Adam Kennedy

A dominó-elv

A dominó bosszúja

Tartalomjegyzék

A dominó-elv

Fülszöveg

Egy ismeretlen szervezet ügynökei egy amerikai fegyházból megszöktetnek egy fegyencet (egy egzisztenciátlanságában, erőszakos cselekményekben, vietnami háborúban és gyilkosságban járatos, értelmes mesterlövészt), és végrehajtatnak vele egy tökéletesen megszervezett, cinikus és brutális politikai gyilkosságot: lélegzetelállító thriller ez a bűnügyi regény, amelynek első személyű elbeszélője a fegyenc, a gátlástalan maffia eszköze.

Minden idők egyik legsikeresebb összeesküvés thrillere. A dominó-elv olyan regény, ami azonnal torkon ragad, és egy pillanatra sem enged a szorításból.

Regannek és Jacknek

De hát miféle emberek ezek? Miről beszélnek? Ki a felettes hatóságuk?

Elvégre is K. jogállamban él…

a törvények változatlanul hatályban vannak…

Franz Kafka - A per

Első rész

Első fejezet

Most, hogy vége, vagy majdnem vége, megértem: sose volt olyan, amilyennek szerettem volna. Amire szükségem lett volna, nem volt megszerezhető. Nekem nem.

A dolog akkor kezdődik, amikor az ember még egészen fiatal. Csupa olyat hall, ami nem igaz. Azt kívánják tőle, hogy higgye el: az ember önmagában érték, a személyisége szent, képességei határozzák meg, meddig mehet el, mit tehet, hol, micsoda díjakat nyerhet. Mindehhez csak erőre, bátorságra és becsületre van szüksége.

Szép mese. Lenyűgöző. Legfőképpen azoknak, akiknek nincs semmijük. Mert azok korán megtanulják, mint ahogy, a szüleik és a nagyszüleik is megtanulták előttük. El kell hinniük, tehát elhiszik.

Minden ember szabad. Sorsát maga tartja kézben. Erre tanítják őket. Megtanítják őket arra is, mennyire helytelen ebben kételkedniük. És megtalálják a módját, hogy a kételkedőket megbüntessék.

És így tovább, szakadatlan körben, amelyet csak a halál szakít szét.

Aztán persze minden darabokra hullik. Ez a végső büntetés. Aki leginkább hitt és legkevésbé kételkedett, a végén már nem hisz semmiben.

Második fejezet

Egy csütörtök délután fölvittek Ditcher irodájába. Bowkamp, a helyettese maga jött le értem az ácsműhelybe. A Hobartban ez nem volt szokás. Ditcher sem szokott felállni, amikor valaki bement az irodába. De most, mikor beléptem, fölállt.

Százharminchatan voltunk szigorított őrizetben. Kilencvenöt fekete, tizenkét Puerto Ricó-i, három kínai, két mexikói, egy piegan indián és huszonhárom fehér. Csak ketten voltunk, akik többet végeztünk el nyolc osztálynál. Az egyik volt Oscar. A másik én.

Hétfőn, még a Ditcher-féle beszélgetés előtt, Oscar a délelőtti szünetben odasétált hozzám az udvaron, és megkínált egy cigarettával.

– Állandóan sokat hallok beszélni rólad – mondta.

– Mit?

– Semmi konkrétumot. De van valami a levegőben. Beszélnek rólad.

Az őrök nem szerették Ditchert. Szívesen pletykáltak róla, ha volt kinek. Azt beszélték, Ditcher naponta háromszor vált zoknit, kétszer inget, tízpercenként mos kezet, és gumikesztyűt húz, mielőtt pisilni megy. Sápadt, száraz, steril pofa volt, nem vitás, mint aki most lépett ki a fertőtlenítőből, de amikor először beszéltem vele az irodájában, csak egyszer állt fel kezet mosni.

– Mi újság az ácsműhelyben? – kérdezte. – Minden rendben?

– Igen, uram.

– Szereti a munkáját?

– Igen, uram.

Kinyitott egy irattartót, átlapozta. – Nézzük csak, mióta van itt?

– Öt éve.

– Most töltötte be.

– Igen, uram.

– Tiszta lapja van, azt el kell ismernem. Ha jól látom, nincs itt egyetlen bejegyzés sem. – Fölpillantott. – A maga múltjával… – Mintha elfelejtette volna, mit akart mondani. Egy hosszú percig csak ült és egy gemkapoccsal a körmét piszkálta. – Szóval biztosan akad itt valami más munka, érdekesebb, mint az ácsműhely.

Este lámpaoltás után Oscar átszólt a másik priccsről.

– Mi volt Ditchernél?

– Semmi. Csak barátkozott velem egy kicsit.

– Hogyhogy?

– Azt mondta, rendes fiú vagyok. Jobb melóm is lehetne, mint az ácsműhelyben.

– Hanta. Ha te vagy a mintadarab, én vagyok a Szűz Mária.

– Pedig így volt. Ezt mondta.

– Lehet, hogy a testedért ég.

– Nem hiszem.

– Legközelebb mondd meg neki, hogy van egy ötvenéves, szőrös lábú cellatársad, semmi morál, aki…

– Jó, megmondom.

– …úgy értem, ha valami jót osztanak, én is benevezek rá.

Harmadik fejezet

Pár nap múlva Bowkamp megint értem jött. – Hozza a cuccát – mondta. Beraktam a dobozba néhány szerszámot, fellöktem a vállamra, és mentem Bowkamp után Ditcher irodájába. – Hagyja a szerszámosládát az előszobában.

Ditcher ezúttal nem kínált hellyel. – Polcokra van szükségünk a földszinti tárgyalószobában. Több napi munka.

– Igen, uram.

– Vagyis amikor leküldök magáért, mindig hozza a szerszámjait.

– Igen, uram.

Ditcher Bowkamphez fordult:

– Menjen, nyissa ki a tárgyalószobát – mondta –, és vezesse oda Mr. Tagge-et. Mondja meg neki, hogy pár percen belül ott leszünk.

A helyettes kiment. – Ez a Mr. Tagge kinti ember – folytatta Ditcher. – Beszélni akar magával. Lehet, hogy többször is akar magával beszélni.

– Igen, uram.

Fölállt az íróasztaltól. – Nekem utasításaim vannak. Szóval itt olyasmiről van szó, amit magának meg kell tennie. És nem beszélhet róla senkinek. Spiventára célzok. Ha a szája eljár, a segge bánja. Világos?

– Igen, uram.

– Valahányszor fölhozatom, a polcok miatt van. Ha valaki netán kíváncsiskodna.

– Igen, uram.

Negyedik fejezet

A férfi, aki a tárgyalószobában várt rám, egy New York-i bank alelnöke lehetett volna. Sötét öltöny, fehér ing, csíkos nyakkendő, hátrafésült, őszülő, ritkás, de ápolt haj, frissen borotvált arc, keret nélküli szemüveg. Ditcher megpróbálta megjátszani a főnököt, de vékony, fojtott hangja megcáfolta ezt a látszatot.

– Mr. Tagge, bemutatom önnek Roy Tuckert.

Mr. Tagge fölállt. Laza tartású, izmos, könnyed, nyugodt és magabiztos fickó. Kezet nyújtott. – örvendek, Mr. Tucker. Marvin Tagge vagyok. – Székkel kínált. Én haboztam. – Üljön le, kérem – biztatott. – Ne aggódjon. Csak elbeszélgetünk egy kicsit. – Ditcherre nézett. – Köszönöm, igazgató úr. – Ditcher kiment, becsukta maga mögött az ajtót.

Tagge cigarettával kínált, maga is rágyújtott, aztán leült velem szemben az asztalhoz.

– Helyes – mondta. – Ne vesztegessük az időt. A csoportot, amelyet képviselek, érdekli a maga sorsa. Segítenének, ha tudnak. Mi a véleménye erről?

– Feltételes szabadságra gondol?

– Nem. Az ügynek ehhez a részéhez semmi közöm. Ráadásul, ha nem tévedek, nagyon szigorú ítéletet kapott. Feltételes szabadság szóba se jöhet, amíg húsz évet le nem töltött.

Fölállt, odasétált az ablakhoz.

– Hadd fogalmazzam így: ha minden jól megy, biztos vagyok benne, hogy segíthetünk. De e pillanatban nem szolgálhatok részletekkel. Arra kell kérnem, fogadja el mindezt úgy, ahogy mondom. Bízzék meg bennem. Később többet is mondhatok.

– Tisztázzunk valamit. Maguk segíteni akarnak rajtam, de tőlem nem várnak semmit cserébe. Erről van szó?

– Nem, nem erről – mosolygott Tagge. – Nagyon is akarunk magától valamit cserébe.

– Például mit? Még legalább tizenöt évig itt lessek. Készíthetek maguknak polcot vagy egy szép kenyérvágó deszkát. De ezzel ki is fújt a tudásom.

– Ne hamarkodja el a dolgot, Mr. Tucker. Még nem győződtünk meg róla, hogy valóban maga a mi emberünk. Ezért vagyok itt, ezért beszélek magával. Ha majd mi tudjuk, maga is meg fogja tudni. Akkor majd dönthet.

– Ditchernek mi köze hozzá?

– Semmi. Ez a maga ügye meg az enyém.

– Úgy érti, Ditcher azt teszi, amit maga akar?

– Pontosan.

– Helyes – mondtam. – Akkor hozzon ki a szigorítottból.

– Rendben van.

– És a zárkatársamat, Spiventát. Hozza ki őt is.

– Rendben – válaszolta.

Fölálltam, hátratoltam a székemet. Egy darabig csak néztem rá. – Nem tudom, ki maga, uram, de valami azt súgja, hogy amit nekem itt felkínál, az egy nagy rakás első osztályú lószar.

Tagge elmosolyodott. – Téved. Meglátja.

Ötödik fejezet

Aznap délután Spiventával együtt kiengedtek a szigorítottból, és átköltöztettek egy cellába, ahol volt zuhany, vécé és alvásra alkalmas ágyak.

– Hát ezt meg hogy csináltad? – kérdezte Oscar.

– Sehogy.

– Szóval az igazgató elhatározta, hogy belevaló srácok vagyunk, úgyhogy tesz nekünk egy szívességet?

– Csak azt tudom, amit Bowkamp mondott. Nincs ellenünk panasz, tehát…

– Tehát semmi. Ilyen nincs. A sitten nem jutalmaznak. Elvesznek, de adni sohase adnak. Ez nem magyarázat.

– Márpedig így van. Mint látod, itt vagyunk.

– Hát ez az. Szögletes tojás. Az egyetlen, ami biztos, hogy ennek valami köze van ahhoz, hogy te kétszer fenn voltál Ditchernél.

– Már megmondtam. Azért hívattak föl…

– Tudom. Hogy polcokat készíts.

– Úgy van.

– Nincs úgy. – Elvigyorodott. – Én ugyan nem kapálódzok ellene. Bármit csinálsz, csak folytasd. Lehet, hogy legközelebb színes tévét kapunk, meg néhány tizennyolc éves pipit. Meccset nézünk, és esténként jókat hancúrozunk.

Hatodik fejezet

Tagge visszaült a székbe, rágyújtott.

– Helyes. Egy lépést máris tettünk előre. Most már elhiszi talán, hogy teljesíteni tudom, amit ígérek.

– Annyit tudok, hogy kihozott a szigorítottból.

– Úgy van. Menjünk tovább. – Kinyitotta lapos, cipzáras, bőr aktatáskáját, elővett belőle egy dossziét, maga elé tette az asztalra, és fellapozta. – Szükségünk van valakire. Úgy gondoljuk, maga az. Az én feladatom, hogy erről megbizonyosodjak, aztán meggyőzzem a társaimat.

– És engem ki fog meggyőzni?

Tagge szélesen elmosolyodott; szemüveget vett elő a zsebéből, és föltette. – Ez a könnyebbik része a dolognak. Mindenki tudja, hogy jobb kint lenni, mint bent.

– Tehát erről van, szó?

– Erről van szó. – Szemüvege fölött rám sandított. – Látom, már érdekli a dolog.

– Igen.

Újra a dossziéba mélyedt, és rendezgette a papírjait. – Felolvasom, amit magáról tudunk. Nem minden részletet. Csak a fontosabbakat. Ha nem javít ki, úgy veszem, hogy ami itt le van írva, úgy igaz.

Míg ott ültem, Tagge-et hallgatva, azon töprengtem, micsoda szószba mászok bele. És ha belemásztam, hogyan mászok ki belőle. Végül úgy döntöttem, mi sem egyszerűbb. Akkor mászok ki belőle, amikor akarok. Csak föl kell állnom, ki az ajtón, vissza az ácsműhelybe. Vissza a szigorítottba tizenöt évre minimum, faforgácsba, fűrészporba, zakatoló gépek mellé.

– Még valami – mondta Tagge. – Nem szeretném, ha fenyegetésnek venné… Dichter is figyelmeztette, tudom: ezeket a beszélgetéseinket titokban kell tartania.

– Nem egészen így fogalmazott. Azt mondta, tartsam a számat, vagy seggbe rúg.

Tagge bólintott. – Elég, ha gyanítjuk – folytatta –, hogy kiszivárgott valami, mindent leállítunk. Magát olyan helyzetbe hozzuk, hogy senkinek se beszélhet arról, amit hallott. Ditcher és én letagadjuk, hogy bármikor is itt jártam volna. Megértette?

– Már az elején megértettem.

– Helyes. Lépjünk tovább. – Megigazította a szemüvegét, és olvasni kezdett. – „Roy Tucker. Született Underhillben, Nyugat-Virginiában, 1942. január 27-én. Szülei meghaltak. Nővére, Enid, Torontóban él.” Miért éppen Kanadában él a nővére?

– A férje nem akarta ellövetni a tojásait Vietnamban, és átment Kanadába. Enid meg utána.

– Tartja velük a kapcsolatot?

– Nem. Senkivel sem tartok kapcsolatot.

– A nővérével sem?

– Vele a legkevésbé.

– Miért?

– Mert a férje egy seggfej. Egyetlen okos húzása volt életében, amikor meglépett a sorozás elől. Amióta Eniddel fut, főleg azzal foglalkozik, hogy megmagyarázza neki, mekkora állat az öccse. És Enid hisz neki. Így aztán kitűnően megvagyok nélkülük. A haver addig nyalja a palik fenekét Torontóban, míg előbb-utóbb meg nem keresi az évi tízezret, Enid elhízik, mint egy tehén, lesz még vagy fél tucat gyerekük, és – felőlem elmehetnek a búsba.

– Az a tény, hogy maga börtönben van… a nővére és a férje…

– Erre a mostani üdülésre gondol?

– Igen.

– Lehet, hogy ennek is része volt benne. Enid írt nekem egy undok levelet, hogy szeretné, ha a gyerekei nem tudnák meg, micsoda börtöntöltelék a nagybátyjuk. Ez volt a veleje, amit mondani akart. De valójában az egész jóval korábban kezdődött. Tizenöt éves korom óta hol bent vagyok, hol kint. Ezt mind megtalálja a dossziéban. Tizenkettő voltam, amikor anyám meghalt; Enid Ohióba költözött a nagynénihez; apám ellépett Bluefieldbe valami ribanccal; én pedig be akartam bizonyítani mindenkinek, milyen kemény gyerek vagyok. Mindent megfújtam, ami a kezem ügyébe került, ittam, verekedtem, betörtem. Magánlaksértés, ahogy maguk mondják. Nyolc éven át, ha mindent összeszámolok, összesen egy évet és két hónapot töltöttem szabadlábon. Ezért aztán a néném meg a férje úgy döntöttek, jobb nekik nélkülem.

– Maga szerint a sógora egyetlen okos lépése az volt, hogy megszökött a katonaság elől. Ha így gondolkodik, maga miért vonult be?

– Nem volt sok választásom. Wheelingben fegyveres rablásba keveredtem, elkaptak. A bíró feltette a kérdést: három év a hadseregben vagy három év a sitten. A hadsereget választottam. Ha még egyszer, választhatnék, inkább a börtönbe mennék.

Tagge szótlanul nézett egy darabig. Aztán újra a dossziéba pillantott. – Erre nem jönnék rá a szolgálati lapja alapján. Fegyelmi lapja kifogástalan; lelkes katona, első osztályú mesterlövész, közlegényből két év alatt őrmesterré léptetik elő, három kitüntetés…

– Belementem a játékba. Ebben jó vagyok. Tudom, mikor vagyok benne reménytelenül a csőben. Ha muszáj, mindenkinek tudok a szája íze szerint játszani.

– Az áll itt, hogy súlyosan megsebesült…

– Seggbe lőttek, ha ez súlyosnak nevezhető. „A gluteus maximus többszörös repedése.” Ez volt az orvosi leletem. Jól mutat papíron, de nem túlzottan komoly. Ezerszer jobb, mintha némely más, számba jöhető testrészemet lőtték volna el.

– A kórház után leszerelhetett volna. De maga nem akart.

– Egy frászt. Ez áll a papíron, de nem így volt. Egy japán kórházba kerültem, ahol a doki elhatározta, hogy embert csinál belőlem. Applegate őrnagynak hívták. Jól elbánt velem, de nem mondhatom, hogy nem szerettem. Egészen fiatal volt, olyan harminc-egynéhány, de belevaló doki. És volt benne valami misszionáriusvér. Szilárdan eltökélte, hogy megment a bűntől meg a mocsártól, így aztán amikor meggyógyultam, és már légpárna nélkül is le tudtam ülni, Applegate elintézte, hogy leszerelés helyett a kórházban maradhassak mint orvosasszisztens. Úgy látszott, mintha önként le akarnám szolgálni a katonaidőmet. Ezért a kórházban mindenki úgy kezelt, mintha valami fene nagy hős lennék. Még a rehabilitációs központ lapjába is beleírtak. És én buktam rá. Applegate addig fűzte a fejemet, míg elhittem, hogy meg tudok változni, és a végén még valami másra is alkalmas vagyok, nemcsak börtöntölteléknek. A hadseregben töltött utolsó nyolc hónapban hülyére dolgoztam magam. Négy hónapon át két műszakot vállaltam. Tényleg be voltam sózva. Applegate meg ott kotkodácsolt fölöttem, mint egy kotlóstyúk. Addigra már nemcsak a lelkemet akarta megmenteni, hanem egyenest dokit akart faragni belőlem. Én meg, ahogy mondom, kezdtem hinni neki. Az elbocsátótáborból úgy jöttem ki, mint egy megvadult bika. Huszonhat éves voltam, és előttem a világ. Legalábbis azt hittem. De aztán máshogy lett.

– Mi történt?

– Mintha nem tudná. Ott van minden a dossziéban.

Hetedik fejezet

Aznap este sorba álltunk a kajáért. Oscar, mögötte én, mögöttem meg két alak a szomszédos cellából – Harley, egy hosszú hordómellű tag, meg egy kóchajú srác, akit Nebraskának hívtak.

Harleynak be nem állt a szája. Amióta Oscart és engem kihoztak a szigorítottból, egyfolytában piszkálódott, megállás nélkül motyogott, úgy, hogy nagyjából tudhassuk, mit mond, de ne értsünk belőle mindent. Most megint hallottam, amint mögöttem a sorban nekiáll fojtott hangon disznólkodni.

– …micsoda klassz apamén… a nagy ácsmester… egy szemét… a szigorítottból… na persze jóba lett azzal ott fönt… a szerszámját is viszi magával az igazgató irodájába, úgy hallom… aztán odafönt kicsinál majd magának egy kis feltételes szabadságot…

Megfordultam, elkaptam az ingét meg az egyik fülét, megperdítettem, és nekivertem a betonfalnak. Mikor megfordult, kinyújtott karral, hogy elkapjon, jókorát rúgtam a lábai közé, aztán amikor összecsukódott, kétszer beletapostam a pofájába. Mind a kettőnket visszavittek a cellába, vacsorát se kaptunk.

– Mi ütött beléd? – kérdezte Oscar, miután ránk csapták az ajtót.

– Semmi.

– Semmi? Ez neked semmi?

– Rossz délutánom volt. Nem bírtam azt a szemétládát hallgatni.

– Mibe fogadsz, hogy visszaköltöztetnék minket a túloldalra?

– Minket? Te nem csináltál semmit.

– Nem-e? Mit gondolsz, ki bánt el Nebraskával, amíg te a barátnőjével szórakoztál?

– Mindig azt mondod, túl sok az eszed ahhoz, hogy verekedjél.

– Az így is van. De mégse nézhettem tétlenül, hogy halálra karmoljanak.

Nyolcadik fejezet

Oscarral már két éve laktunk egy cellában, de még sose beszélt magáról. Egy nap aztán beszélni kezdett.

– Tudod, van, aki aranylánccal a nyakában születik. Az enyémben hagymafüzér lógott. Az öregemnek olasz csemegeboltja volt New Yorkban, a Kolumbus Avenue-n, a nyolcvanas utcák környékén.

Akkoriban ez jó környék volt. Akadtak néhányan sok dohánnyal, néhányan elég sokkal, és bőven olyanok, akik épp csak megéltek. De enni mind szeretett. Úgyhogy az apámnak egész jól ment. Még most is érzem annak a boltnak a szagát. Húszféle szalámi, negyvenfajta sajt, házi tészta, fölfűzött paprika, savanyúság hordóban.

Nálunk mindenki dolgozott. Amikor nem voltam iskolában, akkor a boltban dolgoztam. A nővérem, Ada, anyámmal sürgölődött a hátsó traktusban, salátát, tésztát, előételt készítettek, meg mindent, amit a vevők kívántak.

Apám szerint, ha az ember megélhetése másoktól függ, az a dolga, hogy megadjon mindent, amit a vevők kérnek tőle. „Ha a vevő kérdez – mondogatta –, egyetlen válaszod lehet: igen, uram. Vagy: igen, asszonyom. A közönséget szolgáljuk, és ha nem végzünk jó munkát, majd végez valaki más helyettünk.” Ugyanilyen elvei voltak az iskoláról is. „A nővéreddel más a helyzet. ő majd férjhez megy, és családja lesz. De neked tanulnod kell, ha előbbre akarsz jutni. Amikor a tanár beszél, te figyelsz. Nem számít, szereted-e vagy sem; ő tud valamit, amit te nem tudsz, és te azért vagy ott, hogy megtudd, mi az.”

És én figyeltem. Hülyére tanultam magam, hogy jó jegyeket kapjak az iskolában, maradék időmben pedig hülyére dolgoztam magam a boltban.

Közgazdaságtan. „Azt kell tanulnod – mondta az apám. – Megtudni mindent a pénzről. A kereskedelemről, így jutsz előbbre.” És csináltam. Otthon laktam, a boltban dolgoztam, és közben az egyetemre jártam. És ez volt minden, amit csináltam.

Miután végeztem, 1942 nyarán bevonultam a tengerészeihez. Apám szerint egy férfinak harcolnia kell a hazáért. Harcoltam is annak rendje és módja szerint, kerek három kurva esztendőt. Amikor kiszuperáltak, úgy éreztem magam, mint egy aggastyán.

Szinte még vissza se mentem New Yorkba, már a Columbia egyetemen képeztem magam tovább, de még mindig az apám boltjában dolgoztam. Elvettem egy olasz lányt, akit hatéves korom óta ismertem, két év alatt két gyerekünk lett. Aztán a West End Avenue-n egy középiskolában közgazdaságtant tanítottam. Esténként és a hét végén abban az átkozott boltban dolgoztam.

Csaknem tizenöt évig csináltam ezt. 1960-ig bírtam. Aztán egy szép nyári estén, úgy egy héttel a negyvenedik születésnapom után, lehámoztam magamról a kötényemet, kivettem háromszáz dollárt a kasszából, kilejtettem az üzletből, fogtam egy taxit, és elmentem a Nyolcadik Avenue-n a buszpályaudvarra. Fölszálltam az első Greyhoundra, ami nyugatra ment, és sohase tértem vissza.

– Hová mentél?

– Mindenfelé. Bejártam az országot keresztül-kasul. Főleg a nyugatot. Azt szerettem. A nagyvárosokat kerültem. Az ötvenezresnél nagyobb városok már túl nagyok voltak. Ha pénzre volt szükségem, szereztem valami munkát, és dolgoztam hat hetet vagy így valahogy. Aztán jól kimulattam magam. Ittam, kurváztam, meggolyóztam mindenkit, aki az utamba akadt. Aztán, mikor elfogyott a pénzem, megint elmentem dolgozni, kicsit dolgoztam egy darabig, aztán újra mindent bele. Vagy két évet éltem így, amikor összeakadtam két volt fegyenccel. ők aztán kezelésbe vettek. Szóval valóban kitanítottak. Jóformán észre se vettem, máris teljesen abbahagytam mindenféle munkát. Ha elfogyott a pénzünk, kizsebeltünk egy-két részeget. Vagy kifosztottunk egy benzinkutat, aztán köd előttünk, köd utánunk.

Egyik ügy vezetett a másikra. Míg aztán egy éjjel, Kansasban, amikor éppen egy benzinkutast állítottam fejre, a sarkon megjelent egy seggfej, puskával. Lelőttem. Attól fogva nem volt maradásom, csak rohanás, gyilkolás. Salinában egy férfi a patikában, Iowában egy motoros rendőr.

Végül kénytelen voltam egy nagyvárost keresni, ahol eltűnhetek. Chicagóba mentem, találtam magamnak egy klassz kis nőt, és meglapultam nála néhány hétre. Míg egy szép napon a nő be nem köpött. Sose jöttem rá, miért. Egy éjszaka, amikor előzőleg éppen jól beszívtam, megjelentek nálam a rendőrök, és bezsuppoltak.

Iowa állam kikért, ezért Fort Dodge-ban tárgyalták az ügyemet. Még meg se melegedtem a börtönben, amikor ez a chicagói moha, ugyanaz, aki elárult, fölbukkant négy gorillával Garyból, és kiszabadított.

Pár hónapig egy isten háta mögötti zugban húztuk meg magunkat, Dél-Dakotában, én, ez a nő meg a barátai. Végül elfogyott a pénzünk, és elindultunk, vissza keletre, hogy alkalmas bankot keressünk, amit kirabolhatunk.

Találtunk is bankot bőven. Mattoonban, Illinoisban, Sterlingben, Greencastle-ban, Indianában. Egyszer aztán Indianában, Logansportban próbálkoztunk, mikor beszart a halott. Valaki megnyomta a riasztógombot, az őrök lövöldözni kezdtek, elszabadult a pokol. De mi kivágtuk magunkat, és rohantunk a kocsink felé.

Majdnem sikerült. De egy bugris tré túljárt az eszünkön. Fölliftezett a szomszédos irodaház tetejére, felkuporodott a karabélyával, onnan puskázott le minket egyenként, mint a tengerimalacokat, míg mi a bankból a kocsihoz rohantunk. Ráadásul jó lövő volt. Négy lövés, négy pali. Én voltam az egyetlen, aki megúszta.

Az esküdtszék körülbelül harminc másodperc alatt hozta meg az ítéletet. De arra nem sajnálta az időt, hogy előbb egy kiselőadást tartson nekem.

„Magának komoly háttere volt, tanult, a háborúban tisztességgel részt vett. Az ilyen ember hogyan foghat fegyvert ártatlan emberekre?” Én meg csak álltam lesütött szemmel, olyan képet vágtam, mint egy Jézus Krisztus, és reméltem a legjobbakat. De magamban azt mondtam: kérdezd meg akármelyik katonától, te hülye. Olyan ez, mint a szeretkezés. Az első után a többi már könnyen megy.

Kilencedik fejezet

Másnap reggeli előtt fölvezettek Ditcher irodájába, összeszorított fogakkal járkált fel-alá az íróasztal mögött, az arca olyan sápadt volt, mint a kelt tészta.

– Hagyja itt a rabot – mondta az őrnek. – Várjon odakint. – Amint az őr mögött becsukódott az ajtó, hozzám fordult. – Maga miatt betegszobába került egy ember.

– Pompás. Remélem, meghal.

Ettől abbahagyta a járkálást. Visszament a székhez, és lezökkent rá. – Esküszöm – mondta –, én feladom.

Hátul összekulcsolt kézzel álltam előtte, néztem, vártam, mikor tér magához. Végül is összeszedte magát.

– Nézze, Tucker, itt nem hétköznapi letolásról van szó. Magát nem ejtették fejre, azt mind a ketten tudjuk. – Elhallgatott. Én még mindig őt néztem. Aztán folytatta. – Itt valami komoly dologról van szó. Maga éppen olyan jól tudja, mint én. Valószínűleg többet tud róla, mint én.

Felállt, újra járkálni kezdett. – Megmondom, mi az igazság. Nem akarok többet tudni, mint amennyit tudok. És amit én tudok, az semmi. Érti? Ne felejtse el: én megmondtam magának. Semmit se tudok arról, ami itt folyik. De azt tudom, hogy valami fontos ügy. És ha maga eltolja valamivel, engem ugyanúgy seggbe rúgnak, mint magát. Érti, mire gondolok?

– Nem, uram.

– Azt akarom, hogy maradjon nyugton. Ne keresse a feltűnést, öt évig semmi baj nem volt magával. Az istenért, ne kezdje el most.

– Amikor azt mondja, valami fontos ügyről van szó, Mr. Tagge-re céloz, igaz?

– Ezt nem mondtam. Ne adjon mást a számba. Még a nevét sem említettem. Ami engem illet, maga, ha a tárgyalószobában tartózkodik, polcokat rak fel. Ha van magával valaki, én nem tudok róla. És nem is akarok tudni.

– De hiszen maga vitt be hozzá, így találkozhattam vele először.

– Jó. Én vittem oda magát. De ez minden, amit tettem. Bármi másról van szó, én semmit se tudok róla. – Megint föl-alá járkált. – De ne említse Tagge-nek, hogy ezt mondtam. – Megállt, rám nézett. – Érti, mire gondolok.

– Azt hiszem.

– Nekem megvan itt a munkám. Nem akarok slamasztikába kerülni. Nem akarom, hogy bárki is kibabráljon.

Tizedik fejezet

Aznap ebéd után megint értem jött az őr, és én fölmentem a tárgyalószobába a szerszámokkal. Tagge már várt rám.

Leültem.

– Jól felidegesítette Ditchert – mondta.

– Kikészítette valami.

– Beszéltem vele – mondta Tagge. – Most már jobb idegállapotban van. – Kinyitotta az előtte fekvő dossziét, és föltette a szemüvegét. – Néhány kérdést szeretnék föltenni magának a bírósági tárgyalással kapcsolatban.

– Nincs róla sok mondanivalóm. Előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés volt a vád, az esküdtszék bizonyítottnak vette az esetet, és elítéltek.

– A feleségét is elítélték?

– Igen. Mint tettestársat. A cselekmény előtt vagy után, ezt nem tudták eldönteni. A biztonság kedvéért mindenesetre elítélték öt évre.

– A tárgyalás Marion megyében volt, Indiana államban.

– Igen. Indianapolisban.

– Ott lakott?

– Nem. Chicagóban laktam. De Riggins az indianapolisi repülőtér közelében halt meg egy motelban. Azt mondták, ott öltem meg.

– Egy percre térjünk vissza a feleségéhez. Úgy tudom, ő már szabadult.

– Igen.

– Tudja, hol tartózkodik?

– Nem.

– Miért nem? – kérdezte.

– Nem érintkezünk egymással.

– Oka?

– Mi értelme lenne? Miért lennék kolonc a nyakán? Ő kint van, én bent. Még tizenöt évig itt leszek, hacsak előbb föl nem dobom a talpam.

– Ha így gondolkodik, egyáltalán minek nősült meg?

– Jó kérdés.

– Az áll itt, hogy a Marion megyei börtönben házasodtak össze, miután mindkettőjüket elítélték.

– Úgy van.

– És maga most nem tudja, hol a felesége?

– Nem. Ő viszont tudja, én hol vagyok. Nincs benne semmi titokzatos.

– Levelez magával?

– Régebben írt. De az első év után megkértem a kézbesítőt, hogy egyből küldje vissza a leveleit, így hát nem tudom, még mindig ír-e. Ahogy mondtam, nem akarok kolonc lenni a nyakán.

– De ha maga kiszabadulna…

– Nem vagyok odakint. Nem is gondolok a szabadulásra. Soha egy nappal sem előre gondolkodni. Csak így lehet kibírni ebben a disznóólban.

Hosszan rám nézett. – Ezt az embert, akit megölt… – kezdte.

– Nem én mondtam, hogy megöltem. Az ügyész mondta.

– Helyes. Ezt az embert, akinek meggyilkolásáért elítélték, ezt a Bért Rigginst hogyan ismerte meg?

– Nála dolgoztam. Vezettem, mostam még olajoztam a kocsiját, és megcsináltam neki minden egyebet, amit kívánt.

– Szerette ezt a munkát?

– Nem nagyon.

– Szerette Rigginst?

– Rigginst senki se szerette.

– Akkor miért dolgozott neki?

– Mert priuszom volt. A maga irodájában hány börtönviselt dolgozik?

Nem válaszolt. Valamit tanulmányozott a dossziéban. – Mi történt Applegate doktorral? – kérdezte aztán. – Legutóbbi beszélgetésünkkor azt mondta, Applegate segíteni akart magának, hogy a katonai szolgálat után továbbtanuljon.

– Igen, segíteni akart. De aztán rájött, hogy túlságosan kemény fába vágta a fejszéjét.

– Miért?

– Először is, már huszonhat éves voltam. Másodszor, a középiskolából csak egy osztályt végeztem el. Harmadszor, mérföldes priuszom volt. Applegate minderről nem tudott, amíg haza nem vitt a házába, Chicagótól nyugatra, Oak Parkban. Úgy gondoltam, okosabb, ha ezt tisztázom vele, nehogy később meglepetés érje. Egész jól fogadta, azt mondta, nem számít. De azért elgondolkoztatta, az látszott rajta. Ott volt a felesége, a három gyerek, ő meg egy olyan embert karol fel, akinek még hiányzik három év a gimnáziumból, négy év egyetem, mielőtt egyáltalán medikus kiképzésre gondolhatna. Nem a pénzen múlt. Az volt neki bőven, a feleségének is. Arra gondoltam, ha jobban utánagondol, rájön, mekkora terhet vesz a nyakába. Vietnam és Japán – az más. De otthon Illinoisban, Oak Parkban máshogy festettek a dolgok. Egy éjjel hallottam, amint Applegate és a felesége nagyban tárgyalják a dolgot a hálószobájukban. Nem hallottam pontosan, miről vitatkoznak, de úgy döntöttem, rólam. Vártam pár órát, amíg csönd nem lett. Aztán kilopództam a bejárati ajtón, és elmentem. Néhány hétig a város végében laktam egy ócska hotelban, aztán fölfedeztem az újságban Riggins hirdetését. És elszegődtem hozzá.

– Megmondta neki, hogy már ült?

– Meg.

– És nem bánta?

– Azt hiszem, még örült is neki. Szükség esetén még volt is mit felhasználjon ellenem.

– Mennyi időt dolgozott nála?

– Úgy egy évet. Hatvannyolc márciusától hatvankilenc februárjáig, amíg meg nem halt.

– Hogyan halt meg?

– Február huszonhetedikén délután Lake Forestből Indianapolisba vittem. Találkozni akart valakivel, aki aznap érkezett volna Denverből. Öt körül jelentkeztünk be a repülőtéri motelban. Riggins lakosztályt vett ki a második emeleten, nekem pedig egy egyágyas szobát, úgy tíz méterrel arrébb, ugyanazon a folyosón. Azt mondta, nem lesz rám szüksége reggelig, vigyem el a kocsit, szórakozzak egyet. Hét óra tájban behajtottam Indianapolisba, kerestem egy vendéglőt, aztán moziba mentem. Amikor visszaérkeztem a motelba, a rendőrség letartóztatott.

– Az áll itt, hogy Riggins egy nagy adag morfiuminjekciótól halt meg.

– Úgy van. És a zsebében találtak egy levelet, az ügyvédjének címezve, amiben azt írja, attól fél, hogy Thelma meg én el akarjuk tenni láb alól, és én az úton Chicagóból jövet mondtam neki valamit, attól fogott gyanút, íme a motívum, mondták, és ebből indultak ki; tanúként kihallgatták Applegate-ot is, és ő elmondta, hogy Japánban megtanultam injekciót adni. Kész, pont. Hűvösre tettek.

– Arnold Schnaible volt az ügyvédje? Chicagóból?

– Igen.

– Mi volt a védekezése?

– Hogy Riggins öngyilkos lett, és megpróbálta rám kenni.

– Mi oka lett volna erre?

– Mert utolsó gazember volt, mert tudott a kapcsolatomról Thelmával, és mert úgyis rövidesen meghalt volna. Az egész belseje rákos volt, nem érte volna meg a nyarat. Nyilván úgy gondolta, ha már neki mindenképp mennie kell, miért ne szúrna jól ki velünk is? Beadta magának az injekciót, valahogy eltüntette a fecskendőt, visszament a szobájába, és meghalt. Ez volt a mi védekezésünk. De az esküdtszék nem vette be. Egy percig se, Schnaiblenek volt még egy húzása. Ha Riggins azért ment Indianapolisba, hogy valakivel találkozzon, miért nem jelent meg az az illető? Én meg, ha én öltem meg, miért mentem el Indianapolisba vacsorázni, és utána moziba? Az ügyész azt mondta, azért, mert alibit akartam biztosítani magamnak, miután megöltem. És az esküdtszék mindent elhitt, amit az ügyész mondott.

– Azt maga is beláthatja, hogy nem könnyű bevenni egy olyan történetet, amely szerint valaki csak azért lesz öngyilkos, hogy bemártson egy másik embert.

– Nem nehéz annak, aki ismerte Rigginst.

Tagge rágyújtott, hátradőlt a székén, és a füstön át rám sandított. – Ugyanazért nem ítélhetik el kétszer – mondta –, tehát senkinek sem árt azzal, ha most megmondja az igazat. Maga ölte meg Rigginst?

– Nem. De ha én öltem volna meg, akkor sem lennék olyan hülye, hogy ideüljek magának, és elmondjam, hogyan volt.

– Miért? Én nem árthatok magának.

– Talán nem, talán igen. Nem tudok semmit magáról, nem tudom, kicsoda, honnan jött, kinek dolgozik. Maga csak egy ürge, háromszáz dolláros öltönyben, aki azt állítja, segíteni fog nekem. Hát majd hiszem, ha látom. Ki akarok jutni ebből a lyukból, más segítségre nincs szükségem. Ha nem erről van szó, csak az időmet fecsérli.

– De én éppen erről beszélek.

– Nem, nem erről beszél. Maga fölkavar egy csomó szart, ami már kihűlt, el van ásva. Az ügyemben nincs új bizonyíték. Tudom. Nem kapok kegyelmet. Csak a csoda szabadít ki innen. Maga talán csodaspecialista?

– Nem egészen. Viszont arról vagyok nevezetes, hogy mindent elintézek.

– Ahogy mondtam: hiszem, ha látom.

Tizenegyedik fejezet

Aznap éjjel lámpaoltás után még sokáig ébren feküdtem a priccsen. A dolgok lassan életre keltek bennem, életem darabjai, amelyeket már régen elraktároztam, beszögeztem, betapasztottam, öt év óta először engedtem el magam, és mertem elgondolkozni egy másfajta életen, remélve valami jobbat. Tudomásul mertem venni, hogy a börtön falain kívül létezik egy más világ. Először játszottam a gondolattal, hogy én is része vagyok annak a világnak.

Semmi logika nem volt benne. Képtelen voltam megmagyarázni magamnak, amit Tagge mondott, a tétova ígéreteit. De Tagge ennek ellenére létezett. Akart valamit, mindegy, mit, és amit akart, abban nekem is szerepem volt.

Akármit akart tőlem, vagy képzelte, hogy akar, annak a valaminek ezeken a falakon kívül kellett megtörténnie. Mielőtt bármilyen célra felhasználhatna, ki kell innen szabadítania. Gyatra kis reménysugár volt, de reménysugár. És felkavart, megindította fantáziámat, feltámasztotta emlékeimet, és ébren tartott, és én csak bámultam a mennyezetre vetülő árnyékokat, az éjszakai fények játékát.

Szinte robbanásszerűen támadt fel bennem kinti hétköznapi életem minden megélt vagy elképzelt részlete. Képek peregtek előttem, főszereplő – önző módon – mindegyikben én voltam, senki más; sétáltam, utaztam, vizet ittam, mélyeket lélegeztem a tiszta levegőből, vagy nyugodtan, széles, tiszta ágyakon aludtam.

Hot dogot ettem az utcasarkon, ültem a tribünön, és baseball-meccset néztem, parkokban kószáltam, taxinak intettem, buszon, metrón, vonaton utaztam, jegyet váltottam és repülőre szálltam, moziban ültem, söröztem, biliárdoztam, mellékutcákban kocsit vezettem, ebédet rendeltem, vendéglőben, terített asztalnál, kerti padokon újságot olvastam, élelmiszerboltban bevásároltam, tiszta pizsamában aludtam, forró vízben hosszan zuhanyoztam, és hintőporszagú, csillogó borbélyüzletekben borotválkoztam, hajat vágattam, ezerszer.

Alig vártam, hogy újra lássam Tagge-et, hogy készségesen mondhassak neki bármit, amit hallani akar. Megengedtem magamnak a fényűzést, hogy díjakról, jutalmakról álmodozzak. Most kellett lépnem, ha azt akartam, hogy történjék valami. Ébren heverve a sötétben, megfogalmaztam magamban, mit mondok majd neki: mindegy, mi van benne nekem, mindegy, mit akar tőlem, mit kíván tőlem cserébe, miféle életért, odakint mindenre hajlandó vagyok. Nem teszek fel kérdéseket, nem hátrálok meg. Az Isten szerelmére, ne beszéljünk már annyit, fogjunk hozzá.

Tizenkettedik fejezet

Eltelt egy hét, míg újra fölvittek az irodába. Az öreg bulldog jött értem, Feaster, egy szűrős szemű fegyőr.

– És a szerszámok?

– Már fölvitték. Bowkamp leküldetett értük az ácsműhelybe.

Bowkamp a tárgyalószobában várt rám, savanyú, hideg ábrázattal.

– Ezeket a polcokat fönn akarjuk látni a lehető leghamarabb – közölte kimért hangon. – Nincs többé lacafaca. Arra a falra ott, padlótól plafonig. – A tárgyalóasztal mögötti keskeny falra mutatott, aztán a szoba másik vége felé fordult. – És ugyanez arra a falra is.

Feaster egész nap ott ült, szivarozott, szívta a fogát, és nézte, hogy dolgozom. Fűrészeltem, gyalultam, csiszoltam szorgalmasan, de nem dolgoztam agyon magam. És vártam, mikor jelenik meg Tagge. De nem jelent meg. Öt nap múlva, amikor az utolsó polcot is fölraktam, még mindig nem volt sehol.

Tizenharmadik fejezet

Továbbra is ébren töltöttem az éjszakáimat. De az egyszemélyes jeleneteket már mind lepergettem magamban. Eztán nem maradt más, csak Thelmára gondoltam, csak őt láttam. Eleinte megpróbáltam ellökni magamtól. De ő befészkelte magát hozzám a sötétben, életre kelt, hogy szinte hallottam, tapintottam.

Hat évvel fiatalabb volt nálam, alig múlt húszéves, mikor megismertem. Akkor már három éve – tizenhét éves kora óta – Riggins felesége volt. A hegyekből jött ő is, akárcsak én; néhány rokonával együtt vándorolt Észak-Carolinából le Chicagóba. Lake Forestben dolgozott egy háznál mint szobalány, amikor Rigginst megismerte. Először felfogadta magához alkalmazottnak, aztán lefeküdt vele, aztán elvette feleségül.

Thelma nem volt hozzávaló. De abban a környezetben, amelyben Thelma felnőtt, az ember nem mondott nemet egy Rigginsnek. Amikor odamentem dolgozni, kiderült, hogy én sem vagyok Rigginshez való. Rigginsnek volt a modorában valami, amivel éreztetni tudta az emberrel: vagy úgy megy minden, ahogy ő akarja, vagy sehogy. Vagy elfogadta az ember, vagy mehetett. Megfélemlítette Thelmát, megfélemlített engem.

Thelma szemmel láthatóan nem akarta megcsalni, nekem pedig eszembe se jutott más feleségével szórakozni, az övével legkevésbé, de Riggins – tudtán kívül – összeboronált bennünket. Persze az is lehet, hogy tudta.

Sajnáltuk egymást. Mindennek, ami történt, ez volt a kiindulópontja. Megpróbáltuk takargatni a dolgot, de egyikünk sem értett hozzá, hogyan titkolja érzelmeit, főleg Thelma nem. Így aztán nem sokáig vezethettük félre Rigginst.

Végül Thelma megmondta neki, mi a helyzet. Megmondta, hogy ott akarja hagyni, el akar menni velem. De Riggins csak csinálta a dolgát, mint azelőtt, mintha nem is hallotta volna, mit mondott Thelma. Nem sokkal ezután meghalt, és én börtönbe kerültem. Thelma is.

Thelma lánykori neve Chester volt. Családja férfitagjai százötven éven át szenet bányásztak. Amikor a városkában a bányák kimerültek, a család is lassacskán széthullott. Elvándoroltak, meghaltak, börtönbe kerültek, szociális otthonba dugták őket.

Thelma kicsi volt, sovány, barna szemű, a haja vöröses, olyan volt, mint egy kölyökkutya, a legélhetetlenebb az alomban, amely kicsi maradt, mert sose volt elég ereje kiharcolni a maga részét. Ugyanakkor volt benne valami makacs, kemény. És valami melegség és szeretet, amit nem irthatott ki belőle sem a mellőzés, sem az emberek aljassága. Miután így egymásra találtunk, fel sem merült bennünk a gondolat, hogy abbahagyjuk. Meg sem fordult Thelma fejében, még a tárgyalás után sem, és így voltam vele én is. Csak amikor már egy időt eltöltöttem a börtönben, kezdtem lassan felfogni, mennyi ideig leszek én még idebent, és mit is jelent ez a számomra. Mit jelent nekem, és, ami még fontosabb, mit jelent neki.

Írtam neki. Jó időbe telt, míg sikerült pontosan tisztáznom magamban, mit is akarok tulajdonképpen mondani, míg végre úgy hangzott, és nem egészen másképp. Azt hiszem, még így is cefetül hidegnek tűnt, de ezen már nem tudtam segíteni.

Megírtam, mennyit törtem a fejem, kerestem a választ mindenféle kérdésre, de akárhogy csűröm-csavarom is, majdnem ötvenéves koromig a börtönben ülök, vagy – ez sem lehetetlen – sokkal tovább. Nem látom semmi értelmét annak, hogy valahol dekkoljon, ágyazással keresse a kenyerét, vagy egy filléres szatócsnál könyveljen, míg a szabadulásomra vár.

Ezért nem írok többet neked. Akarok, de nem fogok. És azt sem akarom, hogy te írj. Tudom, hogy ez nagyon sérti az érzéseidet, és engem se dob fel egyáltalán, de nem tudok elképzelni mást, ami ne fájna még ennél is jobban. Ha egyszer hozzászoksz a gondolathoz, könnyebb lesz, és sikerül kialakítanod a magad életét.

Ezt az egy levelet írtam neki. Aztán nem írtam többet. És az ő leveleit sem olvastam el. Kivéve azt az egyet, amit válaszul írt az enyémre. Három évig hordtam az ingem zsebében, amíg a verejték el nem mosta a tintát, és a papír szét nem mállott. De már jóval azelőtt kívülről tudtam az egészet. Legalábbis a legfontosabb részét, a végét.

