesztelő győzelemmel.

Ennek folytán Habil defterdár, miután meghintette homlokát a gyász hamujával, s így áldozott a rettenthetetlen Akibár emlékének, úgy végzett magában, hogy leugrik a türelem tevéjének a hátáról, s a halogatás béklyóit leoldja a bosszú oroszlánjának lábairól.

Egyszóval mindkét tábor arra készülődött, hogy megszerezze a hatalmat a Bakony alján. S mialatt a vezérek haditerveken, cseleken, furfangokon törték a fejüket, a pattantyúsok az ágyúkat tisztogatták meg, mások a puskákat, ismét mások az élelmet, a puskaport, a csáklyákat, a létrákat, a takarmányt vették számba, a falak, a kapuk s a bástyák erősségét vizsgálták…

Törökpalánk valamennyi ágyúja takarosan ragyogott, mikor egy csöndes délutánon Lucskos Péter tajtékos lovon befordult a várudvarra, s rekedt hangon tudakozódott a kapitány felől.

Mióta megmártogatták hideg vízben a gyávaságáért, s kikacagták nem is egyszer, Péter egyre az alkalmat kereste, hogy megfoltozza a becsületét. Most úgy vélte, hogy a jó alkalom megjött.

Hatodmagával s két társzekérrel éppen Hajmáskéren volt borért. Azért itt, mivel a badacsonyi hegyek termését a kanizsai kapitány annyira kedvelte, hogy abból legfeljebb kóstolóban juthatott másnak.

Egyébként ez a vásár is a hadikészülődéshez tartozott. A kapitányválasztást meg az Akibár fölött aratott bajnoki győzedelmet Törökpalánkon illendő szomjúsággal ünnepelték meg. A hordók kiürültek, holott a várostromhoz ital csakúgy kell, mint bátor szív, erős kar és jó fegyver.

Miután Hajmáskéren megalkudtak egy szőlősgazdával, a hordókat megtöltötték, s a bor árát lerótták, Lucskos Péter és öt társa letelepedett a présházban, hogy áldomást igyon. Péter elmesélte a gazdának Dani és az aga párviadalát, döfésről döfésre, olyan élethűn, mintha maga is ott lett volna, pedig az időben éppen a birkákat számolta. Viszonzásképpen a szőlősgazda is elmondott egy csomó újságot. Ezek közül egynek hallatán Péter fölkapta a fejét, s a szájában levő bort mértéktelen meglepetésében visszaköpte a kupába.

Ez a nagy újság nem más volt, minthogy Ritterhosen uram két napja betegen nyomja az ágyat Hajmáskéren, zsába állott a derekába. Foglalkozására nézve a mondott személyiség császári és királyi mustramester volt, s éppen Vastagpalánkra tartott, hogy ott a várőrségnek leszámlálja a zsoldot, s kimérje a posztót, mivel ez időben pénzzel és posztóval fizették a katonákat. Ekkortájt született az a mondás is, hogy se pénz, se posztó. Ami azt mutatja, hogy a fizetés rendje nem volt mindenkor példás.

Ebből a hírből Péter megértette, hogy a királyi mustramester mit sem hallott Vastagpalánk elestéről, tehát nem tud róla a király sem Bécsben. Péter elégedetten elvigyorodott, hogy ha másban nem, ebben az egyben fölötte áll a királynak, ami magasztos érzés. Aztán arra fordult a gondolata, hogy aki ezt a hírt megviszi a kopjások kapitányának, bizonyára érdemes cselekedetet hajt végre.

– Várjatok meg itt! – szólott társainak, lóra ült, s elszáguldott Törökpalánknak duhaj ostorcsattogtatás között, mert hallott felőle, hogy a hírhozónak tajtékos paripán illő megjelennie.

Dani megdicsérte Lucskos Pétert fürgeségéért, aztán kapitányi méltósággal eltöprengett az esemény fölött. Egy ideig ülve erőltette az eszét, aztán járkálni kezdett, s látnivaló volt, hogy csak úgy buzognak benne a gondolatok. Végezetül kivirágzott az ábrázata:

– Megállj! Megállj, te híres bécsi király, most emberedre akadsz!

– Az ám! – bólintott rá Lucskos Péter szolgálatkészen. – Most a bécsi királyon a sor. Előbb az aga, aztán a király.

Úgy látszott, Dani nem figyelt oda:

– Ugorj, Péter – mondta –, s hozd ide nekem Pacalkopf kapitányt!

Csakhamar jött a kapitány, rezes képpel, rezes bajusszal, ádáz recsegés-csörrenés-csikorgás közepette. Mióta hallotta, hogy a vár népe ostromra készülődik, minden vértjét felöltötte, valamiként készületlenül ne lephesse meg az ellen. S a rengeteg életvédő készség dalolt rajta minden lépésére, dalolt a maga bádognyelvén.

– Kinek esküdött hűséget, kegyelmed? – kérdezte Dani.

– Én a császár őfelségének meg Kopjás Dániel kapitány uramnak – felelt Panzerkopf habozás nélkül, mint aki minden esküvését gondosan számon tartja.

– Most bizonyságot tehet kegyelmed irántam való hűsége felől – kezdte Dani nyájasan. Aztán elmondta, hogy nem mást kíván tőle meg a zsoldosaitól, mint hogy járjanak a kezére egy ügyes praktikában. Katonákat akar fogadni, pénzre és posztóra van tehát szüksége, nevezetesen arra a pénzre és arra a posztóra, amit Ritterhosen mustramester Panzerkopfnak és zsoldosainak hoz.

Ez a kérelem mély gondolkodásba ejtette a zsoldoskapitányt.

Fejét búsan lesunyta, s ezúttal hosszan tűnődött, mielőtt a választ megadta:

– Kegyelmedet mi hadra termett, bátor kapitánynak ismerjük, s szeretjük is, hűséges szeretettel. Kegyelmed verte le kezünkről-lábunkról a bilincset, kegyelmed mentett meg a hitszegő pogánytól, ki adott szavát csúfságosan megszegte volt. Kegyelmed adta vissza fegyvereinket, vértjeinket. Kegyelmed tudója a mi szenvedéseinknek s jóra való törekvésünknek itt a várban. Kegyelmed nekem fiam lehetne, én mégis atyámként tisztelem, s e forgandó világban nekem és hűséges zsoldosaimnak kegyelmed a legszilárdabb gyámolunk. De miként tisztelhetnénk én és a zsoldosaim atyánkként kegyelmedet, miként becsülhetnénk gyámolunkként, ha kegyelmed a mi zsoldunkat és posztónkat atyához nem méltó fortéllyal meg akarja szerezni?

– Én nem erőltetem kegyelmedet – válaszolt Dani. – A mustramester majd elviszi az aranyat meg a posztót Vastagpalánkra. Kegyelmed aztán rajtaüthet a törökön, hogy a jussa ott ne vesszen.

Panzerkopf ugyan bólogatott, de ezzel sem azt nem akarta erősíteni, hogy valóban megüti a törököt, sem azt, hogy Daninak igazat ad.

Bólogatott, mert a természete bólogatásra késztette. De nyershússzínű ábrázatáról lerítt, hogy nem győzték meg.

– Mit tenne kegyelmed az én helyemben? – kérdezte Dani.

A kapitány csak a vállát vonta meg, de nem mert megszólalni. Mire Dani fölkacagott:

– Én leolvasom a kegyelmed bajuszáról a gondolatát.

– A bajuszomról? – hökkent meg a világjárt Panzerkopf. Ilyesmit ő soha sehol nem hallott.

– A bajusza bal csücskén az vagyon írva, hogy kegyelmed szívesen fogadná, ha én elvenném a pénzt s a posztót Ritterhosen uramtól, s átaladnám kegyelmednek.

– Hm – morogta Panzerkopf olyanformán, mintha azt mondaná, hogy ez csakugyan nem volna rossz.

– Hát nem restelli magát kegyelmed? – ripakodott rá Dani a vértes daliára. – Nem etettem-itattam én kegyelmedet a zsoldosaival együtt elégségesen? Szenvednek hiányt valamiben, mióta az én kardom alatt szolgálnak Törökpalánkon? Mindenük vagyon itt.

– Vagyon…, vagyon… – hümmögött a zsoldoskapitány.

– S ha kegyelmed nem hajlik a szavamra – folytatta Dani –, rábocsátok egy kisded csapatot Ritterhosen uramra meg a kíséretére, s a világ soha meg nem tudja, hova lett a pénz meg a posztó.

Lassankint fölfogta a zsoldosok rezes képű kapitánya, hogy veszett ügyben prókátorkodik. Okos mérséklettel csak ennyit mondott hát:

– Szomjasak a legények, s magam is erősen kívánom a bort.

Alkudozni kezdett a két kapitány, s utóvégre megbékélt abban, hogy a zsoldosok a pénz meg a posztó egynegyedét megkapják a segítő szolgálat fejében. Miután kezet ráztak, Dani megtudakolta, miként szokásos fogadni a mustrára jövő fizetőmestert. Panzerkopf pedig engedelmesen kioktatta.

– Nemsokára nagyot ámul a világ! – jósolta Dani, miután Panzerkopf eltávolodott.

Lucskos Péter cinkos vigyorral helyeselt. Dani tovább folytatta:

– Olyasmi esik meg nemsokára, amiről nem beszél a krónika. Magyar katonának fog fizetni a bécsi király!

Tizenkét zsoldost és nyolc kopjást ültetett lóra Törökpalánk kapitánya, hogy a várba kísérjék a mustramestert, ha majd lábra állt. A csapatot Köcsög Pista vezette. Az ő tiszte volt ráijeszteni a mustramesterre, hogy aztán a töröktől rettegő embert marhacsapásokon, ösvényeken át kalauzolhassa. Ritterhosen már járt Vastagpalánkon, s ha az országúton mennek, bizonyára gyanút fog, hogy tőrbe akarják csalni. Aminthogy valóban ezt akarták.

Lucskos Péter mindezek végeztével szerzett egy szekeret, s azon tért vissza Hajmáskérre. Mihelyt Panzerkopf és Dani megalkudott, elhatározta, hogy ha már ámulni fog a világ, hogy magyar erszénybe suvad a bécsi király pénze, ámuljon tökéletesen. Tökéletes ámuláson pedig azt értette, hogy annak a negyedrész zsoldnak, amit Panzerkopf kialkudott, az ő zsebében a helye. Ennek pedig az a módja, hogy minden pénzen bort vásárol, s a bort kiméri a zsoldosoknak.

Két hasas hordót rakott hát a szekérre, s nagy vidáman a lovak közé csapott.

Kémei a töröknek minden faluban voltak. Nem olyan ravaszságban tündöklők, mint a Tülkösorrú, hanem a törökhöz húzó vagy a töröktől félő parasztok. Ezért Hrubián aga s a defterdár előtt sem maradt titokban, hogy Ritterhosen uram, a császári mustramester Hajmáskéren gyöngélkedik.

Abbahagyták tehát Vastagpalánkon is a vitézi készülődést, s tanácskozásra ültek össze. Törték a pogány fejüket, hogy pogányságukhoz méltó csalafintasággal rátehessék a kezüket Miksa császár aranyára.

38

Egy reggelen Ritterhosen uram úgy érezte, hogy megenyhült a cudar görcs a derekában. Fordulhatott jobbra vagy balra, nem nyilallott. Erre megjött a kedve, füttyentett egy vékonyat, s nagy bátran felült az ágyban. A görcs nem újult meg. Oldalt fordult hát, két lábát a földre eresztette, majd óvatosan fölállt.

Még mindig nem bántotta a hasogatás.

Mesterségéhez illőn kötelességtudó ember volt, s a szívében melegség támadt, hogy semmi nem akadályozza, mehet Vastagpalánkra, zsoldot fizetni. Behívatta Köcsög Pistát, ki másodnapja rostokolt Hajmáskéren, s várta a parancsot, mit végre ma megkapott:

– Indulunk! – mondta Ritterhosen olyan vígan, mintha nem akarnák egyszerre két oldalról is tőrbe csalni.

Nemsokára már szaporán poroszkált a csapat Vastagpalánk iránt. Nem egyenesen a várnak, hanem oldalvást, csaknem ellentétes irányban Törökpalánkkal. Köcsög Pista annyit rémítgette a portyázó törökkel a kevés bátorsággal ékeskedő mustramestert, hogy amaz mészfehérré hervadt, ha egy-egy nyulat fölriasztottak, vagy ha kóbor kutya csörtetett a berekben.

Valahányszor járt útra tértek, Ritterhosen uram mindenkor aggodalmasan tudakolta, nem volna-e célszerűbb valami kiszáradt patakmederbe vagy még inkább bújósan kanyargó ösvényre térni, hova a török nem szívesen merészkedik. Hála állandó rémületének, Köcsög Pista keresztül-kasul megjáratta a csapattal a Bakonyt. A zsoldosok sem sejtették, milyen vidéken kószáljak, holott ők valamelyest megbarátkoztak már a környékkel.

Végtére betértek egy erdei útról a Törökpalánknak torkolló ösvényre, melyet úttá szélesített a rengeteg taposás és keréknyom.

Egyik végház olyan, mint a másik, mindamellett Ritterhosen uram meglepetten bámult a vadonatúj várkapura s a két zömök bástyára. Olyannyira meglepődött, hogy nagyot húzott a kantárszáron, mint ki tovább egy lépést sem megy. Hosszú képét még jobban megnyújtotta a csodálkozás. Nem ő fogott gyanút, hanem a gyanú fogta meg őt, s hiába magyarázta neki szapora szóval Köcsög Pista, hogy tűz tett kárt a várban, újjáépítették, el nem hitte volna, ha nem jön közbe egy kedvező esemény. Azaz ha nem jelenik meg a bástyafokon Panzerkopf kapitány, teljes vitézi öltözetben, ahogy mustraváró kapitányhoz illik.

– Oh, mein lieber Freund! – lelkendezett Panzerkopf. Simogatta szívét a mustramester látása, s nem is gondolt rá, hogy erre az alkalomra elégséges volna a szokásos lelkesedés egynegyed része.

Fél kézzel Ritterhosen uramnak szórta az üdvözleteket, aztán a másik kezével amúgy urasan az udvarra intett. Az olasz kürtös megadta a jelt, s mindenki elfoglalta a helyét, ahogy Dani eligazította volt. Az egy Kondás Zsiga kivételével, mert ő a kürtöst leste, hogy eltanulja tőle a kürtölést.

A zsoldosok egy csomóban állottak az udvar közepén, mellettük – ugyancsak együtt – tíz kopjás a hajdúk képviseletében. Ezeknek maga Dani volt a tizedese, a boldogtalan Barkó Dénes helyett, ki többi bajtársával egyetemben török rabságban senyvedett Vastagpalánkon, Panzerkopf kapitány gyávaságából. A többi fegyveres az aklokban, pajtákban, színekben, istállókban bújt meg, töltött puskával, hogy ha a zsoldosok megszegnék az egyezséget, mindjárt meg is bánják.

Vészes reccsenéssel lecsapódott a fölvonóhíd, s Ritterhosen uram, ki megnyugodott Panzerkopf láttára, megrántotta a kantárt. A palló dörömbözött, dörömbözött, mígnem elcsöndesült; áthaladt a hátán az egész csapat. A fölvonóhíd csörömpölve fölemelkedett, s Ritterhosen uram nem is sajdította, hogy ha esetleg újólag gyanút fogna odabent, könnyűszerrel a várból ki nem szabadulhat.

De a mustramester most csak a munkájára gondolt, s habár a régi kolostor fala majd kiszúrta a szemét, figyelemre sem méltatta. Holott Vastagpalánkon kőfal nem volt.

Félelmében a portyázó töröktől nem szekérre rakatta a zsoldnak szánt posztót, hanem szétosztotta emberei között, kik a nyereg mögé erősítették; Most megparancsolta, hogy hordják halomba. Ennek végeztével kezdetét vette a mustra.

Ritterhosen uram igen elégedettnek látszott a tapasztaltak fölött. Meg is jegyezte, hogy a várat takarosan rendbe szedték, s ezzel vetekedő végvár messzi földön nem akad.

Panzerkopf szemlátomást hízott az elismerő szavak hallatára. A várat ugyan nem ő szedte rendbe, erről azonban annál inkább megfeledkezett, mivel a dicséretet ő kapta. Oly régen nem dicsérte senki, s oly erősen szomjazott dicséretre, hogy nyugodt lélekkel elfogadta a lelkes méltatást, s elfogadta a zsoldban járó aranyat, fejenkint negyvenet, mert ennyi illette meg a zsoldosokat – a hajdúk viszont csak huszonhat-huszonhat forintot kaptak.

Már-már befejeződött az ármányos mustra, mikor Ritterhosen uram derekába megint beleállott a szaggató nyavalya. Éppen az olasz kürtös volt soron, már ki is lépett, hogy a vég posztót átvegye. Ekkor azonban a mustramester iszonyút ordított, s úgy összezsugorodott, hogy az anyja elfakadt volna sírva, ha ilyen pöttömkének látja. Összezsugorodott, s moccanni nem mert, hanem úgy maradt, ahogy volt, kinyújtott karral, félrehajtott fejjel, reszkető ínnal. Arca szederjessé szürkült, s rémületében, hogy a nyilallás megújul, eszelősen forgatta a szemét.

Nem sok jóval kecsegtetett, ha a mustramestert ágyba dönti a zsába. Ha csak három-négy napra a várba szorul, a turpisság kiviláglik, veszedelemben az arany, veszedelemben a posztó.

Ezért Dani oly részvéttel szemlélte a fájdalmába görnyedt mustramestert, ahogy anya a beteg gyermekét.

– Szakramentum! – szólalt meg Ritterhosen uram egy idő múltán mintegy próbaképpen. Aztán óvatosan kiegyenesedett, s felsóhajtott mély megkönnyebbüléssel. A nyavalya nem ostromolta tovább.

Az intő jelt azonban megfogadta, és sietett a zsoldfizetéssel, ahogyan erejétől tellett. Nem óhajtott megbetegedni itt, a török kardjának az árnyékában. Lóra szállott hát vigyázatosan, s elügetett. Ez az elhatározása fölöttébb alkalmasnak bizonyult. Ennek köszönhette Ritterhosen uram a szabadságát s talán az életét is.

Panzerkopf kapitány állotta a szavát, s a zsold háromnegyed részét beleszámolta Dani markába. Búsan válott meg minden aranyforinttól, most érezte át csak igazán, mekkora veszteség érte. A zsoldosok megkapták a tíz-tíz forintjukat, cserében visszaszolgáltatták puskáikat, kardjaikat, azzal elszéledtek.

Dani megfúvatta a kürtöt.

Menyhárt énekéből megtanulta volt, hogy dolgaértő kapitánynak miként illendő embereit megszólítani. Nagyot rikkantott hát:

– Hej, kopjások!

– Hej, vitézlő kapitányunk! – válaszolták amazok.

Miután üdvözölték egymást, Dani rátért a mondandójára:

– Nem vérünkből való király uralkodik fölöttünk. Nem is szeret bennünket. Mindenre jut a pénzéből, csak arra nem, hogy a magyar katonát megfizesse vére hullatásáért. Akar, nem akar, most mégis fizetni fog. Ez a tarisznya az ő aranyától hasas.

Mialatt Dani fölemelte a tarisznyát, s meglengette, ahogy az elejtett nyúllal kérkedő vadászok szokták, Menyhárt rigmust költött az alkalomra:

Kopjás Dani tarisznyája:

Aranyat csurgat a szája.

A kopjások odaözönlöttek az aranycsurgató tarisznya közelébe.

Elöl Lucskos Péter, ki addig furakodott, míg az elsők között kapta meg a járandóságát. Sietősen eloldalgott, hogy dolga után lásson.

Panzerkopf kapitány horgadt fővel üldögélt sátra előtt, zsoldosai között. Búslakodtak valamennyien. Már nem a zsoldjuk rút megcsöpörödésén háborogtak, hanem azon, hogy arany csörög a zsebükben, s mégis majd elepednek tikkadt szomjúságukban.

Lucskos Péter odahúzott egy fatönköt, s kéretlenül letelepedett a kapitány mellé.

– Nem ártana egy kis borocska – sóhajtott föl, mintha szomjúság epesztené őt is.

– Hűűű! – mordult el hosszan Panzerkopf. – Mit ér a zsoldfizetés napja bor nélkül?

– Annyit se, mint a tőgyevesztett tehén – adta meg maga a választ.

– Változatos az emberi fajta a világon – mondta Péter elmélkedőn.

– Vagyon ilyen ember is meg olyan is – felelt Panzerkopf kedvetlenül. – De bornemissza, az kevés vagyon.

Lucskos Péter megnyalta a szája szélét, s tovább folytatta:

– Olyan szerzet is akad az emberi fajtában, kinek bora vagyon, mégsem iszik. De nem bánná, ha más inna. Nem ingyen azonban.