Nem lepett meg, amiért úgy írtál, ahogy írtál. Már régen számítottam rá. Ismerem az eszed járását. És szeretlek, amiért ezeket írod. Tudom, arra gondolsz, hogy nekem mi a jó. Kérlek, ne gondolj rá. Ne zárkózzál el. Tudod, úgyis írok, akár hallok felőled, akár nem. Még ha nem olvasod is el a leveleimet, akkor is meg kell írnom őket. Ez az egyetlen kapcsolatom veled, és nem mondok le róla. Nem próbállak olyasmire kényszeríteni, amit nem akarsz, vagy nem tartasz jónak, de ne feledd el, hogy ami engem illet, semmi sem fog megváltozni. És nem tarthatnak örökre fogva.

Ezután nem volt könnyű visszaküldenem a leveleit. De visszaküldtem őket. És miután feltételesen szabadlábra helyezték, és eljött a Hobartba meglátogatni, én nem mentem el a beszélőre. Hat hónapig minden alkalommal eljött, amikor tudott, de én egyszer sem beszéltem vele. Aztán abbahagyta. És én nem gondoltam rá többet. Kényszerítettem magam rá. Ahogy kényszerítettem magam arra is, hogy másra se gondoljak odakintről.

De most egyszerre feltámadt bennem az őrült és értelmetlen gondolat, hogy talán kiszabadulok. Pokolian kíváncsi lettem, hol van Thelma. És hogyan találhatnám meg. Ismét létezett, fizikailag is. Öt év óta először magam mellett éreztem az ágyban, apró volt, meleg, karcsú, és a bőre selymes, mint egy gyereké, és suttog és nevet, és fekszik alattam és fölöttem, simogat, csókol, fejét a vállamra hajtja, elalszik.

Fél éjszakákon át ébren feküdtem, nappal meg Tagge-re vártam, és gyötrődve számoltam az órákat. De Tagge nem jött. Végül lemondtam róla. Tudtam, a játszmának vége, kezdettől fogva nem volt semmi értelme. Ugyan kinek van annyi hatalma, hogy átlépjen Ditcheren meg az egész rohadt büntető törvénykönyvön, és kitáncoltasson a falakon túlra, a szabad levegőre? És ha valakinek mégis meglenne rá a hatalma, ugyan miért éppen engem választana? Mi szüksége lenne rám, mire kellenek neki én? Mit tehetek én az ilyeneknek, ami megéri nekik a fáradságot? A válasz minden kérdésemre az volt: nem, semmi, semmi értelme. Abbahagytam hát a kérdezgetést. Aztán megint reméltem, lemondtam, és újra reméltem.

Tizennegyedik fejezet

Három héttel azután, hogy utoljára találkoztam Tagge-gel, és egy héttel azután, hogy bepácoltam, fölraktam és kifényesítettem a tárgyalószoba polcait, Bowkamp újra értem jött. De ezúttal nem Tagge várt rám.

Egy negyedóra hosszat magamban ültem a tanácsteremben. Aztán kinyílt az ajtó, és egy fiatalember sétált be rajta. Huszonnyolc éves lehetett, vagy akörül, lágy, fiús arcával még fiatalabbnak is tűnt talán. Vékony, izmos fickó, középtermetű, és haját hátrafésülte, mérték utáni öltönyt viselt, gombolós inget. Divatmodell, ingreklám. Könnyed és sima. Bankbetét.

Nem köszönt, nem mutatkozott be. Leült szemben velem.

– Nem fog sokáig tartani – mondta. – Csak néhány dologra vagyok kíváncsi.

– Tehet egy szívességet, Mister! – Fölálltam, és az ajtóhoz sétáltam. Lenyomtam a kilincset, meghúztam, de nem nyílt. Bezárták. Megdöngettem az öklömmel.

A pofa felugrott.

– Várjon már. Mi baja?

– Nekem semmi. És magának?

– Azt hiszem, jobb lenne, ha behívnám Ditchert.

– Csak tessék. Meghallgathatja, amit mondok magának. Csípném.

Csak állt, és bámult rám.

– Engem hiába fenyeget – mondtam. – Én már börtönben vagyok, és a menetrend szerint még jó ideig itt is leszek.

– Nem fenyegettem…

– Ne tévessze meg ez a szám az ingemen. Emberi lény vagyok, maga csirkefogó. Nem fog itt a halpofájával a székében terpeszkedni, és kérdéseket feltenni nekem. Azt se tudom, ki az ördög maga. Honnan jön. Maga nekem egy senki. Egy nulla.

Nem volt oda a szövegemért. Nem szokta meg, hogy brutalizálják. De én megfogtam. Látszott az arcán.

– Nézze… Sajnálom, ha elsiettem. Ross Pine vagyok. Marvin Tagge és én együtt dolgozunk. ő ezen a héten Mexikóban van, az idő viszont sürget, ezért megkért, hogy jöjjek el magához.

Visszament a székhez, leült. Én vele szemben. – Így már más – mondtam.

– Ahogy említettem – folytatta –, csak egypár dolgot szeretnék megtudni. – Nem keresgélt a dossziéban, ahogy Tagge szokta. Az egész a fejében volt. – Először is… Vietnam. Tudjuk, megsebesült. Hogy történt? Milyen akcióban?

– Éjszakai őrjáratban. Rábukkantunk egy tűz körül kuporgó vietkong-csoportra. Lövöldöztünk egy kicsit egymásra.

– Rohamosztaghoz volt beosztva?

– Igen. Amíg meg nem sebesültem. Aztán…

– Japáni szolgálatáról tudok. – Kabátzsebéből blokkot húzott elő, és följegyzett valamit. – Nagyjából hány ütközetben vett részt?

– Tűzharcra gondol?

– Igen.

És akkor, mintha fény gyúlt volna az agyamban, egyszerre világos lett minden. Már tudtam, miről beszélgettünk Tagge-gel, tudtam, miért van rám szükségük, és tudtam, milyen válaszokat akarnak hallani tőlem.

– Volt, hogy hetente kettőben. Volt, hogy naponta háromban. – Ültem, figyeltem, vártam a következő kérdést, kíváncsian, hogyan tálalja. Jól csinálta. Hanyagul, mintha csak kapásból tenné fel a kérdéseket.

– Aki sohasem volt háborúban, többnyire kíváncsi rá, milyen érzés embert ölni.

– Tőlem akarja tudni, milyen?

– Igen. Ha tudja.

– Nagyon jól tudom. Mint mikor az ember egy legyet csap agyon.

Szemmel láthatóan szeretett volna valamit följegyezni a blokkjára, de fékezte magát. Izgett-mozgott a széken.

– Hogy lehet biztos az ilyesmiben az ember? Mármint egy ütközet közben?

– Nem lehet mindig biztos. De amikor szemtől szembe állunk, én vagy ő… tudja, hogy van ez. Én talán kétszáz emberre lőhettem rá. Fogalmam sincs, hányat találtam el, de annyit mondhatok, hogy hátulgombolós korom óta tudok bánni a puskával. Száz méterről eltalálom a mókus fülét.

Vártam egy kicsit, míg ezt megemészti. – öt emberről biztosan tudom – mondtam aztán. – Egy köpésnyire voltak tőlem.

Ült, rágódott magában a következő kérdéseken. Én is ültem és vártam.

– A bűntett, amiért elítélték… Mr. Tagge szerint maga ártatlan, Riggins öngyilkos lett.

– Kár, hogy Tagge nem volt az esküdtek között.

– Maga nem ezt mondta neki?

– Azt mondtam, ez volt a védelmem. Az ügyvédem ezt adta elő az esküdtszéknek. De nem hitték el. És én nem hibáztatom érte őket. – Aztán kimondtam, amit hallani akart. – Én öltem meg Rigginst, Mr. Pine. És mondok magának még valamit. Ha élne, megint megölném.

Nyerő lapot emeltem. De még mindig másé volt a játszma. Tudtam. Más diktálta a szabályokat. Ezt is tudtam. És még nagyon messze volt a vége, az úté, amelyet nem ismertem. De nem érdekelt. Az alternatíva: tizenöt év börtön; lábak és vizelet szagát szagolni, éjszakai sikolyokat hallgatni, csupasz alfelekre meredni. Ennél akármi más csak jobb lehetett. Minden vaktában vállalt feladat, minden fenyegetés, magányos ugrás a sötétbe jobb ennél. Még meghalni is jobb, ha úgy hozza a sors.

Tizenötödik fejezet

– Nem mondom, hogy szeretek így élni, bezárva – mondta Oscar. – De odakint se szerettem: Nem emlékszem egyetlen olyan időszakra sem az életemből, amit újraélnék, ha tehetném. Sehova se mennék vissza, ahol már voltam egyszer. Nekem valahogy sose jött össze egyszerre minden, így vagy úgy, valahol mindig rohadt valami. Mondok neked még valamit: nem hiszem, hogy sokban különböznék a többi embertől. A legtöbbnek gőze sincs, mi a nyavalyát csinál. Bebújik valamilyen skatulyába: talál egy melót, vagy megházasodik, azt teszi, amiről úgy gondolja, hogy elvárják tőle. Pár évig így támolyog, és úgy tesz, mintha öröme telne benne, és bemagyarázza magának, mennyit haladt előre, ami persze mese habbal. Ők ugyanúgy be vannak skatulyázva, mint mi. Csak egyben különbözünk: mi tudjuk, hogy kivontak bennünket a forgalomból, ők nem. A lelkem nekem itt sokkal nyugodtabb, mint amikor szalámit szeleteltem, tanítottam vagy bankot raboltam. Lehet, hogy ez itt bent nem élet, de legalább olyasmi, amivel meg tudok birkózni.

Ezt aznap este mondta, amikor Pine-nal találkoztam. Oscar szokatlanul beszédes kedvében volt, én pedig ültem vele a cellában, és míg fél füllel őt hallgattam, a holnapra gondoltam, a holnaputáni és a többi napra, amit meg szándékoztam vásárolni magamnak.

– A kaja kriminális, de semmivel se rosszabb, mint amit a legtöbb ember önszántából eszik. Ha abbahagynák a sült krumpli és a Seven-Up gyártását, az ország fele éhen halna. Tudtad ezt? Megfigyelted már egy kajaáruház pénztáránál, mit vásárolnak az emberek? Kutyaszart. Kisétálnak harminc dollár értékű dobozzal meg üveggel, benne háromdollárnyi élelemmel. Csupa sózott, cukrozott, mesterségesen színezett vacak, annyi tartósítóval megtömve, ami elég lenne, hogy egész Texas rákot kapjon tőle.

Megegyeztünk abban, hogy nem beszélünk nőkről. – Már rájuk gondolni is elég rossz – mondta Oscar. – De még hatszázszor rohadtabb, ha valaki nekiáll leírni a volt spinkója izéjét, vagy elkezd ábrándozni egy fasza melóról, amit Clevelandben szerzett. A részletek gyilkolnak, haver. Ezért kell kerülni őket.

Így is tettünk. Legalábbis igyekeztünk. De mindketten tudtuk, hogy örökké nem tudjuk magunkba fojtani. Időről időre szóba jött egy nő, vagy több is; Oscar részéről gyakrabban, mint az enyémről; és ilyenkor aztán jól kibeszélte magát. Gondolom, meg is könnyebbült. Vagy ellenkezőleg. Akárhogy is, ezúttal hagytam beszélni.

– Hozzá lehet szokni a kajához is, a bűzhöz is, meg hogy télen befagy a segged, nyáron meg megsülnek a tojásaid. Egy bizonyos idő után már nem érzed a fertőtlenítő és a rovarirtó szagát, az ágy se gyötri már az izmaidat. És hozzászoksz, hogy egy kétszer három méteres lyukban élj valami seggfejjel, aki vakaródzik, fingik és hortyog, valami kretén állattal, akinek sohasem volt másra gondja, mint a hasára vagy a tökére. Meg lehet találni a módját, hogy mindezzel együtt élj. Megszeretni nem fogod soha, viszont kitermelsz valami antianyagot, érzéketlen pontokat, szemellenzőt raksz föl magadra, dugót teszel a füledbe, vattát az orrodba. Fölébredsz, megembereled magad, lenyelsz egy forró kávét, elszívsz egy cigarettát, és átlökdösöd magad, mindig csak szakaszonként, egy újabb napon. Aztán egymás mellé raksz egy-két napot, aztán még egypárat, és már egy hét van mögötted. Magadhoz se térsz, már eltelt egy hónap. És amikor úgy érzed, hat év telt el, eltelt egy, de te még mindig lélegzel, ver a szíved, és tulajdonképpen nem is olyan szörnyű az egész. Már csak kilencvennyolc évnek kell eltelnie.

De nő nélkül, ahhoz sohasem szoksz hozzá. Én legalábbis nem. Mindegy, mekkora lakatot rakok a fejemre, egy kis ravaszdi mindig be tud préselődni, és ott vonaglik, rázza a seggét. Nem csoda, hogy itt a tagok fele begolyózik. Odáig jutsz el, hogy legszívesebben bedugnád a micsodádat egy húsdarálóba, csak találnál egyet. Az igazat megvallva, bármennyire utáltam az egész New York-i komédiát, a tömegéletet, mintha mindennap meghaltam volna egy kicsit, mégsem hiszem, hogy otthagyom, ha otthon labdába rúghatok. Paula egy bánatos nőutánzat volt. Az apácák úgy megnevelték, hogy még pisilni se tudott anélkül, hogy rögtön el ne szaladt volna, gyónni. Ha a nyelvemet bedugtam a szájába, muszáj volt neki imádkoznia egyet, mielőtt kiszedtem belőle. És inkább meghalt volna, mint hogy élvezetet találjon egy férfiban. Komolyan mondom. Szerinte a kefélés csak arra jó, hogy a nő teherbe essen. Ha közben még élvezi is, meggyűlik a baja a pápával. Gondoskodott is róla, hogy ne teljék benne öröme. És miután megvoltak a gyerekek, olyan ügyesen csinálta, hogy nekem se esett jól. Panaszkodott az anyámnak, panaszkodott a papnak, fájt a feje, fájt a háta, és megfázott minden héten. Ahelyett, hogy huszonnyolc naponként jött volna rá a havibaj, neki huszonnyolc napig tartott. Végül egy nap jól megnéztem magamnak: kövér, nyivákoló, a hajában műanyag hajcsavarók, pongyoláját a földön húzza. És azt kérdeztem magamban: Kinek van erre szüksége? Attól fogva békén hagytam.

Megkettyintettem az összes elérhető tanárnőt az iskolában, ahol dolgoztam, nagyjából hetenként fölszedtem egy kurvát Village-ben, és jól kiedzettem magam. – A priccsen ült, rágyújtott egy cigarettára.

– Tudod, utálom bevallani neked, de én legalább annyira hibás vagyok, mint Paula, hogy minden rosszul sült el. Sose lett volna szabad feleségül vennem. Sose kellett volna otthagynom Hawaiit.

Amikor odakerültem, még rajtam volt a tojáshéj. Igaz, már fiatalabb koromban is akadt néhány jó utcai muri New Yorkban, de semmi olyan, ami felkészített volna azokra a kis keleti mohákra. Volt kettő a bázison, a kantinban dolgoztak. Tüdőgyulladást kaptam, egy hónapig feküdtem kórházban. De mihelyt felgyógyultam és járkálni kezdtem, az a kettő lecsapott rám. Volt egy lakásuk, nem messze a bázistól, beköltöztettek oda. Három héten át csak keféltem, de az olyan volt, mint egy év. Az a két kis banánevő jól elbánt velem, hónapokig nem sikerült kihevernem. Tulajdonképpen azóta se. Erre céloztam a feleségemmel kapcsolatban. Még ha nem gátolja is a katolikus egyház, az se oldotta volna meg az én bajomat. Igazából nem érdekelt soha. Sose tudtam elfelejteni azokat a kis rövid lábú, félvér kínaiakat vagy japcsikat vagy miket. Bármikor elcserélnék öt fehér nőt csak egyetlen olyan kis pisisért.

– Ide figyelj, te utolsó strici, ha nem esik nehezedre…

– Tudom. Kansztoriknak vége. Eltaláltam?

– El.

Tizenhatodik fejezet

Felkészültem rá, hogy megint sokat kell várnom. Kénytelen voltam. Ha Tagge macska-egér játékot játszik velem, nem hagyhatom magam bepalizni. Így hát lazítottam kicsit, kivasaltam a ráncokat a fejemben, és nem próbáltam elrágódni azon, azt mondtam-e Pine-nak, amit kellett. És vártam.

Ezúttal csak három napot vártam. És ezúttal megint Tagge ült a tárgyalószobában. Amint leültem, azonnal belefogott, öregebbnek látszott. Az arca szürke volt. Semmi csevegés. Semmi mosoly. Mereven ült a széken, mint egy horgász, ha kap a hal.

– Nos hát – mondta. – Minden kész, hogy tovább léphessünk. Mához egy hétre maga kint lesz a börtönből. Három nap múlva kint lesz az országból. Kap egy más névre szóló útlevelet, ugyanarra a névre egy házat és kétszázezer dollárt a bankban. Felesége a házban vár magára, és Roy Tucker gyakorlatilag meghal. Egy hónapon belül elvégzi a feladatot, amit magára bízunk; utána már kötelezettség nem terheli, szabadon él, ahogy kedve tartja. De legalább öt évig nem lép az Egyesült Államok területére. Utána azt csinál, amit akar.

Ötven kérdés tolult a fejembe egymás hegyen-hátán.

– Hogy érti azt, hogy kijutok innen? Az nem olyan egyszerű.

– Ez a mi dolgunk. A részleteket megtudja legközelebb.

– Mához egy hétre, azt mondta.

– Úgy van. Kedden.

– Ami a feleségemet illeti… Nem tudom, hol van.

– Nem számít. Mi tudjuk. – Zsebéből borítékot vett elő, kirázott belőle egy darab papírt, és az asztalon elém csúsztatta. Gépelt szöveg, aláírás nélkül.

Kedves Thelma!

Ez a két ember, Marvin Tagge és Ross Pine, a barátom. Segíthetnek nekünk. Kérlek, tedd meg, akármit kérnek tőled. Hamarosan viszontlátjuk egymást.

– Ha ezt aláírja, megkönnyíti a dolgunkat, amikor a feleségével beszélünk.

– Miért kell vele beszélniük?

– Ezzel nem keverjük bele semmibe, csak védeni próbáljuk. Úgy gondoljuk, jobb neki, ha magával van.

– Nem írom alá. – Visszaadtam neki a papírt. – őt nem akarom belekeverni.

– Maga tudja – mondta. – Ha nem írja alá, aláhamisítjuk a nevét. Szakértővel.

– Mi értelme? Nem értem, miért…

– Azt akarjuk, hogy a felesége bízzon bennünk, így önszántából jön majd. Nem akarjuk, hogy a rendőrség vagy az újságírók faggassák. Érti, nem?

– Nem, nem értem. Velem kötnek üzletet. Nem a feleségemmel. Ha őt is belerángatják, nem érdekel az ügy.

Másodpercekig csak ült és nézett.

– Helyes – mondta aztán. – Maga döntött így. – A borítékot visszacsúsztatta a zsebébe. – Nem kényszeríthetjük, hogy hagyja itt a börtönt. – Hátralökte a székét. – Nem tettünk fel mindent egy lóra. Erre nyilván maga is rájött. – Felállt, elindult az ajtó felé. Nem tréfált. Már fél lábbal kint volt a szobából, amikor utánaszóltam.

– Várjon egy percet… nézze… Én csak biztos akarok lenni abban, hogy Thelmának nem esik baja, nem ijesztik meg vagy ilyesmi.

Becsukta az ajtót, és visszafordult.

– Mi is ezt akarjuk. Ezért gondoljuk, hogy jobb lesz neki magával. – Leült az asztalhoz, megint elővette a papírt, és odanyújtotta. Ezúttal tollat is adott hozzá. Aláírtam.

– Ne tegye le a tollat – mondta. – Van még itt írnivaló. – Üres kartotéklapot csúsztatott elém. – Írja rá háromszor azt, hogy Harry Waldron.

Ráírtam, visszaadtam.

– Ez a név lesz az útlevelén. – Minifényképezőgépet vett elő a zsebéből, és vagy fél tucat felvételt készített rólam. – …És persze képre is szükségünk van.

– Így, börtönszerelésben?

– Ne aggódjon. Majd elintézzük ott.

– Azt mondta, külföldre megyek.

– Igen.

– Hová?

– Majd megtudja, amikor odaér.

– Ez az egész házügy, – meg a pénz a bankban… szépen hangzik, de miért higgyem el?

Megint felállt.

– Bizalom kérdése. Mi bízunk benne, hogy maga teljesít. Magának is bíznia kell. Egy hét múlva már nem lesz a börtönben. Most ne gondoljon másra. – Az ajtóból még visszafordult. – Jövő hétfőn megtud tőlem minden egyebet, amit tudnia kell. Hogy jobb legyen a közérzete, elhozom a betétkönyvét. És a házról szóló okmányt.

Amikor kiment, én ott maradtam ülve, és a könyvespolcot bámultam, amit én szereltem föl a szoba másik végében, és igyekeztem valamiféle rendbe rakni a fejemben, amit hallottam, hogy megemészthessem. De nem ment. Mint aki egy párnát akar egy szivardobozba belegyömöszölni. És ahogy ott ültem magam elé meredve, egyszerre félni kezdtem. A fogaim nem illeszkedtek egymásba, amikor összeszorítottam őket.

Bowkamp jött értem, hogy visszavigyen. Ahogy végigmentem a folyosón, a lábam lazán, erőtlenül mozgott.

Tizenhetedik fejezet

Egész héten úgy szédelegtem, mint egy részeg, kilöttyintettem az ételemet, elejtettem a szerszámaimat, fűrésszel megvágtam a kezem, fúrókat törtem, lehorzsoltam az ujjamat a csiszolókeréken. Küszködve nyeltem le az ételt, képtelen voltam bármire koncentrálni, aludni se tudtam. Gyengének, lassúnak, erőtlennek éreztem magam. De csak befelé, kifelé nem vett észre senki semmit Még Oscar is úgy kezelt, mintha ugyanaz az ember lennék, aki azelőtt voltam.

De a rosszullétem nem akart múlni, a tünetek valós tünetek voltak. Halálosan rettegtem. Féltem bármibe belefogni, de attól is, hogy ne tegyek semmit, megvadított a gondolat: annyi év a börtönben, megdermesztett a Tagge- és Pine-féle simabeszédűek hatalma.

És egész idő alatt, mintha erővel gyógyulást keresnék, gondolatban Nyugat-Virginiába menekültem, azokba az éveimbe, anyám halála és apám szétesése előtt, amikor egész világom negyven dimbes-dombos hektár volt, és a nap járása mérte az időt.

Semmi értelem, rendszer, összefüggés benne. Kusza, egymást átfedő képek és hangok: marhák, öszvérek, kutyák, macskák és tyúkok háttérzeneszerűen egybeolvadó hangja, kakas kukorékolása reggel, szélmalom nyikorgása. Apám gumicsizmában evickél a háztól az istállóhoz a sárban, két kezében vödör. Vagy: az öszvéreket fogja be, megpaskolja fél pofájukat, álljanak már be egymás mellé; vagy almát eszik, gondosan lehámozza a héjat, a csutkát a tyúkoknak veti, a többit elfogyasztja, falatonként, a kés hegyéről. Vagy bagót rág, kidudorodik az arca, lassan, komótosan a hátsó tornác végébe sétál, és kiköp a virágágy mellé, a porhanyós földbe.

Apám így jelent meg előttem. Magas volt, sovány, szögletes, lassú mozgású, övé volt a farm, az ő keze nyoma mindenütt. Övé volt a jószág, ami termett, minden. Meg a kutyák. Csak tőle féltek, csak akkor mozdultak, ha ő füttyentett.

Anyám is az övé volt. Anyám ezt sosem vitatta. És Enid meg én, természetesen mi is az övéi voltunk, az ő fajtájára ütöttünk beszédben, mozgásban, küllemre, s még véletlenül se hasonlítottunk anyám világos hajú, vékony csontú rokonaihoz.

Apámnak hüvelykujján hasadt volt a körme, vastag, heges repedés futott le a közepéig, maradandó bélyeg: a férfiasság jele, gondoltam hatévesen. Évekig figyeltem, vártam, mikor jelenik meg nekem is a hüvelykujjamon ugyanaz a csúf szépséges barázda.

Az apám számára csak a fizikai dolgok léteztek. A világ csupa olyan dologból állt, amit kézbe vehetett, amivel dolgozni tudott, amit szükséglete szerint formálhatott. A kezével élt, erős, barna, vastag, reszelős bőrű kezével. Mindannyian ezekből a kezekből éltünk. Ezek építettek, ültettek és arattak, fejték a teheneket, fogták a puskát, a lapátot, az ásót, a szénavillát. Bölcsőt, játékot készített velük, sírokat ásott. A kezeivel kormányozott és büntetett; kalapált, fűrészelt, fényezett, csiszolt, szerelt, és télen, ha betemetett a hó, mintákat festett a bútorokra.

Apám lapos, szoborszerű arca többnyire mozdulatlan volt. Éles, rekedtes hangját ritkán hallottuk, nem volt rá szüksége. A keze mindent elmondott helyette. Amikor anyám meghalt, két álló napig gyújtóst aprított, magas rönkön álló lámpás fénye mellett még sötétedés után is egyre aprította, fűrészelte. És három héttel később egy fűnyírógép levágta a jobb kezét.

Attól fogva gyorsan szétesett minden. Télen apám hozott magának egy nőt Buckhannonból. A nő csaknem fehérre szőkítette a haját, Eniddel Vattafejűnek hívtuk, a hangja vágott, tépett, szinte lehámozta a bőrt az ember testéről. A hideg hónapokat a konyhában töltötték apámmal, ittak és veszekedtek.

Tizennyolcadik fejezet

Fellapoztam az útlevelet. Saját fényképem és a név: Harry Waldron. Három évvel azelőtt állították ki, használt volt, piszkos, a lapok felét be- és kilépési pecsétek töltötték meg, javarészt közép-amerikai országoké.

– Saját cége van, a Waldron Imports – mondta Pine. – Kórházi felszerelésekkel foglalkozik, fő piaca Közép-Amerika és Mexikó.

– Senki sem fog keresztkérdéseket föltenni magának, ne aggódjon – mondta Tagge. – Ez csak egy információ, amit tartson észben. – összehajtogatott dokumentumot tolt elém az asztalon. – Itt a házról szóló okirat, amit ígértem. Spanyolul van, de láthatja, ott a neve, Harry Waldron. Kezeskedem, hogy minden tökéletesen rendben van.

– Miért törölték ki mindenütt a címet? Honnan tudjam, hol ez a ház?

– Nem kell tudnia – mondta Pine. – Még nem.

– És itt a bankbetétkönyve. „Crédito Nacional” állt a fedőlapon, de alatta leragasztották a szöveget. Belül, a betéteknél, 1 700 000 szerepelt, nem tudni, milyen pénznem, azt is leragasztották.

– Átváltási kulcs nyolc és fél az egyhez. Ez kétszázezer dollárt jelent, amennyit említettem.

– Honnan tudjam, hogy igazat mond?

– Magát életfogytiglanra ítélték, és mi holnap kivisszük innen. Ez nyilván mond magának valamit.

– Majd mond is, amikor tényleg kint leszek.

Pine előredőlve ült a széken, karja az asztalon pihent.

– Az udvar északnyugati sarkában van egy vaskapu a falban. Egy őr áll előtte. Holnap reggel nyolc óra harminckor, mielőtt felsorakoznak és a műhelybe mennek, maga átmegy azon a kapun. Sétáljon el az őr előtt, és mondja neki: „Tucker”. Haladjon tovább tizenöt lépést, aztán forduljon vissza, és menjen oda a kapuhoz. Mire odaér, nem lesz kulcsra zárva. Nyissa ki, menjen ki rajta, és lökje be maga után. Közvetlenül maga előtt lát majd egy zöld-sárga kenyereskocsit, ami a börtönkonyhának szállít. Menjen egyenest a kocsihoz, szálljon be hátul, és hasaljon le. A sofőr áthajt a börtön oldalsó kapuján, és továbbmegy az országútig. A dűnék felé, nyugatnak veszi az irányt, ott egy másik kocsiban néhány emberünk fogja várni, és magát elviszik Chicagóba. Kész.

– Egyszerűen hangzik.

– Az is.

– Mi lesz, ha a konyhából meglát valaki, amikor beszállok a kocsiba?

– Nem fogják meglátni.

– És ha mégis?

– Magát senki se tartóztathatja föl, csak az őrök. ők pedig nem fogják.

– A kapunál nem ellenőrzik a kocsit?

– Holnap nem. Ez nekünk éppen olyan fontos, mint magának.

– Lehet. De ha valaki lövöldözni kezd, nyilván rám fog lőni.

– Nem lesz lövöldözés. Nem lesz semmi baj – mondta Pine. – Garantáljuk.

– Az nem elég. Ditcher garanciája is kell.

– Ditchernek semmi köze…

– Tud róla, nem?

– Tud, de…

– Helyes. Tőle akarom hallani.

Pár perc múlva belépett Ditcher, az arca olyan bíborszínű volt, mint a ringló, de amikor meglátott, minden szín eltűnt belőle.

– A fenébe, nekem azt mondták…

De Tagge belefojtotta a szót. – Tudjuk. De zűr van.

– Én vagyok a zűr – mondtam. – Biztos akarok lenni abban, hogy maga tudja, mi folyik itt.

– Nem tudok semmit. – Pine-ra nézett. – Azt mondták, engem kihagynak ebből a…

– Most mást mondunk.

– Ha jól értem – mondtam Ditchernek –, holnap kisétálok innen, szeretném, ha elmondaná, hogyan.

Ditcher mélyet lélegzett; úgy darálta, mintha bebiflázott verset darálna el, és szeretne minél előbb túljutni rajta. – Az udvar északnyugati kapuján, reggel nyolc harminckor az őr ki fogja engedni.

– Hogy hívják az őrt?

– Greber… Beszáll egy kenyereskocsiba…

– Ki vezeti a kocsit? – kérdeztem.

– A mi emberünk – felelte Pine.

– Folytassa – mondtam Ditchernek.

– …és a kocsi kihajt az oldalkapun. Ez minden, amit tudok.

– Ellenőrzés a kapunál?

– Nem lesz.

– Riasztás?

– Legalább egy óra – mondta Tagge –, amíg észreveszik, hogy nincs az ácsműhelyben. Addigra maga már a mi embereinkkel útban lesz Chicago felé.

– Meg van elégedve? – kérdezte Pine.

– Nagyjából – válaszoltam. – Csak még valamit. Spiventát magammal viszem.

Puha, fehér csönd keletkezett. – Jézusmária – mondta Ditcher.

– Szó sem lehet róla – mondta Pine.

Tagge megpróbálta elsimítani a dolgot. – Talán, ha előbb gondoltunk volna rá. De most már, érti… – Elakadt a hangja.

– Persze, értem. – Fölálltam.

– Nagy marhaságot csinál – mondta Pine.

– Hát persze, tudom – mondtam. Bowkamp levitt a liften, aztán végig a folyosón az első biztonsági kapuig. Feaster a kapuban állt. – Az igazgató telefonált – mondta, mikor odaértünk. – Vissza kell vinnie a rabot.

Mentünk visszafelé, tudtam, nyertem. Jó érzés volt.

Tizenkilencedik fejezet

– Én nem – mondta Oscar. – Engem hagyj ki ebből.

– Hogyhogy hagyjalak ki? Kezem-lábam törtem miattad.

– Bűzlik ez a dolog, Roy. Bűzlik, mint egy döglött macska. Piszkosul behúznak téged a csőbe.

– Miért? Mi lenne abban a poén? Miért csempésznének ki innen? Hogy aztán csőbe húzzanak?

– Nem tudom. Éppen ez a része bűzlik. Ezek a palik tisztára mint a kísértetek. Nem tudom, kik ezek, kinek dolgoznak. Egyszerre csak megjelennek, és egy életre szóló szívességet tesznek neked. Szerinted ennek van értelme?

– Ha egyszer kijutok innen, van.

– De nem semmiért, pajtás. Majd vesznek neked egy új ruhát meg egy jegyet Nyugat-Virginiába, aztán jó napot? Ezt te se gondolod komolyan.

– Frászt. Nem vagyok annyira hülye.

– És ez cseppet sem zavar téged?

– Hát persze hogy zavar. Csakhogy ebben a lyukban eltölteni az életemet, még jobban zavar.

– Azért ez jobb, mint egy koporsó. Nem?

– Ezzel elkéstél. Ezt a kérdést már én is föltettem magamnak. Vagy kétszázszor. És a válasz: „nem”.

– Óriási. Szóval most bebizonyítottad, hogy merszed van, de eszed egy csepp sem. Csakhogy ez nem az én esetem. Én maradok. És apránként halok meg, mindig csak egy kicsit.

– Csinálj, amit akarsz. A segged nem nyalom ki.

Csak állt a priccs szélén, és a földet nézte.

– Nézzük csak – folytatta aztán. – Te meg én leértékelt árki vagyunk. Ebben a lebujban csupa olyan pali ül, mint te meg én. Akik odakint vannak, le se szarnak minket, így van?

– Azt hiszem.

– Mármost, egyszer csak fölbukkannak ezek a tagok, és felajánlják neked, hogy lehozzák a holdat az égről papírzacskóban. Van ennek értelme? Kik ezek? Szerinted két szélhámos, aki csak úgy besétál a börtönbe, eltársalog kicsit az igazgatóval, aztán már csomagolhatja is a rabot, és elhúzhatják együtt a csíkot? Ilyesmiről még nem hallottam. Nem akárki az, aki ezt megcsinálja.

– Akárki vagy nem akárki, kit érdekel?

– Engem. Ezek csak nagykutyák lehetnek. És valami nagy ügyről van szó. Nagy és piszkos ügyről. Föltetted már magadnak azt a kérdést, hogy mit tudsz te, ami ennyit megér nekik? Fogadjunk, hogy föltetted. És nem tudtál válaszolni, ahogy én sem tudok. Az első válasz, ami az eszedbe jut, hogy valakit ki kell nyírnod. Fogadjunk, hogy gondoltál rá.

– Naná, hogy gondoltam.

– Helyes. Nos hát, odakint ezrével szaladgálnak olyanok, akiknek ez a szakmája. Fix árfolyamaik vannak. Akkor minek törik magukat, hogy előhorgásszanak egy szerencsétlen balfácánt valamelyik koszos sittből, hogy azzal végeztessék el a melót? Semmi értelme.

– Nem fontos, hogy értelme legyen. Én csak egyet…

– Tudom. Te csak egyet akarsz: kijutni innen. Amint füvet érzel a talpad alatt, és a verebek rászarnak a kalapodra, minden fenékig tejföl.

– Felejtsd el, Oscar. Ez a te véleményed. Hagyjuk abba.

– De én nem akarom abbahagyni. Talán éppen azért, mert tudom a választ. Figyelj ide. Még egy bérgyilkosnak is lehet felesége, családja, barátai. Ha a pali hirtelen eltűnik, kérdezősködni kezdenek utána. De itt a sitten egészen más a helyzet. Világos? Ha olyan palira van szükséged, akinek nincsen arca, nincsen neve, barátja, jövője, hol keresed? A börtönben. Ha valaki odakintről már hiányzik, csak egy hely van, ahonnan még hiányozhat: egy cella. Ha eltűnik, nem veszi más észre, csak az igazgató és az őrök. És ha ők nem veszik észre… érted, mit akarok mondani?

– Értem, mit akarsz mondani, de ez nem változtat semmit a helyzeten.

– Emlékszel, amikor pár éve azt a szerencsétlen alakot kinyírták Louisville-ben? Állandóan ez motoz a fejemben. Az ürge, aki lelőtte, állítólag nem sokkal azelőtt szökött meg a börtönből. Nevadában csinálta a műsort, pénze volt, kocsija, nagy lábon élt hetekig a gyilkosság előtt. Nem keresett semmit, mégis szórta a pénzt. Később, amikor olajra lépett, a fél országon egy sárga Plymouthban hajtott végig. A rendőrség jelentette, hogy a gyilkosság után egy sárga Plymouthban hagyta el Louisville-t. ő meg később beismerte, hogy ő vezette a kocsit. De nem látta senki. Szépen lecsurgott Floridába, aztán tovább Argentínába, és jól élt, tele dohánnyal. A végén, miután itthon minden elcsitult, begyűjtötték, visszahozták, aztán szépen lesittelték. Miután bűnösnek vallotta magát, tárgyalást sem érdemes kitűzni, mondták. Klassz, mi? Fogadok, hogy börtönben hal meg a pali.

– Na és?

– Na és? Kihasználták szegény hülyét. Kihozták a sittről, megtömték pénzzel, bepalizták. Hogy ő lőtte-e agyon azt a szivart, mellékes. A lényeg, hogy volt egy balekjük. A kezükbe kaparintották, és most is a kezükben van, ott is lesz mindig, még a halála után is, mert ha valaki megkérdezi, miért tette, amit tett, kész a válasz: „szerencsétlen hibbant börtöntöltelék, aki utálta a négereket”.

– Kik ezek az „ők”, akikről folyton beszélsz?

– Jó kérdés. Majd megmondod te. Ki az a két tag, akivel tárgyaltál? Honnan jöttek? Kinek dolgoznak? Ugye nem tudod?

– Nem.

– Naná, hogy nem tudod. És nem is fogod tudni soha. Soha senki sem tudja, kik azok az „ők”. Többnyire nem is láthatók. De ha mégis, akkor elegánsan öltözködnek, úgy beszélnek, mint a professzorok, és olyan a küllemük, mintha hetenként kétszer járnának borbélyhoz. Biztos, hogy nem feketék vagy Puerto Ricó-iak vagy olaszok. Sose azonosíthatók. Ők: „ők”. Többnyire látókörön kívül tartózkodnak, együtt ebédelnek, gondolom, és sűrűn beszélnek egymással telefonon, ők nem tesznek mást, ők csak intézkednek. Pénz, háború, emberek felett. Értik, hogy kell egy ügyet elvégeztetni, mindegy, milyet, és tudják, hogy kell eltüntetni a nyomokat, miután elvégezték, főleg azért, mert olyan hülye fafejekkel végeztetik el a piszkos munkát, mint te meg én.

– Hülye vagy, Oscar. Senki se akarja, hogy te csinálj valamit. Te nem is kellesz nekik. Azt mondták, ha jössz, kiraknak Hobart és Gary között. Onnantól boldogulj magad.

– Elmehetnek a búsba. Nem raknak ki sehol. Mert nem megyek.

– Csinálj, amit akarsz – mondtam.

Huszadik fejezet

Amikor reggel hatkor megszólalt a csengő, Oscar már fel volt öltözve. Lemásztam a földre.

– Te utolsó – üdvözölt Oscar. – Egész éjjel ébren voltam miattad.

– Meggondoltad magad?

– Szó sincs róla. És te?

– Én aztán nem. Én megyek. Neked meg az lesz a legokosabb, ha elfelejted, hogy egyáltalán beszéltem róla.

– Nyugi. Már elfelejtettem. Lementünk reggelizni, Oscar egy szót sem szólt. Hallgatott végig, amíg ettünk. Később az udvaron labdázott a rabokkal, közelembe se jött.

Végül alig valamivel nyolc harminc előtt, amikor már a kapu felé igyekeztem, odaügetett, és elindult mellettem. – Megyek – közölte.

– Nem jössz. Már késő.

– Frászt. Megyek.

Elsétáltunk a kapuőr mellett. „Tucker”, mondtam. Tizenöt lépéssel arrébb megfordultunk, és visszamentünk a kapuhoz. Az őr ott állt a kapuban, fehéren, mint a viasz. Ránk meredt, mozdulatlanul, ostoba arccal.

Mielőtt megszólalhattam volna, Oscar odahajolt, és beledörmögött az arcába. – Nyisd ki, te vadbarom. Nyisd ki! Ha tíz másodpercen belül nem leszünk odakint, nem éred meg az ebédet.

Az őr kinyitotta a száját, de egy hang se jött ki rajta. Aztán hirtelen megfordult, előhúzta a kulcsait, és kinyitotta a kaput. Kisurrantunk, a zár kattant mögöttünk.

Huszonegyedik fejezet

Három méterre előttünk, a rakodótér zúzottkő lejtőjén várt a kenyereskocsi, hátsó ajtaja félig nyitva, a motorja járt. Egyenesen odamentünk, bemásztunk hátul, és magunkra csuktuk az ajtót. A kocsi lassan előbbre gurult. – Feküdjenek le laposan a padlóra – szólt hátra a vezető.

Éreztem, ahogy a kocsi zúzott kövön gurul lassan vagy harminc-harmincöt métert, aztán ráhajt egy betonozott részre. Itt megálltunk, hallottam a kapu emelőszerkezete csikorgását és az őr fémsarkú bakancsa kopogását, amint a kocsi oldalához lépett.

– Már több mint két hete maga jár a kocsival. Mi van Bernie-vel?

– Ma kellett volna visszajönnie szabadságról. De meghalt a felesége nővére Louisville-ben. Tegnap este oda kellett mennie.

– Ó. Nahát… Hát… Szomorú. Ha találkozik vele…

– Maga alighanem előbb fogja látni, mint én. Csütörtökön már dolgozik.

Fémes csattanás jelezte, hogy a kaput fölhúzták. A kocsi kihajtott, és a kapu leereszkedett mögöttünk.

– Maradjanak fekve, és ne beszéljenek – mondta a vezető. Gyorsított, aztán lelassított, jobbra kanyarodtunk, és besoroltunk a sűrű reggeli forgalom áramlatába. Oscar a hasán feküdt, fejét a karján pihentette. Rám kacsintott. – Nem tudom, hogy boldogulnál nélkülem – suttogta.

Huszonkettedik fejezet

Az időérzékem nem működött éppen tökéletesen, de úgy becsültem, tizenöt percig haladtunk gyors tempóban. Aztán lefordultunk a főútról, vagy öt percig sóderon gurultunk, aztán öt percig valami homokszerűségen. Végül megálltunk.

– Végeztünk. Gyerünk kifelé. Futólépés. Kocsit váltanak – vezényelte a sofőr. Kiszállt a fülkéből, megkerülte a kocsit, és kinyitotta a hátsó ajtót.

A nap alacsonyan járt a tó fölött, a fénye sárgán tükröződött a dűnéken. A ragyogás elvakított. Én léptem ki elsőnek a kocsi hátuljából, és nem láttam semmit. Aztán tisztulj a kép. Pontosan velünk szemben, tizenöt méternyire, egy fekete Chrysler limuzin várakozott, két keménykötésű fiatal férfi állt előtte, és minket nézett; az egyiken szürke sofőregyenruha, a másikon sötétkék öltöny.

– Na, igyekezzenek már – sürgetett a sofőr. – Mire várnak?

– Ne fáraszd magad a dirigálással, pajtás – mondta Oscar. – Nekünk jutott belőle bőven annyi, hogy egy darabig még eltart.

Elindultam a Chrysler felé. Hallottam, amint Oscar mögöttem bukdácsol a homokban, és dörmög: – Uramisten, akár a kiképzőtáborban.

A kéköltönyös revolvert tartott a kezében. Mikor odaértem hozzá, megkérdezte: – Tucker? – Rábólintottam. – A hátsó ülésre – mondta.

Ahogy elmentem mellette, fölemelte a karját, a fegyver dörrent, a dörrenése visszhangzóit a dűnék között. Megpördültem. Oscart láttam három méterrel mögöttem. A melléből sugárban tört elő a vér. – Te disznó! – Oldalt ugrottam, hogy elkapjam a kéköltönyös revolvert tartó kezét, de mielőtt elértem, a fegyver újra dörrent. Aztán valaki egy súlyos tárggyal a fülem mögé sújtott. Összeestem, de még láttam Oscart a homokban elnyúlni a hátán, aztán egy hangot hallottam: – Tegye a kocsiba. – És egy másik, nagyon halk hang azt válaszolta: – Igen, uram.

Második rész

Huszonharmadik fejezet

Lassan, lebegő érzéssel ébredtem. A tárgyak szétfolytak a szemem előtt. Mintha minden véremet lecsapolták volna, és meleg tejjel töltöttek volna föl helyette. A mennyezet ide-oda csúszkált fölöttem. Lágyan hullámzott innen oda, onnan ide, fehér síkját időnként mintha a szellő fodrozta volna.

Kiválasztottam egy pontot a fejem fölött, rászegeztem a szemem. Kinyitottam, behunytam, meredten néztem, aztán elhagytam, aztán, úgy éreztem, órák múlva, a mennyezet végre megint kisimult, nem mozgott többé. Felkönyököltem, körülnéztem.

Hárman ültek az ágy lábánál – a kéköltönyös, aki agyonlőtte Oscart, egy őszülő, szemüveges nő és Ross Pine. Amikor megszólaltam, a hangom vékony volt, és valahonnan a távolból hallatszott. – Hány óra?

– Délután fél öt – válaszolta Pine. – Maga a Dorset Hotelban van, Chicagóban, a tizenhetedik emeleten. Kér kávét?

Bólintottam. Az ősz hajú nő odament az ajtó mellett egy asztalhoz, kávét töltött egy csészébe, egy kanál cukorral. Átnyújtotta, aztán leült megint.

– Három-négy napig Chicagóban marad. Ez a hölgy Helen Gaddis. Érintkezésben lesz magával, amíg itt van. Ez az úr Marty Brookshire. ő ma este elutazik Chicagóból, de később, a munka során még kapcsolatba lép magával.

Megnéztem magamnak Brookshire-t. Gondosan ápolt frizura, világoskék szem, fehér ing, szürke nyakkendő. Sima, redőtlen, gondoktól mentes arc. Úgy három éve kerülhetett ki valamelyik Connecticut-i egyetem védőszárnyai alól. Sajátos érzés vett rajtám erőt. Képzeletben elrúgtam magam az ágy szélétől, és ujjaimmal átfogtam azt a jól nevelt, simára borotvált nyakát. De a testem béna maradt. Mintha eltávolították volna belőle a csontokat, az izmokat. Legalábbis úgy éreztem. Nem fájt semmim, nyugodt voltam, de fizikai énem megszűnt létezni. Láttam, hallottam, és megjegyeztem, amit hallottam. De nyaktól lefelé mintha főtt zabpehelyből lennék. Egyre csak Brookshire-t néztem, próbáltam megölni a szememmel, de ő nyugodtan ült tovább, keresztbe tett lábbal, semmi baja nem volt. Pine-ra figyelt, és a kézelőjét igazgatta.

– Tagge-et akarom látni – mondtam.

– Lehetetlen. Nem találkozhat vele, amíg el nem hagyta az országot.

A szemem visszavándorolt Brookshire-re. – Te disznó.

Brookshire Pine-ra nézett. Pine fölállt, és odajött az ágyamhoz. – Tisztázzunk valamit. Mielőtt a feladatot megoldjuk, maga jó néhány emberünkkel fog kapcsolatba kerülni. Egyikük sem köteles eltűrni semmiféle sértést magától. Semmiféle formában.

– Ez a disznó megölte Oscart.