Péter titkolódzva beszélt, s lapultában a tönkön, vizsla tekintete erre-arra járt. A kapitány föl nem foghatta, mit rejtegethet ez a legény. Talán csak nem bort?

Megcsörgette kísértésképpen az aranyait. Mire Péter halkan cuppogtatni kezdett, elővette a kulacsát, úgy tett, mintha maga készülne inni, aztán Panzerkopf markába nyomta.

Amaz megízlelte, az ábrázata megszínesedett, elöntötte a gyönyörűség. Péter hiába nyúlt a kulacs után, a kapitány hátraszegte a fejét, s a magasból csurgatta a bort a torkába.

Ügy lett volna illendő, ha most Panzerkopf töri meg a csöndet. Erre várt Péter, s erre vártak a szomjas zsoldosok is, a borszagtól megüvegesedett tekintettel. Csak hát a kapitánynak sürgős tennivalója akadt. Éppen a bajsza egyik szárából szopogatta ki a beleivódott bort. A másik szárba kevesebb jutott, ezzel gyorsabban végzett. Most már semmi nem akadályozta a szólásban. De tudta, hogy a kopjás beszélni jött hozzá, nem erőltette hát magát.

– Valahol láttam két hordó ilyen bort – suttogta Péter türelme fogytán.

Egy darabig alkudoztak, aztán Panzerkopf kapitány számolni kezdte az aranyakat Péter markába. Ezenközben sóhajtoztak mind a ketten, a kapitány, mert sokallotta, Péter, mivel kevesellte a bor árát. Aztán a zsoldosok óvatosan kigurították a két hordót a pajtából, hol szalma alatt rejtezett, a tanyájukon csapra verték, s körülülték áhítattal.

Viharérlelő csöndesség ülte meg a tábort.

39

A vihar sok-sok felhőből tört ki, s villámait szerte-tova szórta.

Dani tehát szétosztotta a király pénzét a magyaroknak zsoldban. Ennek utána Borvető Dénessel s a bibliás szavú Sete Ábrahámmal, ki kőmíves volt, a vár mögé került. Itt megszemlélték a hajdani bencés kolostor falát, melyet beépítettek volt a várba. A falra görbe vonalat vont egy jókora repedés.

Hátratett kézzel álldogáltak a sánc gerincén, nézték a repedést, s azon gondolkoztak, kibírná-e a fal a török ostromát, ha valamelyest megfoltozzák.

Sete Ábrahám ábrázata prófétai színbe borult, fél karja magasba lendült, már-már megszólalt, de Dani megelőzte:

– Akar-e fürödni kend?

Sete Ábrahám megrökönyödve pillantott a kapitányra. Vénebb is volt, komolyabb is, semhogy ilyen hívságokon törje a fejét. Megmondta kereken:

– Én még egyszer ebben a földi életben meg nem fürdöm!

– Ha fürödni nem szándékozik kend – folytatta Dani –, akkor eszébe ne jusson erre a falra azt mondani, hogy „elvégeztetett”. Mert azzal a fürdését is elvégezte kend…

A mondatot Dani beszédes mozdulattal fejezte be. Ebből az öreg megértette, hogy ha a fürdést el akarja kerülni, más választ kell adnia, mint amire ráállt a szája.

– Megjavítjuk a romlást – morogta hosszú szünet után.

A bencéseknek itt volt régen a virágos kertjük. Néhány rózsatő megmenekedett a pusztulástól, virág nyiladozott rajtuk.

– Szedek Borkának – mondta a kapitány, s szaggatni kezdte az ágakat szeles türelmetlenséggel. Kezét összekarcolta, meg is vérezte, kárpótlásul viszont egy bő ölelésre való rózsát letépett.

Vitte büszkén, vitte jókedvvel, s csalódottan vetette a földre a csokrot. A sátor üres volt. Dani a sarokba támasztotta a kopjáját, maga leheveredett a szalmára, hogy megvárja az asszonyt, ki bizonyára dolga után futkos. Mialatt várakozott, unalmában kiszedett egy villás ágat a csokorból, azzal játszadozott, hogy az idő sebesebben múljék.

Csakhogy Borka nem jött.

Időjártával Dani kiállott a sátor ajtajába, körülnézett – a színét sem látta.

Nevén szólította, nem válaszolt senki.

Keresésére indult hát, mert erősen vágyakozott utána. A virágos ágat magával vitte, hogy a jó szándékát láthatóan bizonyítsa. A karám körül nem lelte az asszonyt, a kút, a sütőkemence s a magtár környékén szintúgy nem. Végtére Füsüsné sátrának az ajtaján kukkantott be, s ott megtalálta Borkát, őszinte csodálkozására keserves sírásban. Nagy ideje sírhatott már Borka, mert az orra pirosság dolgában túltett piros török bugyogóján.

– Hát te miért bujkálsz előlem? – kérdezte Dani.

– A bánatomat bújtatom – válaszolt Borka.

– Annyira el ne bújtasd, hogy én meg ne lássam – tréfálkozott Dani a sátor ajtajából.

– Hogyne látnád, hiszen magad kerítetted a nyakamba.

Többet nem mondott, hasztalan unszolta Dani. Leült hát melléje, cirógatta, simogatta, Borka hozzásimult kezesen, de a sírása nemhogy csitult volna, inkább növekedett. Szakadt a könnye, majd elmosta a szemét.

– Édes kis fürjecském – hízelgett Dani –, művelhettem bármit, nem a te búsításodra tettem. Engesztelődj meg. Ahány könnyed elhull, annyi szúrás esik a szívemen.

– Miért tetted, miért nem tetted – szipogta Borka –, végtére megtetted, s engem búsítottál vele.

Dani szomorúan vakargatta az állát a virágos ág szárával. A könny elijesztette, az asszonyos beszéd ugyancsak.

– Hej – sóhajtott föl fogadkozásképpen –, én téged keresetlen fával soha meg nem verlek.

Borka fölkapta a fejét, s könnyáztatta arca egyszerre tűzbe borult a virágos szavú fenyegetésre:

– Az oktalan állatnak is több esze vagyon, semhogy a fészkébe csalogassa az ellenséget! Te ezt műveled szakadatlan. Egy hatalmas haragosod volt már, szereztél hozzá még egyet! Most aztán mihez fogunk, szegény nyomorultak? Császárok, királyok mind ránk fenekednek! Soha egymás szerelmében többé meg nem újulhatunk.

Dani amúgy a foga között morogta, hogy őt épp a sürgős megújulhatnék űzte ide. Borka azonban tovább fújta a maga nótáját:

– Megjósolta anyám, hogy korai özvegységre jutok. Lám, most bekövetkezik. A török császárt magadra haragítottad, körüldongtad, mint a darázs, belecsíptél. De ha a keresésedre indul a hadával, ugyan bizony hova menekülsz? Az aga forgóját elrejtettem, nehogy az legyen árulód.

– Hát a forgó miatt szottyant meg a bátorságod? – kérdezte Dani. – Bajban szereztem, becsülettel. S neked szántam ajándékul.

Borka tétován a hajához nyúlt, s a szeme csillogása megkettőződött.

– Nem való az ilyen fényes drágaság a szegénynek – legyintett; aztán továbbhaladt a maga gondolata pórázán –, hagyján, hogy a török császárt fölingerelted. Pogány ember, megérdemli. Csak hát ez itt a német király földje. S te nem elégedtél meg egy koronás ellenséggel. Neked kettő kellett. Nem nyugodtál, belekötöttél Miksa királyba is. Se itt, se túl nem lehetsz biztonságban. Jaj, hogy is mertél lóvá tenni egy ilyen hatalmast?

Nem válaszolt Dani egy szóval sem, hanem a megdöbbenéssel küszködött. Úgy görgött benne a lélek ide-oda, mint tök a tekenőben. Azért király a király, hogy rettentő büntetéssel törülje le magáról a gyalázatot. Itt a Bakonyban csakugyan nem sokáig lehet már maradása.

Borka tovább öntözgette jövendő özvegységét, s mondta, mondta a magáét. Így aztán Dani eltöprenkedhetett, s mivel semmi okos mód nem kínálkozott elméjének a menekülésre, ahogy mindenkor szokta volt, most is azt kérdezte magában: Mihez fogna Nagy Thury György az ő helyében?

S akkor Borka egyszerre abbahagyta a sírdogálást. Elállott a könnye, el a lélegzete is egy kurta pillanatra. Dani ugyanis olyan édesdeden mosolygott, mintha valami szép álmot látna.

– Ó, te bolondságba fajzott! – fakadt ki Borka mérgesen. – Te töpörödött agyú, töppedt szívű, hát nem átallsz gúnyt űzni a keservemből?

Olyasmi jutott Dani eszébe, mit nagy Thury György soha meg nem cselekedhetett volna, bármily rettenthetetlen vitéz. Mégpedig az, hogy Vastagpalánk megvétele után őhozzá szegődik iratos katonának. Kanizsán nem ismerik Kopjás Dánielt, ott tehát megbújhat a király haragja elől, s tovább szolgálhat kedves hazája hasznára. Célszerű terv volt ez, nem szólhatott ellene se Borka, se más, égvilágon semmit.

– Holnap vár dolgában hivataloskodom – folytatta Dani jókedvvel –, aztán megveszem Vastagpalánkot. Míg az a vár nem a miénk, egy tapodtat sem távolodunk innét.

– A győzelemnek utána azonban… – kezdte Borka. Elábrándozott, az arca kisimult, s csillogó reménység ülte meg a szemét. Dani átölelte, a kétágú rózsaszálat pedig úgy tartotta kettőjük előtt, hogy jutott belőle ide is, oda is.

– Kinyílott a rózsa – mondta egy szikrányit sem kapitányosan –, az egyik ága hajlik a Borka vállára, a másik ága hajlik a Dani vállára. A két ág soha nem találkozik, de mi nem válunk el egymástól soha.

– Hát téged mi lelt? – kérdezte Borka. – Szakasztott úgy beszélsz, mintha Menyhárt lelke költözött volna beléd. Magad hajolj a vállamra, ne azzal a karcos ággal birizgáljál!

Mit tehetett szegény rózsaág, a földre hanyatlott, két villája kétfelé meredt, a feslett rózsák helyeslőn bólogattak, a bimbókat azonban sűrű pirosság lepte be.

Hirtelen ördögi zenebona támadt, csörömpölés, káromkodás, egy puska elsült, nemsokára megnyöszörögtek a felvonóhíd láncai, majd nagyot csapódott maga a híd, testét súlyos lépések verték. A kongás akkora volt, mintha a vár egész népe illára vette volna a dolgot, hogy vissza többé soha ne térjen.

– Hadd lám! – bomlott ki Dani Borka öleléséből, s rohant a várkapunak, hogy föltartóztassa a bajt, kapitányi módra. Az udvaron s a falakon szerte kopjások ácsorogtak, s teli tüdőből hahotáztak a részegségükben csetlő-botló zsoldosokon, amint egymás sarkára hágva tülekedtek kifelé a csapóhídon.

Ezzel kezdődött a vihar.

Mégpedig a zsoldosok hibájából. Holott Panzerkopf kapitány rendet tartott ivás közben, csupán maga vedelt szünet nélkül. Gondoskodott arról is, hogy strázsa mindig álljon az ágyúk mellett, neszét ne vehesse bárki törvénytelen mulatozásuknak.

– Kukán igyatok! – intette olykor a katonáit a hordóról, melyen annyi méltósággal ült, mint egy koronázott király.

S egy darabig csakugyan ájtatos csöndben döntögették magukba a bort, nem zsoldos módra, hanem szokatlan szelídséggel.

Valahányszor valamelyik zsoldos vonakodott szolgálatba menni, vagy a hangját megeresztette, Panzerkopf így szólt:

– Megszegted a parancsomat, cégéres iszákja! Lásd a büntetést!

A büntetés fájdalmas volt, mert abból állott, hogy a kapitány maga itta meg a kupa bort, mit amaz éppen kapott volna.

Ilyenformán Panzerkopf sikeresen megzabolázta a legényeit. Csak hát harminc szomjú embernek két hordó bor meg sem kottyan, kivált ha alaposan belekóstolt már. A második hordó is ürülőben volt, mikor az ásító bajor lélekszakadva berontott a pajtába. Gerjedten jött, mint a dürgő fajd, s ezúttal véletlenül sem ásított.

– Az erdő mellett…, a tisztás szélén… – lihegte.

Szavaiból az világlott ki, hogy a tisztás szélén egy paraszt kereketörött szekerével bajlódik, s olcsón túladna a borán, mivel nem lévén váltó kereke, amúgy sem mehet tovább.

– Halt! – üvöltött Panzerkopf kapitány félelmetesen.

De hiába, már nem állíthatta meg a bor szagára veszettül meglódult zsoldosokat. Az egyik vértben s fegyveresen, a másik ingben, gatyában, a zsoldosok bősz iramban özönlöttek a várkapu iránt, aztán ki a kapun, s neki egyenesen a szekérnek.

A szekér, a ló meg a bor Habil defterdáré volt, a paraszt az ő rabja, a kelepce az ő műve. A kémek megvitték volt a hírt a töröknek, hogy a császári mustramester Hajmáskérre érkezett, pénzzel és posztóval. Habil kiküldött egy fél zászlóalja akindzsit, hogy mihelyt Ritterhosen uram kiteszi a lábát a faluból, kopasszák meg. Köcsög Pista ügyes kalauzolása jóvoltából azonban a mustramester elkerülte a törököket, és épségben lovagolt be Törökpalánkra, hol a mustra meg a zsoldfizetés példásan megesett.

Erről is hírt kapott Habil. Tudta, hogy ahol zsoldot fizetnek, ott minden katona iszik, akár német, akár magyar. Ekkor módolta ki a találmányos elméjű defterdár, hogy három hordó bort küld Törökpalánk elé csaléteknek. Ha már a bécsi király aranyát és posztóját el nem ragadhatta, rabszíjra fűz egy sereg katonát, meggyöngíti az ellenséges vár őrségét, s ha a katonák erszényében arany is lapul, annál kedvezőbb.

Szóval a zsoldosok dübörgő rohanása riasztotta föl Danit édes felesége mellől.

– Utánam! – kiáltotta Dani, mihelyt átlátta, mi keltette a ribilliót. Az első gondolata az volt, hogy meg kell oltalmaznia a zsoldosokat, hiszen ők látják el a pattantyúsi tisztet az ágyúk mellett, s pattantyús nélkül bajos vállalkozás várat vívni.

Mire Dani meg a kopjások kiértek a vár előtti térre, a paraszt elinalt a zsoldos had elől, s bitangjára hagyta a borát, szekerét. A zsoldosok gyakorlottan csapra verték a hordókat, egyik-másik ivott is, de nem sokat, mert sűrű allahozás kavarta meg a levegőt. Az erdőből török lovasok száguldottak elő. A zsoldosok szétfröccsentek, mint a tócsa, mibe beledobbantanak, s menekültek volna vissza a falak mögé, csak hát egy másik akindzsi csapat elvágta az útjukat.

– Hegyibe! Hegyibe! – kiáltott Dani, de a támadás sovány eredménnyel járt. Az akindzsik villámgyorsan egy csomóba terelték a zsoldosok egy részét, s korbáccsal serkentették őket sebesebb futásra. Annyi idő sem telt el, amennyi egy nagyobbfajta tüsszentéshez elégséges, és az akindzsik űzte zsoldosok már eltűntek az erdő fái között.

Ezenközben a tisztáson tíz-tizenöt lovas török cikázott látnivalón azzal a hadi igyekezettel, hogy a kopjások csatarendbe ne állhassanak.

Mindezt Borka, ki az ura után szaladt, a várkapuból nézte, hol egy szempillantásra megállott. Mikor látta, hogy Dani fegyvertelen, s a török elölről is, hátulról is támad, kiragadta a kapuőr kezéből a kopját meg a kardot, kiáltott a közelében ácsorgóknak, s azzal rohant bajba keveredett ura segítségére. Piros bugyogója messzire virított, maga úgy festett, mint valami harcba kívánkozó suttyólegény. Nem követte senki.

Közepe táján tarthatott a távolságnak a palánk és a csata között, mikor oldalt tekintett. Onnan pedig egy fekete képű akindzsi közelgett iszonyú gyorsasággal, kezében bondzsukos kopja.

– Dani! – kiáltotta szegény Borka, de akkor már nyakán volt a török.

Hogy a döfést elkerülje, Borka leguggolt, de vesztére, mert guggoltában a kopja nyelébe kapaszkodott, a kardot elejtette, a kopját pedig a mellette elszáguldó akindzsi egyetlen csapással kiverte a kezéből. A török legott visszafordult, megint nekirohant, mintha irgalmatlanul föl akarná nyársalni, de csak a kopja nyelével sújtotta fejbe a fegyver híján védekezni nem tudót, úgyhogy menten eszméletét vesztette, s elnyúlt a füvön élettelenül.

Ekkor rohant oda Menyhárt, ki lehetett bárhol, mindig Borkát kereste a szemével, s művelhetett bármit, a lány járt az eszében mindenkor. Gyalogosan volt Menyhárt, egy szál szablya a kezében. – Jövök, Borka! – kiáltotta minden erejéből.

Ezt a kiáltást az akindzsi is meghallotta. Éppen lehajolt Borkáért, de mikor meglátta a közeledő Menyhártot, nekitámadt szélsebesen. Ezúttal is csak a kopjája nyelével hadakozott. Egy ütés elég volt, hogy a szablyát kiverje Menyhárt kezéből, a második ütést a koponyájára mérte. Menyhárt hangtalanul összerogyott.

Az akindzsi körülnézett, látta, hogy senki nem fenekedik ellene, először Menyhártot, majd Borkát nyalábolta föl a földről, mint egy-egy zsákot, keresztbe vetette őket maga előtt a nyeregben, s lovát az erdőnek kormányozta. Ott aztán eltűnt.

Lement már a nap a maga járásán, mire Dani megtudta, hogy a tizenkét zsoldoson felül Borka és Menyhárt is rabul esett. Hasztalan eredt volna a támadók után, azóta nyilván elérték Vastagpalánkot.

Nagy csöndesség szállott alá a várra. Más emberi szó nem hallatszott, csupán Füsüsné istenébresztő szörnyű káromkodása.

Maga Dani egy árva szót sem szólt. A mellére figyelt, honnan egyre görcsösebben tört fölfelé a zokogás. Alig bírt már úrrá lenni fölötte.

40

A vastagpalánki törökök tizenkét zsoldost ejtettek foglyul, valamint négy kopjást: Borkát, Menyhártot és még két legényt, kiket Dani híre vonzott a táborba.

Mikor a bőséges emberi prédát megszemlélte, Habil defterdár fölrakta az öröm nyergét a büszkeség tevéjének a hátára, maga nyeregbe szállott, s a vigyorgás szinte csöpögött a képéről. Nem egyedül a jó fogás derítette föl, hanem egy csokorra való kecsegtető hír is.

A sümölcsös nyakáról s minden tagján észlelhető kövérségéről ismert Hrubián aga, a rettenthetetlen Akibár méltatlan utóda, a bástyafokról nézte végig a Törökpalánkról megtérő akindzsik s a rabok bevonulását a várba.

Aztán parancsot adott a vallatásra, hogy a palánk erejét megismerje. Ostromra készülődött, nem akart fővel rohanni a falnak. Hóhérságban tündöklő embere volt bőven. Ezek előszedték a rémületes vallatási készséget, a csípőket, fogókat, szorítókat, csigákat. Egy rabszolga parazsat hozott serpenyőben, a társa meg fújtatóval élesztgette. Egyszer az egyik, majd a másik hóhér vizsgálta meg avatottan a vörösből lassankint fehérré hevülő szerszámokat. Fejüket csóválták, rosszallón.

Ebből a rabok mindjárt megtudták, hogy hóhéraik hűvösnek becsülik az ő gyarló testük puhítására szánt vasakat. Embertelen rémületében az ásító bajor szünet nélkül ásított, be sem csukta a száját. A görcsös lábú tirolinak messzi hangzón muzsikáltak összekoccanó fogai. A három kopjás egymás mellett kuporgott, úgy helyezkedtek, hogy a hóhérok ne láthassák Borkát. Az szegény ott feküdt, hova a török ledobta volt, s még mindig nem tért eszméletre, oly komiszul megsújtotta a kopja nyele.

Amúgy ízelítésképpen az egyik hóhér megpörkölt valamelyest három-négy zsoldost egy fehéren izzó vasnyárssal. Mire hasogató üvöltés kelt, üvöltöttek azok is, kiknek bántódása nem esett. A zsoldosok méltatlankodtak, hogy beszélnek ők ösztökélés nélkül is. Meg sem várták a tolmács kérdését. Vallomásuk hitelesnek látszott, mert megegyezett a Tülkösorrú tapasztalataival. Ebből Hrubián aga úgy ítélt, hogy igazat mondanak, hiszen össze nem beszélhettek. De más haszna is volt a vallatásnak, az aga tudomást szerzett a hamis mustráról.