– Nem, nem ő ölte meg – mondta Pine. – Maga. Spiventa halott volt, mielőtt elhagyta volna a börtönt. Tegnap nem vert át bennünket. Csak azt hitte. Amikor visszahívtuk, hogy rendben, Spiventa magával mehet, már döntöttünk felőle. Nem volt más választásunk. Közeledünk a kritikus ponthoz. Sokan vannak bekapcsolva az akcióba, maga csak egy a sok közül. De maga csak annyit ér nekünk, amennyit produkál. Érti? Üzletet kötöttünk magával, és biztosítom, a magunk részét teljesíteni fogjuk. De magától is elvárjuk, hogy teljesítse a maga részét. Nyíltan beszélek magával. Életének a most következő néhány hetében maga a miénk. Megvettük, kifizettük a vételárat. Ha ezt tudomásul veszi, és megteszi, amit mondanak magának, minden simán fog menni. Meg lesz lepve, milyen simán zajlik le minden. De ha nem veszi tudomásul, ha az az ötlete támad, hogy megváltoztatja a játékszabályainkat, akkor nincs az a kemény rendszabály, amelyet ne mernénk alkalmazni magával szemben.

Az ablakhoz lépett, megállt, háttal a szobának. Aztán visszament a székéhez, és leült.

– Van kérdése? – mondta. – Fontos, hogy pontosan megértse, amit mondok. Ha nem ért valamit, most beszélhetünk róla. Később nem lesz rá idő. Ha bajba jut, csak. Tagge vagy én segíthetünk magán. És mi nem leszünk mindig a közelben. Azok, akikkel kapcsolatba kerül, arra vannak programozva, hogy reagáljanak. Ha maga cselekszik, ők is cselekszenek. Ennyi az egész. – A nőre nézett. – Kérje a hívást. – A nő felállt, odament a telefonhoz. Háttal állt nekem, és nagyon halkan beszélt a kagylóba. – Készen vagyunk – mondta Pine –, mára elég az üzletből. Egy meglepetést tartogatunk magának.

A nő rátapasztotta a kezét a telefonkagylóra. – Késik – mondta.

– Mennyit? – kérdezte Pine.

– A telefonos szerint csak pár percet.

– Remek. Mondja meg neki, hogy a lehető leggyorsabban kapcsoljon. – A nő visszafordult a telefonhoz, Pine rám nézett.

– Ha valamilyen okból szüksége van ránk, hívja a központot, mutatkozzon be, és közölje, hogy a légkondicionálója nem működik. Egyik emberünk perceken belül érintkezésbe lép magával.

Ültem, hallgattam, immár teljesen éberen, a vér újra keringeni kezdett a testemben, agyam lázasan kutatott különböző alternatívák között.

Nem volt kérdéses, mit teszek. Oscar képe, ahogy elvágódik a homokban, két golyóval a testében, nem hagyott nyugodni. Nem volt annyi szó, terv és leplezett fenyegetés, ami képes lett volna kitörölni az agyamból ezt a képet.

– Éhes? – kérdezte Pine. Elengedte magát, nyugodt volt. Biztos abban, hogy sarokba szorított, hogy ott leszek, amikor szükség lesz rám, kikeményítve-vasalva, s hogy alig várom, mikor tehetek a kedvükre valamit, engedelmesen, mint egy csengőszóra beidomított állat. Tagadóan ráztam a fejem.

– Még nem éhes?

– Nem.

– Majd lesz. A hotelban van egy-két kitűnő vendéglő. Szereti a halat?

– Nem.

– Kár. A földszinti tengeri étterem nagyon jó.

A telefon csengett, az őszülő nő vette föl. – A hívás – mondta.

– Helyes – mondta Pine, és átvette tőle a kagylót. Halkan beszélt, háttal nekem, egy szavát se értettem. Hirtelen felém nyújtotta a kagylót. – Itt van valaki, aki magával akar beszélni. Öt éven át próbáltam nem gondolni rá, kényszerítettem magam, hogy elfelejtsem, milyen volt, milyen a hangja, hogyan mozog, hogyan beszél, milyen a bőre tapintása. Idegvégződéseimet eltompítottam, kioltottam az érzékszerveimet, és amennyire lehetett, átmázoltam minden róla őrzött képemet. De amikor meghallottam a hangját, visszazúdult rám minden.

– Roy? – A hangja vékony volt, lihegő, tétova.

– Szia, drága.

– Ó, istenem, Roy…

– Ne sírj.

– Nem tehetek róla. Úgy féltem… Azt hittem…

– Minden rendben, drága. Ne aggódj.

– Annyira hiányoztál…

Csönd a vonal másik végén. Aztán egy férfihang: – Itt Marvin Tagge. Csak tudatni akarom magával, hogy a felesége jól van, és türelmetlenül várja. Azt mondtam neki, ha minden terv szerint zajlik, maga három-négy napon belül megérkezik. – Megszakadt a vonal. Letettem a kagylót.

– Hol van? – kérdeztem Pine-tól.

– Külföldön.

– A fenébe. Abbahagyná végre a játszadozást? Hol van?

Pine csak ült, nézett rám. Aztán Brookshire-ék felé fordult. – Tíz perc múlva lenn találkozunk – mondta. Azok ketten fölálltak, és kimentek a szobából. Alig csukódott be az ajtó, Pine rákezdte. – Megpróbáltam civilizáltan beszélni magával, de úgy látszik, nem sikerült. Ezért elmondom még egyszer.

Cigarettát vett elő, rágyújtott. – Ismerem az élettörténetét – folytatta –, valószínűleg jobban, mint maga. Tudom, hogy nehéz időket élt át, és többször rúgták seggbe, mint ahányszor megérdemelte. Nem vitás. De egyet garantálok… Ha megpróbál kitolni velünk, ha megpróbál átejteni engem, vagy Tagge-et, vagy akármelyik emberünket, olyan bajba kerül, amilyent el sem tud képzelni magának.

Miután Pine elment, odamentem az ablakhoz, és kibámultam a tóra. Úgy éreztem, mintha Pine még mindig ott lenne a szobában, szorosan mögöttem, és hátracsavarná mind a két kezem. Thelma hívásától minden megváltozott. Ez az ő játszmájuk. Nincs más szabály, csak az ő szabályuk. ők diktálnak. És mégis kerestem a vészkijáratot, holott tudtam, ha megtalálom, úgysem szökhetek ki rajta. De azért kerestem.

Pine, mielőtt elment, még a következőket mondta:

– Nos, ez minden, amit mondhatok. Használja csak a fejét, és minden rendben lesz. A hotelban Harry Waldron néven jelentettük be. A számla ki van fizetve. Csak a kulcsot kell leadnia, amikor elmegy. Az útlevelét megtalálja a barna öltöny kabátzsebében. A levéltárca, papírokkal, hitelkártyákkal és pénzzel a nadrágzsebben, ötszáz dollár készpénze van. Ha többet akar, lépjen kapcsolatba az embereinkkel. Gaddis majd tudatja magával, mikor indul. ő közli magával az utolsó részleteket, és gondoskodik a repülőjegyről. Ezenkívül azt csinál, amit akar. Itt nem rab. Nem állnak őrt az ajtajánál. Úgy jön-megy, ahogy kedve tartja.

– És a rendőrség?

– A rendőrség?

– Tudják, hogy ma reggel megszöktem a Hobartból. Keresni fognak, nem gondolja?

– Nem, nem hiszem.

– Hogyhogy?

– Akkor másképp fogalmazok. Biztosítom, hogy Chicagóban nem fogják keresni.

– Hogyan biztosíthat? Elmosolyodott. – A Hobartból kisétált, nem? – Fölállt, az ajtó felé indult. – Pihenjen csak, és érezze jól magát néhány napig. Egyen nagyokat, sétálgasson, menjen moziba, írjon levelet a feleségének.

– Kicsit nehéz, ha azt sem tudom, hova küldjem.

– Az igaz – mondta. – Nem baj, azért csak írja meg. Pár napon belül átadhatja neki.

Az ajtónál még hozzátette: – Nem babra megy a játék. Bízunk benne, hogy maga elég okos, és erről nem feledkezik meg. Tudjuk, hogy vannak barátai Chicagóban, például Schnaible, az ügyvédje, és Applegate doktor, de nem ajánljuk, hogy keresse velük a kapcsolatot. Ha mégis megtenné, az nem segítene magán. Nekik viszont ártana. Nagyon.

Egy hosszú pillanatig megállt az ajtóban, és nézett. Hűvösen, udvariasan, nyugodtan, mint aki biztos abban, hogy megállja a helyét, és vakon bízik a jövőben. Aztán kinyitotta az ajtót, és elment.

Huszonnegyedik fejezet

Kinéztem az ablakon. Szép őszi nap volt. A nap nem sütött már olyan melegen, de még teljes fénnyel ragyogott. Hosszasan elnéztem az autókat és a buszokat a part menti úton, a tengerpartot. A gondolataim úgy futkároztak ide-oda a fejemben, mint a búvóhely után kutató sivatagi állatok. De nem találtam búvóhelyet. Csak a héja földre vetülő árnyékát láttam. Végül elfordultam az ablaktól, odasétáltam a fiókos szekrény fölött lógó tükörhöz, és szemügyre vettem magam.

A börtönben nemigen találni tükröt. A legtöbben nincsenek oda, hogy lássák magukat, akkor se lennének, ha több lenne a tükör. Ha valaha becsülték magukat valamire, szerettek magukban valamit, csakhamar leszoktak róla. És ugyanígy leszoktak arról is, ha valaha szokásuk volt, hogy a tükörben nézegessék magukat. Így azt a férfit, akit akkor délután a tükörben tanulmányoztam, nem találtam sem megnyerőnek, sem ellenszenvesnek, és nem is lepett meg. Kíváncsian néztem. Inkább kíváncsian: nehezen ismertem rá. És inkább találtam ismerősnek, mint megnyerőnek.

Alacsonyabb voltam, mint amilyen szerettem volna lenni. Az arcom laposabb és szürkébb, mint amilyenre emlékeztem, nem egészen a közepéből nőtt ki az orrom, és túl nagy volt. Apró, fátyolos szemek, kiugró arccsont, lelencgyerekfogak. A hajam a homlokomnál ritkult, arcomon a barázdák mélyek: apám ágán családi vonás. Az arcom hideg, szenvtelen, akkor is az maradt, ha valami mosolyfélére húztam a szájam.

Az öltözékem sem felelt meg. Minden darabja új volt és drága. Sötétvörös fürdőköpeny, kék pamutpizsama, fekete papucs. Az arcomnak másodkézből vett, használt jelleget kölcsönöztek. A tükör előtt állva levetkőztem, és hosszú idő óta először megnéztem a testemet. Fehér, sovány, kemény göbös izmok, kidudorodó inak, kiálló csontok, a karomon kivastagodó erek. „Olyan vagy, mint az apám”, mondta Thelma, amikor először látott ruha nélkül. „Bányásztested van.”

Bementem a fürdőszobába, teletöltöttem a kádat forró vízzel, áztattam magam, és nem gondoltam semmire. Leszóltam, rendeltem két üveg sört és három szivart, több mint egy óra hosszat ültem a fürdőkádban, ittam és dohányoztam.

A kád mellett toalettkészlet – benne minden: borotva, hajkefe, fogkefe, borotvaszappan. Megborotválkoztam, fogat mostam, bekentem valami kenőccsel a hajamat, hogy ne álljon szerteszéjjel. Aztán felöltöztem.

. Az útlevél a kabátzsebemben volt. A levéltárcában pénz. Elláttak társadalombiztosítási igazolvánnyal, jogosítvánnyal, hitelkártyákkal és egy katonakönyvvel, mindez Harry Waldron nevén és címével: Norman, Oklahoma. A szekrényben egy barna kockás és egy szürke öltöny lógott, a fogason tweedzakó, továbbá egy szürke nadrág.

Drága ruhák voltak, tökéletesen a méretemre szabva, frissen tisztítva és vasalva, de mintha már hordták volna őket. Két pár cipő, egy fekete és egy barna, szintén illett rám, és szintén kissé használt volt. A fiókban hat ing, egy tucat zsebkendő, tíz alsónadrág, hat pár zokni, a szekrényben egy viharkabát, négy nyakkendő, egy barna puhakalap és egy bőr aktatáska, benne irattartók és az irattartókban prospektusok, kórházi felszerelésekről, spanyolul és angolul, méretekkel és árakkal tíz-tizenkét pénznemben.

A fürdőtől némi színt kapott az arcom. Felöltöztem. Idegenül éreztem magam az idegen ruhákban; leültem, átnéztem az újságot, amit a sör és a szivar mellé tettek a tálcára.

A sztori nagyon rövid volt, az utolsó előtti lapon, hirdetésekkel teli oldalon az egyetlen hír. „Két szökés Hobartból.” Az első bekezdés arról szólt, amit már úgyis tudtam, a másodikat azonban érdekesebbnek találtam.

A szökésre használt kocsit megtalálták a dűnék között, Spiventa holttestével együtt. Az indianai rendőrség feltételezi, hogy Spiventa gyilkosa Tucker volt, aki aztán elmenekült a dűnéken át, és túszként magával vitte a sofőrt. A rendőrség átfésüli Indiana egész északi részét.

Letettem az újságot, fölálltam, odamentem a telefonhoz.

– Központ? Itt Harry Waldron beszél. Ezerhétszázötös szoba. Ma délután egy távolsági beszélgetésem volt, de valahol elszórtam a hívott számot. Lenne olyan szíves átnézni a feljegyzéseket és megmondani a számot?

– – Igen, uram.

Szünet. Aztán ugyanaz a női hang. – Waldron, ezerhétszázötös?

– Igen.

– Sajnálom, uram. Ez a hívás nincs bejegyezve.

– De én tudom, hogy a hívás megtörtént. Megnézné újra?

– Egyeztetem a központtal, uram. Azonnal visszahívom.

Három perc múlva csöngött a telefon. – Sajnálom, uram. Náluk se szerepel. Az ön telefonját ma nem is terheli távolsági beszélgetés.

– Késett a kapcsolás – mondtam. – Még vissza is hívtak a kapcsolóasztaltól…

– Sajnálom, uram. A hívás nem szerepel a nyilvántartásunkban.

Huszonötödik fejezet

Este nyolckor már olyan éhes voltam, hogy szinte szédültem. Úgy döntöttem, a szobámban eszek. De mire a pincér fölhozta az étlapot, mást határoztam.

– Meggondoltam magam – mondtam. – Hány éttermük van odalent?

– Három, uram.

– Melyik a legjobb?

– Hát, attól függ, milyen ételfajtát…

– Melyik a legdrágább?

– A Dickens terem.

Tíz perccel később egy sarokasztalnál ültem, háttal a falnak. A terem távoli végében három zenész játszott, körülöttem ezüstnemű és pohár csilingelt halkan, egyenruhás pincérek, elegánsan öltözött nők jöttek-mentek.

Míg az étlapot nézegettem, eszembe jutott az előző esti börtönvacsorám. Szárazbabfőzelék, rizs, margarinos kenyér, kávé és tapiókapuding. Nehéz volt elképzelni, hogy ugyanabban a világban létezik egyszerre az a moslék, meg az, amit itt hordoztak tálcán, tologattak gurulós kis kocsikon mellettem.

A főpincér megállt előttem, hogy fölvegye a rendelést.

– Hozzon nekem egy bifszteket. És hozzon mellé, ami jó hozzá. Magára bízom, amijük van.

– Igenis, uram. Parancsolja a borlapot?

– Nem, köszönöm. Sörivó vagyok. Hozzon egy üveg német sört.

– Most óhajtja, vagy az ételhez?

– Most kérem. Nem… várjon csak. Hozzon nekem egy bourbont és egy gyömbért. A sört majd a bifsztekhez.

A Dickens terem nem az én esetem volt. Én is tudtam, tudta a pincér is. Legszívesebben fölálltam volna, és kerestem volna valahol egy olyan helyet, ahol nyugodtan megihatok néhány üveg sört, és sajtos hamburgert ehetek hozzá. De maradtam, mint akit a székhez szögeztek. Egyszer életemben a legjobbat akartam. Látnom kellett végre, milyen a legjobb, akármennyire is kényelmetlenül feszengtem az asztalnál. Még ha nem is tetszett, tartoztam vele magamnak, ki kellett próbálnom. Ha szétpukkad a buborék, ha éjjel megjelenik hat rendőr, és visszahurcol a Hobartba, legyen valami, amire emlékezhetek. Széles, tiszta ágy, jó vacsora, néhány pohár alkohol és vászon asztalkendő az ölemben.

Öt év makaróni, bab, rizs, kukoricakása és spagetti után a bifsztek túl nehéznek bizonyult. És túl angolosnak. Csak néhány falatot ettem belőle. A salátakörítés sem ízlett, otthagytam. Viszont megettem az összes sült krumplit, zöldséget, és ettem hozzá öt-hat vajas zsömlét. Aztán rendeltem két adag epertortát tejszínhabbal. Megittam egy üveg sört, és a végén kértem még egy bourbont gyömbérrel.

Amikor a számlát hozták, aláírtam: „Harry Waldron”, és meg se néztem az összeget Ez volt a legjobb az egész vacsorában. Kifelé menet elővettem tíz dollárt a levéltárcámból, és a pincér markába nyomtam. Ez volt a második legjobb benne.

Átsétáltam az előcsarnokon, le a lépcsőn, ki az utcára. A portás taxiért fütyörészett, de én közöltem vele, hogy sétálni akarok. Jobbra fordultam, elindultam a Michigan Avenue felé, és rágyújtottam az egyik szivarra abból, amit délután rendeltem. Lágy, hűvös este volt. Néztem a tükörképemet a kirakatok üvegében, és arra gondoltam: nem is olyan rossz ez így. Eddig, úgy látszik, minden rendben. Egyáltalán nem rossz.

Huszonhatodik fejezet

Három óra elteltével még mindig az utcákat róttam. Közben csak úgy, járkálás közben négy, sötét kapualjakban meghúzódó, bárba is betértem, a Rush Streeten, a State Streeten, a Division Streeten, North Clarkban, ahol éppen kedvem támadt fölkapaszkodni egy bárszékre, független, szabad polgár módjára, feldobni egy tízdollárost, megszemlélni a helyiséget, rendelni.

Egykedvűen, könnyedén. Idő van bőven. Amúgy sincs hová mennem, nem sürget semmi. Kevergetni az italt, kortyolgatni, hallgatni a zenét, figyelni az embereket, kettétörni egy-két keverőpálcát, tükörképemet tanulmányozni a pult mögötti tükörben, felhajtani a maradékot, le a székről, ki az ajtón, és így tovább.

Tömör időtöltés, hallatlanul biztonságos, megvan benne a drámai egység három eleme: kezdet, folytatás, befejezés; afféle klasszikus szerkezet, egymásra halmozott cselekvések sora, és semmi más nem számít, csak hogy a cselekvések rendben, megnyugtató ritmusban kövessék egymást.

Éjfél után egy órakor a kör bezárult: a Dorsettől három háztömbnyire egy rózsaszín fényű, barlangszerű alagsori bárban. Haza, gondoltam magamban; az este élményei kellemesen felhevítettek, felélénkítettek, de tökéletesen képes voltam lemérni, mennyi az, ami még a nagyszerűből is sok. A bárban, a pult melletti színpadon magnózenére meztelen lány táncolt, előre-hátra lépegetett, kezével kis köröket írt le a csípője mellett, a feje hol erre, hol arra billent, kifejezéstelen arccal; szem, orr és száj, egy mozgó, meztelen test felső végtagjai. Nem kommunikált semmit, nem volt benne semmi érzéki, mintha egymagában táncolna, egyedül, és nem lenne szüksége nézőkre, senkire. Nem is nagyon nézték, egy-egy közömbös pillantást vetettek talán feléje, mint egy papagájra, amikor megmoccan az ülőrúdon.

Kerestem egy üres bárszéket, feltornáztam rá magam. A pincér, sápadt, szőke hajú, elhízott fiatalember, egy három székkel arrébb ülő férfinak magyarázott. – Idegesít az a szerencsétlen. Felőlem lehet akármekkora háborús hős. Kész. Kitüntetések, dicshimnuszok meg a többi lószar. Amit viszont egy ország kormányzásáról tud, elfér egy levélbélyeg hátulján. Buta, makacs, el van telve magától. De becsületes. Azt meg kell adni. Becsületes tag.

Egy lány kapaszkodott föl a mellettem lévő székre. – öt dollárba fogadok magával, hogy ha meghívom egy italra, nemet mond – mondta.

– Nyert – válaszoltam, és odanyújtottam neki egy ötdollárost. A lány meglengette a bárfiú felé. – Friss vér, Lefty. Kérünk két adagot. Én gint naranccsal, a barátom pedig…

– Sört kérek – mondtam. – Elég bourbont ittam mára.

– Gin narancslével, és egy üveg Budweiser.

A bárfiú folyamatosan szövegeit; míg az italainkat készítette, kizárólag az előtte ülő férfinak beszélt. – Ez fejre áll. Azért kellett nekik, mert becsületes. Most meg egyszerre kiderül, hogy túl becsületes. Nem engedi őket tovább lopni. Azzal fenyegetőzik, hogy sittre küld néhány szenátort. Így aztán egyszeriben a terhükre van. Veszélyes. Vagy ő megy, vagy ők. Máris az egészségi állapotáról beszélnek. Legközelebb azt fogod hallani, hogy kórházban van. Aztán meghal. Figyelj a szavamra: annak az embernek vége.

Elénk rakta az italokat, és elsétált a bárpult túlsó végébe.

– Látott már ilyen alakot? – kérdezte a lány mellettem. – Ez Lefty. Annyira okos, hogy az már nem is jó neki. Két egyetemre is járt. Itt, a Chicagói Egyetemre, és egy vagy két évet fenn Ann Arborban. Tízéves korában teleszkópot készített, ő csiszolta a lencséket meg minden. Pár hónapja írtak róla az újságban. Egy ütődött kis tag, aki régebben ide járt, egy kis kullancs, az írta. Aranykéz. A cikknek az volt a címe: „Észkombájn bárfiú”. És elmond mindent, hogy milyen okos. Lefty egyáltalán nem lelkesedett érte, meg is mondta az ürgének, aki írta, hogy be ne tegye ide a lábát többet, de szerintem sok igazság volt benne. Lefty egyszerűen mindent tud, de sehová se tud beilleszkedni. A cikk szerint „túlképezte magát”. Maga szerint van ennek értelme? Persze itt tényleg csak italt kever. Már legalább négy éve csinálja, éjszakai műszakban dolgozik, és migrént kap attól a sok hülye, részeg vagy félig alvó pasastól, akivel politikáról vitatkozik. Nem érti az ember.

A szemem már megszokta a fényt, jobban megnézhettem magamnak a nőt. A haja rövidre vágva, őszes. De az arca fiatal. Szeplős, kerek arc, gödröcske az állán. Rövid szoknyás tweedkosztümöt és garbót viselt. Olyan titkárnőféle.

– Ha netán kétségei lennének… – mondta – nem szoktam magányos úriembereket fölszedni magamnak. És magam is ki tudom fizetni, amit iszok. Csak egy kortyra ugrottam be lefekvés előtt. Moziban voltam az Oak Streeten, aztán láttam, hogy maga besétál ide, éppen mögöttem, és arra gondoltam, nem lenne rossz koccintani valakivel, akin rendes ruha van, és normális palinak látszik.

Fölemelte a poharát, hosszút kortyolt. – Most, hogy közelebbről látom, mintha már felhajtott volna egypár pohárral. De nem részeg, ugye?

Tagadóan ingattam a fejem.

– Errefelé lakik? – kérdezte.

– A Dorsetben.

– Ez meglátszik. És hol lakik, amikor nincs úton?

– Gondolom, maga azt mondaná, már mindenhol laktam. Most éppen Oklahomában lakom. Normanban.

– Sosem jártam Oklahomában. Viszont egyszer együtt laktam egy lánnyal, aki odavalósi. A felét sem értettem annak, amit beszélt. Szörnyű kiejtése volt. Mintha tele lett volna a szája. Az ábécé felét nem tudta kiejteni. Oklahomában általában így beszélnek?

– Nem hiszem.

– Ugye? Szerintem se. – Kiürítette, a poharát. – Jöhet még egy? – Én is kiittam az enyémet, ő pedig intett a bárfiúnak. – Most én hívom meg magát. Maga olyan beszédes és szórakoztató, hogy tartozom magának ezzel. – Furcsa, elfojtott szipogásfélét hallottam, ránéztem. Az arca könnyes volt. Ült mellettem, és a bárpult másik vége felé bámult, meg se próbálta letörölni a könnyeit, vagy eltakarni az arcát.

A bárfiú odasétált a poharakért, a lányra nézett. – Az istenért, Ruby – mondta –, hagyd abba. Ettől semmivel se lesz jobb. – A lány nem válaszolt, csak ült, és patakzott a könnye. Amikor a pincér elénk tette az új italokat, nagyot kortyolt. – Elnézést – mondta, és elindult a bárpult mellett a mosdó felé.

Hallgattam a zenét, ittam a Budweiseremet. Jó idő múltán, úgy tíz perc múlva, visszajött a lány.

– Jobban van? – kérdeztem.

– Nem fogok megint sírni, ha erre gondol. – Fölemelte a poharát, aztán újra letette. – Nem kell ez a szemét. Hazamegyek. – Lecsúszott a bárszékről.

– Helyes. Én is.

– Miattam ne hagyja abba.

– Nem maga miatt. Úgyis menni készültem.

– Jó éjszakát, Ruby – szólt utánunk kifelé menet a bárfiú, de a lány nem válaszolt, vissza se nézett.

Az utcán felém fordult: – A Delaware-ban lakom, nincs messze a Dorsettől. Kicsit kiesik az útjából, de ha hazakísér, megköszönöm.

A sarkon a Walton felé fordultunk, aztán tovább a Michigan Avenue felé.

– Ugye nem néz kurvának?

– Nem. Miért gondolja?

– Hát nem vagyok az. Jó állásom van. Egy papírgyár kereskedelmi igazgatóságán vagyok titkárnő. Szalvétát, zsebkendőt, meg, tudja… vécépapírt gyártunk. A legnagyobb papírgyár Iowában. Ez itt csak az eladási iroda.

A Michigan Avenue-nál jobbra fordult. – Fogadjunk, kíváncsi, miért sírtam – mondta, amikor a háztömb közepéhez értünk.

– Nem, nem, semmi probléma.

– Hazudtam magának Leftyről. Nem az újságból tudom, amit tudok róla. A felesége voltam. Meglepi? – Én nem szóltam semmit, mire folytatta. – Hat évvel ezelőtt ismertem meg Ann Arborban, amikor odajárt. Összeházasodtunk, együtt éltünk, amíg ő el nem ment Michiganből. Akkor elváltam tőle. Szóval nem ő vált el tőlem. Én váltam el tőle. Nem veszekedtünk, semmi ilyesmi. Csak egyszerűen nem ment a dolog. Teljesen belemerült a könyveibe meg az eszméibe, és egész idő alatt olyan istenverte dühös volt. Nem rám. Nem úgy értem. Mintha a világra lett volna dühös. Még tanult, de már akkor tudta, hogy nem viszi semmire se. Senkivel se találta meg a megfelelő hangot. Az emberek irigyelték. Vagy utálták, vagy valami. Vagy ha nem, akkor azt hitték, hogy így vagy úgy. Ezért otthon is mindig meglehetősen feszült volt a légkör. Egyáltalán nem úgy viselkedett, mint aki meglepődött, amikor bejelentettem, hogy kiszállok a buliból; az volt az érzésem, ő is így akarta. És talán akarta is. Még most sem tudom biztosan. Lényeg az, hogy elváltunk, és én fél év múlva hozzámentem egy Ann Arbor-i üzletemberhez, egy nagy tetőfedő cég tulajdonosához. Aranyos fickó volt, úgy bánt velem, mintha mit tudom én, micsoda értékes darab lennék, de én halálosan untam. Legalábbis ezt magyaráztam be magamnak. Az igazság az, hogy nem sikerült túltennem magam Leftyn. Hát nem beteg dolog? Szerintem az. Otthagytam a kettesszámú pacákot is, és egy időre New Yorkba mentem. Kaptam állást a Külügyminisztériumban, egy évig Amszterdamban éltem. Aztán Kaliforniában, San Franciscóban dolgoztam egy házügynökségnél. De egész idő alatt tudtam, hogy becsapom magam. Tudtam, hogy előbb-utóbb visszajövök Chicagóba, így is lett. Két éve jöttem vissza. Nyomoztam Lefty után, végül ráakadtam abban a bárban, ahol voltunk.

– Itt lakom egészen közel, a következő háztömb közepén – mondta, amikor a Delaware-hoz értünk. Onnan átvágtunk a Michigan sugárúton. – Nem tudom, mit vártam. Hogy újra összeházasodunk, vagy együtt élünk, vagy mit. De azt tudom, hogy arra nem számítottam, ami lett. Amit ma este látott. Ez így megy most. A bárpultnál ülök, mint a többi vendég, és ha egyáltalán szól hozzám, úgy beszél velem, mint bárki mással. És mégis tudom, hogy szereti, ha ott vagyok. Ha kihagyok egy-két éjszakát, mindjárt másképp viselkedik. Tudom, – hogy még mindig szeret, bár erről sosem beszél.

– Talán vissza akarja magát szerezni.

– Először én is azt hittem. És ezt megértettem volna. Na de két teljes éven át? – Aztán egy pillanatnyi hallgatás után: – Furcsa. Tudom. De az egészben az a legfurcsább, hogy szeretem, amiért így van. Azaz nem szeretem, de szükségem van rá. Szükségem van arra, hogy még ilyen körülmények között is találkozzak vele. Tudom, tönkreteszi magát, elherdálja az életét és a tudását, de még így is jobb őt ott tudnom, ahol van, a bárban, ha ez azt jelenti, hogy mindennap láthatom. Talán önzően hangzik, de nem szeretném, ha elmenne valahová, és lenne belőle valaki, ha ugyanakkor távol lenne tőlem.

– De mi ebben a jó?

– Semmi. De ez legalább valami. A semminél több.

Széles, komor épület elé értünk. Üvegajtó, portás.

– Ez az – mondta, és mielőtt válaszolhattam volna, hozzátette: – Feljöhet, ha akar. Egy kávéra, vagy valamire.

– Köszönöm. De azt hiszem, inkább visszamegyek a szállodába.

Rám mosolygott, furcsa, sebezhető mosollyal. – Úgy értem, maradhat… tudja… maga tetszik nekem… velem maradhat, ha akar. – Az arcomat figyelte, mintha arról akarná leolvasni a választ. – Talán furcsán hangzik mindazok után, amit Leftyről, mondtam. De mi nem… szóval Lefty tudja… – Karját összefonta a mellén, megborzongott. – Mit szólna, ha azt mondanám, hogy az egész történetet csak úgy kitaláltam, és nem is ismerjük egymást, csak mint vendég és bárfiú? Jobban hangzik, ha azt mondom, hogy harminckét éves vagyok, irodában dolgozom, egyedül élek, és… néha olyan különösen érzem magam? Tudnom kell… érezni szeretném, hogy… Ö, a fenébe. Nézze, sajnálom, de fázom. Megyek már. – A bejárat felé indult, én egy lépéssel mögötte. Az ajtónál visszafordult. – Mondjuk csak azt, hogy maga egy boldog házasember, aki nem csalja a feleségét, így könnyebb nekem.

Megfordult, a portás kinyitotta előtte az ajtót, bement. Visszamentem az utcára, elsétáltam a Dorsetbe.

A szobámban az ágyam közepén feküdt a Chicago Tribune első kiadása. Valaki vörös pasztellkrétával az első lap tetejére odaírta: „31. oldal”. Föllapoztam a harmincegyedik oldalt. Egy vörössel bekeretezett, tíz centiméteres hír állt az oldal közepén.

A SZÖKÖTT FEGYENC KANADÁBAN?

Duluth, Szept. 26.

Avery Tunstallt, 37 éves indianai lakost, hobarti kenyereskocsi-sofőrt, aki a tegnapi reggeli szökés után túszul esett, félig öntudatlan állapotban találták meg a Deer folyó melletti földeken bolyongva. Tunstall elmondta a rendőrségnek, hogy Roy Tucker, a szökött fegyenc, aki a sofőrt magával hurcolta, Kanadába tartott, s útközben kilökte őt a kocsiból. A kocsit, egy kék Pontiacot, később megtalálták International Falls közelében. A hatóságok feltételezhetőnek tartják, hogy Tucker menetrendszerű busszal ment át Ontarióba.

Huszonhetedik fejezet

Aznap éjjel nem aludtam jól. Hosszú ideig ruhástól feküdtem az ágyon, a mennyezetet bámultam, és hallgattam, hogyan halnak el lassan a szállodai zajok. Időnként behallatszott a lift zümmögése vagy egy autókürt elvékonyodó hangja a tóparti útról. Három órára minden elcsendesedett.

Fölkeltem, lezuhanyoztam, pizsamába és háziköntösbe bújtam. Aztán bekattintottam a tévét, és húsz percig néztem egy Randolph Scott-film végét. Utána összehúztam a függönyt, gondosan visszahajtottam a takarót, alája bújtam, elhelyezkedtem a párnán, és élveztem a hűvös, sima lepedőt, a tiszta, rugalmas matracot alattam.

A cellában minden éjjel ilyen ágyról álmodoztam. És most itt van, benne fekszem. Jobb ágyat el sem képzelhettem volna. De aludni nem tudtam. A hátamról az oldalamra, az oldalamról a hasamra, a hasamról megint az oldalamra fordultam. A légkondicionáló halkan búgott. A szobában a levegő száraz volt és hűvös, de az ágyat túl melegnek éreztem.

Levettem a pizsamakabátot, hátragyűrtem a takarót, és csak a lepedővel takaróztam. Pár perc múlva fölkeltem, és megpróbáltam ablakot nyitni, de az ablak rögzítve volt, nem nyílt. Fölvettem a háziköntöst, egy széken ülve elejétől végéig elolvastam az újságot. A tó túlsó partjáról feltűntek a kelő nap első sugarai, amikor visszafeküdtem az ágyba. Magamra húztam a takarót, és gyorsan elaludtam.

A telefon ébresztett fel. Női hang jelentkezett. – Ki beszél? – kérdezte.

– Miért, kit hívott?

– Nem hallom. Ki beszél?

– Valaki, akit éppen most ébresztett föl. Kit keres?

– Elnézést – mondta a hang, és a vonal megszakadt. Felhívtam a központot. – Ne kapcsoljon ide több hívást – mondtam a telefonkezelőnek. – Aludni szeretnék, maga meg tévesen kapcsol. Egyáltalán, hány óra?

– Hat óra tizenöt, uram. Mr. Waldron beszél?

– Nem. Itt… vagyis persze, Waldron.

– Mr. Harry Waldron. Igaz?

– Pontosan.

– Nem kapcsoltam tévesen, uram. A hölgy magát kérte, és bemondta a szobaszámot. Ezerhétszázötös.

– – Akkor miért tette le, amikor válaszoltam?

– Nem tudom, uram. Ha jól értettem, nem akarja, hogy zavarják.

– Jól értette – mondtam, és letettem a kagylót.

Nem tudtam újra elaludni. Hétre már megborotválkozva, felöltözve sétáltam a Michigan Avenue-n. A nap már magasan járt, az égbolt tág volt és kék, a tó felől alig lebbent egy kis szellő. Az utcák majdnem üresek. Néhány kocsi és korai busz, de járókelő egy sem. Rajtam kívül.

Elmentem a Chicago Avenue-ig. Találtam egy kávéházat, leültem egy ablak melletti asztalhoz, ahonnan ráláttam a víztoronyra, és megreggeliztem. Tojást, kolbászt, pirítóst és három csésze kávét.

Az étteremből kijövet jobbra fordultam, végiggyalogoltam a Chicago Avenue-n, le egészen a tóig. Átvágtam a gyorsforgalmi úton, aztán észak felé tartottam a part menti sétányon. Amikor Waltonba értem, leültem egy padra, és néztem a tavat, a nap az arcomba tűzött, mögöttem morajlott a forgalom.

Most nem féltem, mint akkor, aznap, a börtönben. De a gyomrom mélyén tompa ürességet éreztem. Valahol közben elmulasztottam valamit, valaki mondott néhány szót, amit meg kellett volna hallanom, de nem hallottam. Újra megnéztem a házról szóló okiratot és a bankszámlát a leragasztott szöveggel.

Szerettem volna eltűnni, de nem lehetett. Tudtam, hogy ez nem válasz. De arra is képtelen voltam, hogy csak üljek, vágjak, és nézzem, ahogy a mozaikdarabok lassan képpé állnak össze. Pontosan tudtam, mi az, amit nem tehetek. Rá kell jönnöm arra, mi az, amit tehetek.

A lehetséges változatok listáját fejből tudtam. De ez nagyon rövid lista volt. Mindössze két név.

Már majdnem tíz óra volt, amikor fölkeltem a padról, az aluljárón keresztül átmentem az út túlsó oldalára, és kerestem egy telefonfülkét. Kikerestem a két számot, és fölírtam egy darab papírra.

Először Applegate-et hívtam. A rendelőjében. Női hang válaszolt. – Applegate doktor városon kívül van, csak délután jön vissza, ön a páciense?

– Nem, barátja vagyok, de nem idevalósi. Szeretném meglepni. Később újra hívom.

Aztán Schnaible-t hívtam. A telefonoslány elmondta a típusszöveget. – Sajnálom, de Mr. Schnaible éppen diktál. Utána megbeszélésre kell mennie. Ha meghagyná a számát…

– Nincs telefonom. Nem üzleti ügy. Személyes jellegű. Úgyhogy hagyja a szöveget, és kapcsoljon be hozzá.

A vonal másik végén néma csönd. Aztán kemény, mérges kis hang. – Kapcsolom Mr. Schnaible titkárnőjét.

A titkárnő bele se foghatott a mondókájába, én máris rákezdtem. – Mondja csak meg Schnaiblenek, hogy Roy keresi. Biztosan akar velem beszélni.

– Lenne szíves a vezetéknevét is?

– Nem. Mondja csak neki azt, hogy tegnap szöktem meg a börtönből, és alig várom, hogy beszélhessek vele. – Szinte be se fejeztem, máris ott volt a vonalban Schnaible. – Az istenért, Roy, nem lenne szabad idetelefonálnia. Egyáltalán, hol van? Az újságban…

– A Dorset Hotelban.

– Szóval Chicagóban?

– Igen.

– Nézze, Roy. Meg kell értenie. Nekem nem szabad belekeverednem. Még beszélnem se lenne szabad magával.

Letette, én meg csak álltam ott ostobán, a süket kagylóval a kezemben. Lassan visszatettem a villára, és hazagyalogoltam a szállodába. Igyekeztem nyugodt maradni, és elfojtani magamban a dühömet. Egész jól sikerült. Legalábbis elhitettem magammal, hogy egész ügyesen csinálom. De a hotelba érve azonnal lecsaptam a fülkére, és föltárcsáztam Schnaible számát.

Ezúttal rögtön megkaptam a titkárnőt. – Mondja meg Schnaiblenek, ha nem beszél velem, odamegyek az irodájába. És ha nem lesz ott, elmegyek Wilmette-be, a lakására, és ott várok rá.

Ezután Schnaible fölvette a kagylót. – Úristen, Roy – mondta. – Mit akar tőlem? – A hangja fáradt volt.

– Beszélni akarok magával. Húsz perc múlva tizenegy. Délben találkozunk. Mondja meg, hol.

Hosszú szünet a vonal végén.

– Lincoln Park, állatkert. A zsiráfketrecnél. Tudja, hol van?

– Meg fogom találni.

Huszonnyolcadik fejezet

Két perccel déli tizenkettő előtt értem oda, Schnaible már várt. Vagy hat kilóval kövérebb volt, mint mikor utoljára láttam, őszült, a feje búbján kopaszodott. Első kérdése az volt: – Honnan telefonált?

Mondtam, hogy egy nyilvános fülkéből.

– Mind a kétszer?

– Gondolom. Nem mindegy?

– Úristen! Megőrült?

– Miért olyan ideges? Nem mindegy, honnan hívom?

Furcsa kifejezés jelent meg az arcán, mintha olyat mondott volna, amit nem kellett volna mondania. – Azt hiszem, csak ideges vagyok. Túl sokat dolgozom mostanában. – Körülnézett. Nem voltak sokan az állatkertben. Néhány idős asszony meg dajkák gyerekkocsival. Schnaible egy kanyargó ösvényre mutatott a fák között. – Sétáljunk arra. Ott beszélhetünk.

A gyalogúitól tíz méterre talált egy padot, félig a bokrok közé rejtve. Leültünk. – Sajnálom, ha barátságtalan voltam a telefonban. De váratlanul ért. Nem tudtam, mit mondjak. Vagyis tudtam, hogy tegnap megszökött a Hobartból…

– Meglep, hogy olvasta a sztorit. Én kerestem, és úgy is alig találtam meg.

– Ó, én megtaláltam. Ma reggel pedig azt írták, Kanadába ment.

– Igen, azt írták.

– Úristen, bárcsak ott lenne. Úgy sétált ide az előbb, mintha magáé lenne az állatkért. Nincs az a chicagói URH-kocsi, ahol ne lenne kézben a fényképe.

– Hát nincs kézben. Senki sem fog begyűjteni. Megrendezett dolog volt ez, Arnold. Én nem szöktem meg. Kiengedtek. Kisétáltam.

– Hogy érti ezt?

– Ahogy mondom. Valaki ki akart hozni, tehát megrendezték a dolgot.

– Megrendezték? Hogyhogy? Ilyen nincs.

– ők pedig megcsinálták.

– Fogalmam sincs, hogyan. És miért?

Égy kicsit vártam a válasszal. – Nem tudok rá felelni – mondtam aztán. – Azt hittem, talán maga tud.

Schnaible nem értett a színleléshez. Ahogy föltettem a kérdést, az arcára kiült a válasz.

– Nem tudom, maga… Nézze, Roy, jó ideje nem érintkeztünk egymással. Az indianapolisi tárgyalás óta nem láttam magát.

– Tudom. De arra gondoltam, esetleg valaki beszélt rólam magával. Ezek az emberek rengeteg információt begyűjtötték. Valahonnan meg kellett szerezniük. És még egy. Sose értettem, miért éppen engem választottak. Ezrével ülnek palik a sitten. Hogyan szúrnak ki közülük egyvalakit? Mitől mondják: „Ez az, ez kell nekünk”?

– Halvány gőzöm sincs, Roy. Ez nekem kínaiul van.

– Úgy érti, soha senki se kereste föl magát, nem érdeklődött felőlem?

– Nem emlékszem rá – mondta. – Nem. Biztos vagyok benne. Ezt nem felejtettem volna el.

– Sose láttam magát ilyen idegesnek.

– Nem vagyok ideges. Csak éppen nem szívesen mutatkozom így, nyilvánosan. – Fölállt. – Menjünk, üljünk be a kocsimba. Erre is átvághatunk a parkolóhoz.

– Miért kérdezte, honnan telefonáltam? – kérdeztem, mikor elhelyezkedtünk a kocsiban.

– Nem tudom. Csak megkérdeztem.

– Nem igaz. Maga is tudja, én is tudom.

– Roy, becsületszavamra igazat mondok magának…

Vártam, míg megnyugszik egy kicsit. Cigarettára gyújtott, és leengedte a kocsiablakot.

– Nem nehéz megtudnom – mondtam aztán. – Elmondom nekik, hogy beszéltem magával, és meglátom, mit felelnek.

– Az istenért, Roy, hagyja már ezt! Mit akar tőlem? Hát jó, tényleg fölkerestek. De ha megtudnák, hogy most itt ülök magával…

– Kik ők?

– Nem tudom. Nem is akarom tudni.

– Ezt hogy érti?

– Nézze… ennél többet nem mondok. Fogalmam sincs, miért éppen magát választottak, és miért van magára szükségük. De egyet mondhatok magának. Ha most megölnének minket itt, ebben a kocsiban, senkit se tartóztatnának le, és nem lenne tárgyalás. És a lapokban egy sor sem. Úgy intéznék el, ahogyan a maga szökését is: föntről. Ne legyen naiv, Roy. Én ügyvéd vagyok. Egyebet se látok csak ezt a mocskot. Minden így megy itt. Tartsa a száját, tegye meg, amit mondanak, mindegy, mi az, akkor talán megússza ép bőrrel. Ezen kívül csak egy választása van: golyó a fejébe. Szerződést kötött velük, amit betonba véstek. Nem tud túljárni az eszükön. Ezt lássa be. Úgy mondom ezt magának, mint barát. Minél kevesebbet tud róluk, annál jobb.

Kiszálltam a kocsiból, és a parkolóban állva néztem, ahogy elhajt. Két órával később még az állatkertben voltam, és a tigrisketreccel szemben ülve próbáltam elrendezni magamban, amit tudtam, amit gondoltam Vagy gyanítottam, és kiokoskodni, merre léphetnék egyet előre. Hidegvérrel, nyugodtan gondolkoztam, úgy határoztam, megpróbálom gondolataimat egyenes pályán tartani, de minden egyenes visszagörbült a kiindulópontjához. Öt óra is elmúlt már, mire a szállodába visszaértem. Végig gyalog mentem; a Division Streeten megálltam egy csésze kávéra meg egy hamburgerre. A szobámba érve egy borítékot találtam a szőnyegen, az ajtó alatt csúsztatták be. Fölszakítottam. Fehér kártyán géppel írt üzenet: NÉZZE MEG A HATÓRÁS HÍREKET. NÉGYES CSATORNA.

Huszonkilencedik fejezet

Ültem a tévé előtt, egy alaszkai jávorszarvascsordákról szóló film vége ment éppen, és igyekeztem ébren maradni. Pár perccel hat előtt a fürdőszobába mentem, hideg vizet löttyintettem az arcomba, lehúztam a cipőmet, a zoknimat, és a lábamra is hideg vizet csurgattam.

Amikor visszaültem a készülék elé, a műsor már elkezdődött. Helyi hírek. Chicago és környéke. Öt-tíz percen át egyetlen olyan hír sem volt, ami érdekelt volna. Félig-meddig arra számítottam, hogy saját arcomat fogom látni a képernyőn. Rövid hír kíséretében hobarti szökésemről, egynapos késéssel. Annikor egyszerre csak Schnaible nézett szembe velem, másodpercekig csak bámultam rá, mielőtt tudatosult volna, hogy ő az. Aztán hallottam a bemondó hangját:

…kocsijában holtan találták North LaSalle úti irodája garázsában. A halál az áldozat fejére mért ütés következtében állt be. A kocsiból és az áldozat zsebéből a tettes nem vitt el semmit. A rendőrség véleménye szerint kizárható az a feltevés, hogy a gyilkosságot rablási szándékkal követték el. Mr. Schnaible Chicagóban született, s az elmúlt tíz év során városunk egyik legkiemelkedőbb bűnügyi jogásza volt. Politikai ügyekben is aktív szerepe lévén…

Kikapcsoltam a készüléket. A kezem remegett. A telefonhoz mentem, fölvettem a kagylót.

– A, recepciót kérem.

– Igen, uram. Kapcsolom.

– Recepció… – mondta egy hang.

– Itt Mr. Waldron az ezerhétszázötösből. Nem működik a légkondicionálóm.

– Azonnal felküldünk valakit, uram.

Visszatettem a kagylót, levettem a nyakkendőmet, fölakasztottam a szekrénybe, az ágy szélére ültem, és felhúztam a zoknit meg a cipőt.

A berregő szólt. Az ajtóhoz mentem. – Ki az? – kérdeztem.

– Ha nem tévedek, a légkondicionáló miatt hívott.

– Igen. Egy pillanat. – Elővettem a zsebkendőmet, hosszú csíkba hajtogattam össze, és rácsavartam a jobb öklömre. Aztán kinyitottam az ajtót.

Szökés kefehaja volt. Drága öltönyt és pettyes nyakkendőt viselt. Külsejét nézve az az érzésem támadt, hogy ugyanabba az iskolába járt, ugyanabban az osztályban végzett, mint Pine és Brookshire. – Mr. Waldron? Henemyer vagyok.