Hrubián megsimogatta a fülét, melyet sápadt piócákként ültek meg a legkülönfélébb alakú sümölcsök és bibircsókok, majd intett a hóhéroknak, azok felcihelődtek, s elkotródtak, bedugult kedvvel. A rabszolgák utánuk cipelték a vasakat, a fogókat, a szorítókat, a parazsas serpenyőket s a fújtatót. Látnivaló volt, hogy az aga megtudta, amit akart, egyelőre tehát nem zaklatja a rabokat. Ezek meg is nyugodtak valamennyien, kivéve Menyhártot, ki azóta fölérzett a fejbeverés okozta ájulatból, ami azzal a káros következménnyel járt, hogy gondolkodhatott.

Borka is ocsúdott már a szalmán, hol oldalvást feküdt, a könyöke hajlatába rejtett arccal. Nyögdécselt szegény, az eszmélettel együtt a fájdalmak is visszatértek hozzá. Menyhárt arra gondolt, hogy a zsoldosok ismerik Borkát, s amilyen hitszegő, gyáva lelkek, nem haboznának a török kezére adni. Jutalom jár annak, ki a kapitány feleségét kiszolgáltatja. S a szeplős dalnok szinte látta, mint hervadozik Borka valami hárem rácsos ablakai mögött. Ezen annyira megilletődött, hogy kevés híján elcsordult a könnye.

Nem tehetett róla, szerette Borkát, mindennél a világon jobban szerette.

Sietni kellett, hogy a gyászos fölfedezés meg ne essék. Menyhárt egyetlen útját látta a szabadulásnak, előbb összesúgott két társával, aztán fölkelt elszántan.

A zsoldosok közül az ásító bajor járt legkészségesebben a vallatok kedvébe. Jártatta a száját, kérdezni sem kellett. Őt szemelte ki Menyhárt a szabadító szolgálatra, habár tagbaszakadt fickó volt.

– Te ásító kutya – mondta neki –, elárultad a kapitányunkat!

Azzal pofon szelte kétfelől, hogy csak úgy csattant.

A bajor elképedten hunyorított, semmiképpen nem akarta elhinni, hogy pofon teremtették. Aztán mégis fölugrott, leteperte Menyhártot, verte volna, ha a két kopjás nem siet oda. Lerántották a bajort, s gyomrozni kezdték, ámde hasonló sorsra jutottak ők is. A tizenöt ember egyetlen vonagló gomolyaggá keveredett, majd nagy hirtelen annyi emberré szakadt szét, ahányan voltak. Ezt a csodát az akindzsi őrök tatár korbácsa művelte.

Mikor megtudta, hogy a rabok összeverekedtek, Habil defterdár nagyot sóhajtott:

– Úgy látszik, elmém erszényének minden pénzét elvesztettem!

Valóban így lehetett, hiszen a hadban forgott ember mind tapasztalhatta, hogy magyar a némettel rabságban is nehezen fér meg. E sóhaj után a defterdár megparancsolta a hírhozó akindzsinak:

– Töröld le vétkemet a segítség szivacsával.

Az akindzsi alázattal meghajolt. Nem mintha értette volna a talányos parancsot, hanem mert a tapasztalat megtanította rá, mitévő legyen ilyen esetekben. Nem kutatott tehát szivacs után. A zsoldosokat meghagyta helyükön, a kopjásokra pedig rászólt, hogy lóduljanak a magyar rabok közé.

Majd megszakadt a súlya alatt, Menyhárt mégis maga vitte Borkát a magyarok tömlöcébe.

Ez sem volt nyájasabb a másiknál, ha csak abban nem, hogy idegen egy sem találkozott ott.

Hanyatt fektette az asszonyt gyöngéden, szalmát kotort a feje alá, hogy kényelmesebben nyugodhasson. Letörülte a megrögösödött vért a homlokáról, arcáról, s mialatt így simogatta, hol forróság öntötte el, hol meg a bú hidege.

Maga csak akkor nézett körül, miután már oda telepedett Borka feje mellé, hogy hűségesen védelmére keljen, ha bántani akarnák.

Senki ilyen tervet a fejében nem forgatott.

Tíz marcona hajdú hevert a dohos szalmán, egymás mellett, fejüket a falhoz támasztva. A tizenegyedik Barkó Dénes volt, a tizedes, kit Menyhárt akkor ismert volt meg, mikor Dalos Baksa kíséretében Vastagpalánkon járt. Úgy rémlett, hogy ez a látogatás nagyon régen történt. S ebben az érzésben az idő múlása legyintette meg Menyhárt lelkét.

Elszorult a szíve. Milyen sudár, milyen deli vitézek voltak ezek a hajdúk akkoriban. S milyen dögletesen elszutykosodtak, elhitványodtak, lerongyolódtak. Nagyobb pofont érdemelt volna az ásító bajor, hiszen a zsoldosok bűnéből tétlenkednek itt ezek a bátor cselekedetre született vitézek.

– Hej, Pacalkopp, Pacalkopp! – sóhajtott föl Menyhárt. – Ha bivalybőrbe varrnának, ökrökkel tipratnának, akkor sem vezekelhetnél meg bűneidért.

Erre fölbolydult a tömlöc sűrű bűzben pácolódó népe. Eleinte csak Panzerkopf kapitányt emlegették, olyanformán, hogy égnek mered a sörénye, hogyha hallja. Mert hát mindenki arról számolt be, miként kínozná halálra a zsoldosok vezérét, amiért rút árulásával ide juttatta. Látni való volt, hogy a hajdúk minő ádáz terveket neveltek a nedves szalmán. A bosszulási véres ábrándoknak utána csend támadt, majd Barkó Dénes a kopjás felé fordult:

– Hát te, fiam, honnan ismered azt az átokban nemzett kapitányt?

Ezzel kezdődött a barátkozás. Amazok kérdeztek, Menyhárt válaszolt. A dicső beszámoló végeztével Borkára mutatott, ki ájultan feküdt a szalmán, s csak olykor-olykor nyögött föl, mintha lidérces álom bántaná.

– Ez a személy itten a mi bajban jeleskedő kapitányunk hites felesége!

Kemény, kegyetlen szerzet a hajdú, de ezek most mind ellágyultak, s szíveskedtek tehetségükhöz képest. Az egyik a subáját terítette az asszonyra, meg ne fázzék, a másik száraz szalmát kotort a dereka alá, a harmadik a lábát igazgatta, a negyedik a fekvésén javított. A többi szolgálatra készen leste.

– Szalonna! – sóhajtott föl mogorván egy öreg hajdú, amúgy maga elé, mintha nem máshoz szólna. Holott egyszerre minden tekintet rajta csüngött.

– Szalonnázna kend? – kérdezte Menyhárt, s a szájában összefutott a nyál.

– Ühüm! – bólintott rá az öreg. – Abból fakad az erő. Abban gyökeredzik a vitézség. Mostani állapotomban libapásztornak sem szegődtetnének el.

Ahány hajdú, mind a karját, a lábát tapogatta, penészszínű arcukat aggodalom ülte meg.

– Kopjás Dani kiszabadít innen, meglátják kendtek – mondta Menyhárt hittel.

– Hiszen az forgolódott az én eszemben is – felelte a szalonnát emlegető öreg.

-– Csúnyán elhitványkodtunk a pogány kenyerén – bökte ki valamennyiük gondolatát Barkó Dénes –, az emberi nevezetet is már csak könyörületből érdemeljük meg.

Ezenközben Borka magához tért ájultából. Körülnézett a tömlöcben, s Menyhárton akadt meg a szeme.

– Hát te megint velem raboskodsz? – kérdezte gyöngén.

– Holtig is veled raboskodnék én – válaszolt a szeplős dalnok túlcsorduló érzéssel. Meg is bánta mindjárt, hogy nem illendőképpen szólott.

A hajdúk elnémultak, s áhítattal nézték Borkát. Az asszony azon erőlködött, hogy hanyatt fektéből a könyökére emelkedjék. Most, hogy csakugyan segíthették volna, amire készek voltak, a hajdúk nem mozdultak, szóval sem ajánlkoztak. Csak akkor szólaltak meg, mikor az asszony a maga erejéből fölemelkedett. Vigasztalták, el ne keseredjék, jön az ura, s megszabadítja.

Dani valóban eljött másnap. Alig hajnalodott, tizenöt kopjás élén odalovagolt Vastagpalánk falai alá. A vár zömöken terpeszkedett, s mögötte az erdő rőtbe, sárgába öltözött, csak néhol zöldellt, ahol iszalag tekerőzött a bokrokra, fehérlett is, habosformán, mintha tavasz volna. Az irtás satnya gyepét vastagon megöntözte a harmat, a lovak lába csüdig megnedvesedett.

Olykor egy-egy ijedt vörösbegy surrogott fától fáig, egy félháznyi ághalom körül ökörszemek röpdöstek. Kihaltnak látszott a palánk, de Dani tudta, hogy az őrök szemmel kísérik minden mozdulatát, ha személyükben nem is mutatkoznak.

Köhintett néhányszor, hogy a torkát megtisztítsa, aztán mélyet lélegzett. Még egy pillanat, s az áhítatos hajnali csöndet válogatott förtelmességek dúlták föl. Az ökörszemek dermedten bújtak a száraz ágak közé, a vörösbegyek sem szállottak többé fáról fára.

Hrubián aga pedig, kinek Dani a förtelmekkel kedveskedni akart, még az igazak álmát aludta. Fölköltötték azonban, úgy illett, hogy maga hallja a neki szánt üzenetet. Bosszús dörmögések között tápászkodott föl teveszőr pokrócairól, s ment ki a várfalra. Háborúskodni lehet éjjel, lehet nappal, fegyverfogásra nincs későn vagy korán, de napkölte előtt gyalázkodni nem méltó igazi vitézhez. Így háborgott az aga magában, s amint odalent az irtáson meglátta Danit, szemrehányón tudakolta:

– Te varas csimasz, nyűvek közt is legutolsó, mi ösztökélte bűzös agyadat, hogy hajnalhasadáskor orcátlankodsz váram előtt?

Dani meglóbálta a levegőben a rettenthetetlen Akibár aga immár fölöttébb silányra zsugorodott fejét:

– Akibár hordta ezt a rothadt koncot a nyakán, míg én le nem szellem róla. Most a te fejedért jöttem, te rühök, tetvek szállásadója, ki másra jó nem vagy, ha csak arra nem, hogy a tetű is éljen, ha már Isten megteremtette!

Hrubián aga először valamelyest meghajolt, mintha görcs állott volna a hasába. Mire fölegyenesedett, kiviláglott, hogy nem görcs, hanem kacagás bántja. Vastagon, öblösen hahotázott, majd leesett a turbán a fejéről.

– Ne nyeríts, te korcs kanca elvetélt csikaja! – kiáltott rá Dani. – Kopjás Dániel hív bajra, Törökpalánk kapitánya!

Válaszképpen Hrubián köpött egy kiadósat, hogy csak úgy tepsent a várárok poshadt vizében.

– Nem vagy te igazi kapitány – mondta becsmérlőn –, a felséges padisah agája nem mocskolhatja be a handzsárát a te szennyes véreddel. A bécsi király úgyis nekem ad, akkor majd úgy múlsz ki, mint illik, disznók csülke alatt.

Azzal már lépegetett is visszafelé, s oda sem figyelt Dani gyalázkodására.

– A gyávaság csahol belőled, te tehénre érett vitéz! Örvendezz, hogy a kardomat kínálom, hiszen a gatyamadzagomra sem vagy méltó! Ha nem jössz bajra, kifüstöllek a lyukadból, s pórázon vezetlek a kutyáim között.

A kövér Hrubián ekkor már javában ereszkedett a vár udvarára szolgáló lajtorján lefelé, s csupán turbánjának a csúcsa látszott.

Összenézett a tizenöt kopjás, félig csalódottan, félig riadtan. Nem ilyen fogadtatásra számítottak.

– Akármi történt – morogta Füles Gergő –, nem a mi javunkra történt.

Hazatérőben tovább bontogatták Hrubián aga szavainak értelmét, s hála Borvető Dénesnek, végezetül megfejtették.

Az aga viselkedésének nyitja más aligha lehetett, mint hogy a zsoldosok kifeccsentették, miként esett meg a mustra Törökpalánkon, s azt is elmondták, hogy Dani nem nemesember, hanem hódoltsági szökött jobbágy.

Ehhez képest Habil defterdár egy tekercs papiroson levelet írt Amrát bégnek. Megírta, hogy a magyarok álnok és ármánykodó módon megszegték a frigyet, s ebben Kopjás Dániel a bűnös, ki magát a kopjások kapitányának nevezi, holott senkiházi bitang. De nemcsak a békesség megbontásában vétkes, hanem Miksa király pénzét is elcsalta, hogy cégéres haramjái társaságában tobzódjék és dorbézoljon. Mind ennek a tetejében ez a hitszegő nem átallotta levágni a dicsőségben tündöklő, vitézségben páratlan Akibár aga fejét, s föltűzni koszos vára falára, holott minden hadban próbált vitéz tudja, hogy az aga feje, ha már egyszer nem a nyakán ül, a királyt illeti meg, s egy olyan kutyafinak, amilyen Kopjás Dániel, csak a hozzá hasonló férgek fejéhez van joga.

Ezt a levelet Amrát bég felolvastatta magának. Egy darabig gondolkozott, aztán tollba mondta a levelet szóról szóra, aláírta, pecsétet nyomott rá, s elküldte a budai basának. A basa is meghallgatta a levelet, ő is gondolkozott, aztán ő is követte Amrát bég példáját. Ezt a basai pecséttel ellátott levelet a dunántúli főkapitány kapta meg. Az ő szerepe az volt, hogy a levélben foglaltakat magának Miksa királynak és császárnak tudomására hozza. S ezt meg is tette becsülettel.

Miksa király nem szerette a magyarokat, amellett fukar volt. Belesápadt, mikor megtudta a jelentésből, milyen költséges csínnyel csúfolta meg egy magyar legény az ő koronás fejét. Mindjárt el is határozta, hogy határozni fog valamit a bűnös megfenyítésére. Mert annyira semmilyen csapás föl nem gerjesztette soha, hogy nyomban határozzon.

41

Habil defterdár azt a véleményt vallotta, hogy Törökpalánk ostromát jobb elhalasztani. Allah hatalma végtelen, bölcsessége ugyancsak. Miksa császár zsoldosai viszont gyáva nyulak és ijedt egerek, következésképpen hasonló helyzetben bizonyára maga Mohamed próféta sem cselekedne másként, mint hogy megvárja türelemmel, míg a császár ostrommal megveszi a várat a kopjásoktól, az összelőtt, megrongált várba pedig beülteti a maga borissza fegyvereseit. S ha mindez végbement, akkor következik el az idő a támadásra.

Ezzel az okoskodással a rejtező természetű Hrubián aga egyetértett, már csak azért is, mert ő maga szertelenül idegenkedett az okoskodástól, a harctól nem kevésbé. Abban is példásan megegyezett a két igazhitű, hogy Kopjás Dani fenyegetését könnyen venniök nem vallana éber elmére. Ez a korcs eb – ahogy maguk között tisztelték – mind bátorságban, mind leleményességben jeles tetteket művelt.

Fordítottak hát egyet a dolgon, s már nem ostromra, hanem védelemre készülődtek.

Egy helyütt jókora romlás támadta meg a palánk falát, a legsürgősebb föladat ennek a megjavítása volt. Az aga kirendelte a magyar rabokat várfalépíteni. A zsoldosok bent a várban kaptak munkát.

A törökök inkább a rombolásban voltak járatosak, ezért az építkezést egy görög mester irányította. Egy darabig vizsgálódott, aztán akként intézkedett, hogy előbb bontsák le a megroggyant falat, s majd akkor húzzák föl újólag, ha elhordták.

Csak hát ekkora munkával tizenöt elgyöngült rab bajosan birkózhatott meg. Egymás után ásták ki a földből a reves boronagerendákat, a rés pedig egyre tágult. A görög bele-beletúrt lengő fekete szakállába, s időnkint félhangon motyogott valamit, ami bizonyára káromkodás volt, de senki nem értette. Márpedig káromkodni másnak szokott a gyarló ember, nem magának, s ezért a görög még egy fokkal elégedetlenebb volt, mint egyébként lett volna. Utóvégre az akindzsik gondjára hagyta rabjait, maga elment az agához.

– Félnek a pogányok – jegyezte meg Barkó Dénes pávafarknyira megtömérdekült bajusza alatt.

Tanácsos szándékkal eresztette meg Dani a hangját, mikor hajnaltájt az agát gyalázta. S üzenete valóban eljutott a rabságban gyötrődő magyarokhoz. Reménység csöppent a szívekbe, kiváltképp a büszke fenyegetés hallatára, hogy fegyverrel füstöli ki Vastagpalánkról a török hadat. A hajdúk azóta is szakadatlan tervezgették, miként siessenek segítségére az ostromlóknak.

Szó esett arról is, hogy a törökpalánkiakat tudósítani kellene a török ereje meg a vár állapota felől. Ez a tátongó rés a várfalon megkönnyíti az ostromlók dolgát. Csak hát senki nem látta a módját, miként lehetne Vastagpalánkról kiszökni.

Borkát erősen elgyöngítette a vérveszteség, s a goromba sújtás a koponyáján egyre sajgott, főleg hajoltában. Mindamellett kezdett erőre kapni. Első raboskodása idején megtanulta volt, hogy a munka terhe annál csekélyebb, minél vigasztalóbb tájakon portyázik a képzelet. Vissza-visszatért hát gondolatban utolsó kedves emlékéhez, a virágzó csipkeághoz: az egyik ága hajlik a Borka vállára, a másik ága hajlik a Dani vállára. Mennyi hittel mondta édes ura, hogy ők többé el nem válnak. Lám, ki sem hűlt a csókja nyoma az ajkán, s az irgalmatlan sors kétfelé vetette őket, s nincs a világon akkora rózsafa, hogy kettejüket két ágával egyszerre simogathatná. Ahogy ezt elgondolta, szorongás támadt a kebelében, s megviszketett a szeme sarka. Veszendő portéka az emberi boldogság, s ugyan mit ér az összegyülemlő szeretet a szívben, ha föl nem fakadhat, a kedvesre nem áradhat, szerelemmé nem gyulladhat?

A hajdúk bontották a falat, ezenközben szüntelenül a segítség, a szökés módját kutatták. Addig-addig, míg Borka sem rázogatta többé emlékezetében a rózsaágat, hanem az erdő iránt kezdett nézelődni. Megannyi vércsöpp piroslott egy kecskerágó apró gyümölcse, aztán a szálfák következtek, sátorosan, sűrűn. A várfal s az erdő között gyomlepte irtás terült el, melyből korhadt fatönkök meredeztek, csaknem egy szinten a földdel.

Szabadnak látszott az út.

Előttük a várárok poshadt, békalencsés vize bűzlött szélesen és barátságtalanul. Ezen az oldalon s túlnan zöld csokrokban burjánzott a nád meg a káka. Borka a lábához ejtette a lapátot, sima homlokán a szemöldöke megvonaglott, tekerődzött, mint két kicsike kígyó.

Mielőtt elment, a görög mester megparancsolta volt, hogy a korhadt gerendák minden rothadékát ki kell hányni a lyukakból. Menyhárt kötésig állott a földben, Barkó Dénesnek csupán a feje látszott ki, az is eltűnt, mikor ásójára hajolt. A lyuk olyan mély volt, hogy sírgödörnek is megtette volna.

Borka figyelmesen nézte Barkó Dénest, amint hol eltűnik, hol előbukkan, aztán a tekintete leszállott a gödörtől az árokig, átsiklott a vízen, s egyetlen szökkenéssel elérte az erdőt. Ekkor már tudta, hogy a török vár állapota felől ő visz hírt Daninak. Ha a szerencse támogatja, még aznap éjjel.

– Menyhárt – suttogta –, úgy ügyeskedj, hogy helyet cserélhess a hajdúk tizedesével.

A görög mester nem volt ott, az akindzsik inkább lajhárkodtak, semmint a rabokra vigyáztak. Észre sem vették, s a helycsere megtörtént. Eladdig Menyhárt, most már Barkó Dénes hányta a földet Borka elé, ki aztán továbblapátolta, vissza ne görögjön a gödörbe.

– Hallod-e – suttogta Borka –, én ma éjjel megszököm.

A tizedes kezében megmeredt az ásó:

– Meg-e? – kérdezte leesett állal.

S még jobban elámult, sőt el is restelkedett, mikor megtudta, mit módolt ki Borka. A terve az volt, hogy mielőtt a strázsák szállásukra kísérik őket, betemetkezik abba a gödörbe, melyben most a tizedes görnyedezett. Éjjel kimászik a lyukból, átgázol a vízen, s az erdőn át megtér Törökpalánkra. Restelkedett a tizedes, hogy egy fehérszemély leleményben, okosságban így túltett rajta.

– Úgy elsavanyodtál – suttogta az asszony –, mintha erősen megirigyelted volna az én jövendő szabadságomat.

– Bár már szabadnak tudnálak, lelkem virágszálam! – sóhajtott föl Barkó Dénes, aztán félhangon sorolni kezdte Borkának, mennyi fegyverese, ágyúja, puskája, puskapora van a töröknek, hol milyen őrség áll, mi a váltás rendje, ideje, hol gyöngébb, hol erősebb a vár. Egyszóval mindent elmondott, mi hasznára szolgálhat egy várostromló kapitánynak.

Csakhamar megjött a görög, kezét dörzsölve elégedettségében. Kisvártatva nyers robajjal ledobbant a leeresztőhíd, s egy fél zászlóalj akindzsi vágtatott el Hajmáskérnek.

– Minek örülhet ez a sátánfajzat? – töprengett Barkó Dénes, s a gödörből a görögre lesett, meg az akindzsik nyomában felhőző porra. A por elült, a nap egyre feljebb kapaszkodott pályáján. Mire delelőre hágott, megvilágosodott az is, mi végből hagyta őket az előbb faképnél a görög. Munkáskézre volt szüksége.

Hrubián aga tüzetesen megszemlélte volt Akibár aszú fejét, melyet Dani kecsegtetőként lóbált meg előtte. Gyorsan fölfogta, hogy dőreség volna tátongó réssel vagy hibás fallal állni az ostrom elébe. Elküldött egy csapat akindzsit segítségért.

Ezek délre megjöttek, s egy templomra való parasztot nógattak a vár iránt. Amazok rendetlenül tolongtak, megbotlottak egymás lábában, ki az ásóját ejtette el, ki a kapáját. Meg-megtorpantak, összekavarodtak. A rendzavarók középütt helytelenkedtek. Ezekhez a dühre gerjedt akindzsik nem férhettek közel. Ezért hát a széltől haladókat korbácsolták, holott ezek példásan meneteltek, míg közéjük nem csördítettek. Jajgatás, ordítás riogatta a hegyek derekában szunnyadozó visszhangokat.

Mihelyt a tetemes segítséget meglátta, a görög kiállott a sáncra, s fehérre köpte a szakállát, míg a helyükre igazította az embereket. De akkor aztán a munka rohanvást megindult, az akindzsik sem henyéltek többé, hanem irgalmatlanul ütötték-verték a késlekedőket.

– Fél a török – dünnyögte büszkén Barkó Dénes, s ha a bajsza az állára nem kondorodik, látni lehetett volna a mosolygását.

Boldogságra gyulladt Borka is. Hiszen ha a törökben a félelem rezgelődik, csak Kopjás Dani lehet a rezgetője. Dicsőséges jókedv pezsdítette meg a gondolatra, hogy a szakállas görög, a sok mord akindzsi Danitól féltében ugrándozik.

Körös-körül döngött a föld. Döngették a parasztok, hogy akadékot emeljenek Dani ellen.

A palánkfal akként épül, hogy két sorban vaskos boronagerendákat ásnak a földbe. A párhuzamos gerendafalak között akkora rést hagynak, hogy egy jókora szekér elférne benne keresztben. Ezt a rést földdel töltik meg, s ledöngölik, hogy megkeményedjék, mint az országút. Mikor ezzel végeztek, kívül-belül sövénnyel fonják be a falakat, a sövényt pedig betapasztják vastagon agyaggal, vagy sárral, ha agyag nincs. Ennek a tapasztásnak az a haszna, hogy a fal nem fog tüzet. Mert ha a gerendákba belekap a tűz, a vár csinosan összeomlik, s szabad az út az ostromlók előtt.

Mivel a kapu felőli részen még akadt egy s más sürgős tennivaló, napáldozatkor a görög oda irányította a hajmáskéri parasztokat. Borkáékkal egy ideig senki nem törődött, a fonatnak szánt frissen vágott fűzfavesszőket rakosgatták egy halomba. Az árok túlsó partján két akindzsi ásítozott. Ezek ügyeltek föl reájuk.

– Ha meggondoltad volna – szólalt meg félhangon Barkó Dénes –, én örömest a helyedbe lépek. Nem gyönge asszonynak való az ilyen vállalkozás.

Borka megrázta a fejét, amit mindjárt meg is bánt, mert a sajgás kiújult az ütés helyén.

Nekik szolgált a jó szerencse is. Az alkony kiteregette lenge, kék ködéit, s szerterázogatta páráit a tájon. A hajmáskéri parasztok előbb keservesen fölvontattak két ágyút a falra, aztán nyugovóra terelték őket. A szakállas görög a várfal tetejéről becsülgette a napi munkát, de onnan felülről, a sűrűsödő homályban nem láthatott sokat. Visszament az udvarba, hogy a kapun át kerüljön, s megejtse a szemlét. Elkövetkezett hát az alkalmas pillanat.

Az akindzsik a sáncon vigyáztak, de nem sok ügyet vetettek a rabokra. Inkább a fülükkel strázsáltak, semmint a szemükkel, mivelhogy amúgy sem láttak, s a szökni kívánkozónak át kellett gázolnia az árok vizén, ami tocsogással jár.

Barkó Dénes intett Menyhártnak, fölnyaláboltak egy csomó rőzsét, s ekkor láthatóvá vált az embernyi mélységű gödör a lebontott fal helyén.

– Ugorj be, lelkem! – biztatta az asszonyt a tizedes.

– Ugorj! – visszhangozta Menyhárt.

Borka megborzongott. A gödör mély volt, nyirkos, mint a sír, s akarta, nem akarta, arra fordult a gondolata, meglehet, soha innen élve ki nem kerül. De azért ügyesen s bátran beereszkedett a sötéten tátongó lyukba. A hajdúk tizedese most az után a néhány öregebb faág után nyúlt, melyet előre elkészített.

Menyhárt hirtelen hasra vetette magát, a szíve vadul dobogott, torka összeszorult.

– Csókolj meg hát – suttogta –, hátha soha…

A hangja elcsuklott, s nem fejezte be, amit megkezdett. Borka megsimította az arcát, megcsókolta.

– Kerge dongó – mondta, hogy erőt vegyen ellágyulásán.

– Lódulj már odább! – bökte meg a lantost Barkó Dénes.

– Örökkön, örökkön – motyogta Menyhárt, mialatt félrehemperedett, s ahogy az előbb, most sem mondta ki egészen a gondolatát. A fájdalom két marokra fogta a szívét, s rázta a szilaj zokogás, ahogy vihar a gyönge fát.

– Te szopós borjú! – vetette feléje a tizedes félig szánakozón, félig becsmérlőn.

Borka összekuporodott a gödör fenekén, s nem moccant, nem pisszent, mialatt Barkó Dénes ügyesen eltemette. Erről-arról megrakta vastagabb ágakkal, aztán fűzfagallyak következtek. Úgy helyezte el a kötegeket, hogy a levegő szabadon járhasson közöttük. Végül halomba hordta a fűzfavesszőket az asszonyrejtő gödör fölé, hogy ha a görög vagy másvalaki arra járkál, véletlenül se léphessen oda.

Barkó Dénes elnyomott sóhajtással állott be társai közé, s hányta a vesszőnyalábokat a boronafal tövébe. Hányta meg igazgatta. Mire a görög odaért, példamutató fáradozásban lelte valamennyiüket. Még Menyhárt is erőt vett bánatán, erőt a szerelmén. A sötétség magába nyelte a görög fekete szakállát, minek folytán az arca meg a szemefehérje lidércesen világított. Vizsgálódott egy ideig, hibára ugyan nem bukkant, mindamellett morgott valamit maga elé. Aztán intett a kíséretébe szegődött két akindzsinak, sarkon fordult, s eltűnt, amerről jött volt.

Ez az intés nem egyebet jelentett, mint hogy aznap többet görnyedniük nem kell, mehetnek pihenni. Nem lett volna bajos dolog ezt a raboknak elmagyarázni, de az akindzsik restelltek szólni, inkább a nyakába csördítettek a közelükben állóknak. A hajdúk, a kopjások hanyatt-homlok rohanni kezdtek a várárok partján a kapu iránt, nyomukban bősz korbácscsattogtatással a két akindzsi.

Borka ott maradt magában a gödörben, bizonytalanságban afelől, hogy mi történik odakünt. Az ágak s a fűzfavesszők összezúzó súllyal nehezedtek a testére. Minden tagja fájt, a nyirkos hideg csontja velejéig hatolt. Egyszer számolt, máskor imádkozott, ilyenfomán próbálta mérni az idő múlását, hogy este van-e még, vagy már éjszaka. Vége szakadt-e a munkának, vagy még szorgoskodnak osztályos társai?

– Édes uram, édes uram – sóhajtozott magában –, kikelek-e valaha síromból?

Aztán valami óvatosan kapirgáló nesz ütötte meg a fülét. Megdermedt rémületében. Ajkát beharapta, lélegzetét visszafojtotta s figyelt. A halk neszezés folytatódott, elhalt, megindult ismét. Mintha valami élőlény közeledne.

Kiverte a hideg verejték. Ha élőlény – csak kígyó lehet, az surran ilyen leheletszerűen, hogy csak a pergő föld tanúskodik jöttéről.

– Édes uram, édes uram! Ily nyomorult halállal vesszek el?

Eleinte meredt mozdulatlansággal védekezett. De aztán eszébe ötlött, hogy ha nem adja semmi jelét ottlétének, csak biztatja a kígyót, hogy közeledjék bátran. Ha a csupasz nyakára tekeredett, már késő lesz… Megrázta hát magát valamicskét, s a következő pillanatban megkönnyebbülten fölsóhajtott. Egyszerre négy-öt helyen támadt ugyanaz a motozó nesz. Nem kígyó csúszkált arra, csak a gödör faláról hulldogált alá a meglazult föld.

– Hű, a csillagát! – mondta Borka a maga bátorítására, ahogy Danitól hallotta volt. S akkor valóban úgy érezte, mintha az ura ott volna a közelében, s várna rá.

– Megyek, én kegyesem! Megyek, én szerelmetes uram!

Nem fontolgatta most már, mennyi idő múlott el sírbaszállása óta. Oldalt húzódott a gödörben, az üresen maradt helyre pedig kezdte óvatosan lehúzogatni a fűzfavesszőnyalábokat. Mikor ilyenformán rést nyitott maga fölött, lassacskán fölállott ültéből.

Eddig a ránehezedő vesszőnyalábok súlyát nagyrészt fölfogták a vastagabb ágak. De amint fölegyenesedett, vállán érezte az egész terhet, szívén az elhagyatottság markos szorítását. Nem volt még soha ilyen irgalmatlanul egyedül, mint most, mikor attól rettegett, hogy talán nincs is egyedül, hanem arrafelé cselleng valamelyik akindzsi.

– Megyek, megyek szerelmetes uram – mondta. Mert mihelyt arra gondolt, hogy az urához megy, az ő vitéz, erős urához, megnövekedett mindjárt a bátorsága.

Azzal hozzálátott a vesszőnyalábok lazításához. Félretolt kettőt, három gurult a nyakába. Ebből kitalálta, hogy Barkó Dénes alighanem jókora halmot hordott fölébe. S ha sokra nem is ment küszködésében, a teste dermedtsége megenyhült, s ez jólesett. Nemsokára már a félelem hevítette. Mindegyre arra gondolt, hogy a zajjal odacsalta valamelyik akindzsit, s az most kirántott handzsárral várja, hogy keresztüldöfhesse. Egész testét kiverte a verejték.

Abbahagyta a küszködést, hogy kifújja magát. Hirtelen szakadt rá a csönd, s ekkor meghallotta a szíve dobogását. A vállára nehezedő teher, mintha megkétszereződött volna, az ereje pedig egyre fogyatkozott. Úgy érezte, még egy pillanat, s a kegyetlen sötétség elnyeli örökre. Ahogy gyöngültében már-már összeroskadt, búcsúzóul Danira gondolt. Ekkor megértette, hogy kettőjük boldogsága az ő kezében van most. Hírt kell vinnie Daninak. Hírt a török erejéről. Különben Dani itt pusztul Vastagpalánk alatt, vagy a király fegyveresei űzik el. Neki kell megsegítenie.

Kinyújtott tenyérrel megtámaszkodott a gödör oldalában, s a lábát megvetette, össze ne roppanjon a súly alatt, mely testére nehezedett. S ahogy az elhatározás megerősítette a lelkét, úgy tért vissza a frissesség tagjaiba. Egyszerre rájött a menekülés alkalmas módjára.

A gödör durván megásott fenekén állott, hova néhány rög is begördült. Állásán untalan változtatnia kellett, mert a laza föld málladozott a súlya alatt. S amint vaktában tapogatózott a lábával, belerúgott egy vesszőnyalábba. Addig rugdosta, kotorta a nyalábot, míg az elhelyezkedett a gödör fenekén, a két lába között. Óvatosan kipróbálta, elég szilárdan áll-e, aztán félig guggolva ráhágott, majd teleszívta a mellét levegővel, összeszedte minden erejét, s fölemelkedett. A vesszőkötegek elmozdultak, egyik-másik lecsúszott mellette, mások félregurultak. Egy darabig megint dolgozott a két lábával, aztán ismét fölemelkedett. Most már elérte a gödör peremét, még egy lökés, és meglátta a komor felhők borította eget. Az arcába hűvös levegő csapott.

Feszülten hallgatódzott, de más zaj nem ütötte meg a fülét, mint az egyik strázsa lustán kanyargó horkolása.

Még várakozott néhány pillanatig, s a felhőket kémlelte, melyek lomhán vonultak s meglehetősen sűrűn. Az éjszaka lilás volt, csak az erdő látszott feketének, meg a várárok vize.

Nesztelenül kivergődött a gödörből, magához szorított két nyaláb vesszőt, s nem lábon, hanem amúgy hengergőzve közelítette meg a vizet. Amint belemerült, a foga csaknem csattogott, olyan kegyetlenül megvacogtatta a hideg. A vesszőket keményen fogta, s zajtalanul nyomult előre a vízben. Mikor a nyakáig merült, ellökte magát, megkapaszkodott a fűzfakötegekben, s mélyen a víz alatt rúgott egyet-egyet, mígnem kikapaszkodhatott a túlsó parton. Kietlenül, kopáran terült el előtte a széles irtás.

42

Őfelsége Miksa császár és király meghagyásából a bécsi haditanács megtanakodta Kopjás Dani nagy hamisságának ügyét. A tanácsosok abban megegyeztek, hogy felségsértő és kincstárgyalázó rosszalkodásáért fejét veszítse a bűnös, fölnégyelt testét pedig szögezzék ki a vár bástyájára, hollók lakomájául.

De azzal is számot vetettek, hogy e példamutató büntetés végrehajtásával a kincstár kára meg nem térül. Kopjás Danin se az elrablott aranyakat, se a posztót meg nem vehetik. Tehát úgy határoztak, hogy a mustramesternek kell fizetnie, mivel a csalárdság az ő hanyagsága folytán esett meg. Válasszon tehát Ritterhosen uram, vagy beszolgáltat a kincstárnak annyi aranyat és posztót, amennyi elkallódott gyarló kezén, vagy hóhér nyakazza le.

Ritterhosen uram éppen Bécsben tartózkodott, neki hát haladéktalanul kimérték az igazságot. Szerette a pénzt módfölött, mégsem habozott sokáig, hanem fürgén lerótta a méltatlanul megkövetelt summát, mert az életét nemcsak az aranynál, a posztónál, hanem minden egyébnél többre becsülte.

Kopjás Dani lefejezéséről és felnégyeléséről levélben rendelkezett a haditanács. Veszprém vagy Tihany ugyan közelebb esett a Bakonyhoz Győrnél, csak hát e két várban magyar kapitány szolgált, és Bécs a magyarokban kevéssé bízott. Ezért a haditanács a Győrben székelő Schwendi Lázár császári főgenerálist bízta meg, hogy az ítéletet Danin végrehajtassa, cinkosát, a hűtlen Panzerkopfot, zsoldosaival egyetemben vasra veresse, Vastagpalánkra pedig iktassa be kapitányul Neuwirth Jeromost, ki kiválóan vitézkedett volt Tokaj, Nagybánya és Szatmár visszavételénél.

Schwendi Lázár császári főgenerális legszívesebben káromkodott volna, mikor a levelet elolvasta. Ilyen gyalog cselekedet azonban meg nem fér a generálisi méltósággal. Káromkodás helyett beérte némi hümmögéssel s bosszús homlokráncolással. Ezeknek utána újólag átfutotta a levelet, de megint csak azt olvasta ki belőle, hogy Neuwirth Jeromost vastagpalánki kapitánnyá nevezte ki a haditanács. Holott Vastagpalánkot a török elfoglalta.

Minden valamirevaló főgenerális tudja, hogy ilyen esetekben mi a teendő: el kell ragadni a várat az ellenségtől. Csak hát Miksa császár őfelsége nem szívesen vetemedett erőszakos cselekedetre. Véres dicsőségre is csupán egyetlen ízben vágyott életében, mikor nagy hadat gyűjtött össze a Szigetvárat ostromló Szolimán ellen. A gyűjtésnél tovább azonban nem merészkedett, s azóta egyedüli gondja az volt, hogy Szelim szultánt valamiként meg ne haragítsa.

Schwendi Lázár főgenerális mélyet sóhajtott, s behívatta íródeákját, hogy tollba mondjon neki. Levelében utasítást kért a haditanácstól. Mindenekelőtt azt kérdezte, hogy elfoglalhatja-e Vastagpalánkot fegyverrel, lévén a vár török kézen, ezért ostrom és győzelem nélkül Neuwirth Jeromos ott kapitány aligha lehet. Ha a haditanács az ostrom mellett dönt, akkor ne feledkezzék meg arról, hogy Törökpalánk sem szűkölködhet kapitány nélkül, jelölje ki hát a megfelelő személyt. Végezetül a háborúságot könnyűszerrel elkerülhetik, de ennek az az ára, hogy a kiváló Neuwirth Jeromos ne Vastagpalánk, hanem Törökpalánk kapitánya legyen. Aláírta a levelet, s elküldte futárral Bécsbe.

Időt veszíteni azonban nem akart, ezért maga elé rendelte Neuwirth Jeromost, ki meg is jelent haladéktalanul. A főgenerális úgy nézett rá, mint kísértetre szokás. A kiváló zsoldostiszt ábrázatán ugyanis annyi ragya rajzott, hogy a tekintet egyetlen pillanat pihenésre sem lelhetett, hanem egyikből a másikba bukdácsolt. Mélyek voltak a ragyák s igen különféle színűek. Akadt közöttük avasossárga, vígan vöröslő, szerényen piros, mályvaszínű, szederjes, sőt fekete is, akadt kisebb és nagyobb, hosszúkás és kerekded, csillagforma és kráterszerű.

A szemle végeztével a főgenerális megszólalt:

– Kegyelmed a császár legragyásabb katonája. Iparkodjék kegyelmed, hogy ha kapitány leszen, érdeme se legyen kevesebb, mint ragya a képén.

Neuwirth félszegen elvigyorodott, mivelhogy fölöttébb bajosnak vélte a kívánság valóra váltását. Szíve örvendezett, hogy ekkora kitüntetés éri, de szomorúság fogta el, mikor az is kiviláglott a beszédből, hogy neki magának kell a várat elfoglalnia egy rebellis magyartól, ki már egy agának fejét vette bajvívásban. Később arra térült a szó, hogy esetleg a szomszéd vár megvívásában is neki kell jeleskednie. Ez a vár pedig a török hatalmában van.

Bármennyire elbúsult, mégis hozzálátott tüstént a legénység kiválogatásához. Aztán napról napra gyakorlatoztatta katonáit, s váltig magyarázta, mennyivel hasznosabb és dicsőségesebb, ha egy várat tudományosan vesz be a vezér, mintha amúgy parasztosan elfoglalja. Ezenközben szorongó szívvel várta az indulásra kötelező parancsot.

Várakozott Schwendi Lázár főgenerális is a haditanács válaszára, hogy majd ahhoz képest adjon parancsot Neuwirthnak.

Ekként érlelődött szegény Borka özvegysége, melyet anyja megjósolt volt. Most, hogy leánya rabul esett, Füsüsné már azt sem bánta volna, ha özvegységre jut, csakhogy ott legyen mellette, örömére és vigasztalására anyai szívének.