Ráadásul fél fejjel magasabb és vagy tíz kilóval nehezebb volt nálam. Ezért amikor becsukta maga mögött az ajtót, nem vártam, amíg megfordul. A bal fülé mögé ütöttem, teljes erőből. Amikor megfordult, háromszor gyomorszájon ütöttem, hogy előrehajoljon. Aztán két ököllel a tarkójára sújtottam, és alulról térddel felütöttem az állat. Ezután kinyitottam az ajtót, és végigvonszoltam a hallon a vészkijárathoz. Berúgtam a vasajtót, odaállítottam a legfelső lépcsőfokhoz, aztán elengedtem. Oldalán csúszott le a lépcsőn, a lépcsőfordulóban, és ott maradt elnyúlva.

Visszamentem a szobába, fölvettem a nyakkendőmet meg a zakómat, és lelifteztem a földszinti hallba. Minden telefonfülke foglalt volt. Fölrohantam a félemeletre, ott végre találtam szabad fülkét. Applegate rendelői számát tárcsáztam, ötször kicsengett, mire egy nő fölvette a kagylót.

– Applegate doktort keresem… – mondtam.

– Sajnálom, a rendelő már bezárt. Itt a telefonszolgálat.

– Hol érhetném el?

– A hívásokról mi tájékoztatjuk. Óhajtja meghagyni a nevét?

– Nem, köszönöm. Majd később próbálkozom.

Kiléptem a fülkéből, és a hall másik végében kerestem egy házi telefont. – A recepciót kérem. – Néztem, ahogy tőlem tizenöt méterre fölveszik a kagylót.

– Itt Waldron az ezerhétszázötösből. Valami baj van a légkondicionálómmal.

– Igen, uram.

– Ezúttal Gaddist küldje, kérem.

A szobába menet kinyitottam a vészkijárat ajtaját, és lenéztem a lépcsőfordulóra. Heiemyer eltűnt.

Harmincadik fejezet

Szinte még be sem léptem a szobába, megszólalt a berregő. Gaddis állt a küszöbön. Jéggé fagyott arccal. Belépett, és leült egy székre, az ablak mellé. Én az ágyra ültem, szemben vele. Nehéz volt belefogni. Fojtogatott a bennem halmozódó undor.

– Tegnap itt állt Pine, és közölte, hogy én a maguk tulajdona vagyok. Pine téved. Senkinek sem vagyok a tulajdona. Arra is figyelmeztetett, hogy ha nem viselkedek rendesen, olyan megtorlásban lesz részem, amilyet még nem láttam. Ebben igaza van. Tegnap a szemem láttára lőtték le Spiventát, ma délután pedig valakivel megölették Schnaible-t. Nem áltatom magam. Tudom, ha én nem lennék, egyikük se halt volna meg. És ha érdekli, hogy érzem magam emiatt, megmondom magának. Hányingerem van. De ha meg akartak tanítani valamire, közlöm, hogy nem tanultam meg. A, fejem búbjáig benne vagyok a maguk játékában. Ezt tudom. A karmaik között vagyok. De arról ne is álmodjanak, hogy beprogramoztak. Eddig sem, ezután se fognak. Nem rakhatnak dobozba, mint egy kartotékot. Mondja meg a főnökének. Vagy a bizottságnak, vagy annak a rohadt színtársulatnak, amelyik ezt a piszkos játékot dirigálja. Még vannak fenntartásaim. Magam felől én döntök. Csak lassan a testtel. Üzletet kötöttem Tagge-gel, és nem futok meg előle. De ne higgyék, hogy a zsebükben vagyok. Pontosan azt fogom visszaadni, amit kapok. Ha megpróbálnak kiütni, visszaütök. Megölhetnek, de betörni nem fognak. Megértette?

Nem szívesen nyelte le, amit mondtam, de lenyelte. Bólintott.

– Még valami. Mindegy, hova küldenek, én holnap indulni akarok. Elegem van Chicagóból.

Harmincegyedik fejezet

Amikor este, vacsora után beléptem a szobába, pislogott a telefon lámpája. Föltárcsáztam a központot, és megkérdeztem, mi az üzenet. – Holnap reggel hétkor fölveheti a jegyét az O'Hare repülőtéren, a Braniff-irodában. A gépe hét negyvenötkor indul.

– Hová? – kérdeztem.

– Ezt nem tartalmazza az üzenet. Összecsomagoltam, megfürödtem, és lefeküdtem. Korán. Negyed tizenegy volt, amikor eloltottam a lámpát. Hanyatt fekve azon elmélkedtem, vajon ez az éjszaka is álmatlan párja lesz-e az előzőnek. Aztán egyszerre csak csöngött a telefon.

– Itt az ébresztőszolgálat, Mr. Waldron. Öt óra.

A szobában reggeliztem, aztán taxit hozattam a repülőtérre. A Braniff pultjánál a szolgálatos lánynak zacskók voltak a szeme alatt, kezében nagy bögre kávé.

– A nevem Harry Waldron. A jegyem fizetve van.

– Hová?

– Nem tudom.

– Legyen szíves, Mister: még túl korán van.

– A cégem foglaltatta a jegyet. Nem tudom, hová szól.

– Elképzelése sincs?

– Nézze, kedves, tudom, hogy korán van. De nekem éppen olyan korán van, mint magának. Hajlandó végre betáplálni a nevemet abba a komputerbe, vagy hívjam inkább az igazgatói irodát, és tápláltassam be velük?

Nem válaszolt. Leült, egy darabig nyomkodta a komputer billentyűit, és a gép visszabeszélt neki. Fölnézett. – Ez a mi háromszáztizenhetes járatunk Mexico Citybe – közölte. – Egy leszállással Fort Worthben.

– Helyes. Most ássa elő a jegyet, aztán békén hagyom a kávéjával.

– Micsoda élvezet lehet a maga feleségének lenni – mondta.

– Nem vagyok nős. Pap vagyok.

A jegy első osztályra szólt. Belesüppedtem az egyik nagy ülésbe, és elaludtam. De amikor húsz perccel a felszállás után kihozták a reggelit, újra ettem. Aztán megint elaludtam.

Föl sem ébredtem, amíg Oklahoma City fölé nem értünk. A Fort Worth-i leszállásig egy magazint olvasgattam. Míg a gép állt, újra elaludtam. Csak a levegőben ébredtem föl. Akkorra azonban már lassan magamhoz tértem, fejemből eltűnt az acélforgács, csontjaimban megszűnt a fájdalom, az izmaim megint engedelmeskedtek az akaratomnak.

Nekem az alvás orvosság. Mindig is az volt. Néha meg kábítószer. Azokban a rossz időkben apámmal, anyám halála után, én és Enid úgy aludtunk, mint két ópiumszívó, órákon át, éjjel-nappal, mindent kirekesztettünk magunkból, semmit se láttunk, semmire se emlékeztünk.

De a gépen más volt. Közönséges jótékony álom volt. Tisztának, egészségesnek éreztem magam utána, biztonságban, távol minden rondaságtól, és nem törődve azzal, mi vár rám, remélve, hogy amikor Mexico Cityben kiszállok a gépből, Thelma vár rám a reptéren.

Óriási erőfeszítéssel igyekeztem nem gondolni Oscarra és Schnaible-re. Ezzel a dologgal egyelőre nem tudtam megbirkózni. Egyáltalán nem voltam biztos benne, valaha is sikerülni fog-e. Nem tudtam olyan pro-kontra elméletet kidolgozni, amely felmentett volna, és megszabadított volna az egész bensőmet görcsbe szorító fájdalomtól és bűntudattól, így a legegyszerűbb variánst választottam. Letakartam.

Applegate más lapra tartozott. ő legalább még él, gondoltam, Oak Park-i villájában ül, puha fotelban, pulóverben, kordnadrágban, és éjjel kettőig a könyveit bújja. Valahányszor rá gondoltam, így láttam magam előtt. Nem egyenruhában, mint Japánban, nem orvosi köpenyben, nem a családjával, barátaival vagy betegeivel. Mindig úgy láttam: egyedül a barlangjában, egy fotelba süppedve, a lámpa mellett, és minden idegszálával olvas.

Ritka az olyan ember az életben, aki Csak jó emléket hagy maga után. Ismerőseink, barátaink emléke mindig roppant vegyes, Még akkor is, ha nem emlékszünk semmi rosszra, ha bebizonyítjuk magunknak, hogy semmi rossz sem volt benne; ha kicsit jobban a mélyére nézünk a palacknak, az alján mindig megtaláljuk a seprőt.

Biztosan nem kivétel Applegate sem. De mégis annak tűnt.

A javamat akarta, erről volt szó. Azt akarta, hogy nekem jó legyen. Mindent megtett, hogy megossza velem, amije van. Talán kicsit bántotta a lelkiismeret. Talán így gondolkozott: Nem mindenkinek volt annyi lehetősége, mint nekem. A legkevesebb, amit tehetek, hogy a hóna alá nyúlok egy ilyen botladozó szerencsétlennek. Mint petákul ez a Tucker.

Sokan gondolkoznak így. Jó szándék bőven akad a világon. A baj a kivitelezéssel van, amikor választani kell: mi a kellemes és mi nem az. Itt a bökkenő. Ilyenkor a legtöbben már nem jelentkeznek a névsorolvasáson.

Harminckettedik fejezet

Robert Kenneth Applegate. Sem amikor először találkoztunk, sem később, amikor közölte velem, hogy még a közreműködésem nélkül is át fog gyúrni, nem azért problémáztam, mert magas, jóképű fickó volt, rokonszenves, tehetséges, és mert sikerei voltak a katonaságnál is, a civil életben is, hanem amiért olyan átkozottul fiatal. Nálam persze idősebb volt, de nem sokkal. Egyáltalán nem sokkal, ha az ember egymás mellé rakja, amit ő ért el, és amit én nem értem el. Ezért Japánban az első hetekben igyekeztem elkerülni.

De neki erre is megvolt a válasza. – Senkivel sem állsz versenyben, csak magaddal. Ezt sose felejtsd el. Elég bajod lesz magaddal is. Ne hasonlítsd össze magad azokkal, akiknek valamilyen okból sikerült lóhossznyi előnnyel indulniuk.

Ha idősebb lett volna, csodálhattam volna, vagy ahogy mondják, felnézhettem volna rá. De hogyan csodálhatna az ember egy olyan tagot, aki korban annyira közel áll hozzá? És aki úgy érzi, ennyire lekörözték, abban a végén nem marad más érzés, mint irigységgel vegyes önutálat. És ha nem vigyáz, ott áll, és sehova se jut tovább. Nehéz eset, ha túl sokat töpreng rajta valaki.

Erre alapozta Applegate a trükkjét: nem hagyott időt gondolkodásra. Állandóan mozgásban tartott, engem legalábbis, az agyamat, a testemet, az érzelmeimet mindenemet.

Sose próbálta megjátszani, mintha én lennék a legjobb barátja. Más műfajhoz tartoztunk: hód és héja; más világból, más táplálkozási szokásokkal. ő olyan volt, mint egy arany trófea, mindent elért, amit akart, és énvelem akart valamit. Nagyon őszintén beszélt róla. „Nem szeretek esténként berúgni és kurvák után kajtatni. A pókért és a biliárdot unom. Ezért hat hónapig azzal fogom tölteni a szabad időmet, hogy téged nevellek. Étvágyat csinálok neked mindarra, amit elmulasztottál. Mostantól fogva semmi se lesz elég neked, csak mindenből a legjobb.”

De ebben tévedett. Nem értette meg, mi az, amikor valaki kudarcra van beprogramozva. Nem tudta, mennyi időre van szükség, míg valakiben kifejlődik az igény az élet jó dolgai iránt. A többség bármikor elcseréli akár a legjobbat is valami megszokottért. Az én őseim generációkon át jártak az ökör meg az öszvér után. Trágyát lapátoltak, fát vágtak, maguk termesztették maguknak, amit megettek, és abban az ágyban haltak meg, amelyikben születtek.

Az én fajtám nem vásárol részvényekét, kötvényeket, nem vállal állást, nem jár egyetemre. Azt csinálja, amit mindig csinált. Legalábbis megpróbálja. És ezt tettem volna én is, ha a helyzetem nem kényszerít arra, hogy mást tegyek.

De Applegate ezt nem értette meg. Öt fölfelé húzták a hajlamai. Nem értette, hogy létezhet olyan hajlam is, amely nem fölfelé húz. Ha ő lett volna az én helyemben, és szembe kellett volna néznie a ténnyel, hogy nem tanulhat tovább, valószínűleg elment volna dolgozni egy patikába, vagy egy kórházba műtősnek, és esti iskolába járt volna. Erre késztették volna a hajlamai. Nem tudta megérteni, hogy az én hajlamaimból csak arra futja, hogy egy sofőrállást szerezzek, és hajtsam a mások kocsiját.

Már említettem, hogy megszállott könyvmoly volt. Mindenekfelett az volt. „Ennek van értelme”, mondta. „A könyvekben minden benne van. Minden szépet, bölcset, fontos dolgot leírtak valamikor. Lehet valaki annyira arcátlan vagy öntelt, hogy ezt tagadja? De hát ki is akarná tagadni? Az ember azért olvas, hogy érezze az életet, hogy életre keltsen a maga számára olyan dolgokat, amelyeknek a létezéséről addig nem tudott. Azoknak a tekervényeknek az agyban mindnek megvan a maga funkciója, némelyik ki sincs használva, minden idegvégződés ingerületre vár. És ez mind benne van a könyvekben. Minden. Az egész őrült világot megtalálod bennük, ha tudod, hol keresd. Az olvasás nem menekülés az életből. Az olvasás az élet. Életet teremt.”

Szerettem hallgatni, amikor így beszélt. És elhittem mindent, amit mondott. De nem tudtam magamra alkalmazni. Nem tudtam úgy olvasni, mint ő. Próbáltam, de egyszerűen nem ment. Ahhoz az kell, hogy az ember képes legyen egyedül maradni. Akarnia kell, nyugodtan, békésen kell tűrnie a magányt. És ez nekem nem felelt meg. Én bepörgök, felidegesedem, ha nincs körülöttem senki. Szeretem, ha emberek vannak a házban, a szobában, meg kutyák meg macskák, beszéd, éneklés, önszántamból sohasem vagyok egyedül. Nekem büntetés az egyedüllét. Az is volt mindig.

Harmincharmadik fejezet

A Mexico City-i repülőtéren nem várt senki. Kivettem a csomagomat, egy darabig ott ténferegtem, várva, hogy talán fölbukkan egy ismerős arc. Vagy valaki, akinek én vagyok ismerős. De sehol senki. Fölvitettem magam a mozgólépcsőn, és megkerestem a Braniff-pultot.

– A nevem Waldron. Nincs üzenet a számomra?

Az alkalmazottnak durva sörteszerű, fekete haja, széles, lapos, kávészínű arca volt. Átnézte az üzeneteket, és a fejét rázta. – Nem, uram. Waldron névre nincs semmi.

– Hol a bár? – kérdeztem.

– Ott fönn, a lépcső végén.

Egy órát ültem a bárban. Megittam három bourbont, ettem hozzá egy csirkés szendvicset. Már éppen indultam volna vissza a Braniff-pulthoz, amikor a hangszóró a nevemen szólított.

– Mr. Waldron. Mr. Harry Waldron. Kérjük, jelentkezzen a huszonnégyes kijáratnál, a kék beszállósávban…

Az utasok már javában mentek kifelé, amikor a kijárathoz értem. Az úticélt jelző táblán Guatemala City állt.

Fölszállás után szemügyre vettem a jegyemet. Úticél: Guatemala City – Tegucigalpa. Megnyomtam a csengőt.

– Hol van Tegucigalpa? – kérdeztem a légikisasszonytól.

– Honduras fővárosa.

– Ez a gép oda megy?

– Igen, uram. Először leszállunk Guatemala Cityben, aztán Tegucigalpában.

Fölhajtottam néhány pohárral. Aztán enni hoztak. Utána elaludtam, amikor fölébredtem, odakint esett az eső. Esett végig Guatemala Cityig. Míg a földön álltunk, kitört egy igazi elektromos vihar. Az eső csak akkor állt el, amikor újra fölszálltunk.

Tegucigalpa nem ideális leszállóhely. Akárki telepedett le ott, akárhány évszázaddal ezelőtt, nem gondolt a repülő masinákra, nem vette figyelembe, milyen problémák adódhatnak, ha egy repülőgépet ilyen hegyek között kell földre tenni. Kinéztem az ablakon. Közeledtünk, az volt az érzésem, mintha a gép pontosan megcélozott volna egy ezer méter magas gránitfalat. Amikor a stewardess egy pillanatra kinyitotta a pilótafülke ajtaját, hallottam, hogy a pilóta nevet. Amitől semmivel se néztem jobb szemmel a hegyeket. Elhatároztam, hogy lehúzom a napellenző függönyt, és nem nézek ki többet, de amikor a gép meredeken bedőlt balra, újra felhúztam. Úgy tűnt, a szárnya vége másfél méternyire van a sziklás hegyfaltól. Aztán egy negyvenöt fokos fordulat és némi meredek zuhanás után a gép puhán földet ért a kifutópályán. Sima ügy.

Ezúttal várt valaki. Egy férfi utaskísérő. Fölkapta a csomagomat, átsietett a repülőtér épületén, végig egy hosszú folyosón; én – mögötte caplattam, át a betonon, aztán fel ~ egy kisebb gép lépcsőjén. Levegő után kapkodtam, a türelmem fogytán; végre leültem, ő pedig kezembe nyomta a jegyemet. – Hová az ördögbe megyek?

– San Jóséba – válaszolta, de már az ülések között nyargalt kifelé. Amint kilépett a gépből, az ajtó becsukódott mögötte. Míg a stewardess biztosította a tolózárakat, a gép gurulni kezdett.

San Jósé felől nem kellett kérdezősködnöm. Az előttem lévő ülés háttámlájának zsebében találtam egy térképet. Továbbá egy nyomtatott prospektust Costa Ricáról. Az első oldalán ez állt:

Tájékoztató nyugdíjasoknak.

Costa Rica szépségei külföldiek ezreit győztek meg arról, hogy e földjén töltsék nyugdíjas éveiket, ahol békében és harmonikusan élhetnek a kétmillió helyi, lakossal együtt, és ahol mindenki teljes személyi szabadságot élvezhet egy békés, stabil és demokratikus társadalomban…

„Teljes személyi szabadság” – ez a kifejezés nem hagyott nyugton. Vajon aki ezt írta, úgy gondolta, lesz, aki ezt elhiszi neki?

Föllapoztam az Általános tudnivalók részt is.

Costa Rica Közép-Amerika déli részén fekszik, délről és délkeletről Panama, északról Nicaragua, nyugaton a Csendes-óceán, keleten a Karib-tenger határolja.

A továbbiakban elmondta, hogy San José 1100 méterre fekszik a tengerszint fölött, hogy a pénznem a colon, hogy a hivatalos nyelv a spanyol és a nemzeti sport a futball.

A Történelem címszó alatt ez állt:

Costa Ricát 1502 szeptemberében fedezte fel Kolumbusz Kristóf, amikor negyedszer és utoljára látogatott az „Indiák”-ra.

Átugrottam néhány sort, aztán ez következett:

A legtöbb latin-amerikai országgal ellentétben Costa Ricában nincs hagyománya a katonai diktatúráknak és juntáknak. Az utolsó felkelés és polgárháború huszonöt éve zajlott le, s utána nyomban megszüntették a hadsereget.

Ez jól hangzott. Aztán megláttam egy rövid bekezdést a Lakosság eredete címszó alatt:

Costa Rica lakosságának nagy része spanyol leszármazott. Az őslakosokból, akik a Kolumbusz előtti korban ezen a földön éltek, ma már csak néhány ezer él az ország területén, szétszórt kis törzsekben.

Félretettem a füzetet, és egy darabig kibámultam az ablakon. Egyre az járt a fejemben, vajon ki gondoskodott arról, hogy az őslakosok „szétszórt kis törzsekben” éljenek, és aki a „teljes személyi szabadság”-ról szóló részt írta, vajon őslakos volt-e.

Harmincnegyedik fejezet

A San José-i repülőtéren Tagge várt, frissen borotválva, az arcán megnyerő mosollyal.

– Egy kis gép vár minket odakint, azzal repülünk Puntarenasba. Csak tizenöt perces repülőút. Utána húsz perc kocsival a part mentén, Juapalába, s maga otthon is van.

– És Thelma?

– Ott várja. Azt ígérte, remek vacsorát főz magának.

Már alkonyodott, amikor fölszálltunk a Cessnával. Egyenesen nyugatnak repültünk, alacsonyan a hegyek között, s amikor a hegyoldal meredeken lejteni kezdett a tenger felé, perzselve fellángolt előttünk a nap. Amikor Puntarenasban leszálltunk, már látni lehetett az óceánt.

A Cessna fültépő zaja és a szél süvítése a kocsiban nagy volt a csend. A gép vezette a kocsit, egy negyvenéves limuzint, amelyben üveglap választotta el az első és a hátsó ülést; Tagge és én hátul ültünk.

– Azt hiszem, tetszeni fog magának a ház – mondta Tagge. – Egymagában áll a dombon, alatta a tengerpart. Juapaláig csak tíz perc séta. És mindössze néhány perces út kocsival Puntarenasba.

– Thelmának tetszik?

– Ez enyhe kifejezés. De perceken belül első szájból hallhatja.

– Maga mit mondott neki?

– Nem sokat. Úgy gondoltuk, ezt inkább magára bízzuk. Azt tudja, hogy maga a mi segítségünkkel szabadult ki a börtönből, és hogy azért hoztuk ide, mert itt találkozhat magával. Nem kérdezősködött. Amióta átadtuk neki a maga levelét, boldogan kooperál.

– Valamit csak kell mondanom neki.

– Nem olvasott újságot. Nem tud róla, hogyan szökött meg. Azt hiszi, mi valamiféle szervezet vagyunk, amely ártatlan elítélteknek nyújt segítséget, új bizonyítékokat keres perújítás céljából.

– Ezt mondta neki?

– Pine célzott valami ilyesmire, gondolom.

– És ha nem akarok neki hazudni?

– Akkor ne hazudjon. – Rágyújtott. – A maga dolga. Ha beszél, kaphat egy rakás olyan kérdést, amire nem tud válaszolni. Ha nem beszél, az ilyen kérdéseket elkerüli.

Közben besötétedett, hirtelen mély feketeség támadt. Az út mentén sűrű növényzet burjánzott, jobbról fölhallatszott a távoli hullámverés.

– És az én kérdéseimmel mi lesz?

– Van kérdése?

– Mit gondol?

– Azt hiszem, a maga helyében csak egy kérdés foglalkoztatna. Vajon szívesebben szagolom-e a virágok illatát és lélegzem be a friss tengeri levegőt egy csodás helyen, az óceán partján, kezemben egy pohár itallal, miközben a feleségemmel társalgok, avagy szívesebben ülök egy hobarti cellában? Lefordultunk az útról. Kanyargós kocsifelhajtó vezetett a cölöpökre épült házig; az óceánra néző ablakokból lámpafény áradt.

– Majd jelentkezünk – mondta Tagge. – Addig is érezze jól magát.

Kinyitottam a kocsiajtót. – És mi történik, ha nem leszek itt, amikor visszajönnek? Mitől olyan biztos benne, hogy nem lépek meg?

– Nem vagyok biztos, de bízom benne. Elég értelmes, gondolom, ahhoz, hogy megragadjon egy jó alkalmat, ha tálcán nyújtják magának.

Vártam, amíg a kocsi kanyarogva eltűnik a domb aljában. Amikor visszafordultam, a terasz korlátjánál Thelma állt, és lenézett rám.

Harmincötödik fejezet

– Még mindig nem tudom elhinni – mondta. – Nem tudom elhinni, hogy itt ülsz, eszel, és velem beszélgetsz. Mindig reméltem, hogy a végén így lesz. Nem akartam feladni a reményt. De egyre nehezebb volt, ahogy múltak a hónapok és az évek, és én egy sort se kaptam tőled. A leveleim meg csak visszajöttek… Most pedig itt ülünk egy idegen országban, ahol nem zavar senki, és én olyan izgatott vagyok, hogy azt se tudom, nevessek-e vagy sírjak…

Már elfelejtettem, milyen kicsike, milyen félénk és sebezhető; megijed a villámlástól, zavarja a tömeg, keveset beszél, és ritkán mosolyog, igyekszik kedvében járni az embernek, melegszívű, kedves és bizakodó, fegyverzet és védőfesték nélkül, egy más kor gyermeke, a hegyekből, aki mezítláb próbál járni rozsdás szögeken és törött üvegcserepek között.

Érkezésem után, amikor fölmentem a lépcsőn és megöleltem, sírva fakadt. A tenyerét a zakóm alá dugta, és az ingemen keresztül éreztem, milyen hideg, mennyire reszket a keze. Hosszú ideig álltunk így, egymást átkarolva, amíg abba nem hagyta a sírást, és meg nem nyugodott egy kicsit. Felnézett rám. – Még bourbonunk is van – mondta.

Pohárral a kezünkben kiültünk a teraszra, körülöttünk fák, lombok, édes, súlyos illatokkal teli éjszaka. Aztán a konyhában álltam, és néztem, hogyan készíti el a vacsorát. És csak beszélt, amíg ettünk, és aztán is, megint kinn a teraszon, míg kávéztunk és hosszú, barna cigarettákat szívtunk.

– Borzasztó volt elmenni Indianából. A közeledben akartam maradni, még akkor is, ha nem láthatlak, nem beszélhetek veled. Ott éltem Hobartban, tudtad te ezt? Egy évig laktam ott, miután feltételesen szabadlábra helyeztek. Egy hirdetésre jelentkeztem, amit egy nő adott föl az újságban, Clara Onnerdonnak hívták.

…Varrónő volt, főleg átalakítással foglalkozott. A legtöbb megrendelés a száraztisztítóból jött. Amikor valamit meg kellett javítani vagy át kellett szabni, hozzá küldték. De már nem győzte egyedül. Olyan iramban hordták neki a munkát, hogy nem tudta elvégezni. Akkor meghirdette az újságban, hogy segítséget keres.

…Első pillanattól fogva remekül megértettük egymást. Ő özvegy volt, egyedül élt. Farmerek voltak, amíg a férje élt. Szívesen beszélt termésről, állatokról, időjárásról meg ételreceptekről, hogy kell ezt főzni, azt sütni. Úgyhogy jól megvoltunk.

…Az emeleten átengedett nekem egy szobát, szinte ingyen, a bérét a fizetésemből vonta le, és külön nekem szerzett egy varrógépet. Tényleg jó dolgom volt. A földszinti nagy nappali szobát műhellyé alakította át, látnod kellett volna, ahogy ott dolgoztunk ketten. Clara sokat beszélt és nevetett, míg a rádió szólt és a két varrógép zúgott…

Aztán egyszerre csak odajött hozzám, átkarolta a nyakamat. – Ó, istenem, Roy, ne engedj annyit fecsegni. Fütyülök az egészre. Most nem érdekel.

Harminchatodik fejezet

Ugyanazt játszottam Thelmával, amit Tagge velem. Tudatosan. Úgy gondoltam, minél kevesebbet tud, annál jobb lesz neki. És talán annál biztonságosabb. Amíg valami jót nem mondhatok, elhatároztam, inkább nem mondok semmit.

– Tudják, mikor lesz az új tárgyalás? – kérdezte.

– Nehéz megjósolni. Néha eltelik egy időbe, míg összehozzák.

– Egész idő alatt, míg börtönben voltam, és utána is, amikor én már szabadultam, de te még benn voltál, nagyon szomorú voltam, úgy gondoltam, hogy a magunkfajta nem rúg labdába, hogy ha egyszer a börtönbe akarják csukni, nincs más választásunk, mennünk kell. És most egyszerre itt vannak ezek az emberek, és egyéb gondjuk sincs, mint hogy segítsenek nekünk. Nem tudom elhinni. És csupa menő ember. Úgy értem, ha mondanak valamit, azt el is lehet hinni.

– Igen.

– Van valami érzésem – folytatta Thelma. – Azelőtt nem voltam benne olyan biztos. Úgy gondoltam, talán van valami furcsa ebben az egészben, aztán még az is, hogy itt, egy idegen országban találkozunk. De azóta rájöttem, hogy a művelt emberek ezt csinálják. Simán, fájdalommentesen. Minden úgy ment, mint a karikacsapás. Gondolod, hogy itt maradunk a tárgyalásig?

– Nem biztos. Gondolom, majd szólnak.

– Fogadok, hogy a tárgyalás is úgy, abszolút simán fog menni. Aztán majd a lapok megírják, hogy végig ártatlan voltál. Alig várom már.

Minél többet beszélt, annál világosabban láttam, hogy nem mondhatom el, amit tudok. Nem viselte volna el. Így aztán csak bólogattam, és válaszolgattam neki, amit jólesett hallania, semmi többet.

Harminchetedik fejezet

Két nappal Costa Ricába érkezésem után zsebre vágtam a betétkönyvemet, és behajtottam Puntarenasba.

A bankban a pénztáros a sarokba küldött egy asztalhoz, amelynél egy kopasz férfi a szemüvegét tisztogatta. Amikor bemutatkoztam, fölállt, kezet fogott velem, és hozatott részemre egy széket.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Waldron. Costa Rica üdvözöl minden új lakót az Egyesült Államokból. Hatezer honfitársa él itt télen-nyáron.

– Tudom. A repülőgépen elolvastam a tájékoztatót.

– Nincs bűnözés. A levegő kitűnő, nagyszerű itt élni.

– Bízom benne.

– – Nem vitás. És önnek gyönyörű háza van. Jó helyen. Juapala kellemes kis falu. Nos… miben lehetek szolgálatára?

Ötszáz dollárért Costa Rica-i pénzt akarok váltani, mondtam neki. Följegyzett valamit egy papírszeletre, és átnyújtotta a titkárnőnek. – Meglátja, milyen sokat ér itt a pénz – mondta. – Később talán befekteti egy részét takarékkötvényeinkbe. Részvényeket is vásárolhat. Legyen szabad megjegyeznem, hogy az ön betétjét képező összeget olyan jól be tudnánk fektetni, hogy ön megélne a kamatokból is, a tőkéhez hozzá sem kellene nyúlnia. – A lány visszajött a pénzzel, és kiszámolta elém.

– Nem árt tudni – mondtam. – Engedjen egy kis időt, amíg berendezkedem. Később majd még beszélünk róla.

– Természetesen. – Fölállt, kezet ráztunk.

– Elképzelhető, hogy még egy ingatlant veszek errefelé – mondtam. – Ehhez nagyobb összeget kellene fölvennem a számlámról. Mi a teendő ebben az esetben?

– Egyszerűen kiveszi. Ahogyan ma is tette.

A bank után lesétáltam az úton egy utazási irodáig, amit már a városba jövet megfigyeltem magamnak. A fiatal nő a pultnál tiszta, de eléggé szűkre szabott iskolás angolsággal beszélt.

– Naponta két gépünk van Rio de Janeiróba. Nyolc órakor és tizenkilenc órakor. Átszállás Panama Cityben, egy óra várakozással.

Ezután egy ingatlanügynökségbe mentem, ahol az ablakba tett tábla szerint beszélték angolul. őszülő nő fogadott, nyakában nehéz ezüstlánc.

– Természetesen ismerjük azt a házat. Nagyon szép ingatlan.

– Igen, az – mondtam. – De lehet, hogy az üzleti elgondolásaim megváltoztatom. Ez esetben rövid határidőn bélül elhagyom Costa Ricát. Gondot okozna eladnom a házat?

Elmosolyodott, és ujjával megérintette nyakláncát. – Nekünk nem az eladás okoz gondot, hanem az, hogy eladó házat találjunk. – Átlapozott egy rakás papírt, és átnyújtott egy listát, rajta vagy húsz-harminc névvel. – Ezek mind olyan vevők, akik nem találnak eladó házat, megbízható helyi lakosok, pénzzel a bankban. Biztosítom, olyan házra, amilyen a magáé, huszonnégy órán belül találnánk vevőt.

Aznap délután ezüstszínű Mercedes hajtott a ház elé, sovány, sötét bőrű, barna öltönyös férfi szállt ki belőle, és elindult a lépcsőn a terasz felé. Elé mentem üdvözölni.

– Senor Waldron?

– Az vagyok.

– Én Ruiz kapitány vagyok. Szeretném üdvözölni Costa Ricában.

– Nagyon kedves.

– A Puntarenasi Bevándorlási Hivatalban dolgozom.

Majdnem megkínáltam valamivel; de aztán meggondoltam magam. – Bevándorlási Hivatal? Talán olyasvalamit követtem el, amit nem kellett volna?

– Ugyan, dehogy. Normális körülmények között megkérnénk, hogy fáradjon be hozzánk és jelentkezzen be, de mivel ma délután amúgy is Juapalába kellett jönnöm, úgy gondoltam, megtakaríthatom magának ezt az utat.

– Hát… Köszönöm.

– Ha ideadná az útlevelét, magammal vinném. Egyik beosztottam majd elintézi a bejelentést, ön pedig aláírhatja majd, amikor legközelebb Puntarenasba jön.

– És miért ne vihetnem holnap délelőtt magam be az útlevelet? Egyszerre elintéznénk az egészet.

– Ezt is megtehetjük – mondta mosolyogva, és kifelé fordította két tenyérét. – De ha már eljöttem idáig…

Az útlevelem a hálószobában volt. Thelma strandköpenyben aludt. Amikor visszatoltam a fiókot, fölriadt.

– Szia.

– Aludj tovább.

– Mi van?

– Csak egy helyi rendőrtisztviselő. Még kell néznie az útlevelemet. A teraszon vár.

– De ugye nincs semmi baj?

– Nincs. Bürokrácia.

Miután Ruiz elment, Thelmával lesétáltunk a partra, és úsztunk egyet. Már négy óra elmúlt, mire visszatértünk. Míg Thelma zuhanyozott, felhívtam a puntarenasi ingatlanirodát.

– Itt Waldron. Ma reggel beszéltünk a juapalai házamról.

– Igen, emlékszem.

– Most kaptam meg az értesítést, amire vártam. Úgy tűnik, el kell adnom a házat.

– Értem.

– Szeretnék minél hamarabb vevőt találni. Intézkedne?

– Igen, természetesen, Mr. Waldron – mondta a nő rövid hallgatás után. – Egész biztos, hogy hamarosan jelentkezem.

Harmincnyolcadik fejezet

Két nappal később Thelmával bementünk Puntarenasba. – Szeretnék körülnézni a boltokban – mondta Thelma –, vennék egy spanyol-angol szótárat és egypár kacatot. Nem kell velem jönnöd, ha nincs kedved.

– Nekem is van néhány elintéznivalóm. Egy óra múlva találkozunk a téren a szökőkútnál.

Letettem Thelmát, parkoltam, és egyenest az ingatlanügynökségre mentem. Azt a nőt kerestem, akivel a múltkor beszéltem.

– Mi újság? – kérdeztem.

– Egyelőre semmi, Mr. Waldron. – Még nincs.

– Amit a minap mondott, annak alapján azt hittem…

– Biztosra veszem, hogy hamarosan találunk vevőt. Amint valami jó hírein van, felhívom.

Mielőtt kimentem, megkérdeztem tőle, hol a Bevándorlási Hivatal. Az ajtóból egy ötemeletes épületre mutatott, a rakpart közelében.

Közelebbről láttam, hogy az épületet zöld csempe borítja. De belülről úgy festett, mintha sose fejezték volna be. Nyers gipszfoltok, repedések a mennyezeten, hiányzó padlócsempék. A felvonó sem volt valami bizalomgerjesztő, inkább gyalog mentem föl a harmadik emeletre, Ruiz irodájába:

– Ruiz kapitány San Jóséban van – mondta a titkárnő.

– Mikorra várják vissza?

– Angolul én nem… – mondta, és magyarázó kézmozdulatot tett.

Lassan elismételtem. – Mikor jön ide vissza?

– Nem tudom. Holnap talán.

– Nála van az útlevelem. Visszakaphatom?

Mosolyogva bólintott. – Igen. Ruiz kapitánytól. Amikor visszajön Puntarenasba.

Thelma már várt rám a térén. – Minden rendben? – kérdezte.

– Hát persze. Járjunk egyet.

A nap hátralevő részét Puntarenasban töltöttük; mászkáltunk az utcákon, bekukkantottunk kávézókba, jártuk a boltokat. A kikötő mellett, egy szabadtéri vendéglőben megebédeltünk, néztük az induló és érkező komphajókat. Amikor fizettem, megkérdeztem a pincértől, hova megy a komp.

– Nicoyai-félsziget – mondta. – Nagyon szép. Playas hermosas[1]. Jó úszni. Sok szép part.

– Átviszik a kocsimat is?

– A kocsit. Sí[2]. A hajón. Kisétáltunk a kikötőbe. – Van kedved egy kis hajókázáshoz? – kérdeztem Thelmát.

– Hát persze.

– Átvisszük komppal a kocsit, és körülnézünk. Ha kocsival át lehet kelni, nyilván utak is vannak.

– Nincs túl késő? Mire átérünk, fordulhatunk is vissza.

– Nem jövünk vissza. Keresünk helyet éjszakára.

– De nem hoztam magammal ruhát.

– Veszek neked ruhát.

– Még egy pulóvert se hoztam magammal.

– Veszek neked pulóvert. Gyere. Mulatunk egyet. A félszigeten tartjuk a nászutunkat.

Átkarolta a nyakamat. – Azt hittem, ezt csináljuk már három napja, nászúton vagyunk.

– Úgy is van. És még tovább csináljuk.

Harminckilencedik fejezet

Öt napig maradtunk. Először északnak hajtottunk, Nicoyába, aztán tovább Santa Cruzba, a nyugati partokra. Onnan délnek bukdácsoltunk, cikcakkban, földutakon, félmeztelenül, nevetve és bortól mámorosan, egyik strandról a másikra, aludtunk motelban, aludtunk a kocsiban, aludtunk földre terített takarón, szeplősen, napbarnítottan, hajunkban homok és a tenger sója, minden nélkül, csomag nélkül, határidő, menetrend, könyv és térkép nélkül. Fizess, és élvezd, amit a pénzedért kapsz: aludni, enni, gyalogolni, futni, úszni, meztelenül rázuhanni az ágyra, a földre vagy beleesni a kocsiba, föl újra, még egyet úszni, aztán tovább, akárhová.

Így akartam. Thelmával akartam eltölteni azt a pár napot, tele pénzzel, és sehol semmi, ami arra kényszerítene, hogy valaha látott, ismert dolgokra emlékezzünk, vagy valamire, aminek bárhol, bármikor részei voltunk, így akartam: őrültnek és valószínűtlennek. Idegen nyelv a fülünkben, idegen ételek, idegen helyek, és arcok, amelyek nem emlékeztetnek Nyugat-Virginiára, Észak-Karolinára, Chicagóra, Indianapolisra vagy egy börtöncella belsejére.

De előre tudtam, amikor Puntarenasba visszaérkezve kihajtok a kompból, a pókháló, amelyet hátrahagytam, ott vár már rám, a rejtélyek változatlanul, mindaz, amit nem tudtam kibogozni vagy elfelejteni. De addig, amíg ez a szó nem kaparint ismét a hatalmába, holnapig valami különlegeset, valami soha nem látottat, valami roppant titkosat szerettem volna nyújtani Thelmának és magamnak. ő is ezt akarta. És sikerült. Jobban, mintha előre elterveztük vagy megálmodtuk volna.

Negyvenedik fejezet

Reggel tízkor érkeztünk Puntarenasba. Thelma a kocsiban várt, amíg én beugrottam az ingatlanirodába. Az őszülő hölgy – aznap is az ezüstnyaklánccal a nyakában – meglátott, és elém sietett. Az arca csupa mosoly.

– Még semmi újság, Mr. Waldron.

– Ezt nem értem.

– Mit nem ért?

– Azt hittem, mostanra már talál vevőt.

– Én is azt hittem, de előfordul, hogy rosszul ítéljük meg a helyzetet. Legyen türelemmel. Hamarosan adódik valami.

Ruiz nem volt az irodájában. Kávézni ment, mondta a titkárnője.

– Hol szokott kávézni? – kérdeztem.

– Néha otthon.

– Ma is hazament?

– Nem tudom.

Az íróasztala előtt álltam, lenéztem rá, meredten és szótlanul.

– Mi az? – kérdezte. Mozdulatlanul néztem, merev arccal: Egy idő után nem bírta tovább. – Tényleg nem tudom… – mondta, de saját magával se sikerült elhitetnie, és tudta, velem se. Úgyhogy a végén elárulta, hol van Ruiz. A helyiség az iroda közelében, egy vaskos, ódon épület második emeletén volt, a kikötőre néző ablakokkal. A mennyezeten hatalmas ventillátorok forogtak, fehér ruhás férfiak kártyáztak, kávét ittak, és fekete szivarokat szívtak.

– Nagyon örülök, hogy látom – üdvözölt Ruiz.

– Kerestem az irodájában. Szeretném visszakapni az útlevelemet.

– Hogyne, kérem. Holnap vagy holnapután.

– Azt mondta, csak formaság. Mindössze pár percet vesz igénybe.

– Általában így igaz.

– Hogyhogy általában?

– San Joséból a főnökeim évente egyszer átvizsgálják minden külföldi iratait. Az ön útlevele nálam volt, és azt is elkérték. Rosszul időzítettük. Mindenestül kicsúszott a kezemből.

– Tudja, hogy még nyugtát sem adott róla?

– Nem szükséges. Amikor visszakapom az útlevelet, személyesen kézbesítem magának. Nincs oka nyugtalankodni.

Mikor visszamentem a kocsihoz, Thelma megkérdezte: – Mi tartott ilyen sokáig?

– Bürokrácia, megint.

– De semmi baj?

– Semmi baj.

Negyvenegyedik fejezet

Amikor fölkanyarodtunk a házhoz, a bejáratnál egy kocsi parkolt. Odabent ingujjra vetkőzve, kigombolt gallérral Tagge és Pine várt ránk egy acélszürke hajú, ápolt, hűvös tekintetű, szivarozó férfi társaságában, akit nem ismertem. A szobában teli hamutartók, nehéz forró levegő.

– Reggel óta várjuk. Két nap óta keressük – mondta Pine, amint Thelmával beléptünk az ajtón.

Tagge a szavába vágott. – Sebaj, Ross. Nem történt semmi baj. – Aztán felém fordult, és a harmadik férfira mutatott. – Fogjon kezet társunkkal. Reser tábornok…

– Nyugalmazott – mondta a férfi, és izmos arcát mosolyra kényszerítette. – Töm Reser. – Kezet nyújtott.

– …Roy Tucker – folytatta Tagge –, és a felesége, Thelma.

Mindketten kezet ráztunk Reserrel, Tagge mézes hangon folytatta. – Ne haragudjon, Mrs. Tucker, amiért így betörtünk a házába, de nem akartunk visszamenni a városba, és kockáztatni, hogy elkerüljük önökét. Meg kell valljam, mintha más emberek lennének azóta, hogy utoljára találkoztunk. Napbarnítottak, kipihentek. Costa Rica alighanem igen jót tesz maguknak.

– Nagyon tetszik nekünk – felelte Thelma. Aztán hozzám fordult. – Gondolom, ti beszélgetni akartok. Én megyek, kitakarítok.

– Költözzünk ki a teraszra – javasolta Reser, miután Thelma kiment.

Pine egész idő alatt engem nézett, az állizmai rángatóztak, az ajkát úgy préselte össze, mintha vonalzóval húzták volna ki.

– Kezdem elveszíteni a türelmemet, Tucker – mondta, mihelyt kiléptünk a teraszra. – Ha esetleg eddig még nem jött volna rá, ki adja itt az utasításokat, közlöm magával, hogy mi. Ha azt mondjuk, érintkezésben maradunk magával, akkor elvárjuk, hogy itt legyen, ahol el tudjuk érni.

Megfordultam, ránéztem, ő pedig folytatta. – Maga nem tesz nekünk szívességet. Nem ez a dolgok rendje. Maga csak egy eszköz a mi kezünkben…

– Elég lesz ebből, Pine! – Reser pattogva köpte ki magából a négy szót.

– Mégis mit akar ezzel mondani Pine? – fordultam Tagge-hez.

– Nem érdekes… – mondta Tagge.

– De igen. Hogy értette?

– Miért kell úgy bánnunk ezzel az emberrel, mintha üvegből lenne? – kérdezte Pine. – Ha most tesszük helyre…

– Ide figyeljen, maga gazember… – kezdtem.

Tagge odasétált közénk.

– Jó, jó. Ebből elég.

– Várjon odabent, Pine – mondta Reser.

– Micsoda?

– Azt mondtam, menjen be, és csukja be maga mögött az ajtót.

– Egy pillanat. Tisztázzunk valamit…

– Nyugalom, Ross. Ne felejtsük el, kik vagyunk, és mit csinálunk. – Tagge Reserre nézett. – Ezt egyikünknek sem szabad elfelejtenie. – Cigarettát vett elő, rágyújtott. – Namármost… – kezdte. – Tuckernek és nékem beszélnünk kell egymással. – Azt hiszem, az a legjobb, ha négyszemközt beszélünk. – A teraszajtó felé biccentett. – Pár perc múlva utánatok megyünk.

Ezúttal senki sem vitatkozott. Reser megfordult, átsétált a teraszon, besétált a házba. Pine utána.

Tagge leült az asztalhoz a terasz szélén, én is leültem vele szemben. A napernyő nagy kerek árnyékot vetett ránk.

– Kellemes ez itt. Meleg, párás. Ezt szeretem. Mindig is ezt szerettem. Nyolc évet töltöttem Nyugat-Afrikában; Nigériában, Kamerunban, a Kongóban, bejártam az egész egyenlítő mentét. Életem legszebb korszaka ez. Mások lelassulnak a melegben. Én felgyorsulok. A fejem jobban működik, az izmaim lazák és ruganyosan mozognak. – Fölnézett az égre. – A nap meredeken tűz, aztán jön egy kiadós zápor, párolog a föld. Nagyon jót tesz, azt hiszem. Nekem legalábbis. Amíg szundíthat egyet az ember. Ilyen éghajlaton szükséges a délutáni alvás. – Keresztbe tette a lábát, és a talpát a korlát legalsó nádjának támasztotta. A fák koronáján túl az óceánt kémlelte.

– Hadd mondjak valamit Pine-ról – mondta. – Kitűnő fiatalember. Egyike a legjobb fejeknek azok közt, akikkel valaha kapcsolatba kerültem. Vannak elgondolásai. De fiatal. Ezt maga is láthatja. És türelmetlen. Hosszú az út és nagy az idő a szakácskönyv receptje és a kész étel között. És ő nehezen emészti ezt meg. Ráadásul sznob is. Az intellektuális fajtából.

Azt hiszi, ha valaki nem olyan okos, mint ő, arra nem is érdemes odafigyelni. És mivel nemigen akad hozzá hasonlóan okos pali érti, mire gondolok?

– Fütyülök az okosságára. Nem vagyok hajlandó a dumáját végighallgatni…

– Másrészt viszont fél magától. Gerald Henemyer, akit Chicagóban ledobott a lépcsőn, a barátja. Pine-t egészen megrázta, amikor az esetről hallott. Pine nem fizikai alkat. ő mindent diplomatikusan próbál megoldani. Az ő szemében értéktelen az az ember, aki, ha földühítik, hülyére veri a másikat. És ettől halálra rémül.