Nem mindig gondolkozott így, s most is restellette erősen, hiszen a szíve mélyén szerette a vejét. Csak hát a reménység csúnyán megcsöpörödött. Eleinte ő is, akár az egész várnép, abban bizakodott, hogy Dani levágja párviadalban Hrubián agát. Ha meg levágta, a török megretten a szerencse elfordultán, s vagy gyöngén védekezik, vagy talán önként kitakarodik Vastagpalánkról.

Törökpalánk népe Hrubián aga sümölcsös fejéről ábrándozott, győzelemről bajban, ostromban. Mindezek az ábrándok semmivé porladtak, mikor egy sereg kopjás bekocogott lógó orral a várudvarra.

Az történt ugyanis, hogy Dani visszatérőben Vastagpalánk alól, hol Hrubián agát oly meddőn becsmérelte, hátramaradt bizodalmas jó embereivel tanácskozásra. Azokat viszont, kik az eszükkel eleddig semmilyen vállalkozásában nem támogatták, előreküldte.

Ezek lohadt kedvvel fecsegtek az aga furcsa fenyegetéseiről, s a hallottakat megtoldották a maguk találmányaival. Minek következtében sebesen elharapódzott a baljós újság, hogy Hrubián a bécsi királlyal szövetkezett a törökpalánkiak ellen, s rövidesen egyesült haddal törnek a várra, hogy véres bosszút álljanak az elorozott zsoldért. Ahogy egyre többen szaladtak elő a lármára, a gyászos jóslások szájról szájra jártak, úgy tömérdekült meg a közelgő veszedelem, s vált valóságosabbá.

Mindebből Füsüsné csak azt az egyet értette meg, hogy Borka egyhamar meg nem szabadulhat rabságából. Meg azt, hogy a bécsi királyt Dani bőszítette föl.

– Micsoda kapitány az – kiáltotta –, ki a tulajdon királya erszényét meglopja?

Az öregek helyeseltek, mert ez nemcsak tiszteletlen, hanem oktalan cselekedet is.

Ezenközben Köcsög Pista, Füles Gergő, Kantáros Misi, Sóvágó, Borvető, valamint maga a kopjások kapitánya lépésben baktatott az erdő őszbe hajló lombjai alatt. Baktattak, s példás nyugalommal vetettek számot a teendővel. Egyetlen utat láttak maguk előtt, a harc útját. Egy élet az osztályos része az ember fiának a földön, de becsülete is csak egy van. Ők meg arra szövetkeztek, hogy a törököt kiűzik a Bakonyból, s e fogadalmuk elől meg nem akartak hátrálni, még ha éltükkel fizetnek is érte. Azt határozták hát, hogy hadra kelnek, megszállják s megveszik Vastagpalánk várát, még mielőtt a király serege Törökpalánk falai alá érne, hogy a zsoldot s a várat számon kérje tőlük. Az ostromra fölkészültek már, egyéb hátra nem volt, mint hogy kémeket küldjenek ki, messzi előre az országutakra, hozzák meg a hírét idejében, ha királyi had közeledne.

Mindezek végeztével megsarkantyúzták lovaikat, s nemsokára beügettek Törökpalánkra.

Az udvar olyanformán festett, mintha a várnép éppen most menekült volna el, hogy a gyülevész ellenség föl ne koncolja. A bástyákon s a falakon mindössze négy-öt fegyveres lézengett. Csapongva lángoltak az árván hagyott tüzek, bűzlöttek a lángon feledett ételek, egynéhány kunyhóból gyászos füst torlódott az égnek és fojtott zsinatolás. S ebben az elszánt nagy mozdulatlanságban remegő izgalom feszült, s ez az izgalom átáramlott a barmokra is. A tehenek el-elbődültek, s mintha nyúznák őket, sivalkodtak a disznók az ólakban, vonítottak a kutyák, a karám sövényén háborodott tyúkok kodácsoltak, majd türelmük fogytán suta szárnyalással repültek tova.

A várfal tetejéről az öreg Sóvágó integetett már egy ideje. Most Dani észrevette, s arra fordította a fejét. Ekkor megütötte a szemét, hogy Panzerkopf a zsoldosaival behúzódott az istálló mögötti sarokba, nyilvánvalóan abból a célból, hogy valami közös elhatározásra jussanak. Látták, hogy a szabadlaki parasztok rémülten készülődnek, s habár nem gyanították, milyen baj közeleg, tétlen megvárni mégsem akarták.

Gondolta Dani, itt az alkalom, hogy példát mutasson szigorúságban, különben szétzüllik a tábor. Kirántotta a kardját, s ráförmedt mordályosan a zsoldos kapitányra.

– Kegyelmedet vasra veretem, ha az ágyúkat gazdátlan hagyja!

Panzerkopf összerezzent, mint ki pőre üleppel csalánba ült, a feje parádésan lángba borult, s tüzelt, tüzelt, tüzelt, hogy palacsintát lehetett volna rajta sütni. Egy ideig habozott, aztán intett, a zsoldosok köréje sereglettek, s összedugták a fejüket úgy, hogy kifelé csak a hátsó részüket mutatták, ami nagy bizalom jele.

– Mit főzhetnek? – ötlött Dani eszébe.

Akármit főztek, hamarost elkészültek vele, és példás zsoldosi engedelmességgel csakhamar már kapaszkodtak föl a lajtorjákon, s lekuporodtak az ágyúk mellé. A háborúságnak más jele nem maradt, mint a tűz Panzerkopf koponyáján, mely nem halt hamvába, hanem ha szelídebben is, de tovább izzott.

– Kinek mi munkája vagyon, folytassa! – kiáltotta Dani azzal a szándékkal, hogy a békétlenkedők jobb belátásra térjenek, s előbújjanak a kunyhókból, putrikból, sátrakból, hol ki tudja, mire szövetkeztek. Már-már úgy látszott, hogy a szavának foganatja lesz, mikor az egyik kunyhóból kiugrott Füsüsné, nyomában még öt-hat asszony.

– Te átkozott! – rikácsolta Borka anyja. – Már akkor láttam, hogy romlást hozol ránk, mikor tökön próbáltad a tudományod. Ördögtojás volt, ahány tököt fölfakasztottál! Kit szerettem én? Kibe támaszkodtam? Az én szerelmes lányomat ragadtad el tőlem! Se az enyém, se a tied, a pogányé lett! Nem elég, hogy nyakunkra hoztad a törököt a gazságoddal? Megharagítottad a királyt is! Erről a pogány, arról a király! Elevenen hamvadunk el, mint az istállóba rekedt barom!

– Eresszük a kútba, hadd csillapodjék! – morogta Köcsög Pista félhangosan.

Az öregasszony tovább folytatta:

– Hiába meredsz, mint a bálvány, nem maradunk meg rabjaidul. Elhagyjuk ezt az átokvert fészket. Visszamegyünk házainkba, s holtig siratjuk, kiket vétkedből vesztettünk el. Holtig átkozzuk a nevedet. Ugye, asszonyok? – fordult féloldalt hátra. – Ugye, emberek? Ugye nem várjuk meg a király martalócait? Nem tarthatsz itt bennünket akaratunk ellen. S ha megpróbálnád, gúzsba kötünk, s úgy vetünk oda töröknek vagy németnek, ki előbb jön.

Mintegy adott jelre az udvar megélénkült. A putrikból, a sátrakból emberek bújtak elő, tarisznyásan, átalvetősen. Látnivaló volt, hogy sokakat erősen hajt a menekülési készség. A zsoldosok kíváncsin vizsgálódtak a várfalról, s találgatták, kiürül-e a palánk.

– No – fordult Dani az öregasszonyhoz –, kend a viszály magvát boszorkányosan elvetette. Ha még egy szót szól, nyomban kopaszra nyíratom.

Ez a dísztelen fenyegetés torkára forrasztotta a szót Füsüsnének. Megilletődöttségében akkorát nyelt, hogy körös-körül abban gyönyörködtek.

Dani körülkémlelt a növekvő zűrzavarban, hadd lám, kik fordultak ellene, s kik tartottak ki mellette. Amint így nézelődött, a tekintete megrekedt Lucskos Péter arcán. A legénynek könny szivárgott a szeméből, s elfehérült szája széle hideglelősen reszketett.

– Én vagyok a vétkes – kiáltott fel hirtelen. S a hangja metszőn éles volt, mintha nem férfi, hanem megkínzott asszony sikoltott volna.

Egy pillanat, s már ott térdelt Dani lova előtt. A dorongok, fütykösök mintegy parancsszóra lekoppantak a földre. Egy paraszt rákuporodott átalvetőjére, néhányan követték példáját. Péterből pedig ömlött a szó. Könnyek között, magát mardosó vádak között beszélte el, hogy a zsoldosok az ő borától mámorosodtak meg.

– Hadban gyáva voltam, békében kalmárkodtam, nem vagyok méltó a kopjás nevezetre! – kiáltotta Péter. Reszketett a keze, alig lelt rá az erszényre, melybe a bor fejében kapott aranyat rejtette. Belecsurgatta tenyerébe a csengő, lágyan csillogó forintokat. Egy pillanatig elmerengett fölöttük, aztán mintha kevesellné, megrázta az erszényét ismét. Mire még két arany kiperdült.

Füsüsné dühe most ellene fordult:

– Te átkozott! – kezdte. – Te kufár, te kupori, te zsugori! Te veszítetted el az én édes lányom, hogy a gégéd tekeredne az ocsmány szívedre! Hogy a tüdőd rothadna el! Miattad lesz az én édesem basák lábakapcája! Nesze, gyalázatos!

Vastagon leköpte a legényt, s rosszabbra is vetemedett volna, ha ki nem ragadják karmai közül.

– Száz botot verjetek rá! – ítélkezett Dani. – Vagy belepusztul, vagy emberré vezeklődik!

Hóhéri tisztben senki nem hivataloskodott Törökpalánkon, se deres nem volt. Ezért két markos kopjás egy padra kötözte Lucskos Pétert, másik kettő pedig osztani kezdte a fizetséget.

Dani kiválasztott négy legényt, s azzal a paranccsal bocsátotta útra őket, hogy hírét hozzák, ha királyi hadat látnának közeledni.

Azzal leugrott a lováról. Időközben a vándorlásra készülődök is csöndben szétoszoltak. Föléledtek az elhamvadt tüzek, az égő ételek bűze nem csavarta el többé a szimatoló orrt, a tyúkok abbahagyták kelekótya kodácsolásukat, s a barmok lassankint lecsillapultak. Rövidesen olyan mélységes nyugodalom ülte meg az udvart, hogy világosan hallatszott a botok suhogása s nyomukban az elfojtott nyögések.

– Várszállás dolgában megyünk határozni! – szólott Dani a kopjásoknak.

De alig lépett hármat-négyet, Füsüsné állotta útját. Megint a karja fölemelésével kezdte, megint csak lassan. Nem azért azonban, hogy átkozódjék.

– Szerelmetes lelkem – mondta, s a hangja elcsuklott, két szeme majd kipattant üregéből.

– Szerelmetes lelkem – folytatta megújult erővel –, holtig cseléded leszek… Haló poraimban is téged áldalak, csak szabadítsd, csak szabadítsd meg a lányom… Szabadítsd meg a boldogtalant!

Térdre hullott volna, ha Dani hirtelen meg nem ragadja.

– Ne jobbágykodjék, kend! – rivallott rá, s magához szorította erősen, hogy beleroppantak öreg csontjai. Szorította, szorította, s a szíve majd kiszakadt, olyan fájón vert mellében. Szemét lehunyta, s megcsókolta két arcán az asszonyt. Amaz szinte ájultan simult karjai közé, s mikor Dani eleresztette, szótlan meredt utána. Könnye elapadt, s a szívét elöntötte a bizodalom.

Harmadnapra a törökpalánki csapat fölkészült a támadásra. Az olasz kürtös kissé oldalt várakozott. Már csücsörítette az ajkát, hogy a kürtöt megfuvintsa, mikor sápadtan, támolyogva, megjelent a várkapuban Borka. A rend fölbomlott. Fölbontotta az öröm, a meglepetés meg a kíváncsiság. Mindenki Borka körül tolongott, őt akarta látni, őt akarta hallani. Dani nem tehetett mást, mint hogy ölbe kapta elcsigázódott édes feleségét, a sátrába vitte, s lefektette gyöngéden.

Odabent Borka végtére szóhoz jutott, s Daninak torkán akadt a szerelmes lelkendezés. Mindabból, amit az asszony elmondott, megértette, hogy a maga megcsappant seregével nem bírhatja rá a törököt Vastagpalánk föladására, s a falon támadt romlásban sem bizakodhat. Büszke volt Borkára, mert ha meg nem szökik, s nem hozza el Barkó Dénes üzenetét, véres fővel kellett volna Vastagpalánk alól visszavonulniuk.

Töprengve lépett ki sátrából. Az olasz kürtös végezetül hozzáláthatott a fújáshoz. De nem indulót fújt. S az ostromra gerjedt hadinép csüggedetten oszlott széjjel.

43

Jót-rosszat egyaránt sok szálból fon a világi élet. Elkerülni a balszerencsét, rálelni a boldogságra ezért oly bajos a gyarló embernek, ki bárhogy igyekezzék, valamennyi szálat se kézbe nem foghatja, se szemmel nem tarthatja.

Nem sokkal azután, hogy Dani elhalasztotta a várszállást, megjött a kémlelésre küldött két lovas. Egy tetemes zsoldos csapatot láttak, mely frissen fényesített páncélban, megfontoltan közeledett Törökpalánk iránt. Mikor ezt meghallotta, Dani úgy érezte magát, mint kinek nincsen többé hatalma a szándéka fölött, mert egy csapásra kicsusszant a markából valamennyi szál, mellyel a sorsát kormányozhatná.

Ez a csapat nem más volt, hanem az, melyet a császár őfelsége akaratából Schwendi Lázár főgenerális a ragyás Neuwirth Jeromosra bízott. Őfelsége Miksa király és császár semmiért nem haragudott oly állhatatosan, mintha erszényében csúfolták meg. Dani ezt művelte az ármányos mustrával. A császár tehát untalan a törvénytelenkedő kopjás fejét követelte. Ennek következtében a haditanács példátlan gyorsasággal válaszolt Schwendi Lázár levelére:

„Vettük kegyelmed levelét, s válaszolunk minden kérdésére legjobb tehetségünkhöz és tudásunkhoz képest. A császár őfelségének legfelsőbb akarata, hogy kegyelmed a békességet semmi áron meg ne bontsa, tehát ne is iparkodjék Vastagpalánkot a töröktől harcban elragadni. Őfelsége parancsa az is, hogy Vastagpalánk kapitánya a hűséges Neuwirth Jeromos legyen, számos érdeme jutalmául, s mi ezt a rendelést meg nem másíthatjuk, még ha a török álnokul el is foglalta a várat, s ezért Neuwirth Jeromos csak Vastagpalánkon kívül lehet vastagpalánki kapitány.

Kegyelmed levelében említést teszen egy Törökpalánk nevezetű várról, s ezt mi főbenjáró hibájául rójuk föl kegyelmednek, mivel a császári lajstromokban ilyen nevezetű vár nincsen. Ne is sürgesse hát kegyelmed, hogy oda kapitányt nevezzünk ki: vár nem lévén, kapitány sem leszen. Neuwirth Jeromost azonban haladéktalanul indítsa útba kegyelmed, hogy a császár- és kincstárgyalázó Kopjás Dánielt foglyul ejtse, ennek utána fejét hóhérral leüttesse, s gyarló maradványait négy darabban a vár négy fokára tűzesse föl intő és figyelmeztető példaként. S ha mint kegyelmed írja, a birodalomszégyene Kopjás Dániel oly várban űzi bitangságait, mely hibádzik a császári lajstromokból, s ezt a várat nem átallja Törökpalánknak nevezni, Neuwirth Jeromos vastagpalánki kapitány ne késlekedjék Törökpalánkot Vastagpalánknak keresztelni, hogy ott kapitánykodhassék, hol jog szerint szükséges, valamint az okból is, hogy ilyenformán a császár őfelsége várainak híja ne legyen, ama törvénytelenség folytán, hogy a pogány Vastagpalánkot elfoglalta.”

Így szólt a levél.

Egy nappal azután, hogy a főgenerális a levelet tüzetesen elolvasta, a ragyás Neuwirth Jeromos élére állott zsoldoscsapatának. Az idő hidegre zordult, a zsoldosok lassúdan ballagdogáltak Törökpalánk felé, s majd abban bizakodtak, hogy ott megmelegedhetnek, majd attól tartottak, hogy esetleg túlságosan meleg fogadtatásban lesz részük.

Danit tehát reménység egyik oldalról sem kecsegtette. Látta most már, hogy olyan kelepcébe szorult, honnan megmenekülhet ugyan, de csak a becsülete árán. Az életére fogadta volt, hogy a pogányt elűzi a Bakony aljáról.

Kantáros Misit meg Füles Gergőt még reggel elküldte egy-egy erszény arannyal, hogy Herenden, Ajkán, Devecseren fegyvereseket toborozzanak. Öt éhenkórásszal jöttek meg, öt cégéres sovánnyal, mert más senki nem állott kötélnek, hiába villantották szemükbe a zsoldban ígért aranyakat. Ki azért vonakodott, mert a török bosszújától rettegett, ki, mert bízott a veszprémi vagy a tihanyi kapitányban. Csupán Dani iránti bizalmatlanságukban voltak egyek a vonakodók. Hiába vette be Törökpalánkot, hiába nyisszentette le Akibár aga fejét, egyik faluban sem akarták vezérül elfogadni.

Mi mást tehettek volna a tanácstalan kopjások, Dani sátrában körbe csücsörödtek törökösen. Mindenki színlelte, mintha módfölött iparkodna, hogy ráleljen az alkalmas teendőre. Ott volt a kapitányon kívül Borvető Dénes, ott az öreg Sóvágó, Gerső Máté, a legények közül Köcsög Pista, Kantáros Misi, Füles Gergő. De annyit hallgattak s olyan mélyen, mintha ott sem lettek volna.

Végtére a némaság kezdte megfeküdni a lelkeket meg a szíveket. Epedeztek mindannyian emberi szóra, értelmes szóra, s ezért valahányszor egyikük köhintett vagy harákolt, a többi menten reámeredt sürgetőleg, hogy szóljon már. Tudták valamennyien, hogy vagy kimódolnak valami hathatós tervet, vagy hosszú rabság lesz Szabadlak sorsa.

Köcsög Pistát csiklandón zabozta már a tétlenség. Hirtelen felszökkent, s azt mondta:

– Mással mi célba nem érhetünk, ha csalárdsággal nem!

Erre rábólintott mindenki, valamint arra is, amivel Pista folytatta:

– Az üres has nem jó tanácsadó, mert minden gondolatot magába szív. Ha egy fél rőf fokhagymás kolbászt ehetnék, s egy meszely borral megöntözhetném, mindjárt eszembe jutna valami cifra ravaszság.

Más reménység nem csillogott előttük, a kopjások a jóllakásban kezdtek hát reménykedni. Disznót vágtak volt az ostromra, Borvető Dénes másodmagával kiment, s nemsokára a sátrat elöntötte a frissen füstölt kolbász, hurka, gömböc szaga. Volt hús, volt kenyér, volt bor, s azzal ismét csöndesség borult a tanácskozókra.

Eleinte jóétvággyal ettek, utóbb a jóétvágyat megkeserítette a rossz lelkiismeret. Kivált Köcsög Pista szájában akadozott a falat, mert minden tekintetből sürgetést olvasott ki. Érezte a közös szándékot, hogy szaván fogják. Erőlködött, de nemhogy cifra ravaszságot, még valami silányka kópéságot sem eszelt ki.

Az egyik sarokban a vén Gerső Máté evett hammogva, de nyugodalmas arccal. Fogai régen elhullottak már, az ínyén forgatta az ételt, lassabban lakott hát jól, mint a hegyesen harapók. Gömbölyű hátú cipóját a keze ügyébe helyezte, s ujjaival kényelmesen szedegette ki a puha belet. Egyszer csak megállott a szája, az állkapcsa abbahagyta az őrlést. Tompa fényű szemét megütközve emelte Danira. Egyetlen pillantásra csupán, aztán tovább evett.

De megint fölnézett, s ezúttal már neheztelés ülte meg a tekintetét.

Egy darabig mereven nézte Danit, az arca eltorzult, úgy kérdezte, keserűn:

– Irigyled?

Amaz nem válaszolt, talán nem is hallotta a kérdést. Tovább meredt az öregre, vagy inkább az öreg iránt valahova, s a szemöldöke lassan kúszni kezdett fölfelé, mintha a születő gondolat feszítené a homlokát.