Tagge egyik cigarettáról a másikra gyújtott, és a csikket a terasz körüli bokrok közé pöckölte. – Errefelé, nincs erdőtűz – mondta. – Még lángszóróval se lehetne tüzet gyújtani. Nehéz, nedves levegő. Kedvelem.

Kényelmesen elterpeszkedett egy karosszékben, és dohányzott.

– Ma délután négykor Kaliforniába repülünk – mondta egy kis hallgatás után. – Különgéppel. Egyenesen Long Beachre.

– Úgy érti, én is magukkal megyek?

– Ahogy mondja.

– Mennyi időre?

– Nem tudom pontosan. Egy hét, tíz nap. Talán kevesebb. Úgy gondoljuk, a helyzet hamar beérik, ha egyszer nekikezdünk.

– Miféle helyzetről beszél? Mi fog beérni?

Nyílt tekintettel nézett rám. – Ezekre a kérdésekre én éppen úgy nem tudom a választ, mint maga. Csak azt tudom, mit kell tennem, azt is csak, mert valaki megmondja. És ha eljön az idő, maga is meg fogja tudni, mit kell tennie, mert magával is közli majd valaki. De egyikünk sem ismeri az egészet – és a szoba felé mutatott, ahol Pine és Reser várakoztak. – Csak részleteket.

Megfordítottam a székemet, hogy pontosan szembekerüljek vele.

– Lehet, hogy van egy probléma. Nincs nálam az útlevelem.

Elmeséltem neki az esetet Ruiz kapitánnyal.

– Úgy hangzik, mintha rutindolog lenne – mondta, amikor befejeztem. – Nincs ok aggodalomra. Azért adtuk az útlevelet, hogy legyen a kezében egy, szolid dokumentum, amivel igazolni tudja magát. Ennyi az egész.

– Azt akarja mondani, ha Kaliforniába megyek, nem lesz rá szükségem?

Tagadóan rázta a fejét. – És ahhoz sem kell majd, hogy ide visszatérjen. Csak egy belépőkártya. Arról pedig majd mi gondoskodunk.

– Úgy érti, van olyan ország, ahová csak útlevéllel léphetek be, máshová viszont nem kell?

– Pontosan. – Elnyomta a csikket, felém fordult, és rám mosolygott. – Ha például Brazíliába, Rio de Janeiróba akarnék menni, szükségem lenne útlevélre.

És én csak ültem, néztem, és értettem. Lehetetlen volt nem értenem.

Negyvenkettedik fejezet

Amint Thelmával beléptünk a szobába, a három férfi, Tagge, Pine és Reser elhallgatott. Fölnéztek ránk. Kínos csönd támadt. Letettem a bőröndöket. Tagge előbb Pine-ra nézett, aztán Reserre, aztán odalépett hozzám.

– Sajnálom – mondta –, igazán kellemetlen. És azt hiszem, az én hibám. Azt hittem, elég világosan beszéltem, de úgy látszik, tévedtem. Mrs. Tucker, erre az útra magát nem vihetjük el.

– De igen. Ha én megyek, ő is jön – mondtam.

– Sajnálom. Én megértem. És biztosítanánk az ön számára is a lehetőséget, ha tudnánk. De erről most szó sem lehet.

– De igen.

– Nem önkényeskedés ez, Tucker. Ebben a kérdésben nem én döntök. Már mondtam magának az előbb, hogy én is utasításokat hajtok végre, akárcsak maga.

– Lehet. De ez egy olyan utasítás, amit nem teljesítek – mondtam. Tagge-re néztem. Aztán Pine-ra. Pine szeme hirtelen felcsillant. Odament Tagge-hez.

– Eddig megpróbáltuk rugalmasan kezelni magát – folytatta Tagge –, de most más a helyzet.

– Marvin, támadt egy ötletem – vágott közbe Pine. Az ablakhoz sétált, Tagge utána. Thelma és én úgy álltunk ott, mint két büntetésre váró gyerek, és figyeltük őket, ahogy a szoba másik végében beszélgetnek.

Aztán Tagge megfordult, és odajött hozzám. – Rossnak pompás ötlete támadt, és biztosra veszem, hogy igaza van. Túl mereven fogtam fel a dolgot. – Thelmára nézett. – Felejtse el, amit az előbb mondtam. Természetes, hogy a férjével akar maradni, így is van rendjén.

Harmadik rész

Negyvenharmadik fejezet

Emlékszem, a tankönyveim szerint Los Angeles Kalifornia állam legnépesebb városa, legfontosabb tengeri kikötője és legjelentősebb ipari központja. És az Egyesült Államok legnagyobb kiterjedésű városa.

Én sosem jártam ott, Thelma viszont igen. Amikor elment Hobartból, San Bernardinóba költözött az unokatestvéréhez.

– Mielőtt oda mentem, azt hittem, nagyon fogom szeretni Kaliforniát – mondta. A magánrepülőgép Costa Ricából északnak repült. Mi ketten hátul ültünk, Tagge és a másik kettő elöl, dohányoztak. Halkan beszélgettek.

– Szerettem képeket nézegetni Kaliforniáról – mondta Thelma –, csupa narancsliget és pálma, csupa nyugodt, pihent ember, aki kertekben sétál, ingujjban, nyári ruhában, vagy napernyők alatt üldögél a parton…

És a filmek… ettől persze mindenki odavan. Gyerekkorom óta bújom a filmmagazinokat. Igyekszem megjegyezni, amit olvastam, nézem a nagy házakat úszómedencével, és a sztárokat nyitott, fehér sportkocsijukban. Így aztán, amikor Fay hívott, hogy költözzek hozzá, teljesen megzavarodtam, nem tudtam, mit válaszoljak. Nem akartam elmenni Hobartból, nem akartam távol kerülni tőled. De aztán úgy okoskodtam, ha amúgy sem hallok felőled, nem láthatlak, nem beszélhetek veled, miért ne várhatnék rád Fay házában ugyanúgy, mint Clara Onnerdon hobarti bútorozott szobájában.

Magányos is voltam. Főleg miattad. És szükségem volt velem egykorúak társaságára. Szükségem volt egy barátnőre, valakire a családból, aki ismer, tudja, hogyan gondolkozom. Amikor Fay hívott, először nem mentem. Aztán mégis. És tudod, hát rettenetesen meglepődtem. Szóval valamikor Los Angeles biztosan nagyon kellemes hely lehetett. Ha nem lett volna az, biztos nem özönlik oda annyi ember, nem igaz? De most… hát majd meglátod, ha odaérünk… az az érzése az embernek, hogy ott a kocsik élnek, az emberek meg csak azért vannak, hogy kiszolgálják, életben tartsák őket.

Még lélegezni is nehéz. Komolyan. Vannak napok, amikor az óceántól San Bernardinóig az egész eget sárga felhő borítja. Az ember szeme ég és könnyezik, és amikor először jár ott, nem érti, mitől. Az emberek meg még nevetnek is rajta, és elmagyarázzák neki, hogy ez semmi, csak a szmog. Pedig ez egyáltalán nem nevetséges. Az ember arra gondol, talán akkor is nevetnének, ha valaki patkánymérget tenne a kávéjukba. Nem értem, hogyan bolondulhat valaki annyira egy városért, hogy még akkor is szereti, amikor ilyen rémes.

És a zöldségnek és a gyümölcsnek sincs jó íze. Húsos, nagy és élénk színű, de amikor beleharapsz, nem tudod, mit eszel. A kaliforniai paradicsomnak még az íze sem paradicsomíz. Olyas mesterséges íz, mintha műparadicsomgyárban készülne. A nyakad teheted rá, hogy aminek Kaliforniában jó íze van, azt importálták valahonnan.

Tudod, az egész egy sivatag. Mielőtt a várost odaépítették, az egész egy sivatag volt, és most is úgy érzed, mintha nem teremne, nem élhetne meg ott semmi. Hiába az a sok cifra ház és lakás, a forgalom, a pénz meg a föl-alá flangáló kiöltözött népség, az ember úgy érzi, ott csak meghalni lehet; minden és mindenki csak azért ment oda, hogy meghaljon.

Ültem, hallgattam, ahogy beszél, éreztem a vállát a vállára mellett, kezét a karomon; a puha felhőhegyeket néztem az ablakon át, és azon gondolkoztam, elmondjam-e neki az igazat. Vagy egy részét. Meg akartam tartani, biztonságban, minden módon, szerettem volna megvédeni. És ha ez nem menne, segíteni akartam neki abban, hogy magát védhesse meg legalább. Legszívesebben azt mondtam volna neki: „Nézd, kedves, sarokba szorítottak. Fogoly vagyok, és az vagy te is.” De nem volt mód rá, hogyan mondjam meg, nem tudott volna mit kezdeni egy ilyen közléssel. Túl sok lett volna neki. Azonnal menekülni akarna. És azt akarná, hogy én is vele fussak. És nincs mód rá, hogy elmondjam neki az igazat, és nincs olyan hely, ahová elfuthatnánk.

Negyvennegyedik fejezet

Már besötétedett, amikor leszálltunk a Long Beach-i repülőtérre. Tagge átkísért minket az épületen, és beültetett egy kocsiba.

– Santa Monicába mennek, a Sutter Hotelba. Mr. és Mrs. Waldron nevére foglaltattunk szobát. Nem kell a telefont őrizniük, de ne menjenek túl messzire. Egy-egy alkalommal ne maradjanak távol egykét óránál tovább. Hamarosan jelentkezem, valószínűleg holnap. – Átnyújtott egy borítékot. – Itt egy kis zsebpénz.

A szálloda tetszett, éppen olyan volt, amilyennek egy kaliforniai hotelnak lennie kell. Egy főútvonal mellett állt, le lehetett látni belőle az óceánra; pálma, úszómedence pontosan a nagy hall mögött, és végtelen menetben szőke, hosszú lábú lányok és fehér cipős, derékig nyitott inges férfiak. A lift felé menet Brookshire-t láttam az előtérben ülni.

A szobánk a kilencedik emeleten volt, az út túlsó oldalán elterülő parkra nézett. Odalent vagy hatvan méterre tőlünk a strand és az óceán.

Mihelyt az ajtó becsukódott mögöttünk, és egyedül maradtunk, Thelma odalépett a telefonhoz.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Felhívom Fayt. Megölne, ha megtudná, hogy itt vagyok és nem hívtam fel azonnal.

Odamentem hozzá, kivettem kezéből a kagylót, éppen, amikor jelentkezett a telefonkezelő.

– Elnézést – szóltam bele. – Majd később…

– Mi bajod? – kérdezte Thelma, amikor letettem a kagylót.

– Semmi.

– Miért nem telefonálhatok?

– Szerintem nem okos ötlet.

– Egy perc az egész. Csak meg akarom mondani, hogy itt vagyok.

– Használd az eszed, drága. Próbáld meg használni az eszed.

– Úgy érted, azért, mert… Nem tudom, mire célzol…

– Úgy értem, nem éppen vastag betűs újsághír, hogy kiszabadultam.

– De hát törvényes, meg minden…

– Persze. De reklámozni azért nem kell.

– Ezért használunk más nevet?

– Részben. Tagge nem szeretné, ha újságok ítélkeznének az ügyemben, mielőtt bíróság elé kerül.

Nem szerettem hazudni neki. Nem is tudok hazudni. De nem tudtam mást kitalálni.

– Még mindig nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy felhívom-e az unokatestvéremet San Bernardinóban. Légy nyugodt, nem az lesz az első dolga, hogy a lapoknak telefonáljon.

– Nem tudom előre megmondani, mit csinál majd, és nem is érdekel. Egyszerűen nem akarom, hogy beszélj vele. Érthető?

– Érthető. Azért nem kell megdühödnöd.

– Nem vagyok dühös.

– Akkor miért ordítozol velem? Bevonult a fürdőszobába, magára zárta az ajtót, és hallottam, hogy sír. Szerettem volna utánamenni és beszélni vele, de nem mentem. Kiálltam a teraszra, elszívtam egy cigarettát, és néztem az óceánt.

Hamarosan hallottam, hogy nyílik a fürdőszobaajtó. Thelma kijött a teraszra, fürdőköpenyben, és átkarolt.

– Ne haragudj. – mondta.

– Nincs miért haragudnom.

– Nem baj. Akkor se haragudj. Én nem szeretek veszekedni veled.

– Minden rendben – mondtam. – Nem veszekszünk. –, Átöleltem, és megcsókoltam. Hozzám bújt, a fejét a mellemre hajtotta.

– Akarsz valami őrültet hallani? Ahogy ott bent sírtam és sajnáltam magam, és igyekeztem dühös lenni rád, egyszerre csak szerettem volna… érted… Hirtelen olyan furcsán éreztem magam belül. – Megfogta a kezem, és a combja közé tette.

– Nekem nem tűnsz furcsának – mondtam.

– Nem is úgy értem, hogy furcsa. Tudod, mire gondolok.

Leültem egy székre, ölembe húztam Thelmát, és szétnyitottam a fürdőköpenyt ott a teraszon, a hűvös óceáni levegőben.

– Jaj istenem, Roy. Meglátnak.

– Nem látnak meg. Így van rendjén. Ez Kalifornia. Kaliforniában az emberek mindent házon kívül csinálnak.

– De föl vagyunk öltözve.

– Nem baj. Jólesik, nem?

– Ha te mondod.

Később bevittem, levetkőztünk, feküdtünk az ágyon, és a holdfény besütött az ablakon. Így aludtunk el.

Negyvenötödik fejezet

Reggeli háromkor mindketten felébredtünk. Dideregtünk a csípős hajnali levegőben. Thelma bebújt az ágyba, és én ráterítettem egy pokrócot, amit a szekrényben találtam.

– Így már jobb – mondta Thelma. – Most már nem fázom, de mindjárt éhen halok. Miért vagyok ilyen éhes?

– Nem vacsoráztunk. Talán ezért.

– Kilukad a gyomrom.

Fölvettem a kagylót. Hosszú várakozás után egy férfihang jelentkezett.

– Van rá mód, hogy még fölhozathassunk valami ennivalót? – kérdeztem. – Éhesek vagyunk.

– Sajnálom, uram. A szobaszolgálat kettőig tart. De a földszinten van egy egész éjjel nyitva tartó kávézó.

– ők nem küldenek föl?

– Attól tartok, nem – mondta. – Csak helyben szolgálnak fel.

Letettem a telefont, és öltözködni kezdtem.

– Nem fontos – mondta Thelma. – Ne menj le. Kibírom, ha kell.

– Lehet, hogy te igen, de én?

Húsz perc múlva már vissza is értem. Négy hamburgerrel, négy chilis hot doggal, egy zacskó pomfrittel és négy pohár forró kávéval. Az ágyban ülve az utolsó morzsáig mindent megettünk, csatát vívtunk az utolsó hasáb sült krumpliért, és benyakaltuk a kávé minden cseppjét. Az üres zacskót és a kartondobozokat a fürdőszobai szemeteskosárba dobtam, lefeküdtem, és eloltottam a lámpát.

– Ez már valami – mondta Thelma.

– Elég volt?

– Olyan gyorsan ettem, hogy még nem tudom. – Hozzám bújt, fejét vállamra, lábát lábamra fektette. – Sültkrumpli-szagom van – mondta. – Mit szólnál hozzá, ha valaki zsíros kézzel és hagymás lehelettel szeretgetne egy kicsit?

– Hadd gondolkozzam rajta.

– Már késő. Én már döntöttem.

Fölemelkedett, és lassan rám feküdt. – Ez már igen. Nem örülsz, hogy fölébredtél?

Negyvenhatodik fejezet

Odakint sűrű köd volt. A távolból hallátszott a ködkürtök bugása.

– Hány óra? – kérdezte Thelma. Felkattintottam az éjjeliszekrényen a lámpát, és megnéztem az órámat. – öt.

– Tessék, itt az eredménye, hogy megittam azt a sok kávét. Nem tudok aludni.

– Én sem. Akarsz hancúrozni?

– Viccelsz. És te?

– Hát persze, miért ne?

– Szájhős. Ha nem esik nehezedre, én még várnék egy kicsit.

– De aztán ne mondd, hogy én nem akartam.

A vállamra hajtotta a fejét, aztán kis idő múlva megszólalt: – Nem tudom, számít-e neked, de én senkivel sem csináltam semmit, amíg börtönben voltunk… vagyis voltál.

– Sose kérdeztem.

– Tudom, hogy nem. De én azért megmondom.

– Jó.

– Nem örülnél, ha csináltam volna, ugye?

– Nem nagyon, gondolom.

– Szóval így jobban szereted, hogy nem csináltam, igaz?

– Hát persze. Más is így lenne vele.

– Egész idő alatt rád gondoltam. Jól emlékezetemben tartattalak, hogy mindig lássalak. Nem jártam el hazulról, nem jártam társaságba, így aztán nem is volt rá alkalom, hogy valakinek ötletei támadjanak velem kapcsolatban, vagy hogy egyszerre csak olyan helyzetbe kerüljek, amiből nem tudok kimászni. Hobartban, darával, úgy éltünk, mint egy kolostorban. Néha napokig még csak nem is láttam férfit. Nem számítva persze a postást meg hasonlókat, de őket is csak másodpercekre.

Hanyatt fordult, és a feje alá gyömöszölte a párnát. – Amikor Fayhez kerültem, kicsit más lett a helyzet, mert ő meg Pearse (a férje, már mondtam, azt hiszem) néha szerettek egy kicsit italozni meg kártyázni, úgyhogy többnyire volt vendég a házban. De a barátaik hamarosan rájöttek, hogy férjnél vagyok. Mindenkinek azt mondtuk, hogy Venezuelában dolgozol egy olajfúrásnál, de én nem mehettem veled, így aztán tudhatták, hogy nem keresek kalandokat. Fay és Pearse jópofán csinálták. Úgy bántak velem, mint egy tízéves kislánnyal, aki sose járt még találkára, vagy még sose csókolózott.

Fay egyszer elmesélte, hogy Pearse jól lehordta Fred Bazleyt. ő is egy barátjuk volt a garázsból, ahol Pearse dolgozik, és az egyetlen, aki nem kapta meg a drótot rólam. Amolyan nők kedvence. Vagy legalábbis annak képzelte magát. Pofaszakáll, szűk nadrág, és az inge ujját mindig jól feltűrte, hogy látszódjék, milyen izmos a karja. Jól megnézett magának, és úgy döntött, gondolom, hogy könnyű zsákmány leszek. De én hamar elintéztem. És ha ez véletlenül nem lett volna neki elég, Fay is rárakott egy lapáttal. És a végén szépen, érthetően közölte vele, hogy én nem szerepelek az étlapon, így mondta neki Fay. Mindig olyan viccesen tudott beszélni. Mindenesetre Fred Bazleyt jól kiosztotta. Szegény úgy megkapta a magáét, hogy utána, amikor átjött hozzánk, alig mert hozzám szólni. Mindig attól félt, hogy félreértem. Aztán egy idő múlva megszokta, és attól fogva éppen olyan kedves és barátságos volt hozzám, mint a többiek. Oldalt fordult, arca az arcom mellett. – Látod – mondta –, tudom én, mit csinálok. Nem vagyok egy isten háta mögötti tanyáról szalajtott liba. Tudok én vigyázni magamra.

Negyvenhetedik fejezet

Reggel nyolckor a telefon ébresztett. Thelma még aludt. Gyorsan fölkaptam a kagylót. – Menjen ki a szálloda főkapuján – közölte egy női hang –, menjen át az úttesten, a park mellett forduljon jobbra, és menjen előre százötven métert. Valaki várni fogja, pontosan nyolc harminckor – és letette a kagylót.

Gyorsan lezuhanyoztam, megborotválkoztam, és felöltöztem. Az asztalon találtam egy szállodai levélpapírt. Ráfirkantottam: „Sétálni mentem. Tízre itt vagyok.” A fürdőszobába tettem be, a mosdókagylóra, ahol Thelma biztosan megtalálja, amikor fölkel.

Tagge egy meredek parton várt, egy padon ülve.

Nyirkos hideg volt, az óceán fölött nehéz párafüggöny, a datolyapálmák sorai között lassan hömpölygött a talaj menti köd.

– Hűvös van – mondta Tagge. – Reggelizett?

– Még nem. A telefonra ébredtem.

– Ne izgassa magát. Én le se feküdtem. – Úgy is festett. Az arca szürke, szeme alatt sötét foltok, öltönye gyűrött.

– Nem akar meginni valahol egy kávét? – kérdeztem.

– Nem, nincs rá időm. – Az órájára nézett. – A következőt kérem magától. Pontosan tizenegykor menjen ki a hotel hátsó kapuján, forduljon jobbra, és gyalogoljon el a Santa Monica Boulevard-ra. Ott van egy taxiállomás. Fogjon egy taxit, és vitesse el magát az Akronig, a Sepulveda Boulevard-ra. A sofőr tudni fogja, hol van…

– Mi az az Akron?

– Egy áruház. Amikor odaér, szálljon ki a taxiból. Közvetlenül maga mögött meglát egy zöld Pontiacot. Beül hátra, a sofőr oda viszi, ahová mennie kell. Reser várja. – összehúzta a kabát ját. – Úristen, milyen hideg van itt.

Valamelyik belső zsebéből cigarettát halászott elő, rágyújtott. – Műsoron kívül adnék magának egy tippet – mondta. – Kényes helyzetben van, és én szeretném megkönnyíteni a dolgát, ha tudom. Szeretném, ha épen és tisztán mászna ki belőle. És megteheti. De a fejét ki kell hagynia a játékból. Érti, mire gondolok? Ne próbálja kitalálni, mi micsoda és miért. Itt már mindent kigondoltak. Minden terv kész. Minden úgy megy, mint a lejtőn fék nélkül guruló vonat, vagy fölugrik rá, vagy elüti magát, de megállítani nem lehet. Ne értsen félre. Nem fenyegetem. Maga egy szakadék fölött lóg. Ezt maga is tudja, és én is tudom. Ezért a legjobb tanács, amit adhatok: kapcsolja ki a fejét. Aludjon nagyokat, lazítson, és tegye, amit mondanak. – Fölállt. – Gyerünk.

Elindultunk lefelé, a hotel felé. Néhány lépés után megállt. – Ne felejtse el, amit mondtam. Könnyítse meg a saját dolgát. – Megfordult, és átvágott a gyepen. Amikor a járdaszegélyhez ért, egy kocsi gurult mellé, és ő beszállt a hátsó ülésre.

Visszamentem a szállodába, és megreggeliztem a kávézóban. Utána fölmentem a szobába. Thelma még mindig aludt.

Negyvennyolcadik fejezet

Amint beszálltam a taxiba, jóformán még be se csaptam az ajtót, a sofőr máris rákezdte, mintha egy réges-régen elkezdett monológot folytatna.

– Rohad ez az egész ország. Érti, mire gondolok? Minden kérdésre van legalább négy-öt válaszuk. Semmi se jó, és semmi se rossz. Azt mondják, meghalt az Isten. A gyerekek nem hallgatnak a szülőkre. A bűnözők lepénzelik a hekusokat. Kaliforniában minden házasságra egy válás esik. Azt hiszem, a hippiknek ebben igazuk van. Ami a többit illeti, nincs igazuk, de ebben igazuk van. Ha az esküvőm után hat hónappal úgyis elválok, mi a fenének házasodjak meg? Ezzel az erővel bárki kivehet magának egy szobát itt Venice-ben, és összeállhat valakivel, amíg bírja. Én még nem vagyok öreg, maga is láthatja, de én mondom magának, nem ismerek rá erre az országra. Mindenki csak a markát tartja. Valamit semmiért. Ez a lényeg. Ilyen embereket viszek nap mint nap a taximban. Nagy pofa, cifra gönc, drága lakás. Hogy hogyan csinálják? Mert nem dolgoznak, és ezt nyíltan a szemembe is mondják. De akkor meg honnan a pénzük? Nekem ez magas. Én, amióta negyvenötben leszereltem a tengerészettől, gürcölök, hogy föl tudjam nevelni a kölyköket, tető legyen a házon, és kaja a hűtőszekrényben. Sosem fedeztem fel egyetlen titkot sem. Más se mutatta meg nekem még, hogyan lehet meló nélkül boldogulni. Amikor arra gondolok, hogy én meg a haverok hogyan lövettük szét a seggünket Guadalcanalnál, rosszul leszek. Mire volt az jó? A japcsik jobban jártak, mint mi. A németek is. A külügyminisztériumban ül – ötven pasas, akinek az a főállása, hogy kinyalja a tengerentúliak seggét. Maga szerint van ennek értelme? Szerintem nincs. Mondok magának még valamit: az elnöknek, a szenátoroknak meg az összes washingtoni csirkefogónak több köze van azokhoz a tagokhoz a Kremlben, Kínában, Japánban, meg mit tudom én, hol, mint az olyan közönséges adófizető hülyékhez, mint maga meg én, akik megválasztjuk őket, és akikből kihúzzák a fizetésüket. Balekok vagyunk mi, haver. A kormány nem értünk dolgozik, egy pillanatig sem. Mi dolgozunk értük. A szentségit, azok a washingtoni gazemberek meg röhögnek a markukba. Tolvajok? Azokhoz a csirkefogókhoz képest minden börtöntöltelék csupa cserkészfiú. Naná, majd lemondanak az ügyvédi praxisukról, hogy megcsappanjon a bevételük! Fenéket. A jogi végzettség jogcím a lopásra. Ezt mindenki tudja, de ha aztán valakit beválasztanak a kongresszusba, az már arra jogcím, hogy az illető nagyban lopjon. Egyszer majd, amikor már ez mind régen leúszott a szennycsatornán, egy okos ember megírja az egészet. Fogadok, az lesz a véleménye, hogy bennünket úgy megizéltek, mint még soha egy népet a történelemben. Szóval jól meg van ez bundázva. Le kell adnunk a voksunkat a választáskor, de a voksunk nem számít semmit. Ha egy jó fej kerül magas pozícióba, azt elhallgattatják, megvásárolják, meggyilkolják. Kinyírták Kennedyt, kinyírták a bátyját, és kis híján kinyírták Wallace-t. Martin Luther Kinget kilyukasztották. Azt hiszi, csak úgy véletlenül? Marhaság. Nézze csak meg most is itt ezt a szerencsétlen nyomorultat. Hirtelenjében májbaja lett, vagy mi. Maga elhiszi? Én nem. Nem csoda, ha nem akar kórházba menni. Ha befekszik, kampec. Papírzacskóban hozzák ki.

Megállt. – Itt az Akron, haver.

Fizettem. – Mit gondol? Hát nincs igazam? – kérdezte.

– Ne tőlem kérdezze – válaszoltam. Kiszálltam, és hátrasétáltam a járdaszegély mellett parkoló Pontiachoz.

Negyvenkilencedik fejezet

Negyvenöt percig hajtottunk dél felé az autópályán, elfordultunk nyugatnak, átvergődtünk a zsúfolt útkereszteződésen, ahol egymás hegyen-hátán zsúfolódtak a kikötőből jövő és a kikötőbe igyekvő kamionok. Végül megálltunk egy kerítéskapu előtt, a kapu mellett őrbódé, a bódéban egyenruhás férfi.

A sofőröm fiatal lány volt, hosszú, barna haja középen elválasztva. Egy szót sem szólt attól kezdve, hogy fölvett, míg meg nem érkeztünk. Most a volán mögött maradt, és egyenesen maga elé nézett. Kiszálltam, becsuktam az ajtót. Beindította a motort, és elhajtott.

A rácsos kapun fehér dzsip gördült ki. Reser vezette, kék kezeslábasban. A fején golf sapka. Megállt mellettem, és odaszólt: – Ugorjon be. – Visszahajtott, a kapu bezáródott mögöttünk.

Száraz hangon egyenesen a lényegre tért; kurtán, határozottan, mint egy járőr eligazításon.

– Két modellünk van, A és B. Az A-t részesítjük előnyben, mert jobban ellenőrizhető. Tökéletesen ellenőrizhető, ha ezen az úton tudunk elindulni. De megeshet, hogy a helyzet másképp alakul. Esetleg az alany nem viselkedik megfelelően. Ezért ki kellett dolgoznunk egy alternatívát. Bizonyos szemszögből kezdetleges, de beválhat. Ha kell, teszünk róla, hogy beváljon. Kicsit műkedvelő íze van, ami a mi malmunkra hajthatja a vizet. Ezért… Most kipróbáljuk hidegjáratban.

Lassított, aztán megállt, tíz méterre egy közepes méretű helikoptertől. A pilóta már a fülkében ült, a légcsavarok forogtak. Reser bemászott, én utána.

H 53-as harci gép volt, ilyenekkel szedtük össze Vietnamban a sebesülteket. Könnyű, jól kezelhető és fürge, lebegésre igen alkalmas, az ügyes zárszerkezet lehetővé teszi, hogy a különleges oldalajtók gyorsan nyíljanak és csukódjanak.

Reser elhelyezkedett az egyik ülésen, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy üljek mellé. Amíg mi beszálltunk, a zömök negyven év körüli pilóta mereven előrenézett. Ahogy leültünk, az ajtók bezáródtak, és felszálltunk.

Resernek emelt hangon kellett beszélnie, de a motorzajban is jól hallottam.

– Ehhez a tervhez három dolog szükséges. Gyorsaság, meglepetés, és az, hogy minden mozzanat pontosan kövesse a másikat. A második esetben csak egy dobásunk van. – Az órájára nézett. – Tizenkettő tíz… Menetidővel együtt egy óra húszkor érünk földet.

A helikopter maga mögött hagyta a kikötőt. Délnyugat felé repültünk, háromszáz méterrel a tenger fölött. A víz alattunk tiszta volt, kék, felettünk az ég felhőtlen: a víz tükrén vitorlások siklottak.

Távolodtunk a szárazföldtől. – Az ott Catalina – mondta Reser, és jobbra előremutatott. – Onnan délre és kicsit keletnek fordulunk. Veszélyes zóna fölé, amit minden hajó nagy ívben elkerül. Ott hajtjuk végre a manővert.

Igyekeztem pontosan felidézni emlékezetemben, mit mondott Tagge az utasítások végrehajtásáról: így a helikopterről könnyén ment. Lenéztem, és szinte azt vártam, hogy Vietnam szürke, kiégett földjét látom magunk alatt. És Reser hangja is olyan volt, mint a tiszteké, akik ott a parancsokat osztogatták. Még a fegyver sem volt újdonság a kezemben, amikor Reser elővette a tokból, és átnyújtotta. Hónapokig használtam az ikertestvérét.

– Ezt a fegyvert maga jól ismeri – mondta Reser. – A súlya ugyanaz. A nehezéke is. A többi része mind egyedi darab. Majdnem teljesen zajtalan, irányzéka mint egy vadászfegyveré, a csöve pedig olyan közel van a százszázalékos pontossághoz, amilyenre a mai technika képes. A lőszer üreges, érintésre robban. Pompás szerszám.

Megemeltem a fegyvert, az agyát a vállamnak támasztottam, és kifelé céloztam az ablakon. Meghúztam a kengyelszorítót, és kipróbáltam így is. Reser fölkelt, odament a pilótához. Beszélgettek, de nem hallottam belőle semmit. Aztán meredeken süllyedni kezdtünk, Reser visszaült a helyére.

– Itt fogunk lebegni. Ezt a helyét kerestük.

Amikor már majdnem harminc méterre ereszkedtünk a víz fölé, Reser odakiáltott a pilótának. – Nyissa ki az ajtót! – Az ülésem melletti ajtó nyomban hátracsúszott, és arcomba csapott a tengeri levegő. – A maga ülése forgatható – szólt oda hozzám Reser. – Állítsa be, ahogy akarja, aztán rögzítjük.

Lenyúltam, kioldottam a csapózárat, és úgy fordítottam el az ülést, hogy karomat, látásomat ne gátolja semmi. A vizet néztem.

– A célpontja – mondta Reser, és előhúzott egy nagy kartondobozt. Tele volt gallonos festéktartályokkal. Fölemelte, és kidobálta őket sorra az ajtón. Csattanva értek a vízre, úgy ringtak a hullámokon, mint a kacsák. A pilóta precízen, egyenletesen lebegtette a gépet a könnyű nyugati szellőben.

– Rajta! – kiáltotta Reser. – Tíz kanna van odalent. Ha húsz lövésből eltalálja mindet, nagyon meg leszek elégedve.

Tizenkét lövésből tíz talált. Tízszer lobbant fel vörös láng a félig töltött kannákból.

– Tizenhat másodperc és tizenkettőből tíz találat – mondta Reser. – Magáé az első díj a lövöldében. – Aztán a pilótához fordult. – Mehetünk!

Ötvenedik fejezet

A helikopter fölemelkedett, nagy kört itt le balra, és elindult a szárazföld felé. Visszaadtam Resernek a fegyvert, ő belecsúsztatta a tokba. Még éreztem arcomon a puskaagy nyomását, a cső súlyát a kezemben, ujjamon a ravasz élét.

Nagyon régi, ösztönös dolog volt ez nálam. Ötéves koromban légpuska, hatéves koromban egy 22-es; akkor már napokat töltöttem apámmal az erdőben, mókusra lőttünk célba, éjszakánként lámpással oposszumra vadásztunk.

Ott és akkor a puska többet ért, mint amire ténylegesen használtuk. Az életünk egy darabja volt, a házé, a családé. Gondoskodott ennivalóról, elriasztotta az idegéneket, a puska volt a jog, az erő, és ha kellett, a törvény. Biztonságot, tekintélyt jelentett, ha kezében érezte az ember. Súlya, rúgása a vállamon, az égett lőpor szaga, minden felajzott érzés és emlék régebbi, mint a testem ismerete. Egyfajta roppant valós éntudat: szinte akaratom ellenére is lenyűgözött akkor, azon a kaliforniai délutánon, az óceán fölött.

– Ismeri ezt a partot, itt előttünk? – kérdezte Reser.

– Nem.

– Valaha menő volt. De ma már nem ér semmit. Azt mondják, pár év múlva egyetlen óriási város lesz az egész, San Diegótól San Franciscóig. Már most sincs messze tőle. – Újra előrement a pilótához. – Északnak tartunk – mondta, amikor visszajött –, Los Angeles keleti széle fölött. A célpontunk a védett erdőben fekszik, Bear Canyontól délnyugatra. – Megint az órájára nézett. – Időben vagyunk.

Közeledtünk a partszegélyhez, kinéztem a jobb oldali ablakon. A parti sávban a víz végig sápadtzölden csillogott. Fehér falú, vörös tetőcserepes kockaházakat, hosszú pálmasorokat láttam, és gyeppel körülvett úszómedencék fényes, kék téglalapjait.

– Innen föntről egész kellemes látvány – mondta Reser. – Odalent teljesen más. Fáradt eszméket hirdető fáradt emberek avokádót esznek, és egymás kocsijának a kipufogó gázát szagolják.

A város kusza útvesztője fölött észak felé repültünk. Reser kinézett az ablakon. Feszülten figyelt. – Pasadena – mondta végül. Aztán: – És itt a védett erdő. Sziklás, erdős hegyek húzódtak alattunk. Vagy tíz perc telt el. Aztán Reser odaszólt a pilótának. – Oké, Lenny. Gyerünk.

– Rajta vagyok – mondta a pilóta. Csökkentette a sebességet, és enyhe szögben előre ereszkedni kezdtünk. Az ajtó újra kinyílt.

– Állítsa be az ülést – mondta Reser. Beállítottam. Arccal kifelé, derékszögben a helikopter tengelyére.

– Ez az – mondta Reser. – Így fogjuk csinálni. Hatvan méterre ereszkedünk, húsz másodpercig lebegünk, aztán elhúzzuk a csíkot. Ennyi ideje lesz rá.

A dombtetőn, egy tisztáson fallal körülkerített park, körülötte erdő. A parkban kövezett ösvények kanyarogtak egy zegzugos, cseréptetős házig, úszómedence, árnyékos teniszpálya, a gyep zöldjén vörös rózsák.

– Megérkeztünk, Lenny. Rögzítsd – szólt Reser a pilótának.

– Megvan.

A motor lehalkult, magasan lebegtünk a ház fölött, amelyet most félig eltakart egy fával borított dombhát.

– Ez lesz a megfelelő pozíció, pontosan a medencéhez vezető ösvény fölött. Tudjuk, mikor szokott jönni, és mi is itt leszünk. Mint mondtam, húsz másodpercet kap. Ahogy maga lő, ez több is, mint amennyire szüksége van.

Úgy ültem ott, mint néző a moziban. Nyugodtan, kényelmesen, a képet semmi sem zavarta.

– Rendben? – kérdezte Reser. Bólintottam. – Nyomás haza! – kiáltotta oda a pilótának.

Meredek emelkedővel délnyugatnak fordultunk, s legalább háromszáz méter magasra kapaszkodva dübörögtünk; odakint felhők bukkantak fel és suhantak el az ablak mellett. Reser szivarra gyújtott, és hátradőlt a széken.

– A feleségem mindig arra vágyott, hogy La Jollába vonuljunk vissza. Míg én Koreában voltam, eltöltött ott néhány évet, és meg volt győződve róla, hogy annál nincs jobb hely, mivel… érti, mire gondolok. Alig várta, hogy magával cipelhessen, és nekiállhassunk egy villát keresni magunknak. Sikerült is neki lecsalogatnia, de szó sem volt villakeresésről. Három éjszakát töltöttünk egy motelban, aminek az egyik fele vendégház volt, a másik meg kupleráj, és negyven méterré tőlünk egy dombon a diszkó bömbölt. Meg is mondtam neki: „Drágám, ha választhatnék, hogy itt éljek-e, vagy legyek öt évig közlegény a Fülöp-szigeteken, nem haboznék. Még ki se állítanák a manilai gépet, én már rohannék, hogy felszállhassak rá.”

Visszafelé egész úton beszélt és dohányzott. Én kibámultam az ablakon, és szinte tehetetlenül hagytam magam előtt peregni az agyamban fel-felvillanó képeket. Olyan érzés volt, mint azokat a könyvecskéket nézni, amelyekben, ha az ember a lapokat végigpörgeti, a képek úgy mozognak, mint a filmen. És jött mindenféle kép, hely és idő, váltakozott összevissza, minden rendszer, időbeli sorrend nélkül. Nyugat-Virginia. És Vietnam. Börtönök, és elölről. Japán, Oak Park és Chicago. A Dorset hotel és az állatkert a Lincoln Parkban. Vitorlások a vízen, homokos tengerpart, pálmafák és nagy, súlyos, fehér süteménykocka házak. És állandóan ott kísértett annak a háznak a közelítő képe, a hegyek között, amely felett az előbb végtelennek tűnő húsz másodpercig lebegtünk. Vissza-visszatért elém, tolakodott, érthetetlenül ingerelt, egyszer élesen kirajzolódott, másszor elhalványult, majd megint tisztán állt előttem, mintha követelne: mondjam meg, micsoda, ismerjem fel, azonosítsam, ne hagyjam meg egy névtelen valaki luxusvillájának ismeretlen erdő közepén.

Aztán egyszerre megvilágosodott előttem minden. Ahogy lefelé ereszkedtünk, mintha lézersugár hasított volna az agyamba: azt a házat ismertem. Azt is tudtam, ki lakik benne.

Ötvenegyedik fejezet

Miután földet értünk, Reserrel átmentünk a kifutópályán a parkolóhoz. Pine már várt ránk.

– Hogy ment?

– Kitűnően, az utolsó néhány percig – felelte Reser. – Abszolút simán. De most nem tudom.

– Hogyhogy?

– Azt mondja, nem csinálja.

– Micsoda?

– Kérdezze meg maga – mondta Reser. Pine felém fordult, igyekezett uralkodni magán. De a nyaka kivörösödött. – Mit beszél?

– Nem csinálom.

– Hogy a fenébe ne. Az idő szorít, most már nem kezdhetjük újra. Maga része ennek a tervnek, és ezt a tervet végrehajtjuk.

– De nem velem.

– Ide figyeljen…

– Nem. Maga figyeljen ide. Hát akkora állatnak néz maga engem? Azt hitte, nem sejtem, mire készülnek? Börtönben ültem, de eltemetve nem voltam. Újság még a börtönbe is kerül. Nem tudom, mit gondoltam, micsoda üzletet kötök, de az biztos, hogy ekkora őrültségre nem számítottam. Azt hiszi, ezt az egészet, miután megtörtént, csak úgy elfelejti majd mindenki? Azt hiszi, az egészet simán besöpörhetik majd a szőnyeg alá?

– Az már nem a maga gondja.

– Na ne mondja.

– Minden eshetőséggel számoltunk. Szorosan kidolgoztuk a tervet. Nincsen benne sehol elkötetlen szál.

– Sóder. Az egész csupa elkötetlen szál. Dinamit, ami a pofájukba fog robbanni.

– Csak nem gondolta azt, hogy valami könnyű feladatot kap? – kérdezte Reser. – Nem füvet nyírni hoztuk ki a sittről.

– Nem arról van szó, könnyű-e – mondtam. – Arról van szó, hogy ez őrültség. Mintha konzervnyitóval akarnánk behatolni Fort Knoxba. A kérdés nem az, meg lehet-e ezt csinálni. Hanem az, hogy mi lesz utána. A világ nem olyan nagy. Nincs benne elég búvóhely.

– Mondtam magának, hogy két tervünk van – érvelt Reser. – Ez a mai a második lehetőség.

– Nem mindegy? – kérdeztem. – Az illető így is, úgy is meghal, nem?

Pine eddig szótlanul állt, és engem nézett. Aztán megkérdezte: – Azt hiszi, hagyjuk, hogy ezután csak úgy elsétáljon?

– Hadd fogalmazzak másképp. Ha választanom kéne, agyonlövessem-e magam, vagy leugorjak-e egy tízemeletes ház tetejéről, akkor inkább leugrom. Az esélyek rosszak, de még ez is jobb, mint a semmi.

Pine ott állt a napfényben, a parkoló közepén, és csak nézett. Aztán elmosolyodott. – Igaza van. Az esélyei rosszak.

A bejárati kapu felé nézett, amint a zöld Pontiac behajtott, és megállt mellettünk. – Itt a sofőrje – mondta, – Visszaviszi Santa Monicába. – Megfordult, és elindult a háromemeletes épület felé a parkoló túlsó végében. Reser pár lépéssel hátrább a nyomában.

Ötvenkettedik fejezet

A lány Santa Monica belvárosában tett ki, onnan gyalog mentem a szállodáig. Éhes voltam. A hallból föltelefonáltam, meg akartam kérdezni Thelmát, nincs-e kedve egy késői ebédhez. Nem vette föl a kagylót. A recepciónál elkértem a kulcsot, és megkérdeztem a portást, látta-e elmenni a feleségemet.

– Nem, uram. – Ellenőrizte a szobaszámot. – A másik kulcs nincs itt. Lehet, hogy nem adta le, amikor elment.

Föllifteztem, és kinyitottam az ajtót. A szobában rend volt, az ágy bevetve, tiszta törülközők a fürdőszobában. Gyorsan körülnéztem, nem hagyott-e Thelma üzenetét valahol, de nem találtam semmit.

Lementem a kávézóba, és megebédeltem. Aztán újra föl a szobába a délutáni lappal. Ledőltem az ágyra, olvasni kezdtem, de mielőtt túljutottam volna a harmadik oldalon, elnyomott az álom.

Késő délután ébredtem föl. Fáztam, a tagjaim elgémberedtek. Forró vízben lezuhanyoztam, és tiszta inget húztam. Végigolvastam az újságot, tíz percig tévét néztem, aztán újra lementem a földszintre.

Még ugyanaz a portás volt szolgálatban. – Nem tudok semmit a feleségemről, és kezdek aggódni – mondtam. – Maga tehát nem látta őt itt a hallban?

– Nem, uram.

– Biztos benne, hogy nem látta kimenni?

– Attól tartok, nem. Ha nem adta le a kulcsot…

– Igen, tudom – mondtam. Az üvegfalhoz álltam, és néztem a medencében úszkáló, fejest ugráló embereket. Aztán elsétáltam a liftek előtt, és továbbmentem a bárba. A bárban sötét volt és hűvös, egy kis medencében aranyhalak cikáztak, hawaii zene szólt. Megittam egy förtelmesen agyoncukrozott rumos keveréket. Körülbelül tíz perc múlva visszamentem a szobába.

Benéztem a szekrénybe, Thelma ruhái ott lógtak. Meg a felsőkabátja. Továbbá két nadrág egy nadrágakasztón, és a szekrény aljában három pár cipő. Benéztem az ágy lábánál álló fiókos szekrénybe is. Rendezett halmokban harisnyák, blúzok, zsebkendők, fehérnemű. És egy műanyag tasakban manikűrkészlet.

Este a szobában vacsoráztam. A telefon közelében akartam maradni, ha Thelma netán hívna. Ültem a bekapcsolt tévé előtt, az ételt nézegettem, bökdöstem a villával, és próbáltam valamit enni. Végül lemondtam az evésről, és kitoltam a bárkocsit a hallba. Amikor ajtót nyitottam, két lány állt szemben velem az ajtóban, két fiatal nő, mintha éppen kopogni készültek volna. Az egyik magas volt és vaskos, a másik alacsony.

– Jaj, de megijesztett – mondta a magasabbik.

– Éppen kopogni akartunk. Hátraléptek, és kigurítottam a kocsit a fal mellé. – Én Nan Garrity vagyok, a barátnőm Sue Rimer. Columbusból, Ohióból vagyunk itt, vakációra.

– Nem akarunk kíváncsiskodni – mondta az alacsonyabbik –, csak véletlenül ott voltunk, amikor maga a felesége felől érdeklődött. Azt hiszem, mi láttuk elmenni. Ismerjük, láttuk magukat együtt, amikor bejelentkeztek.

– Jöjjenek be – mondtam, és előreengedtem őket. Egymásra néztek.

– Ó, nem fontos – mondta a magas lány –, köszönjük. Rohanunk. Csak gondoltuk…

– Nincs a feleségének egy hosszú, vörös köntöse, olyan, mint egy házikabát?

– De igen, van.

– Akkor pedig ő kellett hogy legyen. Ma délután, úgy fél kettő tájban láttuk lemenni a liften. A házikabát volt rajta, meg papucs, és álmosnak látszott, mint aki éppen akkor kelt föl.

– Egyedül volt?

– Nem. Egy fiatal férfi volt vele. Jóképű. És egy idősebb, őszülő nő.

Most már értettem. – Egy pillanat – mondtam –, hadd nézzem meg, itt van-e a háziköntöse. – Megfordultam, bementem a fürdőszobába. Thelma általában az ajtóra erősített akasztón tartotta a hálóingét és a háziköntöst. Egyik sem volt ott. Nem is számítottam rá, hogy ott lesz.

Visszamentem a küszöbön várakozó két lányhoz. – Az az érzésem, valaki mást láttak – mondtam. – Thelma háziköntöse pontosan ott van, ahol ma reggel hagyta.

Egymásra néztek. – Azért köszönömtettem hozzá. – Az a gyanúm, egyszerűen csak moziba ment, és kétrészes a film, vagy valami ilyesmi. – Zavartan a lift felé oldalogtak. Rájuk mosolyogtam, és becsuktam az ajtót.

Kihúztam az ágy melletti szekrény összes fiókját. Átkutattam a polcokat és a szekrény alját, ellenőriztem a mosdó alatti kis szekrényt is. Kinyitottam és átvizsgáltam a bőröndöt. Már csak egy helyen kereshettem: az ágy melletti nagy mélyfiókos szekrényben. A túlsó oldalon állt. Megkerültem az ágyat, és félrehúztam a szekrényajtót. Ott feküdt a pénztárcája. Most már tudtam, mi történt. Tudtam, hogy elment, és tudtam, miért. Felvillant előttem Pine arca: „Igaza van. Az esélyei rosszak.”