Senki nem evett már, hanem a sértődött öreget s a magába mélyedt kapitányt vizsgálták. Aztán egyszerre mindenkinek tátva maradt a szája, olyan furcsa jóslat hangzott el Dani szavaival.

– Cipóval vesszük be Vastagpalánkot!

Ha más nem, annyi valamennyiük előtt nyilvánvalónak látszott, hogy nem akármelyik cipóban rejtezik várromboló hatalom, hanem csak a Gerső Máté cipójában. Külsejében azonban ez semmiben sem különbözött egysütetű társaitól.

– Adja csak ide kend azt a cipót – szólalt meg Dani, s a kezét kinyújtotta.

Válaszként a vénember csökönyösen fejet rázott.

– Hát nem hallotta kend, hogy ezzel a cipóval akarom bevenni Vastagpalánkot?

– Vagyon még cipó szép számmal. Tíz is esik belőle minden ágyúra. Ez pedig az én cipóm.

Nyomatékul kikotort belőle egy marékra való belet, beletömte a szájába, s rágni kezdte mérgesen. Egy ideig csakugyan rágta, mert szilaj indulatában megfeledkezett róla, hogy a fogaitól régen elbúcsúzott már.

– Szolgáljon egészségére kendnek az a cipó – mondta Dani.

Előrántotta kését, vett egy jókora kenyeret, a dúcánál belevágott, megnyitotta, s miután a belet gondosan kikotorta, szólt Borvetőnek, hogy hozzon egy csöbör puskaport.

Ekkor ismét beigazolódott, hogy Borvetőt megérdemelten tisztelik bölcsnek Bakony-szerte. Nem kérdezett, nem firtatódott, mégis mindjárt kitalálta, mire kell a puskapor. Mikor megjött, így szólt:

– Majd én megtöltöm!

Csak ennyit mondott, s már nyúlt is a kenyér után. Apródonkint csurgatta a lyukba a puskaport, minden csurgatás után megnyomkodta. Aztán a dugót a helyére illesztette, s mikor látta, hogy mindenki őrá néz, a töltött cipó mellé odatett egy koszorúba tekert hosszú kanócot.

Mindez a főbenjáró cselekedeteket megillető csöndben ment végbe. A kanóc láttán még Füles Gergő tunya elméjében is világosság gyúlt. Már ő is tudta, milyen szolgálatot tehet egy célszerűen töltött cipó a várvívásban. Mindenki örült, csak a vén Gerső Máté nem. Szégyenletében minden vére a fejébe tolult, úgy festett szegény, mintha menten megütné a szél. Föltápászkodott, mint egy holdkóros, kezében az üreges cipó, melyet oly féltékenyen védelmezett volt s oly konokul. Most könnyező szemmel kínálta.

– Ezt majd magam töltöm meg – mondta Dani, hogy meg ne bántsa az öreget, s elfogadta az ajándékot.

Megvolt a cipó, a kanóc, az elszántság szintúgy. Dani levetette vitézi gúnyáját, szutykos parasztcondrát öltött, a vállán átvetette a tarisznyát, s már-már rálépett a vállalkozás útjára, mikor Borvető Dénes a mutatóujjával az orra alá bökött, igen szemrehányón:

– Ilyen felemás bajsza a Bakonyban egyedül Kopjás Dánielnek vagyon.

– Csakugyan – ismerte el amaz megilletődötten. Elfogta a szomorúság, hogy a bajuszától meg kell válnia, s eszébe jutott a töméntelen meddő fáradozás is, amivel két viszálykodó szárát egy véleményre próbálta csavarintani.

Más választás nem volt, a rendbontó férfiúi ékességnek porba kellett hullania. Mikor meglátta a pusztulást, Borka egy vékonykát nyikkant, s nedvezni kezdett a szeme:

– Csupasz szájjal olyan lettél, mint a gyerek! – panaszolta. – Hogy szeresselek?

Mihelyt azonban megtudta, milyen merész céllal ered útnak hites ura, egyszerre elöntötte a büszkeség meg a szerelem heve. Elcsöndesedett, s gyöngéden csókolni kezdte Dani csupasz száját. S a csók nem ízlett semmivel sem kevésbé, mint annak előtte.

– Siess, fiam – szólalt meg az öreg Sóvágó, ki sokallotta már a búcsúzkodást –, siess, mert jön az akasztófa.

Ezzel Miksa király közelgő katonáira célzott.

– Azt az akasztófát bízza rám kend! – szólalt meg hetykén Köcsög Pista. Lóháton ült már, s mögötte fölsorakozott a várkatonaság java része. Őrségül a zsoldosok maradtak, melléjük annyi kopjás, hogy jobb belátásra téríthesse őket, ha a hűtlenség rút bűnébe kívánkoznának. Pista pedig azért beszélt ilyen hekkesen, mert az ő feladata volt, hogy a bécsi király katonáit útjukban föltartóztassa.

Egyszerre indultak el. Dani gyalogszerrel s magányosan tartott Vastagpalánknak. Pista lovascsapat élén száguldott a zsoldosok elébe. A nap ragyogón, de erőtlenül sütött a fakuló erdőre, s a levegő tiszta volt. Ebben a tiszta levegőben szürkésen füstölgő gomoly ködlött föl a veszprémi út vonulása táján.

– No, Misi – szólalt meg Köcsög Pista –, szaladj csak oda, s nézd meg, kik verik a port, s minő céllal.

Kantáros Misi megrántotta a kantárt, sarkantyúját csiklandósan odapöccintette a lova bordái közé, s elszáguldott.

Németek jöttek szembe, Neuwirth Jeromos kapitány vasas zsoldosai. Példás rendben meneteltek Törökpalánknak, megfontoltan, meg ne fáradjanak fölöslegesen. Gondoskodott a kapitány afelől is, hogy meglepetés ne érhesse őket, a sereget földerítők előzték meg. Ezek hozták a hírt, hogy a veszprémi úton lovascsapat jön velük szemben.

– Halt! – kiáltott Neuwirth, s körülnézett a nyájas tájon. Ragyás ábrázatát elöntötte az aggodalom, de csakhamar szétoszlott, mivel a kapitány megtalálta, amit keresett. Nem messzi onnan, hol vesztegeltek, eléggé tágas tisztás terült el.

Neuwirth boldogan felsóhajtott, zsoldosait a tisztásra vezette, s ott állította fel őket hadirendbe, ahogy támadással illendő szembeszállni.

Eleinte a lovasok hadban forgott s a haditudománnyal ismerős emberekként viselkedtek. Azaz szemből közeledtek, förgeteges hujjahózások közepette, mielőtt azonban a vértesek annak rendje-módja szerint fölnyársalhatták volna őket, kétoldalt megkerülték a csapatot, s a hátában gyülekeztek.

Ez már nem tetszett a ragyás Neuwirthnak. Jól nevelt vezér ott fogadja el az ütközetet, ahol fölajánlják, s nem válogat finnyás gyerekhez hasonlóan. De ha már így akarják – gondolta a zsoldoskapitány –, legyen kedvük szerint. Elrikkantott néhány parancsot, mire a zsoldosok ismét példás csatarendbe fejlődtek, megint csak arccal a lovasoknak.

Ekkor megismétlődött az előbbi játék. Harmadjára Neuwirth kapitány kiállott a katonái elé, kardját rázva üvöltözött, hogy ott kell verekedni, nem másutt. De ennek sem lett foganatja. A lovasok most szétszéledtek, s bevették magukat a tisztás szélén a fiatal erdőbe.

Csend lett, mégpedig tartós csend. S ebben a csendben a kapitány arra gondolt, hogy a lovasok alighanem megrémültek ennyi haditudomány láttán, s jobbnak vélték visszavonulni. Mindazonáltal várakozott még egy ideig, mielőtt parancsot adott az indulásra. Alig mozdultak meg a sorok, jobbról is előviharzott néhány lovas, balról is. Ekkor Neuwirth kapitány már tudta, hogy a gondviselés kemény próba elé állította. Az ördögtől sem félt jobban, mint a tanulatlan katonáktól. Márpedig az ilyen hebehurgya nyargalászás tudatlanságra vall.

Még nem szürkült ugyan, mindamellett a ragyás kapitány tanácsosabbnak ítélte, ha a tisztáson ver tábort.

Hajnalig nem történt semmi. Alig kezdtek cihelődni a zsoldosok, vagy innen, vagy onnan előrebbent néhány lovas. S ez így folytatódott estig. Mikor már látszott, hogy a zsoldosok lepihentek, s napfelkeltig a táborban más nem moccan, ha csak az őrök nem, Köcsög Pista öt híján visszaküldte Törökpalánkra a lovasokat. Szorongató, keserű szomorúság fogta el. Tudta ő, hogyne tudta volna, hogy jeles föladat az övé, s hogy ha föl nem tartja ezeket a zsoldosokat, Vastagpalánk soha el nem eshetik. Mégis fájt, hogy nem térhet vissza a többiekkel, s nem mehet a törökre. Mert a sok csata közül, amit a kopjások a török ellen vívtak, ő még eddig egyből sem hiányzott.

44

A Vastagpalánkot övező irtás szélén, a sudár fák előtt, egy bokros ágú kecskerágó hivalkodott élénkpiros gyümölcseivel. Ezen a bokron pihent meg Borka tekintete, mikor a szökését módolta volt. Most Dani hasalt a tövében, s a várat szemlélte, amint tömzsi marconasággal emelkedett ki a kopár térségből. Egy darabon vadonatúj fal húzódott, az oldalán még nedvesen sárgállott a rátapasztott agyag. A hajdani romlás volt ez, melynek helyrehozatalán maga Borka is munkálkodott.

Ittjártakor már sejtette Dani, hogy Hrubián aga rejtező természetű ember. Különben nem fogadta volna sunyin és alamuszin bátor kihívását bajviadalra. Az efféle szerzet a hódhoz hasonlatosan erősíti a vackát, s minél vaskosabb falak védelmezik, annál szilárdabb a bizodalma, hogy nyomorult életét megóvhatja. Ahogy ezt elgondolta, Dani megcsüggedt valamelyest, mert az ilyen lappangó emberfajta félelmes ellenfél, míg a burkából ki nem hántják.

Azt viszont el kellett ismernie, hogy a burkát kiválóan gondozza. Ezt a dohos vén várat soha ilyen takarosan rendbe nem szedték, ki nem csinosították, mint most. Úgy látszott azonban, hogy ez még mind nem volt elég Hrubián agának. A várkapu körül egy templomra való ember apasztotta az erejét a török javára.

Miután megbizonyosodott felőle, hogy a hajdani romlást csakugyan megjavították, Dani továbblopakodott a fák között, hogy alkalmas fészket keressen a cipónak. Csakhamar olyan helyen állapodott meg, honnan kétfelé nyílt tanulságos kilátás.

Egy résen át világosan látta a két zömök kapubástyát, közöttük a lebocsátott csapóhidat. A várkapu sarkától odáig, hol a bástya hasasodni kezdett, lebontották a falat, nyilván, hogy megerősítsék. A sok ismeretlen között, ki ott sürgött-forgott, előbb az ittasságukban elragadott zsoldosokat vette észre, mivel ruházatukban erősen különböztek társaiktól. Később Barkó Dénesre esett a tekintete: a nyomorult úgy elhitványkodott, alig ismerte föl. Most már ráakadt a többi hajdúra, s fölfedezte Menyhártot meg a két másik kopjást is.

A szakállas görög a görnyedőktől oldalvást állott, urasan, s majd a szakállát simogatta, majd beszélt. Aszerint, hogy kihez szólott, váltogatta a nyelveket, de gyakorta belezavarodott. Az akindzsik között ugyanis voltak törökök, perzsák, rácok, kurdok, tatárok, görögök. A zsoldosok csupán a hadikommandót értették németül, egyebekben kitartottak a maguk olasz, spanyol, flamand anyanyelve mellett, ha véletlenül nem németnek születtek.

Legkevesebb gondot még a hajdúk okozták a görögnek, mert magyarul meg sem próbált beszélni.

Ha a parancsolási hevület erősen megszállotta, a görög mesterrel megesett, hogy tatárul szólott a vallonhoz, németül a perzsához. Mindenkor beletelt egy pillantásnyi idő, míg föleszmélt, ekkor a görög káromkodásban tört ki. Ezt mindenki rettegve hallgatta, mert szörnyűmód rútul hangzott, csupán néhány akindzsi vigyorgott, amiből kiderült, hogy ezek görögök, valamint az is, hogy a mester nem közönséges szavakkal káromkodik.

A görög adta parancsok közül egy volt figyelemre különösebben érdemes. Közönkint tíz embert útnak indított, négy akindzsit strázsául, hat rabot munkára. Ez a kis csapat az erdőbe ment egy friss irtásra. S ez az irtás volt a másik hely, hol Dani tanulsággal szemlélődhetett.

Vastagabb fák állottak volt itt, ezeket kidöntötték, a roppant törzsek lustán elnyúltak a földön, melyet a levagdalt apróbb ágak lombosán beleptek. Jött hat zsoldos, hórukkoztak rekedten, aztán a cudar terű alatt meghajolva vitték a durván megácsolt törzset, hogy a várba beépítsék. A zsoldosok után parasztok következtek, megint parasztok, majd negyedjére Barkó Dénes, Menyhárt, két kopjás és két hajdú.

Még csak közeledtek, de Dani szíve máris olyan diadalmasat dobbant, mintha a várat bevette, a sok törököt mind foglyul ejtette volna. Tudta ő mindenkor, hogy nem a cselekvés bajos, hanem az okos módra rátalálni. Az okos mód meg kínálkozott, mint érett gyümölcs a fán.

– Csődörösen! Csődörösen! – biztatta magát, mialatt a heverő lombos ágak közé osont. A gerendákat sorban vitték, ilyenformán nem esett nehezére kiszámítani, melyik oldalon férkőzhet a közelébe Menyhártnak. Magára húzott egy halom lombos ágat, s meglapult nyúlformán, hogy semmit sem látott, de hallotta a legparányibb neszt is.

Mihelyt Menyhárték a gallyakat kezdték tapodni, tehát nyilvánvalóan beértek az irtásra, Dani halkan elfüttyentette a kopjások jelét. Mintegy válaszként a füttyre, tompa dobbanás hallatszott s egy csokorra való istenbosszantó káromkodás. Aztán megszólalt Barkó Dénes:

– Ejtsd csak el még egyszer azt a gerendát, magam pettyegetem tovább a képedet.

– Elszakadt a madzag a gatyámban – szabadkozott Menyhárt –, hadd kössem meg.

Azzal eltávolodott valamelyest a többiektől, s közeledett a rejtek felé. Dani újólag füttyentett, majd megemelintette az egyik lombos ágat az arca előtt. Menyhárt öt-hat lépésnyire volt tőle.

Magyarázkodásra nem jutott idő, Dani intett Menyhártnak, hogy helyet akar cserélni vele. Amaz olyanformán tartotta a gatyáját, mintha bármely pillanatban lecsúszhatna, vagy éppen ő maga akarná lecsúsztatni. E készséges helyzetben hátralesett. Egy nagy halom ág eltakarta az akindzsik és a társai elől. Két szökkenéssel ott termett Dani mellett, megszorította a karját, s bekúszott a helyére.

– Ez hát sikerült – gondolta Dani, s épp akkor ért a gerendák közelébe, mikor Barkó Dénes már türelmetlenkedni kezdett:

– Hol vagy, te szeplős rigó?

– Eu! – morogta Dani, s lehajolt gyorsan a gerendához, észre ne vegyék, mennyire megváltozott, mióta Menyhárt képében eltávozott.

A hajdútizedes megadta a jelt, a rabok nyögve fölemelték a súlyos törzset. Most már meg is indulhattak volna, csak hát Dani ezt suttogta:

– Kopjás Dániel áll a kend háta mögött.

Barkó Dénes hirtelen megilletődöttségében kis híján eleresztette a gerendát, ahogy az előbb Menyhárt tette. De erőt vett magán. Lépegetni kezdtek lassan, s Dani elmondott apródonkint mindent, amit egy rab tizedesnek tudnia illendő hasonló vállalkozások jó végbeviteléhez.

Mindebből az egykedvű akindzsik semmit sem vettek észre. Ahogy vérbeli rabtartókhoz illik, nem sokat törődtek a rab személyével, csak arra ügyeltek gondosan, hogy kevesebb rabuk ne legyen, mint amennyit megőrzésre kaptak. Hat embert hoztak, hat embert kísértek vissza, a lelkiismeretük tehát tiszta volt.

Menyhárt jóízűen elnyúlt a hűsben, boldogan, hogy elgyötört tagjait végre pihentetheti. Aztán arra fordult a gondolata, hogy alighanem valami nagy hamisság készül, magyarok javára, törökök kárára.

A szakállas görög megfeledkezett róla, hogy ezúttal magyarok cipelik a gerendát, és kurd nyelven szórta feléjük parancsait. Szerencsére a boronafal húzásának megvan a maga módja, amit a végvári magyarok minden görögnél jobban ismernek, a gerenda tehát oda került, hova szánták.

Ahány rab serénykedett a vár körül, mindnek a vállán tarisznya, iszák vagy zsák lógott, még ha következésképpen kétszer olyan bajosan ment is a munka. Mindenki éhes volt a török táborban, tehát ki tehette, lopott. Hála ennek a gyarló állapotnak, Dani könnyűszerrel átadhatta Barkó Dénesnek a puskaporos kenyeret meg a hozzávaló kanócot, hogy rejtse el a várfal tövében, a kanócot meg vesse az árokparton tenyésző nád közé. Adott még egy kést is.

– Heeeeeej! – sóhajtott föl a hajdútizedes, hosszan-hosszan, mintha azt akarná megmutatni, milyen mérhetetlen idő óta eszik rabkenyeret. Vagy talán azt, hogy mennyi várakozás gyülemlett össze a szívében az édes szabadság iránt.

Régen áthágta már a nap a delelőt, mikor megint Barkó Déneséket küldték az erdőbe fáért. Ezúttal a hajdúk is segítettek, könnyebb volt hát a helycsere. Menyhárt visszament fogolytársai közé, Dani besurrant az erdőbe.

A lombok között nefelejcskéken kukucskált át az ég, Dani a napot nézte s az utat, meg az erejét méregette. Mialatt számolt, az arcára a düh akkora árnyat terített, akár egy viharfelhő. Most eszmélt rá, mekkora balgaságot követett el, hogy lovat nem hozott. Hiszen gyalogosan épp akkor érkezik meg Törökpalánkra, mikor már fordulnia is kellene, hogy még az éjszaka vége előtt támadhasson.

Más választása nem volt, futásnak eredt. Gyötrötte a futás is, de még jobban háborgott, gyötrődött lelkében. Számot vetett ő mindennel, hogy nagy tervét valóra válthassa, s a várat, még mielőtt a bécsi király zsoldosai megérkeznek, megvegye. Mindenre gondolt, egyedül a múló idő csuszamlott ki a gondolatából.

Mialatt ekként tépelődött magában, futott, egyre futott, nem is nagyon lassan, nem is nagyon gyorsan, hanem kellő beosztással. S minél lejjebb hanyatlott a nap, minél közelebb ért céljához, annál világosabban s fájdalmasabban látta, hogy kárba megy minden eddigi törekvése, kárba a rengeteg áldozat, s kik meghaltak, oktalanul lehelték ki a lelküket Szabadlak szabadságáért.

Akár a rajzó méhek, a gondolatok egyhangúan zúgtak az agyában. Egyszer már-már tudta, mi legyen az első, mi a második cselekedete, miután megérkezett Törökpalánkra, a következő pillanatban elfeledte. Hiszen annyi mindenről gondoskodnia kell, ki várat szállani készül!

Diadalmaskodva jöhetett volna, ehelyett rossz lelkiismerettel fordult be Törökpalánk felé, s kiáltott föl a kapuőrnek, hogy a csapóhidat bocsássa le. A nyikorgó, csikorgó alkalmatosság megfontoltan terült el pallóként az árok fölött. Dani kifújta magát, s lépésben, kapitányi méltósággal dobogott át a hídon.

Odabent az udvaron meredten megállott. Aztán elfakadt a forróság a mellében, s kacagni kezdett ujjongva.

Szövétnekek lobogtak, s a csapongó fényben ott várakozott indulásra készen a kopjások csapata. Egy tömbben a lovasok, oldalt az ágyúk, előttük ökrök, aztán szekerek, más-más rakománnyal, csáklyákkal, lajtorjákkal, puskaporral, vízzel, élelemmel.

A lovasok vállán íj, hátukon puzdra, nyergükön egy halom csóva. Minden szakasztott úgy, ahogy kitervelte.