A telefonhoz mentem, fölvettem a kagylót. Amikor a központ jelentkezett, hirtelen eszembe jutott, hogy nincs, akit felhívjak. Nincs kapitulációs telefonszám. Nincs, ahol megadjam magam.

Letettem a kagylót, a fürdőszobában arcot és kezet mostam, aztán telefonon fölkérettem a délutáni lapokat, és rendeltem egy üveg bourbont. Meglepett, milyen nyugodt vagyok.

Mindent értettem. Tudták, hogy csak egy módon foghatnak meg. És megfogtak. Hagynak izzadni pár óra hosszat, aztán valaki fölhív, Tagge vagy Pine, én pedig csak ennyit mondok; „Nyertek. Jó gombot nyomtak meg. Csak közöljék, mit, hol és mikor, nem lesz több bajuk velem, ígérem.”

Megjött a bourbon, a lapok és egy vödör jég. Töltöttem magamnak egy pohárral, és leültem olvasni. Nem volt mit tennem, mint ülni a szobában, ételt, italt és újságot hozatni, telefonközelben maradni, és várni.

Ötvenharmadik fejezet

Öt napig vártam. Egyszer sem hagytam el a szobát. Harmadnap már nem ittam. A negyedik nap már nem tudtam enni. Nem borotválkoztam, nem zuhanyoztam, nem váltottam ruhát.

Vártam. Csak vártam. Az ablak mellett ültem egy széken, és figyeltem a fény változásait, és vártam a telefont. És éjjel is a széken ültem, magamra terítettem egy pokrócot, és küszködtem, hogy ébren vagy félig ébren maradjak; rettegtem elaludni, mert hátha csöng a telefon, és nem hallom meg.

Egy percig sem kételkedtem, hogy telefonálnak, így kellett lennie. Ez a következő logikai lépés. Naponta százszor elmondtam magamnak. És hittem benne.

De a dolgok logikája egyre gyengült és soványodott, a szavak kezdték elveszíteni a jelentésüket, mint egy elcsépelt sláger szövege. Az ötödik napon már nem vártam a hívást.

Végül kerestem egy fülkét a hallban, és telefonáltam Chicagóba. Applegate otthoni számát tárcsáztam, Oak Parkot. Női hang válaszolt.

– Mrs. Applegate? Rosemary? – A hangom a saját fülemben is idegenül csengett. Száraz volt, vékony, recsegő.

– Nem. Mrs. Applegate nincs itthon; Ki beszél?

– Applegate doktor barátja vagyok. Kaliforniából hívom. Beszélnem kell vele.

– Sajnálom. A doktor úr elutazott, és a felesége is. Én a gyerekekre vigyázok.

– Hol vannak?

– Azt mondja, személyes barátja?

– Igen. Nagyon fontos.

– Hát… Nagyon sajnálom, de elmentek Skóciába.

– Nem baj. Fölhívom őket ott. Hol találom?

– Egy a probléma. Nem tudom. Ha tegnap hívott volna, meg tudtam volna mondani. Edinburgh-ban voltak…

– Hol? Melyik szállodában?

– Éppen ezt mondom. Ma reggel továbbmentek. Bejárják Skóciát és Angliát, öt-hat napig valószínűleg nem hallok felőlük…

Letettem a kagylót, és jó darabig csak álltam, és a készüléket néztem. Aztán föllifteztem a szobába a kabátomért, lementem a földszintre, aztán ki az utcára, kezemben egy darab papírral. A papíron a rendőrőrszoba címe.

Ötvennegyedik fejezet

Már elmúlt éjfél, az utcán alig volt forgalom, a gyalogjárdán szinte senki. Botladoztam, mint egy alvajáró. Kigondoltam, mit fogok mondani, de a szavak akadoztak, aztán fölgyorsultak és összegabalyodtak a fejemben:

A nevem Roy Tucker. Múlt hónapban szöktem meg egy indianai börtönből. Segíteniük kell megkeresni a feleségemet.

Amikor a rendőrséghez értem, elmentem előtte, és beléptem az első bárba, ami utamba akadt. Rendeltem egy italt. Aztán a férfimosdóban megmostam az arcom, a kezem, és vízzel lesimítottam a hajamat. Most már kész vagyok.

De miután kijöttem a bárból, az út túlsó oldalán betértem kávézni egy vendéglőbe. Ettem egy fánkot, és megittam még egy kávét. Ültem a pultnál, néztem a pincérnőt, hallgattam a zenét, kortyoltam, és igyekeztem nem Hobartra gondolni.

Húztam az időt, kávéztam, és valami más megoldáson törtem a fejem. De ilyen nem létezett, és én tudtam. Végül is fölálltam, fizettem, kiléptem az utcára, és átvágtam az úttesten a rendőrség felé.

A sarkon egy kocsi kanyarodott ki, és elindult felém. Én megálltam az út közepén, hogy elengedjem, de mielőtt mellém ért volna, lelassított. Ahogy elhaladt mellettem, láttam, hogy a hátsó ülésről Thelma néz rám.

Odaugrottam, és megpróbáltam elkapni az ajtó kilincsét, de a kocsi felgyorsult, megfarolt, és az úttest közepére lökött. Mire föltápászkodtam, harminc méterre volt tőlem.

Lassan haladt a sötét utcán, én meg szaladtam utána. Amikor már majdnem utolértem, fölgyorsított, éppen csak annyira, hogy ne tudjam elérni. A hátsó ablakon át láttam, hogy mások is ülnek benne, de senkit sem ismertem föl.

Fogócskáztak velem, futtattak, lassítottak, hogy már-már utolérjem, aztán megugrottak, aztán megint vártak, míg csaknem odaérek, és kezdték elölről. A mellkasom tüzelt, a szám kiszáradt, és éreztem, hogy a hátamon csurog az izzadság. De a hátsó ablakon keresztül Thelma fejét láttam, és rohantam tovább, remegve, botladozva, küszködve, hogy beérjem őket, minden erőmet megfeszítve, hogy kézbe kaparintsam a kocsiajtót, csikorgó foggal, ziháló torokkal.

Végül már nem tudtam tovább futni. Tántorogtam, elestem, aztán remegő lábbal fölkeltem, és csak álltam, néztem a kocsi után. Azok meg ott ültek, és vártak, míg elindultam feléjük. És akkor a kocsi hirtelen felgyorsított, és bekanyarodott egy parkolóba.

Kocogva, vánszorogva követtem. Amikor a parkolóhoz értem, Tagge várt rám a kanyarban. Annyira kifulladtam, hogy szólni sem tudtam. Az utcai lámpa fényében álltunk, és néztük egymást. Tagge megfordult, és elindult a parkolón át a kocsi felé. Egy másik autó húzódott mögénk. A fényszórója megvilágított, hallottam, amint az ajtója nyílik és csukódik, de nem fordultam hátra.

Tagge megállt a kocsi mellett, a Thelmáéval ellentétes oldalon, és felém fordult. – Egy nagyon boldog arcot fog látni – mondta. – Ígérem. – Kinyitotta az ajtót. – Szálljon be.

Amikor lehajoltam, hogy beszálljak, kinyílt a másik hátsó ajtó. Thelma felsikoltott, a szemközti oldalon benyúlt érte egy férfikéz, és kirángatta a kocsiból. Valaki meglökött hátulról, elterültem a hátsó ülésen, s közben mindkét ajtót becsapták.

A kocsi olyan volt, mint amilyennel Hobartból Chicagóba vittek. Az ajtón belül nem volt kilincs, az ablak nem nyílt. Az első és hátsó ülések között vastag, törhetetlen üveglemez.

A kocsi sivító gumikkal kikanyarodott a parkolóból, s ahogy hátranéztem, láttam, hogy, Tagge és egy másik férfi a várakozó kocsi felé hurcolja Thelmát, ő pedig szabadulni próbál tőlük.

Üvöltve döngettem az üvegfalat, amíg be nem rekedtem. De a sofőr csak az utat nézte.

Ötvenötödik fejezet

Ültem a kocsi hátsó ülésén, és megpróbáltam valahogy megszabadulni a gyomromat szorító görcstől. Úgy éreztem, mintha egy tölcsér csövébe nyomtak volna be, ahonnan csak egy kiút lehetséges. Tovább préselődni lefelé a szűk csatornán, a nyílás felé. Manőverezni nem volt elég hely, semmi alternatíva.

Ami Thelmát illeti, igazuk volt. Az ügynek ezen a részén nem volt hatalmam. Megjátszhattam a legkisebb esélyeket, vagy játszhattam minden esély nélkül, ha más vesztes nem lehetett, mint jómagam. Ezt tettem egész életemben, feltettem a jövőmet a paklira, aztán emeltem. Néhanapján nyertem is, de sokkal többször veszítettem, mint nyertem. Most is kész voltam újra ugyanezt a játékot folytatni; Lelkesen: De nem Thelmával. Ha Thelma is szerepel a tétben, nincs tovább blöff. Nem folytatom. Jól számítottak.

Széles körúton hajtottunk, az út mindkét oldalán ragyogó utcalámpák, pálmasorok, sötétbe mosódva zöld gyepes lejtő, nagy, fehér házak elé kanyarodó kocsibehajtók, a házak előtt terpeszkedő virágágyak, zöldellő bokrok.

Lake Forestben láttam ilyen házakat, amikor Rigginsnél dolgoztam: a vagyon és a felsőbbrendűség testes tanúi, tulajdonosaik nemcsak azért építették őket, hogy egyenek meg aludjanak bennük, hanem hogy bántó és fájdalmas hangsúllyal hirdessék, lakóik birtokában vannak egy titoknak, amit én nem fogok megismerni sohase. Kik laknak ezekben a házakban? Honnan jöttek? Hogyan lehetséges egyetlen rövid élet alatt ekkora biztonságot felhalmozni? Soha meg se sejtettem a választ, de a kérdés ennek ellenére állandóan ott ágaskodott bennem.

Akkor éjjel ezek a házak, a zöld gyepes kertek, ez a békés, szennyes gazdag világ részévé vált mindannak, amivel harcban álltam, ez a fölényes, megingathatatlan erő, az akarás, megmaradni, mindegy, milyen áron, ez a tehetetlenséggel kevert önelégültség, amely évről évre termeli ki magából az olyan embereket, mint Tagge, Pine és Reser.

Amint ott ültem a légmentesen zárt kalitka farában, mint egy csapdába esett állat, a forró düh lassan elszállt belőlem és kihűlt. Tudtam, hogy győzelemre semmi esélyem. Hozzáfogtam tehát kitervelni vereségem részleteit.

Miután kiterveltem, hogyan nyerhetnék meg néhány ütközetet, már nem éreztem olyan félelmesnek a gondolatot, hogy a háborút elveszítem. Akárhogyan is, legalább harcolok. És amíg harcolok, felhasogatom a gyepet a házaik előtt, és lekaparom a festéket azokról a meghitt, gazdagságot sugárzó ápolt házakról.

Befordultunk egy kőkapun. Kocsifelhajtó, aztán egy ház előtt megálltunk. A kocsi reflektorának fénye megvilágította Pine-t, Henemyert és Brookshire-t, amint lesétálnak a terasz légcsőjén, jól fésülten, tisztára sikálva, vasaltan.

Amint elindultak a kocsi felé, én elterültem az ülésen, és behunytam a szemem.

A motor leállt. Hallottam az ajtózár kattanását; a gépkocsivezető kiszállt. A hátsó ajtó kinyílt, és valaki azt kérdezte: – Mi történt vele?

– Kezdett becsavarodni ott hátul – válaszolta a sofőr –, de úgy látszik, teljesen kinyúlt.

– Helyes. Vigyük a házba – mondta Pine.

Éreztem, hogy megmarkolnak, és megpróbálnak felültetni az ülésen. – Holtsúly – mondta egy hang. – Tisztára magatehetetlen. Gyere, segíts.

Valaki megfogta a lábamat. Fölemeltek, kihúztak a kocsiból, két oldalról támogattak.

A verekedés olyan, mint a vadkacsavadászat. Egyszerre csak egy kacsára szabad célozni. Ha az egész rajra céloz valaki, egyet se talál el. És ha egynél több ellenféllel verekszik, nagyon oda kell figyelnie. Egyszerre egyet. Nem számít, közben mit csinál vele a másik kettő vagy három. A végén lehet, hogy kikészítik, de addig ő is kioszt nekik egypárat.

Henemyerrel kezdtem. Lehajolt, fel akarta emelni a lábamat, hogy ketten becipeljenek a házba. Ideális testtartás, két ujjamat bedugtam az orrlyukába, és teljes erőből felrántottam. A vér sugárban tört elő az orrából, mint egy szökőkút.

Brookshire közben föleszmélt mögöttem, és megpróbálta lefogni a karomat, de én fejjel belementem az arcába, és nekilöktem a kocsinak. Fél testtel bebukott a hátsó ülésre, mire a lábára csaptam az ajtót.

Amikor hátrafordultam, a sofőr egy csavarkulccsal közeledett felém, Pine pedig azon igyekezett, hogy össze ne koszolódjék. A teraszon értem utol, elkaptam a csuklóját, hátracsavartam a kezét, hátrapenderítettem és a keze fejét nekivágtam az egyik oszlopnak. Háromszor ismételtem meg a műveletet, mire a sofőr mögém került, és fejbe vágott a csavarkulccsal.

Úgy éreztem, szakaszosan lassítva, fokozatosan esek össze, először térdre, aztán eldőlök derékból, lassan jobb oldalamra fordulok, aztán a hátamra, közben valahonnan messziről többen is kiabálnak, Pine nyöszörög, siratja összezúzott kezét. Aztán minden elmosódott, és puha, fekete csönd vett körül.

Ötvenhatodik fejezet

Amikor felébredtem, odakint még sötét volt. Széles ágyon feküdtem, egy emeleti hálószobában; a sarokban egy szék mögött állólámpa égett. A széken Helen Gaddis ült. Amint kinyitottam a szemem, odament az ajtóhoz, és kiszólt. – Fölébredt.

A fejem tiszta volt, pihentnek éreztem magam. A tarkómon egy érzékeny pont, amúgy azonban nem fájt a fejem. De amikor fölálltam, a testemben az izmok és inak nehezen reagáltak, együtemnyi késéssel, mintha az akarat és az aktus közé hézag ékelődött volna. Újfajta ritmust éreztem mozdulataimban, mintha kívülről, valahonnan oldalról figyelném, hogyan mozgok, mintha hosszú szünet után kellene rég elfelejtett mozdulatokat újra tanulnom.

Amikor Tagge, Pine és Reser belépett a szobába, és becsukta az ajtót, lassan visszaültem az ágyra. Az ágy lábánál állva néztek. Mindegyikük kis beszédet intézett hozzám. Mintha előre betanulták volna. Tagge kezdte.

– Lehet, hogy valameddig még szédülni fog. Egyensúlyzavar. De ez elmúlik. Nem kapott kábítószert. Mindene a megszokott módon funkcionál. Legalábbis fizikailag. Csak kicsit lelassítottuk a motort. Néhány makacskodó ösztönét ideiglenesen kikapcsoltuk. Érti, amit mondok?

– Értem.

– A következő pár órában nyugodt lesz és barátságos. Amúgy teljesen normális. Ugye, jól érzi magát?

– Igen.

Tagge Reserre nézett. Reser átvette a szót.

– Hajnali négykor, vagyis harminc perc múlva indulunk. Maga azzal a kocsival megy, amelyikkel Tagge meg én; egyikünk mindig magával marad, amíg ide a házba vissza nem érünk. Ez nem lehet később, mint hét óra harminc.

Reser Pine-ra nézett. Pine bekötözött bal kezét, kendővel kötötte fel. Arca sápadt volt, szeme vörös és haragos. De kifogástalanul uralkodott magán.

– Most már tudja – mondta –, hogy ez kényes ügy. Nincs más választása azon kívül, amit elvárunk magától. Érti?

– Igen.

– Ha bármi módon megpróbálja kisiklatni vagy elszabotálni, amit ma reggel végre kell hajtanunk, a felesége pillanatokon belül meghal. Az őrei egyértelmű utasítást kaptak. Nagyon fontos, hogy ezt világosan megértse. Érti?

– Igen – mondtam. És értettem is. Mindent megértettem. Mindent tudomásul vettem. Az volt az érzésem, mintha rugós gyerekjáték lennék, amelyet pattanásig fölhúztak, letettek, aztán elindítottak az asztal széle felé. – Értem – mondtam.

Ötvenhetedik fejezet

Amikor a Qui Nhon melletti tábori kórházban megoperáltak, nátrium-pentatollal érzéstelenítettek. Tíztől kellett visszafelé számolnom. Hétig jutottam, aztán elveszítettem az eszméletemet. Nem éreztem semmit. Nem apránként halványult el a kép, semmi süllyedő érzés. Egyszerűen kikapcsolódtam. Az öntudatra ébredés egészen más volt, puha fények, mozgó színes táblák, rózsaszín füstfüggönyök, felém áradó, aztán visszahúzódó sárga hullámok, halotti csönd, nem hallatszott se zene, se szélzúgás. Ragyogó, meleg lebegés, feszültség szorongás nélkül. Gondolattalan, mégis tudatos, iránytalan létezés, s az érzés, hogy az érzékek tisztán, pontosan működnek, minden pompás: pompásabb nem is lehetne.

A különbséget most az izmaimban éreztem. Erős voltam, kiegyensúlyozott, a tagjaim tökéletes harmóniában, mint egy atlétáé. Semmi lebegésérzés. Nagyon is a földön éltem, fehér sávok között futottam. Fehér sávok között akadályokon ugrottam át, kérdezés nélkül, a kijelölt pályán.

Pontosan reggel négy órakor léptünk ki a házból. Beszálltunk a kocsiba. Brookshire a kormány mögé, Tagge Brookshire mellé, Reser mellém a hátsó ülésre; cigarettázott, és halkan fütyörészett a fogai között. Amint kiértünk az útra, Tagge fejhallgatót tett föl, és az ülésen mellette lévő adó-vevő készülék gombjait tekergette.

Az utcákon sötét volt, és néma csönd. Brookshire óvatosan vezetett, amíg ki nem értünk az autópályára. Ott behúzott a gyorssávra, bár az úton alig volt kocsi; keletnek, aztán északnak, majd újra keletnek hajtottunk.

Reser némán bámult ki az ablakon. Tagge időnként a fejhallgatóhoz kapcsolt mikrofonba dünnyögött valamit, de ezen kívül nem volt semmi nesz a kocsiban. Csak a motor, a gumiabroncs zaja az úttesten és néha egy-egy szembejövő teherautó dübörgése. A fejemet az ülés támlájára hajtottam, behunytam a szemem, és kirekesztettem a tudatomból mindent.

Öt óra elmúlt, amikor lekanyarodtunk az autópályáról, és egy tekervényes, kétsávos országúton egyenesen keletnek fordultunk, egy erdős hegylánc felé. A pirkadat első sugarai átvillantak a sziklacsúcsok között, de lent az úton még éjszaka volt.

Tekervényesen haladtunk egyre följebb a hegyek közé, szorosan az úttest két oldalán fák, üzletet, szállodát, benzinkutat nem láttam sehol, csak itt-ott egy félig elrejtett házat az erdőben.

Reser az órájára nézett. – Időben vagyunk. Hol a leágazás?

– Innen körülbelül nyolcszáz méterre – válaszolta Brookshire.

– Minden rendben – mondta Tagge. – Mindenki ott van, ahol lennie kell.

– Lezárták az országutat? – kérdezte Reser.

– Szorosan, mint egy palackot. Nyolc kilométer előttünk, nyolc mögöttünk. Nem juthat át senki.

Jobbra letértünk az útról. Körülbelül másfél kilométert kavicsos úton gurultunk az erdőben, aztán elfordultunk balra, és tovább kapaszkodtunk fölfelé a fák között, keményre taposott földúton. Hat előtt húsz perccel álltunk meg egy füves tisztáson. Körülöttünk már hajnalodott; fehérre festett helikopter, kétoldalt vörös kereszttel, járó motorral várt ránk, a pilóta már benn ült a fülkében.

Kiszálltunk, Tagge a rádiónál maradt. Reser odahajolt hozzá, mondott neki valamit, aztán megfordult, és elindult a helikopter felé. – Gyerünk – szólt oda nekem –, szálljunk be.

– Ez nem az a gép, amit múltkor használtunk – mondta útközben. – Kisebb és gyorsabb. De az ajtaja ugyanúgy működik. Tehát, ami magát illeti, nem változott semmi. Amint beszáll, szíjazza be magát, és rögzítse az ülést. Pontosan hatkor érünk a célpont fölé, de csak hat előtt öt perccel szállunk föl. Úgyhogy vacakolni nincs idő.

Beszálltunk, Reser föltette a fejhallgatót. A pilóta melletti első ülésre ült, én a hátsóra, az ajtó mellett.

Hat előtt kilenc perccel a pilóta beindította a légcsavart, Reser pedig hátrajött hozzám, és odaadta a puskát. – Legalább ötvenszer ellenőrizték. Magának nincs más dolga, mint célozni. Amint a gerincet elhagytuk, az ajtó kinyílik, és gyorsan ereszkedni kezdünk. Megpróbáljuk úgy időzíteni, hogy ő éppen félúton legyen az ösvényen a medence felé. Tudjuk, hogy ott lesz. Óraműpontossággal van ott minden reggel. De minden eshetőségre fel kell készülnünk. Lehet, hogy már a vízben lesz. Akárhogyan is, magán múlik, hogy eltalálja. Ne hibázzon.

Visszament a helyére, és újra föltette a fejhallgatót. Láttam, hogy beszél a pilótával, de a motorzajtól nem hallottam, mit. Aztán Reser hangja hirtelen fölerősödött, valamit odakiáltott a pilótának, arrafelé integetett, ahol Tagge-et hagytuk, s már emelkedtünk is fölfelé.

Kellemes meleg volt, lazán elhelyezkedtem az ülésen, a fegyvert térdemre fektettem, és az órámat figyeltem. Izmaim és idegeim megint Vietnamra – emlékeztek: reggeli sötétben botorkálás, kávészürcsölés, hogy felébredjek, végre fel a gépre, alacsonyrepülés a nehéz terep fölött, puska a kézben, a szememet erőltetem, célpontra éhesen, beprogramozva: elpusztítani mindent, ami mozog.

Persze ez nem volt ugyanaz. Ezt még így felajzva, elkábítva is tudtam. De egyvalami miatt mégis olyannak tűnt: sem akkor, sem most nem volt más választásom.

Meredeken dőlve gyorsan emelkedtünk, és előrelendültünk a hegygerinc és a szálfák felé. A legmagasabban meredő fák felett a szurdok sötétsége után megpillantottam a keleten fölbukkanó napot. És alattunk a tisztást, közepén a fehér házat és a ház mögött a medence fényes, kék négyszögét.

Alighogy az emelkedőn túljutottunk, éles szögben ereszkedni kezdtünk a ház felé. Az ajtó kinyílt előttem, és arcomba csapott a hűvös hegyi levegő. A következő néhány perc mintha száz lett volna.

Háromszáz méterről ereszkedtünk rohamosan lefelé, amikor megláttam. Elindult az ösvényen a medence felé. Fölemeltem a puskát, befogtam az alakját az irányzékba, és míg egyre közelítettünk hozzá, figyeltem, hogyan női egyre nagyobbra. Sovány, ráncos, ősz hajú, ősz bajuszú férfi baktat lefelé, az ösvényen, kék-fehér csíkos fürdőköpenyében: tökéletes célpont.

Meghallotta a motorzúgást, fölpillantott, integetett, és ment tovább, könnyed léptekkel, mint aki megszokta a jövő-menő helikoptereket. Vagy talán a gép törzsére festett nagy vörös kereszt tévesztette meg. Nem gyanított veszélyt. Egyenesen a medence felé tartott.

Már bőven megtette az út kétharmadát, amikor szintbe álltunk, és hatvan méteren lebegni kezdtünk. Mikor újra fölnézett, meglátott. A távcsövön keresztül láttam, amint elváltozik az arca, észrevette a puskát a kezemben, és egyszerre mindent értett. Megfordult, és elindult vissza, fölfelé az ösvényen; én megcéloztam a háta közepét.

Aztán megtette az egyetlen értelmes dolgot, amit tehetett: nem volt számára más kiút. Ösztönösen érezte, hogy amint az ösvényen a ház felé gyalogol, a háta kitűnő célpont. Egy ugrással bevetette magát a fűbe, egyszer aztán meghengergett, félig guggoló helyzetből elrúgta magát, és futásnak eredt a medence felé.

Reser rám ordított a pilótafülkéből, éreztem a géptörzs remegő himbálózását, ahogy a pilóta egyenesben tartotta számomra, de a fegyvert szilárdan tartottamba vállamnak feszült, biztosan szegeződött a kék-fehér célpontra, amint az cikcakkban közeledett a medence felé. A férfi megpróbálta elérni a vizet, hogy alábukjon, és így próbáljon menekülni.

Amikor lapos versenyfejessel ellökte magát a medence szélétől, a háta megjelent az irányzék közepén, és én beleeresztettem három lövést.

Mire vizet ért, halott volt: arccal lefelé lebegett, a köpenye szárnyként terült szét a víz tükrén, körülötte egyre terjedő sötét vörös folt.

Kutyaugatás harsant fel, a telek legkülönbözőbb pontjairól vagy fél tucat kutya rohant a medencéhez, a házból három férfi indult el futva lefelé az ösvényen. A pilóta éles szögben bedöntötte a gépet, és meredeken emelkedni kezdtünk.

Mielőtt a három férfi kifutott volna a látómezőmből, észrevettem, hogy az egyiknél fegyver van. Becsukódott az ajtó, és az első golyó keresztülsüvített a géptörzsön. Aztán még kettő.

– Úristen! – kiáltott Reser a pilótára –, vigye ki lőtávolból ezt a darálót!

A dombtető felé fordultunk, a pilóta rákapcsolt, és ide-oda mozgatta a gép farkát, hogy nehezebb célpont legyünk. Néhány golyó átsüvített a kabinon, de a távolság a mi esélyeinket növelte. A dombtető fölé értünk, és csaknem átrepültünk már fölötte, amikor alulról becsattant a gépbe az utolsó lövés: a pilótát találta el; a golyó a combja belsején az artériát szakította át, és a nadrágszáron a lyukból dőlt a vér.

A helikopter megbillent alattunk, összevissza bucskázott, megdőlt, és zuhanni kezdett a dombtetőn sűrűsödő fák koronája felé.

Fölkeltem, előrementem, közben kihúztam a nadrágszíjamat, letérdeltem a pilóta mellé, a seb fölött átkötöttem a szíjjal a combját, és amilyen erősen tudtam, megszorítottam. A szeme már kezdett homályosodni, de még eszénél volt. Amikor lenézett és látta, hogy a vérzés elállt, valamivel jobban lett.

Reser fején a hallgatóval a rádiót csavargatta. Odahajolt a pilótához. – Le tud tenni minket?

– Igyekszem. De nem tudom, hol.

– Ugye nem fog elájulni?

– Nem, ha rajtam múlik. – Nehezen lélegzett. Csak nagy erőfeszítéssel tudott beszélni.

– Helyes. Folytassa csak. Látja ott azt a csíkot? Az egy út. Meg tudja csinálni?

– Megpróbálom, a kurva mindenit.

A pilóta megrázta a fejét, hogy tisztábban lásson. Jobbra döntötte, a gépet, az úttest felé. Én tartottam a lábán az érszorítót, Reser a mikrofonba beszélt. – Bajban vagyunk. A pilóta megsebesült. Láttok minket? Jó. Nem tudunk a tisztásig menni. Itt szállunk le az úton. Gyertek ide, ahogy tudtok, és szedjetek föl bennünket.

Egy darabig figyelt, aztán újra ő beszélt. – Felejtsd el. Ott nem jöhet át senki. A park kapui el vannak torlaszolva, az útzárlatot csak jó tíz perc múlva oldják fel.

A pilótához fordult. – Nos hát. Figyeljen rám. Tartsa a szemét azon a betoncsíkon. Körülbelül egy perc múlva lent vagyunk. Utána rendbe hozzuk magát. Csak még egy percig tartsa nyitva a szemét, és nyertünk. Ez az. Csússzon be itt. Tegyen le minket szépen, könnyedén…

Meredeken csúsztunk lefelé a lejtő fölött, túl gyorsan és túl közel a földhöz. De a pilóta igazított, újra harminc méter a fák fölött, a farokcsúszó szinte súrolta a magasabbra nyúló ágakat, míg az út fölé nem értünk, amely még szürke volt a félhomályban. Lassan eresztette lefelé a gépet, zökkenve-dülöngélve. Már csak tíz méter hiányzott, amikor a pilóta szeme kifordult, keze lecsúszott a kormányról, és mi függőleges zuhanással leestünk az útra.

Az eséstől a fejem alaposan nekivágódott a műszerfalnak, visszapattantam a farokrészbe, hemperegtem. Aztán visszamásztam előre a pilótafülkébe; kiömlött üzemanyag szagát éreztem. Ráztam a fejem, hogy magamhoz térjek.

Reser éppen feltámaszkodott, arca egyik felén mély vágás. A kabinba füst tódult, a pilóta a hátán feküdt, és a lábából megint sugárban ömlött a vér.

Körbetapogattam, míg végre megtaláltam az övemet. A pilóta combja köré csúsztattam, és már majdnem újra megszorítottam, amikor Reser megmarkolta a vállamat, és elhúzott tőle. – Gyerünk, Tucker. Mozogjon:

– Mozogjon maga, gazemberi Hagyná, hogy elvérezzen ez a nyomorult?

Reser átnyúlt a vállamon, kitépte az evet a kezemből, és kidobta a pilótafülkéből. Amikor megfordultam, puskacső feszült a nyakamnak, a fülem tövénél.

– Itt csak mint hulla maradhat – mondta.

Amikor újra a pilóta felé fordultam, Reser megtaszított, elvesztettem az egyensúlyomat, és ő kilökött a pilótafülke ajtajából a földre. Amikor négykézlábra álltam, tíz méterrel odébb két kocsi fékezett le csikorogva. Brookshire, Tagge és Henemyer szálltak ki belőlük, és a helikopterhez szaladtak.

Reser rám mutatott. – Tegyétek a kocsiba. Meg akarta játszani a hőst.

Átvonszoltak az úttesten, és begyömöszöltek a hátsó ülésre. Reser beült mellém, Tagge és Brookshire előre.

Reser lehúzta az ablakot, és odaszólt Henemyernek: – Lőj bele a gépbe. Úgyis felrobban, mikor a lángok elérik az üzemanyagtartályt, de nem árt, ha besegítünk.

Henemyer a másik kocsihoz futott, Brookshire pedig szűk U-kanyarban megfordult az úton, és elindult vissza, Los Angeles felé. Még nem mehettünk egy kilométert, amikor meghallottam hátam mögött a robbanást.

Tagge hátrafordult. – Mi a véleménye? – kérdezte Resert.

– Azt hiszem, minden rendben – válaszolta Reser. – Takaros munka.

Három kilométerrel odébb behajtottunk egy elhagyatott kavicsbányába. Kékre festett teherautó várt ránk, a vezetője fiatal néger férfi. A kocsi oldalán a felirat: „Imperial Száraztisztító”.

Kiszálltunk a kocsiból, be a teherautó farába, fogason lógó ruhák és öltönyök között párnákra kuporodtunk. Brookshire ült a volán mögé, pár száz métert vezetett a főúton, aztán jobbra fordult egy rázós útra, fák és sziklák közé. Tovább zötyögtünk-csúsztunk negyvenöt percig. Erről az útról már az autópályára kanyarodtunk. Mindkét oldalon kocsik húztak el mellettünk.

Akármit is fecskendeztek belém, a hatása kezdett elmúlni. Fejemen az ütés helye sajgott; a gyomromat felkavarta, amit láttam, amit tettem. Hiába magyaráztam magamnak, hogy úgysem kerülhettem volna el, és hiába tudtam, hogy ez igaz. Volt bennem valami, ami nem akarta elhinni.

Ötvennyolcadik fejezet

Amikor visszaérkeztünk a házhoz, Pine jött elénk a kapuban.

– Mi hír? – kérdezte Reser.

Pine rám nézett. – Hogy viselkedett? – kérdezte Tagge-et.

– Ne foglalkozz vele, az istenért! Mi újság?

– Jay hat után tíz perccel jelentkezett. Mire kihúzták a medencéből, halott volt.

– Adtak le nyilatkozatot?

– Semmi részletet. Mellébeszélnek. Baleset a medencében. A rádió ötpercenként ad közleményt, a tévéállomások fél órával ezelőtt álltak rá teljes gőzzel. A CBS-es pasas már leadta, hogy egyes hírek szerint meghalt. Sokáig úgysem tudják takargatni a tényeket.

– Nézzük meg, mi van a tévében – mondta Reser. A ház felé indult, Pine mellette, Tagge és én mögöttük.

– És a feleségem? – kérdeznem, amint beléptünk a házba. Pine keresztülnézett rajtam.

– A hall mellett, a biliárdszobában – mondta Resernek. – A három televíziókészülék és az összes rádió be van kapcsolva. – Amint továbbindult, elálltam az útját.

– Szarok a tévéjükre. Hol a feleségem?

– A felesége jól van – mondta Tagge. – A repülőtéren fogja várni magát. Menetrend szerint a gépük…

– Nem nyaljuk ki tovább a seggét, Marvin – szólt közbe Pine. – Ne feszítse túl a húrt. Tucker. Ingatag talajon áll. Ha akar egy tanácsot…

– Nem kell a maga tanácsa. A feleségemet akarom. Most azonnal.

– Nekem ne mondja, mit akar – mondta Pine –, mert esetleg olyasmit talál kapni, amit egyáltalán nem akar.

– Nyugalom, Ross – csitította Reser.

– Fütyülök rá. Ez a gazember összetörte a kezemet. Most pedig azt próbálja nekem mondani, hogy mit…

Hirtelen mozdulattal elkaptam a hajánál fogva. Tekertem egyet rajta, és az ajtón át behúztam a nappali szobába, amely közvetlenül a hallból nyílt. Fölkaptam egy boroskancsót és széttörtem a széktámlán.

Még mindig a hajánál fogva megpörgettem Pine-t, és lenyomtam egy egyenes támlájú székbe a szoba másik végében. Mögé álltam, a vállamat a falnak vetve fél kézzel hátrahúztam a fejét, és a törött üveg csorba nyakát a torkára illesztettem. Tagge és Reser mozdulatlanul, némán, három méterre állt tőlünk.

– Így fogok itt állni, amíg azt nem látom, hogy a feleségem bejön az ajtón. – Pine nyakához nyomtam az üveget. A vér vékony csíkban csurgott le a gallérjára. – És minden öt percben vágok egyet a nyakán. Ha Thelma fél órán belül nem lesz itt, elvágom a torkát.

– Úristen! – mondta Reser.

A hallban nagy falióra állt. A szobából pontosan ráláttam. Huszonhárom percbe telt, míg Thelmát meghozták. Nem akartam, hogy lássa, hogyan fogom Pine-t, és a vérrel átitatott inget se, de nem tudtam máshogy megoldani a dolgot.

– És a gépünk? – kérdeztem Tagge-től, amikor Gaddis bevezette Thelmát az ajtón. Thelma megállt a szoba másik végében, és rám meredt.

– Indulásra kész, amikor akarják – mondta Tagge.

– Hol?

– Burbankben. Kint a völgyben.

– Helyes – mondtam, és továbbra is fogva tartottam Pine-t. – Én most akarom. És azt akarom, hogy maga vigyen ki minket – mondtam Tagge-nek. – Egy szabályos személyautóban. Nem abban a teherkocsiban, aminek nem nyílik az ajtaja.

Thelma nem szólt semmit. Amikor ránéztem, elfordult.

Tagge a kocsihoz vezette, én utánuk, vittem Pine-t is. Reser, Gaddis és Brookshire kint álltak és néztek.

Thelma hátra ült. Mielőtt Tagge mellé ültem volna az első ülésre, eltaszítottam magamtól Pine-t. Belehasalt egy virágágyba, a kocsifelhajtó mellett. Beszálltam, lehúztam az ablakot, és figyeltem, ahogy talpra áll, megtapogatja a torkát, és nézi a vért az ujjain. Rám nézett, hitetlenkedve, gyűlölettel. A szája mozdult, de hang nem jött ki rajta.

Amint a ház elől elhajtottunk, Thelmára néztem. Sápadt volt, a szeme vörös, mintha sírt volna. Úgy nézett rám, mintha sose látott volna. Elfordultam, és az utat néztem előttünk. Végig a repülőtér felé félárbocra eresztett zászlók lengtek. És rendőrautók száguldoztak szirénázva.

Ötvenkilencedik fejezet

Megérkeztünk. Tagge áthajtott a parkolón, a főépület mellett, a repülőtér túlsó végébe. A kerítés mellett egy hosszú, alumínium hangár közelében talált parkolóhelyet. Pontosan előttünk, vagy száz méterre tőlünk állt a betonon az a gép, ami Costa Ricából idehozott minket.

– Indulásra kész – mondta Tagge.

– Minél előbb, annál jobb – válaszoltam.

– Üres gyomorral hosszú út lesz. A maga helyében vennék egy-két szendvicset abban a büfékocsiban. – Odamutatott az út szélén álló kocsira, ahol egy pofa szendvicset, fánkot és kávét árult egy sor melósnak, akik ki-be jártak a hangárból.

– Mindjárt jövök – mondta Thelma. – És hozok valamit enni. – Kiszállt a kocsiból, az ablakon keresztül pénzt adtam neki, s elindult a büfékocsi felé.

Egy percig szótlanul ültünk Tagge-gel. – Valamit szeretnék kérdezni – szólaltam meg egy idő múltán.

– Rajta. De lehet, hogy nem kap választ.

– Tudni akarom, vége van-e.

Rám nézett. Aztán elővett egy cigarettát, és rágyújtott. – Az igazságra kíváncsi? – kérdezte. Bólintottam. – Az igazság az, hogy nem tudom. – Nagyot szippantott a cigarettából. – Én kizárólag az egyszemélyes akciókban hiszek. Minél többen szerepelnek benne, annál valószínűbb, hogy valahol zűr támad. Minél csöndesebb valami, annál több orrot kell befogni. És ki van a legjobban becsinálva? Akitől az egész kiindult. Annak van a legtöbb veszítenivalója. Ha pánikba esik, a dominók szépen sorban eldőlnek mind.

– Ez mennyiben érint engem?

– Nem biztos, hogy érinti. De ki tudja? Fogalmazzunk így: ha én a maga helyében lennék, foglalkoznék a gondolattal, hogy eltűnjek, mondjuk Brazíliában. Egy percig se haboznék.

– Útlevél nélkül?

Elmosolyodott. – Az piszkos húzás volt, nem vitás. – A büfékocsi felé nézett. – Ott jön a felesége. – Thelma lassan közeledett felénk, egy cipősdoboz méretű valamiben három pohár kávét egyensúlyozott. – Megmondom, mit teszek – mondta Tagge. – Megígérem, hogy holnap délig házhoz szállítják az útlevelét.

– Még egy kérdés – mondtam. – Miért engem szúrtak ki?

– Mert megfelelt az összes követelménynek. Gyilkosságért ült, príma céllövő, és tudja, hogyan kell injekciót adni.

– Ennek mi köze az ügyhöz?

– Két tervünk volt. Az egyik a helikopteres. A másikat a kórházban hajtottuk volna végre. De nem tudtuk becsalogatni a kórházba.

Tagge elkísért a géphez, aztán visszasétált a hangárhoz, és nézte, ahogy felszállunk. Az ablakon keresztül láttam, amint a gép kitaxizott a felszállósávra: ott állt, kezével beárnyékolta a szemét, a szél a haját lebegtette.

Elnéztem a parkoló felé, és láttam a kocsiját a kerítés mellett, ő a hangár sarkától nem láthatta. A kocsi mellett egy overallos férfi állt, kezében szerszámosláda. Csak úgy állt.

Végigfutottam az ülések közötti átjárón, és megdöngettem a pilótafülke ajtaját. – Várjon! – üvöltöttem. – Még ne szálljon föl! Még beszélnem kell Tagge-gel. – Ököllel vertem az ajtót, megpróbáltam kinyitni, de zárva volt: Visszarohantam és megint kinéztem az ablakon.

– Mi baj? – kérdezte Thelma. – Mit nézel?

– Semmit: Menj, ülj a másik oldalra.

– Mi bajod?

– Semmi bajom, csináld, amit mondok. – A gép megremegett, a motor nagyobb erővel dolgozott. – Gyerünk már, az isten verje meg! Kapcsolják be a biztonsági övüket. Mindjárt felszállunk.

Thelma szó nélkül fölállt, néhány lépést előbbre ment, lehuppant az egyik ülésre. Az arcomat az ablakhoz nyomtam, éppen amikor az overallos férfi kinyitotta Tagge kocsija hátsó ajtaját, a szerszámosládáját a hátsó ülésre tette, és arrébb sétált. Egy kocsi gurult mellé, ő beszállt, és a kocsi elindult a parkoló kijárata felé.

Újra a pilótafülkéhez szaladtam, és verni kezdtem az ajtót. – Álljon meg, a fene egye meg! Ki kell szállnom! – A gép gurulni kezdett. – Állítsa le a motort, maga disznó! – A pilóta hangja tompán szűrődött át az ajtón: – Csüccs le, haver. Felszállás.

Visszafutottam az ülésemhez, és újra kinéztem. A hangár egyre távolodott. A kocsi nem látszott. Éppen mielőtt, a pilóta felhúzta a gépet, láttam, amint Tagge megfordul, és elindul a parkoló felé.

Amint megfelelő magasságba értünk, a pilóta meredek dőléssel, éles kanyarral visszafordult a repülőtér fölé. Átültem a gép másik oldalára, hogy lássam a hangárt is, meg a parkolót is. Messze alattunk ott állt Tagge a kerítésnél, és nézte, hogyan mászik felfelé a gépünk. Aztán sarkon fordult, átsétált a parkolóba, és beült a kocsiba. Gyorsan ülést váltottam, mert szemmel akartam tartani az egyre zsugorodó méretű kocsit. Közvetlenül mielőtt a föld végleg eltűnt volna a felhők alatt, narancsszínű-fekete láng- és füstfelhő tört felfelé. Abból a magasságból olyan volt, mint amikor gyufát lobbantanak a sötét szobában.

Hatvanadik fejezet

Hosszú ideig csak ültem, és bámultam kifelé az ablakon. Úgy éreztem, mintha az ülésre szíjazott testem elnehezedett, formátlan massza lenne. A szemem szárazon, forrón égett az üregében, homlokomon mintha összezsugorodott volna a bőr. Végül, két óra múlva, megszólalt a pilóta hangja a hangszóróból. – Mexikó fölött repülünk. – Fölálltam, és odamentem Thelmához.

– Van egy szendvicsed?

Az ülés alól elővette a dobozt. – Van sonkás-sajtos meg szalámis-sajtos.

– A sonkásat kérem.

Átnyújtotta a zsírpapírba csomagolt szendvicset.

– És te? – kérdeztem. – Te nem vagy éhes?

– Ettem, mielőtt eljöttünk.

Leültem mellé, és megettem a szendvicset. Aztán elmentem arcot, kezet mosni, és megittam egy pohár vizet. – Sajnálom, hogy úgy rád kiabáltam az előbb – mondtam, amikor visszaültem Thelma mellé.

– Nem érdekes.

– Nem érdemes ezen feldühödnöd.

– Nem vagyok dühös – válaszolta.

– Akkor mi vagy?

– Félek.

– Mitől félsz?

– Nem tudom.

– Nincs mitől félned – mondtam.

– Ó, Roy… Az istenért. Nem vagyok csecsemő. Van szemem, és van fülem. Gondolod, hogy átaludtam ezt a hetet? Mint egy tündérmesében?

– Hát… legjobb, ha elfelejtjük. Most már vége az egésznek.

– Nincs vége. És te tudod, hogy nincs.

– De igen. Ami engem illet.

– Meg se kérdezted, hol tartottak fogva engem, vagy hogy jól bántak-e velem. Egy szót se szóltál. Mikor visszamentem, csak ott álltái egy üvegdarabbal egy ember nyakán, az inge csupa vér, és te még erről se mondasz semmit. – Felém fordult. – Azt hiszed, jobb nekem, ha semmit se tudok. De nem jobb. Biztosíthatlak, nem jobb. Semmi sem lehet rosszabb annál, mint amit én találok ki magam.

– Akkor ne csináld.

– Hogyan ne csináljam? Azt hiszed, nem sejtettem, hogy valami szörnyűség folyik a háttérben? – Éreztem magamon a tekintetét, ahogy választ várt. De nem volt válaszom.

Felegyenesedett az ülésen. Amikor ránéztem, mereven kibámult az ablakon.

– Ezért nem érdemes veszekednünk – mondtam végül. – Nem azért tartok meg magamban néhány dolgot, mert jólesik. Egyszerűen nincs ok, amiért beleüsd az orrod.

– De ez így nem mehet tovább. Ez nem megoldás.

– Szerintem igen. Én egész életemben bajban voltam, hozzászoktam. Nekem mindig sarkamban van a zűr, ez nem ok arra, hogy te is megszokd ezt.

– De én is hozzászoktam. Ismerlek. Tudom, milyen vagy, és semmi se számít, csak az, hogy nem élhetsz valakivel együtt, és ugyanakkor egyedül. Én úgy akarom a dolgokat, amilyenek, mindegy, micsodák. De te arra kényszerítesz, hogy egész idő alatt megjátsszam magam.

– Nem kell megjátszanod magad.

– De igen. Eddig is rákényszerítettél, és most is azt teszed. Azt hiszed, elhittem a mesét? Hogy kihoznak a börtönből csak azért, mert úgy vélik, igazságtalanság ért, és megérdemelsz egy új tárgyalást? Soha, egy percig se hittem el. Tudtam, hogy hazugság, de nem érdekelt. Ha láthattalak, ha veled lehettem, mindent hajlandó voltam elhinni. – Újra felém fordult. – Azt hitted, Indianapolisban bevettem azt a mesét? A tárgyaláson? Tudd meg, pontosan úgy nem vettem be, mint az esküdtszék. De megjátszottam, mert tudtam, hogy azt akarod. Nem törődtél vele, mit hisz az esküdtszék, mindaddig, amíg én ártatlannak hiszlek. Ugye, így volt?

– Nagyjából. De hát mi ebben a rossz? Nem látok benne semmi rosszat.

– Tudom, hogy nem. És ez a baj. Ettől érzem magam olyan furcsán. Tudom, szeretnél mindent távol tartani tőlem. Talán azt hiszed, így megvédhetsz. De magadtól nem tudsz megvédeni. Nincs is rá szükségem. És nem is akarom. – Szinte fizikailag éreztem magamon a tekintetét. Mikor feléje fordítottam az arcomat, folytatta: – Tudom, hogy te ölted meg Rigginst. Ezzel már régen elszámoltam magamban. És tudom, hogy valami gonosz dologról van szó Los Angelesben. És te is benne vagy. Ezt is lenyelem. De azzal nem tudok mit kezdeni, hogy egész idő alatt két különböző ember vagy.

Tudtam, arra vár, hogy mondjak valamit. Hosszú, nagyon hosszú ideig nézett. Aztán éreztem, ahogy a teste megmerevedik az ülésen. Amikor ránéztem, megint az ablakon bámult kifelé.