Ez pedig Borvető Dénes műve volt. Mikor eszébe jutott, hogy Dani gyalog indult, s ezért aligha térhet meg idejében, arra már nem jutott idő, hogy lovat küldjön utána. Fegyverbe szólította hát a vár népét, hogy ha a kapitány jó szerencsével tér meg, tüstént indulhassanak Vastagpalánk ellen.

Maga Borvető a harcban boldogult foghíjas Ali gyönyörű kancáját tartotta kötőfékjénél fogva. Most odavezette Dani elé. A szeme szelíd fénnyel csillogott, boldog volt a lelke legmélyéig, hogy kimondhatja élete legnagyobb bölcsességét, ami után már az sem baj, ha holtáig butaságon kívül egyéb nem hagyja el az ajkát.

– Az elme megtette a magáét, most már a fegyvereknek vagyon sora. – Csak ennyit mondott.

Az olasz kürtös ajkához emelte a kürtöt, a jel fölharsant. A kopjások kitódultak a kapun, paták, lábak, kerekek dörögtek a felvonóhídon. A sok zaj egybeolvadt, egyetlen fenyegető morajlássá. Mindez azonban hamarosan elhalt, akár az égiháború muzsikája, csak nyikorgás, nyerítés, toppanás hallatszott. Az erdő fái már ölelkeztek a homályló ködökkel, a bokrok alja teli tüdővel szívta magába a sötétséget. Föld, fa, ember, állat mind borzongott, mert keletről metszőn, hidegen lehelt a szél.

45

Hrubián aga, a rejtező lelkű ember, kicsike sátorban aludt, holott nagyobb dukált volna a rangjához. A hideg szél nem hatolt be fényes szállására, pokrócok óvták esendő testét, mégis megborzongott. Nem a hidegtől borzongott, még csak a félelemtől sem, hanem egy kedvére való álom bizsergette a testét, oly édesen, hogy a sümölcsök is remegtek a fülén. Álmában egy aranyszőrű hárompúpú teve lépkedett feléje ringón. S e csodálatos tevének mind a három púpján egy-egy szemrevaló fehérszemély ült: hamvasszőke az egyik, hollófekete a másik, égővörös a harmadik.

Három ilyen asszonyszeméllyel a mértékletes Hrubián holtáig megelégedett volna, de hiába törekedett, soha annyit nem sikerült rabolnia, sem lopnia, sem vesztegetésképpen annyi aranyat elfogadnia, hogy háremét ilyen tündérekkel ékesítse.

Ezért borzongott álmában az aga bütykös lábaujjától kopaszodó koponyájáig. Hirtelen azonban a csodálatos teve tompa, torokhangú mekegésben tört ki, mint valami megrémített óriási kecske.

A három fehérszemély szétoszlott, odakünt a várudvaron csakugyan üvöltöttek a tevék. Üvöltöttek panaszosan, mivelhogy csapta, verte, paskolta őket a hidegre zordult keleti szél, s ők inkább valami számumfélére vágytak.

Az aga nyitott szemmel meredt a sátor sötétjébe, bosszúsan, hogy az állati siránkozás elűzte tündökletes álmait. Várta, hogy a tevék beletörődjenek a sorsukba, ő meg tovább aludhassék. De az üvöltés megháromszorozódott, megötszöröződött, rendetlen topogás társult hozzá, futkosás, recsegés-ropogás s mind e hangok között valami baljós süvöltés. Emberek szaladtak valahonnan, fegyver csörgött a sátor előtt, szóváltás hallatszott.

Hrubián már tudta, hogy Allah rendeléséből baj zúdult Vastagpalánkra. Felszökkent fektéből, s kilépett a sátor elé. Az akol, hova a tevéket rekesztették, sisteregve égett, a lomha barmok esetlenül ugrándoztak, s bőgtek förtelmesen. Az akindzsik ledöntötték az akol két oldalát, s korbáccsal hajtották az állatokat kifelé. Amazok untalan vissza-visszahőköltek. Mint megannyi tűzmadár, lángoló csóvák repültek a levegőben. Odaküntről jöttek, s idebent a várudvaron csaptak le szikrázva.

– A hitetlenek! – morogta az aga, aztán fölcsattant a hangja. – Süssétek rájuk az ágyúkat!

Ezt biztatás nélkül is megcselekedték volna a tapasztalt török pattantyúsok. Csak hát ágyúlövésre parancsot az agán kívül más nem adhatott. Fölsziporkáztak a kanócok, de még mielőtt a puskaporba kaphattak volna, eldördült az ellenséges ágyúk sortüze. A fal megremegett, egy helyütt beszakadt, két pattantyús lebucskázott a helyéről, s nagy toccsanással zuhant az árok vizébe. Még ki sem kászolódtak, már megszólaltak a török ágyúk, s kik a falon állottak, egy villanásnyi időre meglátták az irtáson az ellenséget, a gyalog íjászokat elöl, s hátul a lovasokat meg a pattantyúsokat. Az udvarra tovább hullott az égő csóvák zuhataga. Aztán a vár előtt duhaj hujjahózás támadt:

– Hegyibe! Hegyibe! Hegyibe!

Az ádáz lárma Habil defterdárt is előcsalta a sátrából. Az aga mellé állott, hogy gondolkozzék helyette, ha történetesen gondolkozni kell.

– A támadás kutyái – mondotta ékesen – nemsokára visszasompolyognak, hogy elpihenjenek a megaláztatás vackán.

Így vélte ezt a tündöklő elméjű defterdár, s e véleményét arra alapozta, hogy a kopjások bizonyára hírt szereztek a fal egy részének lebontásáról, s abban a dőre hiszemben támadnak, hogy nem igazi palánkfal, hanem valami tákolmány állja az útjukat. A kopjások ugyanis arrólfelől lövöldöztek s ordítoztak, hol Borka meg a hajdúk a megroggyant falat javítgatták volt. Alig ejtette ki Habil e becsmérlő szavakat a támadás kutyáiról, néhány ijedt kiáltás hangzott föl a kapubástyáról, aztán iszonyatos robbanás rázta meg a várat, renyhén hömpölygött az elomló fal, s cuppogott a vizes várárok, amint a belegörgő földet nyelte.

Ott, hol az előbb zömöken és sötéten a jobb oldali kapubástya állott, most ormótlan halom emelkedett, frissen szántott dombhoz hasonlatos, melyen a rögök még meg sem száradhattak. Ezen a halmon nemsokára emberek tűntek föl, a támadó kopjások. Az első sorban Dani, s a többi tökön próbált vitéz, Füles Gergő pallost lóbált a kezében, Kantáros Misi a fokosával hadonászott, Cigány Tódor aggodalmasan futott a kopjája vasa után, mely előtte csillogott, Kondás Zsiga ezúttal egyenes német karddal indult a csatába. Egy lépéssel Dani mögött Borka igyekezett bugyogósan, páncélingesen, sisakosan, kopja a kezében, s Danival feleselt.

– Itt, az ellenség szeme láttára fenekellek el, ha nem mégy hátrább! – fenyegetődzött Dani, de merőben haszontalanul, Borka nem tágított.

Szerencsére föltűnt a támadók második rendje, melyet Borvető vezetett, s az öreg Sóvágó rekesztett be, kezében szablya, övén fülszedő horog. Borvető látta, min vitázik a kapitány meg a felesége, elkapta az asszonyt a derekánál, s visszatartotta. Ekkor már az öregek is javában nyomultak előre, a harmadik sorban.

Mindez félelmetes gyorsasággal ment végbe. Sokkal gyorsabban, mint ahogy Hrubián agya forgott. Valójában meg sem értette még, mi történt, s már tombolt körülötte a harc elkeseredetten. Füles Gergő meglóbálta pallosát, majd egy rettentő csapással kevés híján kettőbe szelt egy akindzsit. Az agában meghűlt a vér.

Dani egyenest Hrubiánnak tartott.

– Most a gatyamadzagomra foglak! – kiáltotta.

Az aga nem ismerte meg az ádázkodó legényt, kit egyszer látott, akkor is bajusszal. De az akaratát kitalálta, s az odasereglett akindzsik élő sövénye mögé hátrált a kopjások kapitánya elől.

Habil defterdár volt a legtudósabb ember a török táborban, következésképpen Allah szándékaiba is mélyebben belelátott más igazhitű halandóknál. S hogy a hatalmas Allahot meg ne zavarja terve valóra váltásában, fölemelte két karját, a szemét becsukta, hogy ha meg kell halnia, észre ne vegye túl korán. A kopjások ott rohantak el mellette, hallotta ziháló fújásukat.

Az égő csóvák esője ezenközben megritkult valamelyest, kárpótlásul viszont megint elsültek az ostromlók ágyúi, izzó golyók pörögtek gőzölögve a várudvaron, döngött a fal, omlott a föld, reccsentek a derékba talált boronagerendák. Az akindzsik előbb a hajdani romlás helyére áramlottak, oda várták a rohamot. Mikor azonban leroskadt a kapubástya, s fölzendült a kopjások harci kiáltása, a támadókra vetették magukat. Az újabb ágyúzásra néhányan az agára lestek, hátha parancsol valamit, ami hasonló esetekben illendő. Az aga azonban se látott, se hallott, csak félt, félt, s megbújt a testőrei között.

Mint valami kétpúpú látomás, időnkint körbenyargalt az udvaron egy-egy megkergült teve, s bakkecske mód ficánkolt, hogy a hátán parázsló csóvát lerázza magáról. Kisebb-nagyobb tüzek égtek mindenfelé, szénakazal lobogott itt, amott egy szekeret nyaldostak a lángok, egy lajtorja hirtelen parázzsá omlott. A levegő szinte sütött. Az oltással vesződő akindzsik arcán fekete sárrá oldódott a korom a szakadó verejtékben. Dobbantottak, nyihogtak a lovak, közönkint elpukkant egy puska. Ember, állat egyaránt félt, de legeszelősebben a rabok féltek pinceszerű tömlöcükben. A füst vastagon beözönlött az ajtók sarkainál, a réseken. S ahogy a rabok rátapadtak, érezték, hogy az ajtó kívül perzselődik, talán már ég is, s majd eszüket vesztették, hogy elevenen sülnek meg.

Barkó Dénesen nem fogott a félelem, a szalmán heverészett, s ha olykor nem köhög, jól érezte volna magát. Menyhárt ott kuporgott mellette. A többiek az ajtó körül tolongtak, s gyúrták egymást, kegyetlenül, mintha máris menekülhetnének. Közönkint segítségért kiáltottak a töröknek, holott amaz maga is segítségre szorult éppen.

– A cipó megtette a magáét – morogta Barkó Dénes büszkén.

– Abban, hogy megtehette, kegyelmednek tetemes része vagyon – felelt Menyhárt.

46

Ez csakugyan így volt. A tizedes híven teljesítette Dani parancsát, s még aznap este belopta a puskaporos cipót a várfal tövébe. Ez a következőképpen esett meg. Mikor az idő már erősen belehajlott az alkonyatba, a görög mester hozzálátott, hogy a várat körbejárja, s a végzett munkát megszemlélje.

Ezalatt a rabok tétlen vesztegeltek az árok belső partján, a fal s a víz között, a jobb oldali kapubástya tövében. Napközben ennek a bástyának a megromlott falát foltozták új gerendákkal. Az egyik gerenda idecipelésében Dani is segédkezett volt. Ezt a gerendát aztán a hajdúk illesztették be a falba, a tövét pedig úgy rakták meg kövekkel, s temették be a köveket földdel, hogy elég volt egyetlen követ elmozdítani, s akkora barlang tárult ki, melybe egy ember bizton belefért. Mindazt azért cselekedték ekként, hogy szállást biztosítsanak a puskaporos cipónak, mely ott szerénykedett Barkó Dénes tarisznyájában.

A homály szaporán sűrűsödött, Barkó Dénes körülnézett hát, hogy alkalmas-e az idő a cipó elrejtésére. A csapóhíd felől, melyen át szállásukra kellett majd térniök, egyetlen őr állott. Egy fél zászlóalja akindzsi a várárok túlsó partján üldögélt vagy heverészett. Ezek nem sokat törődtek a rabokkal. Szökni bal felé lehetett volna, arra azonban három strázsa vigyázott. Mikor a homály annyira elhatalmasodott, hogy Barkó Dénes már nem látta az őröket, rászólt a hajdúkra, mire azok körülvették. Ő maga lehasalt a földre, a gerendának a tövéről félregurította a követ,  maga pedig bebújt a barlangba, a cipót besuvasztotta a gerenda alá, a követ a helyére lökte, földet szórt rá, megtaposta. Ennek utána a kanócot, melynek egyik vége a cipóban volt, a gerenda tövétől elvezette az árok partján tenyésző nádasig, itt ráakasztotta egy ezüstszínű bugával pompázó nádszálra, hogy könnyebben tüzet foghasson, ha majd a kopjások csóvát vetnek rá.

Már csupán az okozott gondot, hogy a három strázsa észre ne vegye a földön tekerődző kanócot. Míg a rabok a helyükről nem mozdultak, nem lehetett látni: a földön gallyak, fűzfavesszők, fa- és kéregdarabok hevertek, mindamellett könnyen megeshetett, hogy az akindzsik belebotlanak a kanócba.

Ez ellen az az egy orvosság használhatott, ha az akindzsikat úgy megdühítik, hogy eszükbe se jusson a lábuk elé nézni. Barkó Dénes ennek is rájött a módjára. Egyébként a jó szerencse támogatta, mert erősen besötétedett, mire a görög mester megtért útjáról, s szólt, hogy a rabokat tereljék be a várba. Az őrök az emberi szóban kapott parancsot korbácscsattintással továbbították.

Erre a beszédes biztatásra rendszerint hanyatt-homlok rohant mindenki, amerre lehetett. Most is így történt, csupán Barkó Dénes fogódzkodott össze három társával, mintha vadul tülekedne, pontosan ott, hol a kanóc a vár lábától a nádas felé tekerődzött, s legkönnyebben megüthette a szemet. Az akindzsik feldühödtek, ahogy kellett, talán valamivel még jobban. Nem szóltak egy szót sem, hanem hárman háromfelől verni kezdték a rendetlenkedőket olyan cudarul, hogy minden ütésük nyomán kifröccsent a boldogtalanok vére. Nem is hagyták abba a kegyetlen cséplést, csak a hídon, mikor amazoknak végre sikerült megfutamodniok. Sajgott minden porcikájuk, szakadt a vérük, de a törökök végül mégsem vették észre a kanócot.

Ez történt este. Éjszaka közepe táján megérkeztek a vár alá a kopjások. Az íjászok csöndben beóvakodtak az irtásra, ki-ki csóvát tűzött a nyila hegyére, aztán tüzet csiholtak, s mikor már a láng mardosta a szalmát, elpattintották az íjat. Odabent a várban akkora riadalom támadt a tűzesőre, meg sem hallották az ágyúk vontatását. A törökök csak akkor eszméltek rá, hogy az ellenség ágyúval jött, mikor már zengett az egész Bakony, mikor már ropogtak a falak, s zúgva sisteregtek a vasgolyók a vár udvarán. Mindezt azért rendezte így Dani, hogy a török figyelmét a maga szándékáról elterelje.

Nemsokára megszólaltak a török ágyúk, de ekkor már Dani a serege javával a várkapu elé vonult. Itt is csóvavetéssel kezdték. Kantáros Misi nagy ügyesen átdobott a várárok vizén egy koszorú lángoló szalmát. Ennek a fényénél aztán meglátták a kanócot, amint az ezüstszínű nádbuga mellett kajlán lelógott. Célba vették, s szórni kezdték rá az égő csóvát.

Volt török őr a várkapuban, volt a két bástyán is. Eleinte nem nagyon értették, mi végből acsarkodnak a hitetlenek csóváikkal az árok ellen, melyben víz van, s ilyenformán föl nem gyulladhat. Mindamellett sorra elpukkantották puskáikat. Mikor azonban tűzkígyóként sisteregni kezdett a kanóc a vár lábánál, mindjárt rájöttek a törökvesztő nagy praktikára. Ennyit láttak az éber őrök, aztán hatalmas dörrenés hallatszott, a bástya megremegett, összecsuklott, a romokon pedig betörtek Vastagpalánkra a kopjások. Egy szemvillanás alatt megtelt az udvar magyarokkal.

Panzerkopf tovább lövette a várat az irtásról, ahogy Dani meghagyta volt. A falak meg-meginogtak; berogytak, s valahányszor egy-egy török ágyú lehengergőzött a helyéről, harsány kiáltás hangzott mindenkor:

– Most láthatjátok, kicsoda Panzerkopf kapitány!

– Az agára! Az agára! – biztatta a kopjásokat Dani.

Az akindzsik hűségesen közrefogták vezérüket, ki a kör közepén hadonászott kivont handzsárával, s ordított, ahogy a torkán kifért, hogy nagyobb vitézségre tüzelje katonáit. Holott azok elszántan harcoltak buzdítás nélkül is. Olykor cselből hátráltak, mintha már-már megfutamodnának, de alig nyomult be közéjük egy-két kopjás, gyorsan bekerítették, s levágták irgalmatlanul, így pusztult el Füles Gergő, hiába küzdött bátran, két kézzel forgatott iszonyú pallosával. Így pusztult el Cigány Tódor, s kevés híján maga Dani is így lelte volna halálát, ha Kantáros Misi nem siet a segítségére.

Habil defterdár ott reszketett most is feltartott karral, csukott szemmel, hol a vész utolérte volt. A kopjások elrohantak mellette, a szorongatott védők egyre hátráltak; a defterdár voltaképpen szabad volt, csak éppen nem tudta. Talán nem is tudta volna meg sohasem, ha egy megriadt ló nyargaltában oldalba nem rúgja. Ettől a rúgástól fölocsúdott a virágos elméjű ember, körülnézett, észrevette, hogy senki sem tartja szemmel, bolond volna hát, ha a menekülés saruját nem rántaná a lábára. Ezt olyképpen művelte, hogy fölkapaszkodott egy gazdátlan lóra. Kockázatos vállalkozásnak látszott a bástya romjait a sötétben lóháton meghágni, de csatában meghalni sokkal kockázatosabb. Habil defterdár tehát nekivágott a romoknak, s mert Allah így rendelte, épségben kivergődött az irtásra. Ott észrevette az ágyúk körül szorgoskodó zsoldosokat, ijedtében megsarkantyúzta lovát. Az megugrott nyihogva, vitte a defterdárt, s harmadnap megérkezett vele a Hódoltságba.

Habár a rémült hajdúk szakadatlanul ordítottak, s az ajtó körül topogtak, a harci lárma betört a tömlöcbe is. A rekedt török kiáltások, az állati bőgések közé magyar szavak keveredtek. A hajdúk mintegy parancsszóra elnémultak, s feszülten füleltek kifelé.

Nemsokára a pokoli zenebonán áthatolt Dani mindegyre megújított biztatása:

– Az agára! Az agára!

– A kapitány! – ugrott föl guggoltából Menyhárt, s a boldogság megnedvesítette a szemét. A hajdúk megértették, hogy ha odakünt ez a jelszó, a török keveset remélhet, ők meg sokat. Ketten az ajtónak estek, s ököllel verték, egy harmadik elcsenevészedett karját tapogatta.

Barkó Dénes föltápászkodott hevertéből, s méltósággal az ajtóhoz lépdelt. Csöndet intett a döngetőknek, csöndet a többinek, s a zajokból igyekezett kihámozni, mi mehet végbe a várudvaron. Amint így figyelt, egyszerre éktelen rivalgás támadt, siető lábak dobogtatták a földet, megkettőződött az összeverődő pengék csattogása, a pajzsok csengtek-puffantak az ütések alatt. Ezúttal senki nem küldte a fegyvereseket az agára, a magyar kiáltások összevissza szálldostak.

– A sérv szakassza meg az ágyékukat! – káromkodott Barkó Dénes, mert minden amellett szólt, hogy a hadiszerencse a törökhöz pártolt. Az történt ugyanis, hogy az akindzsik felerésze abban a hiszemben várakozott a várfal tövében, s tűrte Panzerkopf kapitány pattantyúsainak rettentő lövéseit, hogy az ellenség, vagyis a kopjás sereg rohamra indul, s a rohamot nekik kell föltartaniok. Az ellenségnek azonban eszébe sem jutott a várfalat megmászni, inkább a ledőlt bástya romjain át támadott, s egyre hátrább szorította Hrubián agát. A várfal alatt veszteglő akindzsik rájöttek, hogy ha az aga hátrál a kopjások elől, s ezenközben a serege megkevesbedik, ők is kelepcébe esnek. Csatarendbe állottak hát, s rázúdultak nagy hirtelen a kopjásokra, akik azt sem tudták, hova nézzenek, hova vágjanak, hova fussanak, annyira megzavarodtak. Néhány pillanatnyi förgeteges kavarodás után a kopjások két tűz közé kerültek. Hrubián aga most is szemben állott velük, az újonnan támadók azonban keresztülhatoltak soraikon, a hátukba kerültek, s most onnan nyomultak előre.

– A mi kezünkben vagyon a győzelem kulcsa – mondta Barkó Dénes, s fürkészve tapogatta, kopogtatta, nyomogatta, simogatta az ajtó fáját. Aztán előhúzta inge alól a kést, mit Danitól kapott volt, egy helyütt beledöfött a deszkába. Tölgyfából rótták az ajtót, gerendányi törzsekből, csak hát ezekbe a törzsekbe a tömlöc előtt lobogó tűz belekapott, s a fa megrokkant. A penge vékony reccsenéssel szaladt át a deszkán. Barkó Dénes tovább döfködött, s nemsokára akkora lyuk tátongott az ajtón, hogy a rabok egyesével sorra kibújhattak.

A tömlöc előtt közvetlenül két döglött ló feküdt, távolabb nagy halom zsarátnok izzott vastag hamukucsmája alatt. Körös-körül a várfalon szövétnekek lobogtak, időnként elpukkant egy-egy puska, Panzerkopf kapitány ágyúi öblösen dörögtek. A várárok vize csobbant-szörcsögött, mintha valami szörnyeteg tévedt volna bele, holott csak egy kóborló teve tapicskolt benne. Az udvar közepét egyetlen óriási viharfelhő ülte meg, a küzdőket magába nyelő por, melyben villámokként cikáztak a kardok, a vértek, a pajzsok, a tőrök. S ezt a sárga csillámokkal megtűzdelt szürke felhőt olykor-olykor ciklámenpirosra föstötte egy-egy fellobogó tűz, ilyenkor fekete árnyékokként látszottak az emberek is, kik ezt a port fölverték, s megtűzdelték villanásokkal.

Eldobált fegyver bőséggel akadt, a hajdúk s a kopjások felövezték magukat karddal, pajzzsal, kopjával, Barkó Dénes hadirendbe állította őket, s éles fejhangon elrikkantotta a parancsot:

– Az agára!

– Az agára! – visszhangozták a frissen szabadult rabok. A támadás a Hrubián körül harcolókat érte. Most már bizonyosnak látszott, hogy nincs menekvés, az akindzsik mindamellett meg sem rezzentek, csak összezárkóztak valamelyest. Borkát annyit óvták-védelmezték, hogy soha törökkel össze nem csaphatott, mindig levágták előle, vagy őt rántották hátra. Gondolta, ha fegyverrel nem, most megpróbál használni szóval. Széttárta két karját. Ha nincs piros bugyogó rajta, prófétának vélhette volna bárki, olyan példásan viselkedett.

– Szabadlakiak! – kiáltotta messzi hangzón. – Hegyibe, szabadlakiak!

– Hegyibe! Hegyibe! – visszhangozták a fegyveresek.

A szabadság édes reménye megdagasztotta a melleket, megkeményítette az izmokat. A régóta kísértő reménység most kezdett álomból valósággá válni. S hogy azzá váljék, már csak a marconán fenekedő akindzsik akadályozták.

– Gyere! Gyere! Disznók szégyene! – hívogatta Dani az agát. – Gyere, te pacalon hizlalt!

Közelgett a halál, ezt látták az akindzsik, s látta Hrubián aga is. Ez a tudomás egyszeriben visszaadta elveszett bátorságát. Beszökkent a körbe, szemben Danival.

– Megyek, te szennyben fogant! – fogadta el a kihívást. – Megyek, te koszban nevelkedett!

Azzal villámgyorsan előugrott, egy alattomos vágással megtévesztette ellenfelét, kinek védtelenné vált a melle. A rezes fényű török handzsár fölemelkedett, sziszegve lesújtott, már-már Dani húsába metszett. Ekkor azonban közbetoppant Kantáros Misi. Vidáman táncolt oda, piros arca majd kicsattant, úgy megduzzasztotta az egészséges vér. Fokosával fölfogta a Danira szánt ütést, de a fokos nyele eltörött. Hrubián gyakorlottan beleszúrta handzsárát a kopjás gyerek vállába, s hátraszökkent, hogy a Dani ütését elkerülje. Misi szegény, a sebéhez kapott, rászorította két tenyerét, hanyatt esett, s egyszerre az inge is olyan piros lett, amilyen az arca volt.

– Megállj, te rühes kutya! – kiáltotta Dani rekedten. Hrubián előreugrott gyorsan, ütését Dani fölfogta a pajzsával, majd lesújtott, oly erővel, hogy az aga fél térdre rogyott az ütés súlya alatt, s a handzsár kiperdült az ujjai közül. A kopjások fölujjongtak. Dani tekintete egy pillantásra összetalálkozott Hrubián basa szemöldökök alatt rejtező szemével. Még egy pillanat, s a kopjások kapitánya övébe tűzte az aga vérrel futtatott fejét. Amaz holtában is sunyin nézett, szemhéja zsírosan leereszkedett, s a sümölcsök áfonyaszínt öltöttek a fülén.

Öt vagy hat akindzsi ledobta fegyverét, s széttárt karral rohant a kopjások közé. Ezeket gyorsan megkötözték. A többi azonban holtáig vitézül verekedett. Mire az utolsó török is kilehelte lelkét, a hajnali ég kökörcsinszínt öltött.

Kopjás Dani megtörülte véres fegyverét a fűben, s a szemével Borkát kutatta. A színesedő égre komoran kirajzolódott az összeroskadt és az épen maradott kapubástya, rárovódtak csipkeformán a rontások, melyeket Panzerkopf kapitány lőtt a falakba.

Dani errőlfelől, átellenben Borka nézelődött, s egyazon pillanatban vették észre egymást.

– Hallod-e? – kiáltotta Dani. – Vagyon-e valami híjad?

– Nincsen, én édes lelkem – válaszolt az asszony.

Mikor odaért az ura elé, körbefordult játékosan, s fokonkint szépen kiderült, hogy abból, amit magával hozott, semmit a csatában el nem vesztett.

A harcban megfáradott kopjások meg hajdúk zihálva várták, hogy a győzelem után minek a sora következik. Vártak, s szinte irigykedtek a rabul esett akindzsikra, kik egy halomban aludtak, s horkoltak, mintha vezekelnének. A várudvar földjét holtak borították, eldobált fegyverek, pajzsok, sisakok, döglött tevék, felfúvódott hasú lovak. S ebben a temetői tájban élő ember csak egy látszott, az öreg Sóvágó. Füleket tallózott, török füleket, hogy majdan legyen mivel hivalkodnia az unokái előtt.

Dani megfúvatta a kürtöt. A győzelmi harsona büszkén szállott az alvó erdő fölött, s hirdette erős hangon, hogy Vastagpalánkon ismét magyar az úr.

– Most eszünk-iszunk farsangosan – mondta Dani –, aztán fölépítjük, amit leromboltunk.

Borvető Dénes amolyan gyűjtő-szerző-őrző természetű ember volt. Csak éppen eleddig mindig másnak szerzett, s a másét őrizte. Még javában tombolt az öldöklés, ő már kiszaglászta a törökök éléstárát. Most intett két legénynek, s osztogatni kezdték a szárított birkahúst s a bort, mivel az is akadt. Megéhezett mindenki, de senki olyan elkeseredetten nem volt éhes, mint az a tizenkét zsoldos, kiket a boros szekér mellől hurcoltak el volt Hrubián aga katonái. Valójában a hajdúknak több joguk lett volna a zabolátlan vedelésre, falásra, mint a zsoldosoknak. Csak hát a nyomorultak annyit koplaltak, hogy a gyomruk öklömnyire zsugorodott. Barkó Dénes éppen leszelt egy falatot egy birkacombból, még szemügyre vette, mielőtt beleharapott volna, ámde hirtelen földhöz csapta, s káromkodva eliramodott…

47

A győzelmi kürtszó Panzerkopf kapitányt is tudósította afelől, hogy a vár gazdát cserélt. Ebben a magasztos pillanatban eszébe jutott, hogy ez a vár az övé volt, s élete legszebb születésnapjait ünnepelte itt. Nagy kedve támadt elölről kezdeni a kapitánykodást, hiszen Dani megígérte volt, hogy az ő akaratából kapitány is lehet Vastagpalánkon. Erre pedig megjött a kedvező alkalom.

Alig gondolta ezt el, egy ember tűnt föl a kapubástya tornyos romjain, s a kopjások kapitányához szólította Panzerkopfot. Dani éppen azért hívatta a zsoldosok jámbor vezérét, amiért emez őhozzá indult. Más választása nem volt, mint hogy Vastagpalánkot a zsoldosokra meg a hajdúkra bízza. Hiszen ha a vár őrizetlen marad, a török hírét veszi, rajtaüt, elfoglalja, s akkor oda a drága áron kivívott szabadság.

Panzerkopf kapitány nehéz szuszogások között elindult a várba. Már látta a vidám falatozókat, szájában összefutott a nyál.

– Most megfizetsz, te ártány, hogy a töröknek eladtál! – förmedt rá valaki rútul, s már igyekezett is a két markával, hogy a lelket kipréselje a meglepett kapitányból. Ez a fojtogatásban szorgalmaskodó ember Barkó Dénes volt. Munkáját azonban nem koronázta siker, mert elerőtlenedett a rabságban, s Panzerkopf könnyűszerrel lerázta magáról. Mihelyt ez megesett, a kapitány futni kezdett, visszafelé, Barkó Dénes utána. Mikor a tizedes látta, hogy nem bírja utolérni, fölkapott a földről egy jókora fadarabot, s olyan ügyesen meghajította vele a menekülő kapitányt, hogy amaz rémületében megbotlott, belehengeredett a kapubástya romjairól az árok poshatag vizébe, és tüstént elmerült.

Egy idő múltán fölbukkant, s torkaszakadtából felüvöltött:

– Hilfe! Hilfe!

– Úszni tanultál volna meg – mondta Barkó Dénes megvetőn –, ne németül!

Ekkorra jóformán mindenki odagyűlt a partra, a kopjások, a hajdúk, a zsoldosok. Ez utóbbiak hűségesen kihalászták parancsolójukat az árokból, s körülvették, hogy megvédelmezzék, ha kell. Dani így szólt hozzá:

– Szárítkozzék meg kegyelmed, mert ilyen vizesen meg nem tehetem Vastagpalánk kapitányának.

Panzerkopf ábrázatát a boldogság heve nyershússzínűre gyullasztotta, s szinte szemlátomást száradt, csakhogy méltó lehessen régi nemes tisztére.

– Előbb azonban fogadja meg kegyelmed szent esküvéssel, hogy a pogány ellen utolsó csepp véréig védelmezi ezt a várat.

– Esküszöm! – dörögte Panzerkopf messzi hangzón, s a hegyek, mintha fölismerték volna a hangját, vidáman elismételték.

Dani most Barkó Déneshez fordult:

– Kegyelmed is itt marad a várban. Tizedesnek, mint annak előtte. Most pedig esküdjék meg, hogy híven szolgálja Panzerkopf kapitányt.

A hajdútizedes majd az egyik, majd a másik kapitányra pillantott. Eleinte komornak látszott, utóbb azonban megcsillant a szeme:

– Híven szolgálom, éltem árán is szolgálom Panzerkopf kapitányt mindaddig, míg eme szent esküvését meg nem szegi. Isten engem úgy segéljen!

Helyeseltek a hajdúk, helyeseltek a zsoldosok, helyeselt Kopjás Dani is. S hogy ilyenformán nemcsak őrsége lett a várnak, hanem az egyetértés is megszületett az őrség között, késedelem nélkül hozzáláttak, hogy a kapubástyát s a várkaput fölállítsák, s hol kár esett a falon, megjavítsák. Másnap délután ismét állt a vár, keményen, zömöken, s a frissen húzott falakról marconán néztek az irtásra az ágyúk.

– Most eltemetjük halottainkat – mondta Dani.

Szétszéledtek a várudvaron, hogy a szomorú munkát elvégezzék. Megtalálták Füles Gergőt, kit roppant pallosa sem oltalmazott meg. Utolérte a halál a vén Gerső Mátét is, hasztalan védelmezte oly féltékenyen a cipóját. A bibliás szavú Sete Ábrahám vértelen ajka nem mozdult, holott most joggal mondhatta volna, hogy – elvégeztetett. Kondás Zsiga varas fejéről lecsúszott a kucsma. Cigány Tódor holtmereven is a kopjája nyelébe fogódzkodott. A fegyver vasa makulátlanul csillogott.

Dani komoran, Borka könnyek között, Menyhárt ijedten nézte, hányan meg hányan pusztultak el a szabadságnyerő nagy küzdelemben. Mikor Menyhárt tekintete Kondás Zsigára esett, fölzokogott. Eszébe jutott, hogy szegény Zsiga mindig arról álmodozott volt, hogy egyszer majd ő fuvintja meg a kürtöt, s küldi csatába a kopjásokat. Lám, nem tölthette kedvét.

A kopjásokat az erdő szélén temették el, egy sárguló berkenyebokor mellé. A hant végébe keresztet szúrtak, hadd lássa, ki arra jár, hogy nem pogány nyugszik a rögök alatt. A kopjások mozdulatlanul állották körül a sírt, körös-körül pedig nőtt, nevelkedett a csönd. Nemsokára a rigók füttyét, a vörösbegyek surrogó röptét, a cinkék szende pittyegését is fölfoghatta a fül.

Ezenközben a zsoldosok és a hajdúk megszállották a várat; az egyik fele ezeknek, a másik amazoknak jutott, szakasztott úgy, mint azelőtt. A bástyákon s a kapu előtt már vigyázott az őrség. A kopjások a sírtól visszamentek a várba, hogy ott fölkészüljenek, s útjukra induljanak.

Sok teendő már nem volt hátra, csupán Törökpalánk népe felől kellett gondoskodni. Ez pedig a Borvető Dénes dolga volt. Tudta Borvető, hogyne tudta volna, hogy Dani elbujdosik a bécsi király bosszúja elől, s helyeselte is, hiszen a királyfélék nagy haragtartók.

Tudott hát mindent, mégis belenyilallott a szívébe, mikor csakugyan búcsúzásra került a sor.

– Úgy ügyeskedjék – biztatta Dani –, hogy kendet válasszák bírónak Szabadlakon. A kincset pedig ossza szét a szűkölködők között.

Borvető megrázta a fejét, s csak ennyit válaszolt:

– Hadas időket élünk. Inkább elásom.

Mivel éppen csönd volt, Menyhárt hirtelen előugrott, s kétszer akkorát kiáltott, mint amekkorát szándékozott:

– Hadd öleljelek meg!

Borkát akarta megölelni, először s egyben utoljára, de olyan restelkedés fogta el, hogy az asszony helyett az urát szorította magához.

– Engem meg sem ölelsz? – kérdezte Borka. Mire Menyhárt arca kétszer is színt váltott, elsápadt, majd pipacsvörösre gyulladt. Utóvégre azonban férfiasan megszorongatta az asszonyt.

– Vidd hírül anyámnak – mondta Borka –, hogy elbujdostunk Danival, s mihelyt a bécsi királyt eltemették, visszamegyünk Szabadlakra.

Akár indulhattak is volna, de ekkor előlépett az öreg Sóvágó, s egy koszorú takarosan megszárított török fület nyújtott át Daninak, hogy legyen miről emlékeznie felőle.

A csapóhidat leeresztették, Dani és Borka a bástyafokról nézte, mint távolodik a kopjások megfogyatkozott serege. Kantáros Misi épen maradt karjával vígan integetett a szekérről, sebesült társai közül. Az arca megint piroslott, s vidámnak látszott.

Borvető Dénes éppen idejében érkezett meg Törökpalánkra. Neuwirth Jeromost nemhiába emlegették a haditudomány kiváló mesterének. Észrevette hamarost, hogy a csapata körül nyugtalankodó lovasok kevesen vannak, s nem harc a szándékuk, hanem nyilván az, hogy őt kötelessége teljesítésében késleltessék. Megfúvatta hát a kürtöt, s óvatosan, de elszántan, továbbvonult célja iránt.

Miután négy lovas társának meghagyta, hogy továbbcikázzanak a vasas vitézek körül, Köcsög Pista Törökpalánkra nyargalt. Az újságra, hogy a zsoldosok közelednek, rettentő nyugtalanság támadt. Sokan még csak az ijedtségnél tartottak, mások már málházták a szekerüket, mikor megjött Borvető a diadal hírével.

Az emberek egyszerre elcsöndesedtek, s megilletődötten néztek maguk elé, mintha azon elmélkednének, hogy az édes föld, amit látnak, ismét magyar, ismét csak az övék. Az élet gazdagodni kezdett a szívekben, s a reménység dúsan kivirágzott. S ahogy szétoszoltak, hogy dolguk után lássanak, egyre az örvendetes újságot ismételték:

– Nincs már török a Bakony alján. Nincs már török a Bakony alján!

Lassanként azonban minden más zajt elnyomott a hazainduló szekerek goromba döcögése a fagyos úton. Füsüsné jajveszékelve kuporgott egy apróka szekér bakján, s a lányát siratta. Bent a szekérben Lucskos Péter feküdt hason. A száz botütés erősen megviselte. Sok mindenre gondolt, csak arra nem, hogy hanyatt forduljon. Ez még hónapokig nem jutott eszébe.

Mire Neuwirth megérkezett zsoldosaival, Törökpalánk üres és elhagyatott volt. Ezt az üres, néma várat a jeles kapitány tudományosan foglalta el, ami beletelt egy hétbe. Ennek megejtése után jelentést írt Győrbe a főgenerálisnak, hogy se Kopjás Dánielt, se Panzerkopf kapitányt el nem foghatta, mivel egyikük sem tartózkodott a várban.

Ezalatt Dani és Borka mélyen bent járt már a Bakonyban. Az idő egyik napról a másikra hidegre zordult. Lehullott az őszi harmat, s beszórta vasporral a fákat, a cserjéket, be a füvet. A Bakony szürkéllett ezüstös díszében, mint valami földre ereszkedett tömérdek felhő. A hóharmat alatt még éltek az őszi színek; a mogyoróbokrok, a somfa rozsdája, a gyertyánok s a szilek tövében széles sárga foltok hevertek, a nyárfák alul ezüst, felül sárga levelei tarka szőnyeggel borították a földet, itt-ott egy vadkörtefa szinte lángolt a deres terü alatt, a szeder sötétzöld leveleit alig csípte meg a dér, a tölgyek lombja édesen aranylott. A téli ég színével együtt alászállott az ég földöntúli csöndessége is, befurakodott az ágak közé, a vízmosásokba, az odúkba, a szurdokokba, be a szívekbe.

Hatodnapra megérkeztek Kanizsára mind a hárman. Nevezetesen Borka, Dani meg a török fejet látott híres kopja. Ott aztán Dani elszegődött iratos katonának, Csapó Dániel néven, ahogy törvényesen nevezték. Hűséggel szolgálta nagy Thury György uramat, kit ismeretlenül is mindig tisztelt, s szeretett is, mióta személyében megismerte. Mikor Thury Györgyöt a török lesbe csalta és levágta, Dani Komáromban, Győrött, Fehérvárt harcolt, s dicsőség csillámlotta körül minden cselekedetét. Annak született, kapitány vált végül belőle.

Miksa király nem nyugodott bele, hogy a felségsértő és kincstárgyalázó Kopjás Dánielnek nyoma veszett. Föl akarta négyeltetni.

Kárba ment azonban minden fáradsága, soha nem jött rá, hogy Csapó Dániel, kit maga is megjutalmazott érdemes vitézségéért, egyazon személy Kopjás Danival.

Ezt csak a Bakony alján tartották számon, hol a hála megóvta emlékét, s nemzedékről nemzedékre hagyományozta, mind a mai napig. Mert az egyszerű emberek néha többet tudnak, mint a koronás királyok.

Fülszöveg

„Nagy ideje, hogy ez a történet megesett. De a Bakony alján ma is őrzik még emlékezetét a hajdani hősök kései ivadékai. Ma is emlegetik Kopjás Danit, Akibár agát, a tudós Habil defterdárt, Bugyogós Borkának és Süke Menyhártnak sem enyészett el régi jeles híre.” Így kezdi regényét a neves magyar író, a magyar történelem kiváló ismerője, és ezen a nemes, kicsit patetikus hangon vezeti le olvasóit a Bakony vidékének vad tájaira, a magyar történelem egyik jelentős korszakába, a török hódoltság idejébe. Hőse, Kopjás Dani egyszerű parasztlegényből emelkedik kapitánnyá, és vele együtt emelkedik hőssé Borka is, a kis szelíd parasztlány. A végig izgalmas, ízes magyarsággal és a finom pátosz mellett sok humorral megírt regény lebilincselő és szórakoztató olvasmány.

Tartalomjegyzék

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47