Az út hátralévő részében úgy ültünk egymás mellett, mintha megnémultunk volna. Nem sokkal a puntarenasi leszállás előtt Thelma megszólalt: – Hazudtam neked. Hogy nem voltam férfival. Fayéknek az a barátja, akiről meséltem, hogy futott utánam, ő volt. Nem akartam, és utána borzalmasan éreztem magam, de mégis megtettem. Nem is egyszer.

Ránéztem; de még mindig az ablakon nézett kifelé.

– Nem baj – mondtam. – Minden rendben.

– Nem igaz – felelte. – Semmi sincs rendben.

Hatvanegyedik fejezet

Nyomban amint megérkeztünk Juapalába, kocsiba ültem, és visszahajtottam Puntarénasba. A folyosón csíptem el Ruiz kapitányt, éppen hazafelé indult.

– Mi újság az útlevelemmel? – kérdeztem. – Visszakaphatom már? – Bárcsak visszakaphatná. – Karon fogott. – Jöjjön. Kísérjen el a kocsimig. – Elmentünk a lift előtt, legyalogoltunk a lépcsőn. – Mindez roppant kellemetlenül érint. Baleset történt a San José-i központban. Talán valami tűzeset? És a felfordulásban eltűnt vagy megsemmisült egy rakás okmány meg útlevél.

Kiléptünk a napsütésbe, odasétáltunk a kocsijához.

– Szerencsére magának ez nem okozhat problémát. Egyszerűen elmegy az amerikai konzulhoz, itt Puntarenasban. ő érintkezésbe lép Washingtonnal, és máris kiadnak magának egy másik útlevelet. Ha az útlevél elvesztésével kapcsolatban bármi kérdés merülné fel, mondja meg, hogy telefonáljanak az irodámba. – Becsúszott a kormánykerék mellé. – Egyszerű jelzés Washingtonba, nem kell semmi más.

A járda szélén állva néztem, ahogy elhajt. Onnan nyomban a konzulátusra mentem, és bejelentettem útlevelem elvesztését. Már akkor tudtam, hogy reménytelen, de meg kellett próbálnom, öt nap múlva levelet kaptam a konzultól. Zsebre tettem, csak később olvastam el, a tengerparton.

Tisztelt Mr. Waldron!

Elveszett 1147261 számú útlevele ügyében: Levelünkre zavaros válasz Washingtonból. Egy bizonyos Mr. Harry Waldron, normani, oklahomai lakos hat hónappal ezelőtt bejelentette, hogy a fentivel azonos számú útlevelét ellopták. Új számmal új útlevelet bocsátottunk ki a részére. Harry Waldron, mint ön is tudja, gyakori név. Kétségtelen, hogy innen ered a tévedés. Tovább érdeklődünk Washingtonban, s a választ tudatjuk önnel.

A parton sétálva apró cafatokra téptem a levelet. Szétszórtam, mint a konfettit, és néztem, hogyan lebegteti szanaszéjjel a tengeri szél a part menti fák között. Érthetetlen, perverz módon megkönnyebbültem. Nem kell tovább küzdenem. Nem kell tovább keresgélnem a lehetőségek között. Nincs több lehetőség.

Hatvankettedik fejezet

Szűkítik körülöttem a gyűrűt. Menetrend szerinti pontossággal. Tíz napja kaptam egy albertai lapból kivágott riportot. Eszerint egy Roy Tucker nevű szökött fegyencet agyonlőtt a rendőrség. „Ellenszegült a letartóztatásnak”, mondta a cikk.

Két nap múlva betoppant Reser. Körülbelül egy órát maradt. Ivott valamit, körbejárta a házat, mindent jól megnézett, aztán fél öt körül elment San Jóséba. El kell érnie, mondta, a kilences gépet Miamiba. Másnap kora reggel Thelma bement a faluba, a zöldségpiacra. Hazafelé jövet, kétszáz méterre a házunktól, egy kocsi átcsúszott az úttest másik oldalára, Thelmát a sziklafalhoz vágta, és továbbhajtott. Két férfi, aki az út mellett dolgozott, látta a balesetet, de nem tudta leírni a kocsit.

Azonnal felhívtak, mihelyt Thelmát kórházba vitték, de mire odaértem, halott volt. Két nap múlva eltemettem a hegyen, a ház mögött.

Amikor legközelebb bementem Puntarenasba, a bankban közölték, hogy a számlámon nincs pénz. A számlát nyitó ügyfél a teljes betétet visszavonta. Délután, útban hazafelé vettem egy puskát és egy doboz töltényt.

Másnap késő délelőtt egy kocsi hajtott fel a ház felé az úton. Pine és Brookshire szállt ki belőle. Megkerülték a házat, és amikor elindultak felfelé a teraszra vezető lépcsőn, mindkettőt agyonlőttem. Aztán visszaraktam őket a kocsiba, elhajtottam velük három kilométerrel arrébb egy parti sziklához, kiszálltam, kiengedtem a féket, és meglöktem a kocsit. Egy csobbanással lemerült a vízbe, lent is maradt.

Más úton mentem hazafelé. Mire megérkeztem, láttam, hogy a kocsim gumijait felhasogatták, a motor kábeleit széttépték. Lesétáltam a faluba, a maradék pénzemen élelmiszert és töltényt vásároltam.

Este leültem a konyhaasztalhoz, és nekiálltam leírni mindent, az első nap óta, azóta, hogy fölhívtak Ditcher irodájába. Mindent leírtam, amire csak emlékeztem, aztán postán föladtam Applegate-nek. ő talán majd tudja, mit tegyen vele. De akárhogyan is, rajtam már nem segíthet. Már nem. Csak egy teendőm maradt: itt ülök, és várok: ki lesz a következő.

A dominó bosszúja

Fülszöveg

„…Tucker felemelte puskáját, és tüzelt. Alacsonyan célzott.

Mindkettőt hasba lőtte… Lassan, nehezen haltak meg, a lépcső alján egymásba kapaszkodva vonaglottak… elvéreztek.

…a hullákat a kocsi hátsó ülésére gyömöszölte, kétmérföldnyire hajtott velük a tenger felé, a parti sziklákhoz, ott kioldotta a féket, és megvárta, míg a kocsi lezuhan a magasból. Üres csattanással vágódott rá a vízre, a víz elnyelte, a kocsi elmerült, és nem bukott fel többé.”

Ha valaki agyonüt valamely embert, halállal lakoljon…

amint ő cselekedett, vele is úgy cselekedjenek: törést törésért, szemet szemért, fogat fogért;

amilyen sérelmet ő ejtett máson, olyan ejtessék rajta is…

de a ki embert üt agyon, halállal lakoljon…

(Mózes III. könyve 24., 17-21)

Első rész

Első fejezet

Öt nappal azután, hogy a feleségét, Thelmát megölték, a faluba vezető kanyargós úton elgázolták, nekisodorták egy falnak, eljöttek, hogy megöljék őt is.

A házból, amelyet neki vásároltak Costa Ricában kétmérföldnyire Puntarenastól a tengerparti úton, gyönyörű kilátás nyílt a tengerre. Tucker a felső teraszon állt, és figyelte, hogyan kanyarodik le a szürke autó a bekötő útról, hogyan gurul el a lépcsőfeljáró előtt a parkolóhely felé. A kocsiból jobb felől Ross Pine szállt ki, a másik, akit Brookshire-nek hívtak, bal felől.

Tucker némán várt, míg azok békésen beszélgetve elindultak fölfelé a lépcsőn. Mikor felnéztek, meglátták. Tucker felemelte puskáját, és tüzelt. Alacsonyan célzott.

Mindkettőt hasba lőtte. Brookshire-t kétszer, Pine-t ötször. Lassan, nehezen haltak meg, a lépcső alján egymásba kapaszkodva vonaglottak, nyöszörögtek, elvéreztek.

Tucker megtöltötte a puskát, visszavitte a házba, letette a terasz ajtaja mögé, aztán lement a lépcsőn, a két férfit a hátára fordította, kiürítette zsebeiket. Elvette pénzüket, útlevelüket, repülőjegyüket, utazási csekkjeiket, és minden papírt, amit náluk talált, felvitt az emeletre, a hálószobába. És elvette Brookshire szemüvegét is.

Aztán visszament, a hullákat a kocsi hátsó ülésére gyömöszölte, kétmérföldnyire hajtott velük a tenger felé, a parti sziklákhoz, ott kioldotta a féket, és megvárta, míg a kocsi lezuhan a magasból. Üres csattanással vágódott rá a vízre, a víz elnyelte, a kocsi elmerült, és nem bukkant fel többé.

Más úton ment haza. Otthon kinyitotta a kerti csapot, a tömlővel lelocsolta a lépcsőt és a kocsifelhajtót. A víz előbb pirosán, aztán rózsaszínűén, majd végül tisztán, színtelenül folyt szét a napégette köveken, becsorgott a lejtőn a virágágyak közé. Ezután gondosan feltekerte a tömlőt, és betette a lépcső alatti kis benyílóba.

Az emeleten, a hálószobában elővette a két útlevelet, Pine-ét félretette, Brookshire-ét alaposan megnézte. Martin Brookshire, kora 37 év, magassága 175 cm, súlya 72 kg. Haja fekete, szeme kék. Elég jó a hasonlóság. Azonkívül Brookshire-nál volt a több pénz: a nevére kiállított utazási csekkben háromezer-kétszáz dollár és egy American Express hitelkártya.

Tucker ezután elővett az íróasztalból két ív indigót, a fürdőszobában addig áztatta a mosdókagylóban, míg a meleg víz feketére nem színeződött. Nekivetkőzött, és a mosdó fölé hajolva beáztatta a haját. Miután megszárította, a haja több árnyalattal sötétebb lett. Hajolajjal hátrafésülve még sötétebb. Feltette Brookshire szemüvegét, a tükörben tanulmányozta arcát, összehasonlította az útlevélképpel, és elégedetten bólintott. Távoli hasonlóság talán, de jobb a semminél.

Ezután két óra hosszat ült az íróasztalnál, és az útlevél és az utazási csekkel alapján Brookshire aláírását gyakorolta, majd félretette az eredeti aláírásokat, és emlékezetből teleírt két oldalt Brookshire aláírásával. Estefelé becsomagolt a két barna bőrkofferbe, amit azoktól kapott, elcsomagolta azokat a ruhákat, amelyekkel Chicagóban megajándékozták. A legjobb öltönyt, a sötétbarnát kívül hagyta, azt szándékozott fölvenni, azonkívül kívül hagyott egy új inget és egy barna és kék csíkos nyakkendőt.

Mikor már majdnem besötétedett, elállt a délutáni zápor, kiment a konyhába, és készített magának négy szendvicset. Egyet megevett, leöblítette egy üveg Costa Rica-i sörrel, a másik hármat becsomagolta bőröndjébe, az ingek közé.

Mikor teljesen besötétedett, és indulásra készen állt, felhozott a garázsból egy ötgallonos benzineskannát, a javát szétlocsolta a padlón, minden szobában körülbelül egyforma mennyiséget. Aztán egy gombolyag zsineget beáztatott a maradék benzinbe, a zsineg végét odakötözte egy székhez, és lassan hátrálva kiment a házból, a hátsó ajtón keresztül. A gombolyagot kezében tartva ment körülbelül kétszáz métert a hegyen fölfelé, a kert végében vezető út felé. Mikor megállt, a zsineget egy darab kővel rögzítette, aztán visszament a házba, hogy megmossa a kezét és fölvegye csomagjait.

Minden szobában fölgyújtotta a villanyt. Mielőtt elindult, egy hosszú percre megállt a hálószobában. Thelma pongyolája, hálóinge még ott hevert egy szék hátán, hajkeféje, púderje és ajakrúzsa az öltözködőasztalon; illata, jelenléte még szinte fizikailag érződött a szobában.

A házon kívül megállt a gyepen, ahol Thelmát eltemette. A házból kiszűrődő fények alig világították meg a keresztet, amelyet ő készített, ő vert be a földbe. THELMA TUCKER. Sokáig állt a sír lábánál, mellette a földön a bőröndje, hosszasan, némán nézte a sírt.

Aztán elindult, újból megmászta a hegyoldalt a ház mögött, megkereste a zsineggyutacs végét, meggyújtotta egy gyufával, és figyelte, hogyan serceg, köpköd és ég lassan végig, egész hosszában, a benzinbe áztatott ház felé.

A lejtő tetejére igyekezett, ahhoz a dűlőúthoz, amely pálmák, szőlők és gazos bokrok között északkelet felé vezet, és talán egy negyed mérföldet gyalogolhatott, mikor megérezte maga mögött a hirtelen föllobbanó fénycsóvát. Visszanézett. Az égő ház narancssárgára festette az eget, szikrákat köpködött a sötétségbe, s végül, amikor a hőség és a lángok elérték a ház hátsó falánál a fűtőolajtartályt, mint egy tűzijáték, sziporkázó vörös és kékesfehér színekben fölrobbant.

Második fejezet

Egész éjszaka gyalogolt. Madarak rikoltoztak körülötte a sötétben, éjszakai állatok osontak keresztül az úton, sűrű rajokban bogarak szálldostak a feje körül. A nap éppen akkor bújt elő a hegyek fölött, mikor húszmérföldnyire Puntarenastól északkeletre kiért az országútra. Egy zöldséget szállító teherautó vette föl, és elvitte San Joséig.

San Joséban talált egy déli járatot Caracasba, csatlakozással Rio de Janeiro felé. Brookshire Miamiba szóló repülőjegyét átváltotta egy Rióba szólóra, és Brookshire American Express hitelkártyájával fizette ki a különbözetet. Személyazonosságát Brookshire jogosítványával és útlevelével igazolta.

A légitársaság pultjánál a hölgy gondosan tanulmányozta útlevélképét. „Nem valami jó felvétel ez magáról, Mr. Brookshire” – mondta. De a túlsúlyos fiatalember az útlevélkezelésnél csak egy pillantást vetett a képre, beütötte az útlevélbe, egy üres oldalra, a kilépési bélyegzőt, és legyintett Tuckernak, hogy mehet.

Tucker a gépen kivette a magazinrekeszből a Newsweek latin-amerikai kiadásának egy háromhetes számát. A címlapon Neal Nelson Whittaker portréja, mögötte az elnöki címer, a kép alatt piros nagybetűkkel: EXELNÖK ERŐSZAKOS HALÁLA.

Föllapozta a magazint, s míg a Whittakerről szóló cikket olvasta, bizonyos mondatok kikristályosodtak előtte, kiemelkedtek a szövegből, és szinte tapinthatóan élő, éles képben álltak össze. „… reggeli lövöldözés otthonában, Los Angelestől keletre a hegyek között… helikopterről leadott lövések, amint a volt elnök a házától az úszómedencéje felé haladt… azonnali halál… a helikoptert a merénylők megsemmisítették… a meneküléshez használt kocsit a Los Angeles melletti erdőben elégették… Széles körű nyomozás… általános felháborodás.” És néhány oldallal később felfedezte saját fényképét: a börtönnyilvántartásból kiemelt képet reprodukálták.

Roy Tuckert (38 éves), aki az Indiana állambeli Hobart börtönéből nemrég szökött meg, csütörtökön Kanadában, Lethbridge-ben, Alberta államban menekülés közben agyonlőtték. Tucker, akit gyilkosság miatt ítéltek el, feltehetően ugyancsak megölte Oscar Spiventát (55 éves) is, hobarti cellatársát. Spiventa holttestét a Michigan-tó mellett, a börtöntől ötmérföldnyire a dűnék között találták meg aznap, mikor ő és Tucker megszöktek. A kanadai rendőrség közlése szerint Tucker holttestét az Egyesült Államok Titkosszolgálatától kikérték, s repülőgépen Washingtonba szállították. Jól informált források szerint a Titkosszolgálat foglalkozik azzal a feltételezéssel, hogy Tuckernek esetleg köze volt Neal Whittaker meggyilkolásához.

A Tucker szökésével kapcsolatos nyomozást megnehezíti, hogy Eldon Ditcher (51 éves), Hobart börtönigazgatója, és Russell Bowkamp, a helyettese, Gary és Kelet-Chicago között egy szokatlan, robbanással egybe-kötött baleset során meghalt.

Tucker hátradőlt a székében, lehunyta szemét, és gondolatban fölsorolta magának az ügy eddigi áldozatait: Spiventa, Arnold Schnaible, Whittaker, Marvin Tagge, Thelma, Ross Pine és Brookshire. És most Bowkamp és Ditcher is. Mind halott. És valamiért, ők tudják miért, azt mondják, ő is meghalt. Egy szegény nyomorult csavargót megöltek, hamis személyazonosságot adtak neki, csak hogy elejét vegyék a kérdéseknek, és lezárhassák az aktát. Már csak hárman maradtak – rajta kívül hárman –, a nő, Helen Gaddis, a férfi, akit Henemyernek hívtak, és Tom Reser. És úgy érezte, semmi értelme a felelős személyt keresgélni, ha nem Reser áll a dolgok mögött.

Harmadik fejezet

Aznap, amikor eltemette Thelmát, amikor úgy hitte, ő lesz a következő áldozat rövidesen, talán néhány napon, de legalábbis egy héten belül, Tucker levelet írt Chicagóba Robert Applegatenek.

Láttam az újságokat, amit írnak rólam. Tudom, azt hiszed meghaltam, de nem igaz. De lehet, hogy mire ezt a levelemet megkapod, már halott leszek.

Nem is tudom, miért írok Neked. Nem várok Tőled semmit, hogy tegyél valamit. Késő már bárkinek is bármit tennie. A baj megtörtént. Mégis el kell mondanom valakinek az egész történetet. És nincs senki másom, akinek elmondhatnám.

A lapok azt mondják, megszöktem a hobarti börtönből. Nem igaz. Kisétáltam. Megrendezett dolog volt. Ditcher, az igazgató is benne volt, és a helyettese is. Egy Bowkamp nevezetű.

Elmondom, hogyan történt. Egy Tagge nevű férfi bejött hozzám, a börtönbe. Marvin Tagge. És később egy fiatalabb fickó, Ross Pine. Tagge rendes álaknak látszott. Pine-t az elejétől fogva undorító fráternak tartottam.

Azt mondták, esetleg segíthetnek, hogy kikerüljek a börtönből, így hát hallgattam rájuk. Tudtam, hogy nem tálcán hozzák a szabadulást. Tudtam, hogy valamit kell tennem viszonzásul. De nem kérdeztem meg, mit, nem is akartam tudni, csak kikerüljek onnan; Viszont akartam látni Thelmát.

Így hát benne voltam a buliban. Úgy gondoltam, ha egyszer a börtön falain kívül kerülök, átverhetem őket. Ismersz, tudod, merszem az van, ha eszem nincs is sok.

Volt egy cellatársam, Oscar Spiventa. Előző nap, hogy ki kellett sétálnom a börtönkapun, és beszállnom egy pék teherautójába, kijelentettem, csak akkor megyek, ha Spiventa is velem jön. Nem tetszett nekik a dolog, de végül is engedtek. Másnap aztán, miután megszöktünk, mikor Hobarttól északra a dűnék között a teherautóból átszálltunk egy személykocsiba, vagy egy fél tucat golyót eresztettek Oscarba, engem meg leütöttek, és Chicagóba vittek, a Dorset Hotelba.

Mikor magamhoz tértem, tudtam, hogy bajban vagyok. Pine volt ott velem, meg két másik pali, Brookshire és Henemyer, és egy nő, Helen Gaddis. Brookshire volt az, aki Oscart kinyírta. Szerettem volna darabokra tépni valakit, de a markukban tartottak. Náluk volt Thelma. Megengedték, hogy beszéljek vele telefonon, de azt nem mondták meg, hol van.

Két napig voltam Chicagóban. Azt mondták, ne lépjek érintkezésbe se veled, se Arnold Schnaible-lel. Emlékszel Arnoldra? Ő volt a védőügyvédem Indianapolisban. A figyelmeztetés ellenére megpróbáltalak fölhívni. De nem tudtalak elérni. Schnaible-t elértem. A Lincoln parkban találkoztunk, és beszélgettünk. És aznap, később, valaki megfojtotta a hivatali garázsában.

Chicagóból Costa Ricába röpítettek. Thelma ott várt rám. És ott egy ház, és az okmányokon az én nevem szerepelt. És kétszázezer dollár a bankban, az én nevemen. Tisztára, mint egy lottó főnyeremény. „Ez túl szép, semhogy igaz legyen” – mondta Thelma. És igaza volt.

Egy darabig magunkra hagytak Costa Ricában. Hagyták, hogy megszokjuk az édes életet. És ott találkoztam, egy másik alakkal… Egy nyugalmazott tábornokkal, akit Tom Resernek hívtak.

Még mindig nem tudtam, mit akarnak tőlem, de azt tudtam, hogy rövidesen megtudom. És mikor Reser végül is megmondta, kijelentettem: szó se lehet róla. Megmondtam, hogy nem tudtam ugyan előre, mire számítsak, de ilyesmi szóba se jöhet. De végig, míg én kemény hangon tárgyaltam velük, Thelma a távollétemben egyedül volt a szállodában, és ők visszamentek, és elrabolták Thelmát. Ezután választhattam: Thelma élve, vagy Thelma holtan. Valójában nem volt választásom, és ők tudták ezt. Ha nem ölöm meg Whittakert, megölik a feleségemet.

Whittaker halála – után, mihelyt a helikopterrel landoltunk, már láttam, hogyan alakulnak a dolgok. A pilótát Whittaker testőrei megsebezték. Ott hagyták a helikopterben, hogy azzal együtt ő is felrobbanjon. És később, miután Tagge Thelmát és engem kivitt a repülőgéphez, amivel visszarepültünk Costa Ricába, Tagge beszállt a kocsijába a parkolóban, és a kocsi vele együtt a levegőbe repült.

Aztán tegnapelőtt egy autó a házunk közelében elgázolta Thelmát, amint a falu felé sétált. Tudom, én leszek a következő, akinek mennie kell, de nem törődöm vele. Átkozott rohadtul érzem magam, betege vagyok annak, amit csináltam, és amit ők csináltak Thelmával, és nem törődök semmivel. De garantálom, hogy legalább két csirkefogót magammal viszek, ha mennem kell.

Nem értem ezt az egész ügyet, mi történt. Szóval úgy értem, nem értem, miért? De, Úristen! Akárki tervelte ki ezt, nem úszhatja meg! Igaz? Mi van a törvényekkel? Valakinek fizetnie kell, nem igaz? Mert ha nem fizet, semminek sincs semmi értelme a világon.

Negyedik fejezet

Caracasban Tuckernak sokáig kellett várnia a csatlakozó járatra. Már majdnem éjfél volt, amikor a Varig gép megérkezett Rio fölé. Alacsonyan körözött a kikötő bársonyos sötétje fölött, távolabb, lenn a város sziporkázó fényei, a fényekben élet, meleg és zene vibrált.

A repülőtéren egyenesen az információt kereste.

– Egy nem túl drága hotelt keresek, lehetőleg a tenger közelében. És ahol angolul beszélnek.

A hotel neve, ahová a taxis elfuvarozta, Bernardo volt. A félig francia, félig portugál tulajdonos, Bernardo Guzmann sok nyelvet beszélő alkoholista volt. A felesége karóvékony, keserű nő. Shirleynek hívták. A haja rendetlenül szőkítve, ő maga örökösen a hőségre panaszkodott, és egyetlen vágya volt visszamenni Virginiába, Richmondba, a szülővárosába.

– Jólesik hallani, ha valaki angolul beszél – mondta, mikor Tucker bejelentkezett. – Betege vagyok ennek a brazil lingónak, bele tudnék dögleni. Undorító. Érti, mire gondolok? Még ki sem bújok reggel az ágyból, már hallom az utcán a karattyolásukat, és ettől egész napra elmegy a jókedvem. – Átnyújtotta Tucker szobakulcsát. – Mit gondol, meddig marad nálunk?

– Nem tudom biztosan. Egy hétig, talán kettőig.

A Banco Suisse-nél beváltott néhányat Brookshire csekkjeiből. Vásárolt magának egy könnyű öltönyt és egy panamakalapot. Kell itt a kalap – mondta neki Shirley –, a nap kiégeti az agyát, ha hajadonfőtt jár. És védelmül is kell a kölykök ellen, akik a balkonról pisilnek le az utcára.

Céltalanul mászkált a városban, elnehezült a nyirkos hőségtől, lassan lépkedett, úszott az izzadságban, lába, hónalja viszketett, szeme égett, arca kipirult. Elment egy borbélyhoz, és feketére festette a haját. Órákat ült kávéházakban, mindig az árnyékban, hallgatta a portugál meg még vagy egy tucat más nyelv torokhangjait, és nem értett semmit, és mikor visszatért a szállodába, jólesett hallani Shirley Guzmann elnyújtott, richmondias angol beszédét.

– A kiejtése alapján maga is délről való – mondta Shirley. – Honnan?

– Nyugat-Virginiából. De az már régen volt.

– Gondoltam. Az ember mindjárt fölismeri a földijét. – Aztán hozzátette: – Akármit csinál, itt le ne ragadjon. Ez a hely szar. Bocsássa meg, amiért ilyen választékosan fejezem ki magam, de nincs rá más szó. Egy szép nap én is összeszedem magam, és olyan gyorsan eltűnök innen, hogy csak egy kis porfelhő látszik majd, ahonnan startoltam.

A magány hosszú, néma óráiban Tucker megpróbált valami tervet kiagyalni. De nem állt össze benne semmilyen terv. A párás, füllesztő hőségben minden egyes vonal meggörbült, visszakanyarodott önmagába. Határozott célok, világos elképzelések helyett csak fojtó haragot, vágyat érzett törni, tépni, rombolni, fojtogatni, vért látni.

Program, ötlet híján képtelen volt rá, hogy valamiféle kiindulópontot találjon, az agya lelassult, tétován elbizonytalanodott. Már az, hogy ott van, ez az egyszerű tény is felzaklatta. Úgy érezte, kirí a többiek közül, sebezhető, nem oda való. A furcsa, idegen illatok, hangok körülötte mind ezt érzékeltették vele. Bűnökkel teli életében először érezte bűnözőnek magát. Tükörképe a kirakatok üvegében idegesítette. Mintha bűnei az arcára lennének írva. Valahányszor egy rendőr mellett elment, várta, mikor pécézi ki, mikor tartóztatja le, nem múlt bűnökért, egyszerűen csak mert nem kívánatos, mert nem oda való, mert olyan kiáltóan, olyan nyilvánvalóan kirí a sorból.

A Thelma halála előtti napokban kétségkívül Brazília látszott a Megoldásnak. Sokat beszéltek erről. Miután sikerült Kaliforniából elszabadulniuk, és eljutottak Costa Ricába, Brazília látszott a következő, kézenfekvő lépésnek, a következő, a végső állomásnak, hitük szerint olyan helynek, ahol – nyomtalanul eltűnhetnek, primitív, föltérképezetlen ország, ahol két jelentéktelen arc beolvadhat a tömegbe, elveszhet benne, biztonságban élhet, és ahonnan, még ha rájuk is találnak, ki nem adhatók. Hobartban a legtompább agyú, analfabéta fegyenc is tudta ezt: a börtönudvar litániájának egyik fohásza volt: „Egy nagy húzás, és Brazíliában úgy élsz, mint egy király”. Így hát döntöttek: Brazília. Mindketten örökre elrejtőzhetnek egy olyan országban, amelyet sohase láttak. Ennek volt egyedül értelme számukra, már csak azért is, mert egyébként semmi másnak nem volt értelme.

Tucker egyedül azonban egészen más ügy volt. A létfenntartás ösztönös igénye önmagában már nem volt elegendő, nem jelentett egyértelmű hatóerőt, irányt, ösztönzést. Nem tudta, hogyan induljon el, merre induljon. Minden válasz húsz új kérdést vetett fel. Minden elképzelés önmagát hatálytalanította. Gyűlölte saját ostobaságát, hiányzott neki Spiventa ravaszsága, Thelma higgadt, ösztönös megérzése: ez megy, ez nem megy. Hiába sóvárgott irányítás után, szenvedett hiányától, hiába keresett tényeket, térképeket, diagramokat, sehol semmi, így hát csak ott ült Rio de Janeiro brutális hőségében, árnyas teraszokon, hideg italokat szürcsölt, izzadt és várt.

Ötödik fejezet

Tucker már majdnem két hetet töltött Brazíliában, amikor meglátta Helen Gaddist. Egy délután a zsúfolt utcán, a város legforgalmasabb részében látta meg, amint feléje sétál könnyű, virágos ruhában, a haja szürkébb, mint amilyenre emlékezett; kemény arccal, mereven maga elé nézve, sietve lépdelt a tömegben.

Megszokott típus Rióban: jól ápolt hölgy északról, Bostonból talán, vagy Denverből; egy tucatszor megjárta már Európát, a Távol-Keletet, Dél-Afrikát és Új-Zélandot, és most kíváncsi, van-e valami megnéznivaló vagy megvásárolnivaló Dél-Amerikában. Ott volt, beleolvadt a tömegbe úgy, ahogy azt megtanulta, könnyeden, a szeme nem találkozott senkiével, és olyan gyorsan tűnt el, amilyen váratlanul megjelent.

Mire Tucker rájött, mit látott, kit látott, már nem volt sehol. Utána indult. Végigsietett az utcákon, átvágta magát a tömegen, mereven figyelt. Vagy két mérföldet gyalogolt a széles, mozaikköves járdákon, felmért, megpróbált felmérni minden arcot. De Gaddist nem látta sehol.

Aztán hirtelen gyanút fogott. Miután ő meglátta a nőt, a nő is láthatta őt. A nő, vagy valaki más, talán most is figyeli egy háztetőről vagy egy emeleti ablakból, puska a kézben, a hajszálkereszt középpontja a hátán.

Lefordult a főútvonalról, keskeny mellékutcákon sietett végig, szabadtéri piacokon át, zsúfolt üzletházakon tolongott keresztül. Végül egy kávéháznál, ahol még sose járt, megállt, és beült egy jeges kávéra.

Egy óra hosszat ült ott. Emlékei közül, mint egy fényképalbumból a képeket, kiválogatta, maga elé idézte a jeleneteket, amikor Helen Gaddisszal találkozott. Először Chicagóban, a Dorset Hotelban, ő a börtönből való megrendezett álszökés után érkezett oda kábán és rettegve, fejében frissen az emlék: Spiventa a dűnék között holtan roskad össze Brookshire golyóitól.

A második alkalommal Santa Monicában látta, a villában, miután Thelmát elrabolták és őt az eszméletlenségig összeverték, és megmondták neki: Vagy úgy lesz, ahogy ők akarják, vagy sehogy se lesz.

Utoljára ugyancsak Santa Monicában, a villában látta Gaddist, néhány órával azután, hogy visszahozta neki Thelmát, visszaadta a zálogot, szabadon bocsátotta a túszt az után, hogy megtörtént, aminek történnie kellett: Whittaker holtan merült el az úszómedence vizében. És a repülőgép már várta őket, hogy visszaröpítse őt, Tuckert és Thelmát Costa Ricába; zöld lámpa, szabad az út, pénz a bankban, és a fejezetnek vége. A mű befejezve.

És Tucker majdnem elhitte. El kellett hinnie. Csak miután Tagge kocsija felrobbant a repülőtérnél, és miután ott látta Thelmát azon a falu felé vezető úton a hegyoldalban összetörve, összeroncsolva, csak akkor szűnt meg hinni. Azután már nem hitt másban, csak undokságokban és halálban. Úgy érezte, csak annak van értelme egyedül, amit gyermekkorában tanult: egyszerű és világos; a falusi templomban hallotta, Nyugat-Virginiában, Elkinstől tizenkét mérföldnyire, északra: a szem a kellő fizetség egy elvesztett szemért, fog a fogért.

Mikor a pincér a számlát hozta, egy kék, kétszer összehajtogatott papírszeletet nyújtott oda Tuckernak.

– Egy hölgy hagyta ezt itt az ön számára.

– Az lehetetlen. Nem ismerek itt senkit.

– Őszes hölgy. Amerikai.

Tucker kifizette a számlát, a kávéház előtt fölszállt egy zsúfolt buszra, és vagy egy mérföldet buszozott. Aztán leszállt, elsétált egy datolyapálma-ligethez, egy roskatag, rózsaszínű épület mellett leült egy padra, és elolvasta a kék papírszeletet.

Tudják, hogy itt van, de nem tudják, hol. Én tudom egyedül. Talán segíthetek magán, ha használja a fejét. És talán maga is segíthet rajtam. Találkozzunk az Anna Mária Királynő Szálloda bárjában, hatkor.

Tucker összetépte a papírszeletet, és egy szemétkosárba dobta. Végigsétált az utcán, míg elért egy mozihoz, amelyben angol nyelvű filmeket adtak, portugál felirattal. Bement, keresett magának egy szabad helyet az utolsó sorban. Az első előadás négy-negyvenötkor kezdődött, a második hat-harminckor. Mikor visszament a szállodájába, kilenc óra múlt tíz perccel.

Bernardo a pult mögött ült, kávét ivott, és szimfonikus zenét – Brahmsot – hallgatott, letompított hangerővel. Keze ügyében egy üveg rum, hüvelyk- és mutatóujja között kényeskedve fekete szivart egyensúlyozott.

– Keresett valaki? – kérdezte Tucker.

– Senki.

– Telefonhívás?

– Semmi. Csend. Békés este, gráce á dieu[3]: Tucker fölment a negyedik emeletre, a szóbájába. Amint benyitott, megszólalt a telefon. Helen Gaddis.

– Úgy viselkedik, mint egy bolond. Nem segíthetek magán, ha nem hagyja. Menjen le a földszinti telefonfülkébe, ott fogom újra hívni.

A nő ellenség. Ez nem kétséges. Egyértelműen, bizonyítottan; az emlékek még frissen éltek Tucker emlékezetében. Megölheti a nőt, vagy elmenekülhet, hogy az ne ölhesse meg őt. Két lehetőség, választhatott. A gondolatai mint a pingponglabda ugráltak ide-oda, szilárd pontot kerestek, de nem találtak. Aztán felötlött benne, mint új lehetőség: hátha Helen Gaddis mégis képes arra, hogy igazat mondjon? És ebben a reménytelen helyzetében egy lehetőség a millióból még mindig nem jobb-e, mint semmi lehetőség? De nem talált egyértelmű választ egyetlen kérdésére sem. Nem tudott dönteni. Lement a hallba. Guzmann kibújt a pult mögül, fél lábbal a nyilvános telefonfülke ajtajában állt. Mikor meglátta Tuckert lefelé jönni a lépcsőn, feléje nyújtotta a telefonkagylót.

– Magának szól, Mr. Brookshire.

Tucker belépett a fülkébe, magára csukta az ajtót. Amint a füléhez tette a kagylót, Helen Gaddis jelentkezett a vonal másik végén.

– Nincs sok időnk, ezért figyeljen jól. Én is menekülök, most engem üldöznek.

– Ne akarja ezt beadni nekem. Mitől hinném el?

– Mert nincs más választása. Látta, mi történt Taggéval Kaliforniában. És a maga feleségével. Nem hagyják abba addig, míg mindenkit el nem intéztek. Különösen magát. Különben is… Ha meg akarnám ölni magát, már halott lenne. Ezt ne felejtse el. Adok magának egy lehetőségét, hogy megmeneküljön. De ez az utolsó lehetőség. Holnap reggel a Hotel Caseadurában leszek, Niteroiban.

– Az hol van?

– Az öböl túlsó oldalán. A hotel öt percre van gyalog a hídtól. Ne keressen a recepciónál. Jöjjön föl egyenesen. 537-es szoba. Pontosan tíz órakor. Viszontlátásra reggel.

Tucker lassan helyére tette a hallgatót.

– Egy frászt.

Hatodik fejezet

Rosszul aludt. Ébren hevert, a mennyezetet bámulta, a múlt összevissza töredezett darabjai úgy kavarogtak, rajzottak a fejében, mint a széltől kergetett papírfoszlányok. Arcok és hangok, házak és autók, szobák rozzant épületekben, a szobákban szürkére festett bútorok, folyosók és ebédlők és tucatnyi börtön, fegyenctelep, javítóintézet és fegyház keserű, vizeletszagú illemhelyei.

Úgy tűnt, egy évszázad telt el azóta, bár jobban utánaszámolva mindössze két hónap volt csak, valamivel több két hónapnál, annyi telt csak el az óta a nap óta, amikor először ült ott Marvin Taggéval a börtön adminisztratív szárnyában, a tárgyalóteremben. Számtalan életet élt azóta, számtalan halált halt. A lelkében drámai temetések – míg Thelma halála ki nem facsart a szívéből minden csepp vért és maradék reménységet, a szeméből minden körínyei.

Napról napra élt azóta, úgy mozgott, járt, mint egy automata, és várt valami impulzusra, valami világosságra, valami külső indítékra, amely elkormányozza, útnak indítja.

Megpróbálta elképzelni, mit mondana Thelma, ha most ott lenne mellette. Mit mondana vajon? „Legyen így, Roy. Most életben maradhatsz, ha akarsz. Ez mindennél fontosabb.” Ezt mondaná vajon? Valami effélét, nyilván. És Spiventa? Ő mit mondana? „Lépj meg, amíg szabad az út, seggfej. Azok többen vannak, és náluk van a több fegyver. És sokkal okosabbak, mint te. Sokkal-sokkal okosabbak.”

Amennyire képes volt eddigi tapasztalatait fölmérni, képes volt okoskodni és józan eszét használni, míg ott hevert a sötétben, míg a favelából[4] a hotel mögötti dombról lágy éjszakai zene áradt, csak arra a következtetésre juthatott, hogy e pillanatban a semmi a legtöbb, mert tehet akármit, azt, ami megtörtént, semmiképpen sem teheti meg nem történtté. Semmi se fordíthatja vissza azt a puskagolyót, amelyet azon az októberi kora reggelen a helikopterről kilőtt. És Isten a megmondhatója, semmi se hozhatja vissza Thelmát. Az éjszaka folyamán számtalanszor állapította meg ezt magában. S ez végül megnyugtatta, lehűtötte, elnehezítette testét, elaltatta.

De förtelmes álmai voltak: bilincsek, kínzások és erőszak, hazugságok, csalás, és az áldozat mindig Thelma volt: szünet nélkül fenyegették, használták; nem engedték oda hozzá, de életben hagyták, éljen, míg a céljainkat szolgálja. Aztán hirtelen, értelmetlenül megölték. Ez az utolsó látvány állandóan kísértette, újra meg újra felvillant szeme előtt: Thelma összeroncsolt teste az út szélén, a fal tövében, feje furcsa szögben kitekerve, mint égy törött babáé. A koponyája betörve.

És álmaiban – minden összefüggés nélkül –, gondolatainak félig tudatosult szövevénye peremén felbukkant utolsó találkozása emléke nővérével, Eniddel, valami, amiről réges-régen azt hitte, túl van rajta; ez a kép is vissza-visszatért, kristálytisztán, a szavak idézetszerűen átlépve az időn, hét, nyolc, talán annál is több éven. Utolsó találkozásuk.

Thelmát csak később ismerte meg. Vietnamból tért vissza, írt Enidnek Torontóba, azt írta, látni szeretné. Enid girbegurba írásával válaszolt: úgy gondolja, az ötlet nem éppen szerencsés. De ő azért elment.

Több mint egy óra hosszat ültek együtt Eniddel a faházakkal beépített, szegényes település kis műhelyei közé épült ház emeleti lakásának konyhájában. Tucker kávét ivott, és Enid, míg öt hónapos bébijével és kétéves ikreivel bajlódott, igyekezett elmondani, amit nem írt le világosan a levelében.

– Ezt Kirby mondja, nem én, Roy. De én a félesége vagyok, és nem tehetek semmit ellene. Megmondtam neki százszor is, hogy te vagy az egyetlen testvérem, és azóta, hogy a mama meghalt és a papa elment tőlünk, tudod, úgy, ahogy elment, tulajdonképpen te vagy az egyetlen rokonom. De Kirby csak elvörösödik ilyenkor, és azt mondja, én most rá meg a gyerekekre gondoljak.

Lehajolt, fölvette a bébit a földről.

– Azt mondja, itt megvan a módunk, hogy valami legyen belőlünk, itt fönn, Kanadában, mert itt senki se törődik vele, milyen szegények voltunk odalent Nyugat-Virginiában. Kirby úgy dolgozik, mint egy ló, két munkahelye is van, és egész tisztességesen megfizetik, azt meg kell hagyni, egy év alatt, vagy úgy valahogy, kis szerencsével talán tudunk venni magunknak egy saját kis házat. Félreteszünk egy kis pénzt, amennyit össze tudunk kaparni, a többit meg bérben fizetjük ki.

– Érted, mire gondolok, Roy, igaz? Itt tudunk tisztán startolni. Idefönn senki se tudja, hogy Kirby megszökött a sorozás elől, senki se tudja, hogy… Szóval senki se tudja, hogy van egy testvérem is.

– És mi ebben a jó? – kérdezte Tucker.

– Semmi. Nem azt mondtam, hogy én szeretem így. Utálom. Tudod, milyen jóban voltunk, mikor gyerekek voltunk, te meg én. De Kirby azt mondja, így kell lennie. Azt mondja, te az életed nagyobbik részét börtönben töltötted, és ez minden, amit tudsz. És amit valaha is tudni fogsz. Azt mondja, nem akarja, hogy a gyerekek úgy nőjenek fel, hogy tudják, hogy a nagybátyjuk börtöntöltelék. Nem én mondom ezt, Kirby mondja.

Újabb kávét töltött Tucker csészéjébe.

– Egyébként – mondta aztán –, azt hiszem, kellemetlen neki az, hogy te bevonultál katonának, ő meg nem vonult be. De ezt persze nem vallja be. Csak azt mondja… Amit már mondtam. Szóval egyszerűen nem akar itt látni, Roy. Rettentő dühös volt, amikor megjött a leveled, és azt írtad, hogy meg akarsz látogatni bennünket. Halálosan be vagyok gyulladva, mit mond majd, ha rájön, hogy itt voltál.

Más beszélgetések is átszáguldtak Tucker fején, amint ébren feküdt a sötétben, felkavarták álmait, mikor egy-egy percre gyötrődve elaludt. Régi, félig elfelejtett percek az apjával, tanítóival, anyjával és nővérével, dr. Applegate hosszú előadásai Vietnamban, később Japánban és még később Chicagóban, még Thelma előtt; a szöveg részleteiben, modorában váltakozott, de az üzenet benne a szándék világosan mindig ugyanaz volt.

– Össze kell szedned magad, Roy. Saját magad legnagyobb ellensége vagy. Hasznaid a fejedet, tervezz egy kicsit, és akkor nem keveredsz állandóban bajba.

Tucker, mint a gyerek, aki beismeri: „rossz fiú voltam”, nagyon korán kialakította azt a szokást magában, hogy minden felelősséget magára vállal, mindig magában keresi a hibát, és pillanatok alatt meg is találja. Valahányszor az ítélethirdetéskor a bíró előtt állt, úgy érezte – még olyankor is, ha ártatlan volt –, megérdemelte, akármilyen büntetést szabtak ki rá. Mindig készségesen vonult be a börtönbe, természetesnek vette, majdnem örömmel ment, s végül már úgy érezte, a börtön az igazi otthona, oda tartozik, oda való. És akkor a száznyolcvan fokos fordulat Tagge és Pine jóvoltából, akik egy csoda lehetőségét csillogtatták meg előtte, az élet egy új alternatíváját, fölajánlották, hogy visszakapja Thelmát, segítettek hinni önmagában és valamiféle jövőben; fölszolgálták neki az ünnepi ételeket, italokat, aztán az ölébe döntötték az egészet.

Mindez ott zúgott, fortyogott Tucker fejében, amint nyugtalanul forgolódott, izzadt az éjszakában. Megválaszolatlan kérdések, szorult helyzetek, régi bűnök, régi sebek és gyötrelmek, mint kő- és srapnelszilánkok, szögesdrótok, mind mintha egyetlen kínzóeszközben egyesültek volna, kínlódva, birkózva leszorították a matracra.

Reggel ötkor fölkelt. Csupaszon kiállt az ablakba, és nézte, hogyan árasztja vörösen izzó sugarait a nap az öblön át. Aztán letusolt, megborotválkozott, tiszta ruhát húzott, és lement a hallba.

Shirley Guzmann pongyolában ült az asztalnál a miniatűr ebédlőben, cigarettázott és kávét ivott.

– Korán fent van – mondta Tucker.

– Mindig. Ki tud aludni ebben a hőségben? És a dobok fent a hegyen. Szerintem egész éjszaka táncolnak. Táncolnak és kefélnek és verik azokat a tetves dobokat. Bernardo szerint az a céljuk, hogy mindenkit kiüldözzenek Rióból, és az egészet egyetlen nagy favelává alakíthassák. Bádogtetős W. C. a szabadban és szamba reggeltől késő éjszakáig. És minden viskó előtt hosszú madzagokon fehérnemű.

Tucker csak ült, és hallgatta, itta a méregerős, sűrű feketekávét. Minden tagja fájt, meggyötörte az éjszaka. A szeme égett, az agya tompa. Fél füllel hallgatta, amint Shirley Brazília átkait sorolja. Cukrot szórt a kávéjába, és figyelte a nő ajkát, hogyan áradnak róla a hotel rosszul világított, fülledt ebédlőjében a mérgezett szavak.

Mikor a koffein ébrenlétre kényszerítette, végre félretette saját bajait, és odafigyelt, akár egy néző a páholyülésen, aki hallgatja, hogyan bontakozik ki a színpadon a cselekmény, kíváncsian; érdeklődőn várva, mit kap a pénzéért.

De csak mikor ő is megszólalt, mikor elkezdte kérdezgetni a nőt, csak akkor döbbent rá, hogy énjének értelmesebbik része az éjszaka valamilyen elhatározásra jutott, áttörte magát az érzelmek tüskebozótján, és világosan, egyértelműen döntött. Eldöntötte, mit akar. Élni akar.

– Szeretnék elmenni Brazília másik részébe.

– Felejtse el. Az egész ország kutyaszar. Fogadja meg a tanácsomat, és menjen vissza oda, ahonnan jött. Itt nincs semmi látnivaló. Semmi tennivaló. Ha nem akar örökösen részeg lenni vagy étert szagolni, ha nem akar levetkőzni és a parton henteregni valami kövér kocával, semmi keresnivalója Rióban.

– Valami kisebb helyre gondolok. Egy kisvárosra. Valahol az ország belsejében. Valami félreeső helyen.

– Itt minden félreeső helyen van. Az egész nyomorúságos ország félreeső helyen van. Higgye el nekem, itt nincsen semmi látnivaló. Az egész ország csupa dzsungel és tetű és bűz. Nem nyaralásra való hely.

– Nem nyaralásra gondolok. Egy darabig itt akarok maradni.

– Maga tréfál.

– Talán végleg itt maradok – mondta Tucker.

– Maga megbolondult. Egy éven belül meghal.

– Maga se halt meg. Mióta él már itt?

– Tizenkét éve. Mióta elmúltam huszonkét éves. És huszonhárom éves korom óta halott vagyok. Járkálok, beszélek, de halott vagyok. Higgye el nekem.

– Olvastam egy prospektusban Petropolisról. Kellemes helynek látszik, fönn a hegyekben.

– Temető – mondta Shirley. – Unalom. Az emberek egész nap legyeket fogdosnak, és a galambokat etetik velük. Ha a nap lemegy, lefekszenek, és másnap tovább fogdossák a legyeket, és tovább etetik a galambokat.

Tucker azt mondta, valami hűvösebb környékre gondolt, ahol olcsón élhet.

– És valami pénzt is kell keresnem. Nem vagyok gazdag. Dolgoznom kell.

– Dolgozni akar? Itt, Brazíliában?

– Kénytelen vagyok.

– Mihez ért?

– Arra gondoltam, talán egy szállodában dolgozhatnék. Mint ez itt. Valahol, ahol szükségük van valakire, aki tud angolul.

– Tudja maga, mennyit fizetnek egy ilyen helyen?

– Nem bánom, ha megvan a szobám és a kosztom, az elég nekem.

A nő kávét töltött Tucker csészéjébe, és tovább sorolta Petropolis bűneit. Aztán azt mondta:

– Van ott egy barátnőm, francia nő, panziója van. Ha akarja, fölhívom, és meglátjuk mit mond. Ami azt illeti, talán még bukna is magára. Nem kimondott szépség, de megteszi, ami tőle telik.

– Ez engem nem érdekel. Nem barátnőt keresek.

– Nem is szükséges. Ha maga Odette-nél dolgozik, majd keresi ő magát. Valószínűleg az éjszaka kellős közepén.

Tucker kisétált az utcára, aztán elgyalogolt dél felé, az öböl felé. A nap bal kéz felől éppen földugta fejét, megkoronázta a Cukorsüveget, és elárasztotta sugaraival a járdák fekete-fehér kockáit.

Az Avenida Delphim Moreiránál balra fordult Ipanema felé, végigsétált a széles, fehér parti sétányon, elment a Praca General Osorio mellett, és befordult az Avenida Atlanticára. Ott leült egy padra, és a homokos strandot nézte, a barna és fekete minden árnyalatában csillogó testű, karcsú, majdnem csupasz lányokat, akik korán kezdték el szórakozásukat a napon, kiteregették tarka fürdőlepedőiket, gondosan elrendezték üvegjeiket, sáljaikat, facipőjüket vagy szíj szandáljukat. Nézte a fekete szemű moleque[5] és melandro carioca[6] fiúkat, fiatalembereket, akik labdát rúgtak és birkóztak lehetőleg ott, ahol a lányok láthatták őket, és nézte az anyákat, akik gyermekeikkel a part távolabbi sarkában vertek tanyát a forró homokon.

Akármilyen tekervényes utakon, csapásokon és mellékösvényeken vándorolt Tucker az éjszaka folyamán, akármilyen kérdésekkel, válaszokkal, problémákkal és megoldásokkal viaskodott, soha egy pillanatra se változtatta meg döntését Helen Gaddisszal kapcsolatban, sohase képzelte, hogy ha átmenne a hídon Niteroiba, mást találna, mint káoszt vagy egy golyót a homlokában.

Minden ösztöne azt súgta, hogy bölcsen döntött, az egyetlen lehetséges utat választotta. Holnap elmegy Petropolisba, ott elvész, lassanként új emberré válik, megtanulja a nyelvet, boldogulni próbál, és Roy Tuckert, akármi volt, vagy akárminek nem sikerült lennie, örökre eltünteti. Eltűnődött ezen, ízlelte a gondolatot, hibát keresett benne, de nem talált. Nem hitt a szerencsében, tulajdonképpen a szerencse gondolatát is elvetette, s most mégis, lassanként szerencsésnek érezte magát. Sikerült megfordítania a dolgokat, kihúzni magát a bajból.

Csak egy hiba volt, egy bökkenő. Mialatt ott ült magában, békésen, biztonságban, abban a hitben, hogy minden problémája megoldva, lassan felderengett előtte a lehetőség, hogy mindazt, amit kitervelt magának, valójában más tervelte ki számára. Számkivetés, eltűnés, szimbolikus halál. Megölnék, ha rákényszerítené őket, ez nem kérdéses, de pontosan olyan jól szolgálja a céljukat, ha egyszerűen eldobja magát, megjátssza a halottat. Petropolisban? Miért ne? Miután valaki, akiről megállapították, hogy Roy Tuckerral azonos, már meghalt Kanadában, miért kockáztassák, hogy megölik az igazit, akár Brazíliában is, főképpen, ha hajlandó a farkát a lábai közé kapva valami isten háta mögötti panzióban eltűnni a hegyek között?

De ha Tucker döntése, hogy esze lesz, hogy életben marad, Jassan és kínlódva született meg, a másik, tökéletesen ellenkező döntése villámszerűén, végleges erővel, a másodperc egy töredéke alatt világosodott meg előtte. Ott ült a padon, a kalapját mélyen a szemére húzta, karját kényelmesen a pad támláján nyugtatta, lábát maga alá húzta. Valamivel nyolc óra után volt. És akkor Tucker minden átmenet nélkül egy életre szólóan megváltoztatta döntését.

Egyszerre csak úgy érezte, boldog. Úgy érezte, ereje teljében van. Eldöntötte, mostantól fogva sose lesz rab, sose lesz fogoly, sose lesz senkinek a túsza. Még a magáé sem.

Hetedik fejezet

Aznap reggel nyolc óra harminckor Niteroiban – pontosan akkor, amikor Tucker fölszállt a Sao Gentó-i buszra, hogy elmenjen vele a Niteroi-hídhoz – Gerald Henemyer a Hotel Cascadura előtt kiszállt bérelt Mercedeséből. Bement a szállodába, átsétált a hallon, odament a lifthez, fölvitette magát az ötödik emeletre, a folyosó végén megkereste az szobát, és halkan bekopogott. Helen Gaddis nyitott ajtót. Pizsamája felett pongyolát viselt.

– Korán jött – mondta.

– Tüdőm. Négy óra óta fönt vagyok. Sok dolgom volt. És gondoltam, jobb, ha korán érek ide, az ember sose tudhatja. – Henemyer izmos, magas férfi volt, szőke haja kurtára nyírva, a szeme szürke, nagyon fiatal arcán nem látszott kudarcok nyoma, ránca.

– Azt mondtam neki, tízre jöjjön – mondta Gaddis.

– Gondolja, hogy eljön?

– Azt hiszem. De mindenképpen biztosítva vagyunk.

Henemyer végignézett a szobán.

– Használhatom a fürdőszobáját?

– Faites comme chez vous[7].

A nő az öltözőasztalnál állt, a tükörben nézte magát, a haját fésülte. A fürdőszobában vízcsobogás hallatszott. Henemyer vizet eresztett a mosdóba, aztán elzárta a csapot, és visszajött a szobába. A kezét kis vászontörülközőbe törölte.

– Mit szólna egy kis kávéhoz? – kérdezte a nő. – Hozattam föl, közvetlenül mielőtt megérkezett, rendeltem egy kannával.

– Ne mondja, sütemény és sonka is lesz, meg lágy tojás?

– Sajnos az nem lesz. Csak kávé.

Az ablaknál ültek le egy kis asztalhoz, a nő kitöltötte a kávét.

– Hogy ízlik?

– Pompás.

– Az természetes. Brazíliában vagyunk.

A férfi újból belekóstolt a kávéba.

– Ami azt illeti, marha jó. – Letette a csészéjét. – Mit gondol Tuckerról?

– A hangja alapján fél.

– Nem tudom. Kemény fickó.

– De sok esze nincs. És ezt tudja isi Nem számított rá, hogy idelent találkozik velünk. Azt hitte, szabad, mint a madár.

– Ha egyszer be van gazolva, miből gondolja, hogy mégis eljön?

– Csak éppen gondolom – mondta a nő. – Garantálni nem tudom, de van egy olyan érzésem, hogy pontban időre megjelenik.

– Azt hiszem, téved. Azt hiszem, továbbmenekül.

A nő a fejét rázta.

– Túlságosan kemény feje van. Úgy érzem, szívesebben harcol, mint fut. Itt lesz.

– És akkor?

– Ha pisztoly van nála, gondolom, használni fogja. Legalábbis megpróbálja.

– Ezt majd elintézzük.

– Azt tudom. Ha kell. De azt hiszem, a másik ötlet jobb. Resernek ebben igaza van.

– Minden jó, ha a vége jó. Ha meg nem, megette a fene az egészet.

– Nem tudom, miért aggódik. Mit tehet Tucker? – kérdezte Gaddis.

– Még maga kérdi? Tud a dolgokról, és szája van. Engem ez a kombináció pokolian aggaszt.

– Kinek beszélne? Ki hinne neki?

– Talán senki. De utálnám látni az arcát a hétórás híradásban.

– Azt sose látja. És ezt maga is nagyon jól tudja.

– Három héttel ezelőtt sose hittük volna, hogy kijut Costa Ricából.

– Pine vigyázatlan volt.

– Ez biztos. És ez az, amit én szeretnék elkerülni. Gondom lesz rá, hogy ne legyek vigyázatlan.

A nő fölállt.

– Egy kicsit rendbe szedem magam. Nem szoktam meg, hogy férfivendégeket fogadjak, mielőtt a fogamat megmostam.

A fürdőszobában becsukta az ajtót és rá tolta a reteszt. A fülét az ajtóra szorította. Rövidesen hallatszott, amint Henemyer csészéje megcsörren a tányéron, kanalával a cukrot keveri, a kanalat leteszi a tányérra.

Gaddis lassan elfordult az ajtótól, a toalettkészletéből kivett egy papírcsomagot. Mielőtt szétbontotta, lehúzta a W. C.-t és kinyitotta a mosdó mind a két csapját. Aztán a puha papírgöngyölegből kicsomagolt egy levágott csövű harminckettes revolvert meg egy hangtompítót. A hangtompítót ráerősítette a revolver csövére, aztán az egészet a pongyolája zsebébe dugta. Ezután addig hallgatózott az ajtónál, míg újból meg nem hallotta Henemyer csészéje csörrenését; akkor visszament a mosdóhoz, vékonyán bekente krémmel az arcát, a krémet meleg vízzel lemosta magáról.

Átlátszó műanyag dobozból fogkefét vett elő, fogpasztát nyomott ki rá, és gondosan megmosta a fogát. Ezután elővette szájvizes üvegét, kinyitotta, poharába töltött belőle, jó adagot bevett a szájába, és gargarizálni kezdett. Néhány másodperc múlva köhögőroham fogta el, úgy érezte, megfullad. A szájvíz behatolt az orrába, és mielőtt kiköphette volna, a felét lenyelte. Abban a pillanatban egész belsője fellángolt, mardosta, égette a nyelvétől a gyomráig. Már haldokolt, mikor kirángatta a revolvert a pongyola zsebéből, föltépte a fürdőszoba ajtaját, megpróbált Henemyerre célozni, tüzelt, de a golyó tompa pukkanással a padlóba fúródott, és miközben a cián most már mintha az agyát égette volna, holtan esett össze a szőnyegen. Szájából rózsaszín hab tört elő, ajka körül a bőr elfeketedett.

Nyolcadik fejezet

Amint a városi busz a Rio Niteroi-híd keleti végéhez közeledett, Tucker néhányszáz méternyire dél felé, a Rióval szembeni, nyugati oldalon felfedezte a Hotel Cascadura tetején a neonfeliratot.

A híd utáni első megállónál leszállt, és gyalog sétált el a folyó partján a szállodához.

Tíz óra előtt öt perccel ment fel a liften. Megkereste az 537-es szobát. Az ajtó félig nyitva volt; Bekopogott. Henemyer kiszólt: tessék. Mikor Tucker belépett, Henemyer Helen Gaddis revolverét lazán a kezében lógatva eléje ment, hogy üdvözölje, aztán becsukta az ajtót, és ráfordította a kulcsot.

– Utálom megjátszani a rendőrt, de meg kell motoznom. Ismeri a szabályokat.

Tucker megállt előtte, kezét összefogta a feje búbján, miközben Henemyer megmotozta. Aztán Henemyer visszasétált a székéhez, leült, a revolvert maga elé tette az asztalra, és a díványra mutatott, jelezve, hogy Tucker oda üljön le.

Tucker leült.

– Helen Gaddis meghalt – kezdte Henemyer. – Körülbelül egy órája megmérgezte magát. Ha nem hisz nekem, megnézheti maga is. – A fejével a fürdőszoba felé biccentett.

– Elhiszem magának.

– Valamitől nyilván halálra rémült. Arra gondoltam, talán tudok segíteni neki, de nem nagyon hagyta. Bement a fürdőszobába fogat mosni, aztán már csak holtan láttam. Pocsék érzés.

– Abban biztos vagyok.

– Fantasztikus nő volt. Kemény és okos. És egyszerre összeomlott. Rémes, – Cigarettára gyújtott, hátradőlt a székén. – Mit ígért magának?

– Semmit. Fölhívott, és azt mondta, beszélni szeretne velem. Azt mondta, talán segíthet nekem.

– Hogyhogy?

– Nem tudom. Arról nem beszélt. Én úgy gondoltam, semmit se veszíthetek, hát idejöttem. Beszélni vele.

– Ühüm… Nahát… – Henemyer egy kis mozdulatot tett a kezével, mintegy jelezve: most már mindegy, vonal vége. – Szóval eljutott Brazíliába – mondta aztán.

– El.

– Hogy tetszik itt?

– Sehogy.

– Nos és mi lesz a következő lépése?

– Ez magán múlik – mondta Tucker.

– Hogy érti ezt?

– Úgy értem, hogy maga ott ül a riasztópisztolyával, és nálam semmi fegyver. Szóval maga szabja meg a játékszabályokat.

– Nem, én nem. – Henemyer fölvette a revolvert az asztalról, és becsúsztatta a zakója zsebébe. – Váltózott a világ, Tucker. Nincs már mivel fogva tartsuk magát. Gaddisnak nem volt utasítása, hogy kapcsolatba lépjen magával. A saját, szakállára tette. Ahogy mondtam, megijedt az árnyékától. Ami minket illet, maga szabad, mint a madár. Csinálhat, amit akar.

– Egy frászt. Úgy nézek én ki, mint aki most lépett le a falvédőről?

– Nem, azt nem. Azért mondom meg magának az igazat. Üzletet kötöttünk magával. Tagge és Pine. És Tom Reser. Maga teljesítette a maga feladatát, mi a mienket.

– Egy nyavalyát. Valaki megölte a feleségemet, és én voltam a sorban a következő. Pine és Brookshire eltemették volna, ha…

– Téved, Tucker. Teljesen félreérti a helyzetet. Semmi okunk sem volt megölni a feleségét. Nekünk semmi közünk sincs hozzá. Én úgy tudom, baleset volt. Egy autó elgázolta…

– Úgy van. És az a nő ott a fürdőszobában öngyilkos lett. És Tagge fölrobbantotta magát a kocsijában a Burbank repülőtérnél.

– Egy pillanat. Tagge egészen más eset volt. Az politikai ügy. Rossz irányba sodródott. Azt hiszem. Erre nézve nem tudok semmi pontosat. De egyet garantálhatok. Senki sem adott utasítást, hogy magát vagy a feleségét megöljék.

– És senki se hívta vissza a pénzemet a puntarenasi bankból.

– Ez piszkos húzás volt Pine részéről. Ő vette ki a maga pénzét a bankból. Reser falra mászott mérgében, mikor megtudta.

Ezért ment oda magához Pine és Brookshire akkor, megmondani, hogy a pénzt visszatették, mind a kétszázezret, a maga nevére: Most is ott van. A maga pénze. Nem kell mást tennie, mint füttyent egyet, és máris átutalják egy brazil bankba.

– Késő. Nem kell a maguk büdös pénze.

– De majd fog kelleni. Majd megváltoztatja a véleményét, és akkor a pénz ott lesz, ígérem. Ami minket illet, az eredeti megállapodásunk ma is érvényes. Távol marad az országtól öt évig, mire az egész Whittaker-ügy a történelemé lesz, akkor aztán mehet, ahová akar, és tehet, amit akar.

Mikor elmentek a szállodából, a hídon át visszahajtottak Rióba. Tucker vezetett, Henemyer mellette ült. Helen Gaddis poggyásza a csomagtartóban.

Henemyer kényelmesen, barátságos ábrázattal ült, a revolver keze ügyében a zakózsebben, de sem a szavaiban, sem a viselkedésében nem volt semmi fenyegető.

– Tudom, hogy maga egy rakás komputerizált csirkefogónak tartott bennünket. És elismerem, annak is látszottunk. De mi is pisztolyvég előtt álltunk, szar munkát kellett végeznünk, és nem volt időnk udvariaskodásra. Ha egyszer kipécéztük magát, és kisegítettük a börtönből, sínen kellett maradnunk. Nem volt idő jelzéseket változtatni. Úgyhogy amikor maga elkezdett durvulni, mi is kénytelenek voltunk durvulni. A probléma az volt, hogy a legtöbben nem tudtuk, mire megy ki a játék, nem – tudtuk, mi történik valójában, és azok, akik tudták, nem beszélhettek. Pine tudta, miről van szó, Tagge is. Reser is. De mi többiek éppen úgy sötétben mozogtunk, mint maga. Mikor megtudtam, hogy Whittaker a cél, nem akartam elhinni. Az én szememben Whittaker nem volt más, mint egy kedves, buta fickó, akit annak idején azért választottak meg elnöknek, mert háborús hős volt.

De most kezdenek napvilágra kerülni a tények. Az a kedves, öreg bácsi valójában nem volt más, mint egy mesterszélhámos. Részesedést kapott a dél-vietnamiaktól végig, az egész háború alatt, míg az a disznóság folyt odalent. Valahányszor tízmillió dollárt küldtünk nekik a háborúra, egymillió egy zürichi bankszámlára folyt be, egy számra, amelyet csak Whittaker ismert. Tíz százalék. Ennyit kapott. Mint egy ügynöki jutalékot. Annyi pénze volt odaát, hogy meg se tudta számolni, nemhogy elkölthette volna. Érti már, miről beszélek? Nem úgy állt a dolog, ahogy azt maga hitte. Mi nem egy kedves, ősz hajú öreg bácsitól szabadítottuk meg a világot, hanem egy nemzetbiztonsági szempontból veszedelmes embertől.

– Mi az, hogy nemzetbiztonsági szempontból? Ezt nem értem. Már mióta nem vagyunk Vietnamban!

– Pedig ez így van. Nem is ez a probléma. Hanem a probléma az, hogy a dél-vietnamiak könyveltek. Legalábbis addig, míg valaki el nem lopta a könyveiket, és el nem vitte őket Hanoiba. És onnan eljutottak Pekingbe. Tiszta már a kép? És egyszer csak a kínai nagy főnökök megtudták, hogy valami bűzlik Whittaker papával kapcsolatban, valami, amiről az öreg nem szerette volna, ha mások is megtudják. Így hát a kínaiak nekiálltak információkat kicsikarni az öregből. És információja volt bőven. Nemcsak az, ami az ő elnöksége alatt átment a kezén, hanem mostani dolgok is. Egy volt elnök minden információt megkap, amit akar, a Nemzetbiztonsági Tanácstól kezdve végig mindenkitől, egészen a Pentagonig. Vödörszámra küldte Pekingbe a mikrofilmeket. És nem lehetett megállapítani, mert senki se tudta, mi folyik. Két-három ember kivételével. És azok nem nyithatták ki a szájukat, mert ez háborút jelentett volna Kínával. Vagy legalábbis a kapcsolatok megszakadását, a legrosszabb időben. Ezért aztán úgy állították meg Whittakert, ahogy tudták.

– És miért mondja el mindezt nekem?

– Mert rendes fickó vagyok. És mert most már nem számít. A munkát elvégeztük, ez az, ami számít. És a munka nagyobb részét maga végezte el. A furcsa az, hogy ha mindenki tudná, mi az igazság, maga valami hősféle lenne, de hát ilyen az élet. A történelemkönyvekbe ritkán kerül bele valami úgy, ahogyan történt.

Mikor Tucker szállodája előtt megálltak, Henemyer Tuckerhoz fordult.

– Érintkezésben maradunk magával. Ma telefonálok, és a pénzét átutaljuk ide, Rióba. Sok mindent csinált végig értünk, és biztosak akarunk lenni afelől, hogy mindent megtettünk magáért. Ami azt a másik dolgot illeti, a feleségével kapcsolatban, tudom, mit érez. Én is nős vagyok, három gyerekem van, de az Istenre esküszöm, hogy senkinek, egyikünknek se volt semmi köze ahhoz, hogy megölték.

– Ezt nem hiszem el.

– Tudom, hogy nem hiszi el. De ez az igazság.

Tucker kiszállt a kocsiból, átment a széles gyalogjárón, és bement a szállodába. A fejében zakatoltak az ellentmondó tények, megpróbált különbséget tenni igazságok és hazugságok között, az egyik pillanatban nem hitt el semmit, a másikban elhitt mindent.

Odalent az utcán Henemyer elsétált egy nyilvános telefonfülkéhez, pénzt dobott az automatába, fölhívta a központot. Mikor a központ jelentkezett, portugálul szólt a kagylóba.

– Sürgős. Adja a rendőrséget. – Aztán nyugodtan várt, és figyelte odakint az utca forgalmát.

– Egy nőt meggyilkoltak – mondta Henemyer, mikor a rendőrség jelentkezett. – A hotel Bernardóban, a Leblon negyedben. A negyvennégyes szobában.

A negyedik emeleten, a szállodában, Tucker végigsétált a folyosón, kinyitotta a szobája ajtaját, belépett. A függönyök összehúzva, minden lámpa égett. Shirley Guzmann csupaszon feküdt az ágyon, Tucker pizsamakabátja félig a vállán, kék-barna nyakkendője szorosan a nyakára csomózva. Az arca sötétlila, a nyelve feketén duzzadt ki az ajkai között, nyitott, fehér szemével meredten bámult a mennyezeti lámpára. A lábán keresztülvetve Tucker alvadt vértől merev pizsamanadrágja.

Tucker csak állt, mintha odafagyott volna, bénán, mozdulatlanul, és hallgatta a riói rendőrautók szirénáját. Az ablakhoz sietett, széthúzta a függönyt, lenézett az utcára. Henemyer kocsija még a kanyarban állt. Henemyer a rendőrségi autókat figyelte, amint a szálloda előtt megállnak és a rendőrök kiugrálnak belőlük. Kocsijához támaszkodva cigarettázott, míg a rendőrök berohantak a hotelba.

Ekkor világosodott csak meg Tucker agyában a dermesztő igazság, a szíve hideg lett, mint egy jégcsap, elfordult az ablaktól, és rohant. A folyosóról felszaladt két lépcsőfordulót, aztán le a hotel hátsó lépcsőjén, ki egy ablakon át, és a tűzlétrán mászott le egy mellékutcába. Háromblokknyit rohant különböző sikátorokon át, ki egy forgalmas útra, és föl az első buszra. Fél mérföldet buszozott, aztán leszállt, és egy kanyarban elkapott egy ácsorgó taxit.

– Aeropuerto. Nemzetközi repülőtér.

Kilencedik fejezet

Másnap este Henemyer Thomas Reserrel, egy karcsú, csiszolt modorú, acélszürke hajú férfival ült Washingtonban egy vendéglőben. Resernek takaros bajusza volt, és finom zongoristaujjai.

– Nem értem, hogyan csinálta – mondta Reser.

– Én sem. Minden tökéletesen időzítve volt. De Tucker nem volt otthon. Eltűnt. – Henemyer csettintett az ujjával. – Nem tudom, ki vitte ki a reptérre, de sebességi rekordot állíthatott fel az illető, mert mire én odaértem, ő már elment. Az első kimenő géppel.

– Barbadosba, így mondta, igaz?

– Úgy van.

– És most mi lesz?

– Azt hiszem, ellézeng néhány napig, aztán feljön északra? Talán Miamiba. Vagy New Yorkba. Valahova. Rá vagyunk kapcsolva valamennyi légitársaságra. Pontosan tudjuk, mikor, hová repül.

– Még mindig Brookshire iratait használja?

– Kénytelen. Nincsen saját papírja. Pénze sincs. Ha zároljuk Brookshire hitelkártyáját és utazócsekkjeit, Tuckernek egy vasa se lesz. Reser egy fél kupica brandyt öntött a kávéjába, és megízlelte.

– Nem hinném – mondta. – Ne csináljuk ezt. Akármit forgat a fejében, szeretném, ha azt hinné, jó húzást csinált. Nem akarom megrémíteni. – Szürcsölt egy kicsit a kávéjából. – Nem hinném, hogy komoly gondot jelent, de átkozottul bosszant. Ezt az ügyet mostanra már régen le kellett volna zárni. Gaddis lett volna az utolsó lépés, és ehelyett itt van Tucker a nyakunkon, szabadon, és zümmög körülöttünk, mint egy bögöly. Nem értem. Papírforma szerint tiszta ügy volt Visszaeső bűnöző, eléggé primitív, ezzel szemben makacs kellemetlenkedő volt kezdettől fogva. Kibabrált Pinenal és Brookshire-ral, elkapta őket, mint két kezdőt. Hogy ezt hogyan csinálta, sose fogom megtudni. És most, miután annyi energiát fecséreltünk rá Brazíliában, abból is kimászott. Inkább valami kábszeres hülyének fizettünk volna ötven dollárt, hogy vágja el a nyakát, és maradtunk volna ennyiben.

Henemyer a fejét rázta.

– A másik ötlet jobb volt. Egész életére el lett volna temetve odalent egy börtönben.

– Lehet, hogy az ötlet jó volt, de az eredmény nulla. Még mindig itt van a nyakunkon. És az időzítés pocsék.

– Ha tényleg annyira aggódik, intézzük el Barbadosban.

– Nem jó – ingatta fejét Reser. – Ha megtalálják a hulláját, és odalent elkezdenek nyomozni, nem tudjuk kézben tartani az ügyet. Még csak az kellene, hogy valaki azonosítsa őt Roy Tuckerral, egy szempillantás alatt jönnének a kíváncsiskodók, és nekiállnának firtatni, ki volt az a másik Roy Tucker, akit a rendőrség odafönt Kanadában lelőtt. A Whittaker-ügy lassan elnyugszik, de csak egy szellő, és újból föllángol.

– Erre sose kerül sor, Tom. Higgye el nekem. Ez az ügy le van meszelve. Senki sincs, csak maga meg én…

– És Tucker. Ő még mindig a felszínen van. És ne felejtse el Applegate-et.

– Applegatenek ott a családja, neki azzal kell törődnie. Miatta nem kell aggódnunk.

– Tucker miatt se kellett aggódnunk. Legalábbis azt hittük. De az a csirkefogó még ma is szabadon grasszál. Engem meg mindenki nagyítóüveggel vizsgál, és ettől a szőr föláll a hátamon.

– Van már fix dátum a rijadi találkozóra?

– Van. Ma délután állapodtunk meg. December huszadika. Én szólalok föl a Közgyűlésen, tizennyolcadikán, és még aznap este repülünk Szaúd-Arábiába.

– Három hét – mondta Henemyer. – Azt hiszem, igaza van. Pillanatnyilag a legcélszerűbb módszer, hogy Tuckert kézben tartsuk, ha kielégítjük minden óhaját. Megtudjuk, hol van és mi a szándéka. Ha kell neki valami, megadjuk. December huszadikáig kinyaljuk a fenekét. Aztán, ha a közel-keleti ügy lezáródott, ejtjük. El fog tűnni.

– Örült alak. Semmitől se félek annyira, mint az ilyen istenverte félbolondoktól.

– Hagyja rám. Én tudom kezelni. Nincs mód, hogy árthasson nekünk, efelől biztosítom.

Tizedik fejezet

Tucker három napig maradt Barbadosban. A negyedik nap Miamiba repült, megszállt egy motelban a reptér közelében, és felhívta dr. Applegate-et.

A kórházban nem tudta elérni, és amikor a rendelőjét hívta, a válaszszolgálat jelentkezett. Végül este kilenckor Oak Park-i számát hívta, otthon.

– Én vagyok az, Bob, Roy Tucker – kezdte Tucker, miután Applegate jelentkezett.

Hosszú csend. Aztán:

– …Úristen!

– Beszélnem kell veled. Találkoznunk kell.

– Az újságok azt írták, meghaltál.

– Mese. Megírtam neked.

– Micsoda?

– Nem kaptad meg azt a levelemet, amit Costa Ricából írtam?

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Úristen, Bob! Ajánlott levelet írtam. Megírtam az egészet, mi történt.

– Nem kaptam tőled semmiféle levelet.

– Hogyhogy?

– Mondtam már. Nem kaptam tőled levelet.

– Hát jó. Ide figyelj, Bob. Találkoznunk kell. Elröpülök Chicagóba.

– Hol vagy most?

– Miamiban.

– Úgy értem, milyen számon? Ezen a telefonon nem beszélhetek. Bemegyek a szobámba, és a másik vonalon felhívlak.

– Egy motelban vagyok, 305-321-6000 a szám. Kettőtizenhetes szoba.

– Három perc múlva visszahívlak.

Tucker két óra hosszat várt a telefon mellett. Applegate nem hívta vissza. Mikor ismét fölhívta, senki se válaszolt. Akkor fölhívta a rendelőjét, és az üzenetszolgálatnak megadta floridai telefonját.

– Nagyon fontos. Mondják meg dr. Applegatenek, hogy azonnal hívjon vissza.

– Igen, uram. Megadom neki a számát, mihelyt bejön.

Mikor Tucker visszatette a hallgatót, tudta, Applegate nem fogja visszahívni. Kínos felismerés. Egyszerre üresnek érezte magát, elvágva a világtól, fegyvertelennek.

Másnap egész nap a szobájában maradt. És éjszaka is, hajnali négyig. Akkor kifizette a számláját, és elment a szállodából. Az éjszakai portás taxit hívott, eltaxizott a Greyhound busz Miami belvárosi végállomására. Az első induló buszra – Jacksonville-be – váltott egy egyszeri utazásra szóló jegyet.

Mielőtt a buszra felszállt, vásárolt egy golyóstollat és egy kemény hátú, kéken vonalazott iskolai íróblokkot. A lehető leghátrább ült le, és amint a busz kikanyarodott a végállomásról és elindult észak felé, gondosan, nehézkesen írni kezdett.

A nevem Roy Tucker. Underhillben születtem, Nyugat-Virginiában, 1943. január 27-én. Gyerekkorom óta többet voltam börtönben, mint szabadlábon. Kivéve, amikor Vietnamban voltam katona. Legutoljára egy Riggins nevezetű férfi meggyilkolásáért ítéltek el. Húsz évtől életfogytiglani fegyházbüntetést kaptam, és az indianai Hobart állami börtönébe kerültem.

Tucker hátradőlt az ülésen, és kinézett az ablakon. Aztán elolvasta, amit addig írt, és nekiállt folytatni.

Valamikor ez év szeptemberében, a hónap elején Ditcher, a börtönigazgató felhívatott az irodájába. Bemutatott egy Marvin Tagge nevű férfinak. Később megismerkedtem egy másik férfival, akit Ross Pine-nak hívtak. Aztán még eggyel, Tom Reserrel, aki azt mondta, valamikor tábornok volt…

Tizenegyedik fejezet

– Ha ez a fickó hülye – mondta Reser –, akkor megeszem a kalapomat. Itt ülünk, és töprengünk, mit csináljunk vele, közben ő eldönti, ő mit csinál velünk. – Georgetown! Háza dolgozószobájának íróasztalánál ült, hajnali két óra harminckor, szemben vele Henemyer, köztük, az íróasztalon egy nyitott boríték, két fénymásolt ív papír és egy kézírásos feljegyzés, kéken vonalazott papíron. – Begyulladt – mondta Henemyer.

– Ő gyulladt be! Én vagyok begyulladva. Egy csomó nagykövet, szenátor és bankár áll sorban Washingtonban, csak hogy a fenekemet kinyalhassa, mert tudják, valami nagy dolgot forgatunk a fejünkben, csak éppen azt nem tudják, mit. Én vagyok a jani ebben a városban, mert van egy titkom. – Felállt, odasétált az italos asztalkához, és italt töltött magának. – És mit csinálok? Itt ülök, éjszakákon át virrasztók, és töröm a fejem, hogyan babrálhatnék ki holmi harmadrendű börtöntöltelékkel, miközben az – rángat engem, ahogy neki tetszik.

– Mondom, Tom, csak időt akar nyerni a pali.

– Frászt. Olvasta ezt a papírt? És maga mondja, hogy nincs miért izgulnunk? Mindent leírt, részletesen, minden lépést, amit azóta tettünk, hogy Tagge és Pine megkezdték a szöktetési manővert. Ki mit csinált, ki mit mondott, a Whittaker-ügy minden istenverte részletét. Még az én nevemet is helyesen írta le.

– Na és aztán? Mit tehet vele? Nincs, aki ezt a szemetet nyomtatásba adja. Azt hiszi, hogy a Post vagy a Times beveszi ezt a marhaságot? El tudja képzelni Roger Muddot, amint ezt beolvassa a kamerák előtt? Naponta százával kapják az ilyen holdkóros szövegeket…

– Ez igaz. Ezt tudom. Az egyetlen különbség az, hogy ez a marhaság történetesen igaz.

– Igaz vagy nem igaz, mi a különbség, ha senki se nyomtatja ki?

– Hadd mondjak magának valamit. Valaki mindig akad, aki bármit hajlandó kinyomtatni. Ma az ország minden városában van egy földalatti újság. Zabálják az ilyen anyagot. Kifizetődik nekik. És az én nevem dinamit lenne. Nem olvas újságot? Az izraeliek szerint antiszemita vagyok, a pacifisták szerint háborús uszító, és a Pentagon azt mondja, túlságosan elnéző vagyok Kubával szemben. Mióta megkezdtük a szondázást az új fegyverkezési kvóta ügyében, senki se szeret, csak az arabok.

– És mi köze ehhez Tuckernak?

– Minden. Én mondom magának, ha ez a történet akárhol megjelenik, mielőtt azt az ügyet befejeztem, ami miatt Szaúd-Arábiába megyek, az egész tervünk az orrunk előtt pukkan szét. – Fölvette a kékkel vonalazott papírt, és odacsúsztatta Henemyer elé. – Olvassa el ezt. Olvassa el, mit mond.

– Elolvastam.

– Tudom, hogy elolvasta. Olvassa el még egyszer. Olvassa el hangosan ezúttal, és figyeljen.

Henemyer fölvette az asztalról a papírdarabot.

– Rajta – biztatta Reser. – Majd meglátja mire gondolok.

– „Itt van valami, amit ma írtam le – olvasta monoton hangon Henemyer. – Mindent; ami Chicagóban és Kaliforniában és Costa Ricában történt, Ne értsenek félre. Én nem vagyok hős. Egyáltalán nem érdekel, rájön-e valaki az igazságra, vagy nem. De ahogy én sejtem, magán és Henemyeren kívül nem maradt életben más, aki tudja, mi történt, csak én. Engem csak az érdekel, hogy a saját bőrömet mentsem. Ha leszállnak rólam, azt is elfelejtem, hogy valaha találkoztunk. De arra az esetre, ha szétlőtt pofával végezném egy árokparton, szeretném, ha tudná, hogy egy barátomnál húsz fénymásolata van ennek a történetnek, fölbélyegzett borítékban, lepecsételve és megcímezve olyanoknak, akiket esetleg érdekelhet, mi történt Whittakerrel. Ezt a barátomat minden vasárnap reggel fölhívom. Ha egyetlen vasárnap eltelik anélkül, hogy hallana felőlem, másnap lemegy a postára, és föladja mindazt a borítékot, amit ott hagytam nála. Most éppen Savannahban vagyok egy panzióban a Front Streeten. A panzió neve Martha Clymer's. Körülbelül egy hétig leszek itt. Még mindig Brookshire nevét használom. És a pénzét. De egy kicsit több pénzzel is tudnék mit kezdeni. Roy Tucker.”

Tizenkettedik fejezet

Este kilenc óra. Hideg, téli eső esik Chicagóban. Az Oak Parkban, a város egyik nyugati elővárosában egy zömök, Frank Lloyd Wright stílusú házban Corinne Applegate haragszik. Sír. Corinne harmincöt éves, magas, karcsú, rövidre nyírt hajú, szőke nő.

– Istenem, Bob. Mit vársz tőlem? Mit mondjak? – A hálószobában beszélgettek, az ajtók zárva. Két lányuk, Liza és Brooke-Ann a nagyszobában iskolai feladatukat írták. – Olyan vagy, mint egy fantom. Szóval azóta, mióta Roy Tucker megszökött a börtönből…

– Ennek semmi köze semmihez – mondta Applegate. Ő is magas volt, több mint hat láb, arca szabályos, tekintete nyílt. A haja gyömbérszínű. – Royt öt éve nem láttam, és te ezt nagyon jól tudod.

– Én nem tudok semmit.

– A per óta nem láttam. Egyébként is, meghalt. Te is olvastad az esetet, ugyanúgy, mint én.

– Hát akkor ha nem erről van szó, ha nem róla van szó, akkor miről? Megrázkódsz, valahányszor megszólal a telefon. Fél éjszakákat töltesz ébren. Azt hiszed, nem tudom, miért utaztunk el olyan hirtelen Skóciába októberben? Azt hiszed, nem láttam át rajtad? Nem akartál a közelben lenni, ahol Tucker elérhetett. Igaz?

– Nem.

– De igaz. Megmondhatom, ha csak rád nézek. Rettentő ügyetlenül tudsz hazudni.

– Nem hazudok, az ördög vigye el.

– De igen, hazudsz. Te is tudod, én is tudom. De nem értem. Roy a barátod volt, át akartad alakítani az életét. Gyakorlatilag örökbe fogadtad. Úgy hoztad haza Vietnamból, mint egy árva gyereket.

– Ez már régen volt. Csak néhány hetet töltött nálunk.

– De az nem rajtad múlott. Te nem akartad, hogy elmenjen. Csak összeszedte a holmiját, és egy éjszaka eltűnt. Te úgy viselkedtél, mintha a saját gyereked szökött volna meg tőled.

– Csalódtam. Azt hittem, rá tudom venni, hogy tanuljon. Csináljon magából valamit.

– Hát csinált magából valamit. Néhány hónappal azután, hogy tőlünk elment, gyilkosság miatt állt a bíróság előtt.

– Hát igen… Nos… Hát nem tudom. De mit akarsz hát, Corinne? Miért hánytorgatod ezt most fel?

– Mert ez az egyetlen magyarázat, amire gondolni tudok. Bejövök ide a szobába, és látom, hogy csomagolsz. Mit vársz tőlem, mit szóljak ehhez?

– Szeretném, ha kicsit tompítanád a hangodat. Semmi szükség rá, hogy a gyerekeket bevonjuk ebbe.

– Miért bolondítanám őket? Ha ma este még nem is tudnak semmit, holnap meg kell mondanom nekik!

– Mondd nekik azt, hogy néhány napra el kellett utaznom.

– Hány napra?

– Nem tudom biztosan. Meg kell terveznem a dolgot.

Corinne leült az ágy szélére.

– Föladom, Bob. Félek. Tudom, hogy nem viselkednél így, ha nem lenne okod rá. Ismerlek, az isten szerelmére. Csak arra tudok gondolni, hogy valami zűrbe keveredtél. De miért nem mondhatod meg, mibe? Miért ez a titkolózás?

– Nem arról van szó. Nem titkolózom.

– Akkor minek nevezed ezt?

– Semminek.

– Mit mondjak a kórházban? És mi lesz a rendelődben a páciensekkel?

– Craig gondoskodik a rendelőről. Ő meg Keith megosztják egymás között a kórházi ügyeket. Már beszéltem nekik róla.

– Szóval én vagyok az utolsó, akinek szólsz? Igaz?

– Ez nem öröm nekem, drágám. Ne tedd még rosszabbá.

– Rosszabbá? Azt hiszed, rosszabbá akarom tenni? Szeretnék legalább egy kicsit világosan látni abban, ami téged halálra rémiszt. Te nem látod magad. Nem is nagyon néztél tükörbe az elmúlt napokban. Tudora, hogy valami szörnyűség jár a fejedben, de miért ne mondhatnád meg nekem is, mi az? Nem vagyok siránkozó vénasszony, nagyon jól tudod. Tudnék segíteni rajtad. Tudom, hogy segíthetnék. De először meg kell nyílnod, hagynod kell, hogy én is részt vehessek a gondjaidban. Meg kell mondanod, miről van szó.

Applegate felemelte a feleségét az ágyról, és átkarolta.

– Nem mondhatom meg. Szeretném, de nem lehet.

Tizenharmadik fejezet

Washingtonban, az egyik televíziós stúdióban Archer Guernsey, az NBC rangidős Fehér Ház-i riportere egy asztalnál ült Tom Reserrel szemben, és várta, mikor gyullad ki a piros fény a kameráján. A felvételvezető a kamera mellett állt.

– Film indul… – mondta. – Még forog… Végéhez közeledik… Te következel, Archer… Rajta! – A kamerán felvillant a piros fény, és Guernsey beszélni kezdett.

– Műsorunk vendége Thomas Reser, két elnök katonai tanácsadója, három háború kiváló tisztje, aki napjaink egyik legismertebb közéleti alakja. Ő a megalkotója annak a programnak, amely új közel-keleti fegyverkezési politikának tűnik. Mi a helyzet ezzel kapcsolatban, tábornok? Változik a politikánk Izraellel és az arab államokkal szemben?

– Nem hiszem, hogy itt a „változás” lenne a megfelelő kifejezés. Inkább kiigazításnak képzeljük el. Úgy érezzük, tudatában vagyunk felelősségünknek, s ezért óvatosnak és pártatlannak kell lennünk. A kulcsszó az egyensúly. Stabilitás. Nem szeretnénk, ha a mérleg bármely irányban túlságosan elhajolna.

– Begin és népe egészen nyíltan kritizálta és aggodalommal szemléli azt, amiről úgy gondolják, egy új USA politikai irányvonala lesz. És különösen önt, valamint régi szoros kapcsolatait bizonyos arab vezetőkkel kritizálták.

– Ez tény. Ismerem és tisztelem sok arab állam vezetőjét. Mielőtt visszavonultam az aktív szolgálatból, főtanácsadó voltam Szíriában, Szaúd-Arábiában, Egyiptomban és Iránban. De katonai ügyekben ezek a régi barátságok és kapcsolatok semmiféleképpen sem befolyásolják állásfoglalásomat.

– Ön ismételten azt hangoztatja, hogy úgy érzi, a legjobb lehetőséget a közel-keleti békére egy valós hatalmi egyensúly biztosítaná.

– Ez igaz. Ha minden ország rendelkezik megfelelő katonai potenciállal, ha minden állam rendelkezik lökhajtásos gépekkel, tankokkal, rakétákkal s ugyanakkor ezeknek az elhárító fegyvereivel is, ha minden állam tisztában van a másik erejével, megítélésem szerint igen kicsi a valószínűsége annak, hogy bármelyik háborúba kezdene.

– Newgate szenátor New Jerseyből tegnap egy interjújában azt mondta, hogy ennek az ellenkezője igaz. Az ő meggyőződése szerint az emberek a fegyvert, ami a kezükben van, használni is akarják.

– Newgate szenátor nem katona.

– Őszerinte ha az arab országok kombinált hadereje nagyobb Izrael haderejénél, csak idő kérdése, és arra használják katonai hatalmukat, hogy elpusztítsák Izraelt.

Reser mosolygott, és az ujja hegyével megérintette bajuszát.

– Newgate szenátor, mint azt ön is tudja, régi ellenfelem. Azt hiszem – és mindig is ez volt a véleményem –, Newgate szenátor rosszul informált és furcsán motivált ember. Nem szabad elfelejtenünk, hogy ő mindenkinél erőteljesebben befolyásolta Truman elnököt, hogy visszahívja McArthurt. És meggondolatlan nyilatkozataival, nemzeti politikánk kritizálásával és azzal, hogy nyíltan támogatta azokat a fiatalokat, akik kivonták magukat a sorozás alól, igen komolyan gyengítette erőfeszítéseinket Vietnamban. Ha Newgate szenátorra hallgatnánk, a Pentagont rövidesen átalakíthatnánk bevásárlóközponttá.

– Katonai ügyekben önt sokan héjának tartják. Igaz ez? Ön héjának vagy galambnak tartja magát?

– Én nem tartom magam semmiféle madárnak. Politikai realista vagyok. Tárgyalni csak egy módon lehet, az erő oldaláról. A világban, ahogy mi ismerjük, ez katonai erőt jelent. Függetlenül attól, mit mond Newgate szenátor.

– Elárulhatja nekünk, hogy az elnök véglegesen döntött-e már az arab fegyverek ügyében?

– Hadd fogalmazzak így: felhatalmazásom van a közlésre, hogy a tárgyalások folynak, és a döntés véglegesítésre kerül, mielőtt én december 18-án felszólalok a Közgyűlés előtt.

– Van-e észrevétele annak kapcsán, hogy önt, mint leendő minisztert emlegetik?

– Lenne, de nem teszek észrevételt. Azt hiszem, a legjobban úgy szolgálhatok, ahogy most szolgálok.

– Mint az elnök tanácsadója?

– Igen.

– Még egy utolsó kérdés, Reser tábornok. Tudjuk, hogy ön Whittaker elnöksége alatt is mint tanácsadó működött.

– Ez igaz. Húsz éven át ismertem Neal Whittakert.

– Már több mint hat hét telt el azóta, hogy meggyilkolták, és az ország azóta se tért magához a megrázkódtatásból. Ez az ön számára kínos téma, ezzel tisztában vagyok, de mégis megkérdem, van valami elképzelése a halálával – kapcsolatban? És mi jelentősége van Whittaker halálának az egész ország és saját, egyéni életünk vonatkozásában?

– Az én fájdalmam nagyon személyes. Neal Whittaker volt a közéletben legjobb barátom. Irigyeltem intelligenciáját és csodáltam feddhetetlenségét. Hihetetlen számomra, hogy akadhatott valaki, aki a halálát akarta, és hogy akár egy egyén, akár egy csoport hasznot húzhat a halálából.

– Biztos vagyok abban, hogy ismeri a különböző konspirációs elméleteket.

– Ismerem őket, és nem hiszek bennük. Meggyőződésem szerint Neal Whittaker halála terrorista akció volt, esztelen öldöklés, valami őrült csoport műve valahonnan a szélsőbalról, a vörös brigádok hazai verziójáé, ki tudja? Bensőséges barátság fűzött J. Edgar Hooverhez, és senki se csodálja nálam jobban azt az Irodát, amelyet ő hozott létre, de valami katonaösztön azt súgja, hogy sohase fogjuk megtudni Whittaker halálának pontos részleteit, azt, hogy ki ölte meg, és miért.

Tizennegyedik fejezet

Egy hűvös, borús délután Tucker végigsétált a savannahi kikötőn, ellődörgött az utcákon és a szűk sikátorokban, míg nem talált egy fegyverkereskedőt. A kereskedésben vásárolt magának egy negyvennégyes automata pisztolyt, és Brookshire egy utazási csekkjével fizetett.

– Maga nem helybeli, igaz? – kérdezte a pult mögött az elárusítónő.

– Nem, nem vagyok az. Csak néhány napot töltök itt. Bármely pillanatban visszamehetek Chicagóba.

– Fel kell írnom a nevét, errefelé ez a törvény. Martin Brookshire, igaz?

– Igaz.

– Senki se fogja magát keresni, efelől ne aggódjék. Csak a szabály kedvéért, hogy legyen mit mutatnunk, ha valami politikus pimaszkodnék, vagy az atlantai televíziósok balhét csapnának, hogy több reggeli reklámot sugározhassanak. Szóval mifelénk azt mondják, ha valakinek pisztoly kell, magánügy. Persze ha a zsebében akarja hordani, a rendőrségtől kellene engedélyt kérnie hozzá, de ez sem olyan érdekes, mert valószínűleg senki se fogja megmotozni magát. Persze ha repülőgépen akar Chicagóba menni, jobb, ha nincs magánál, azt tudja, gondolom. Azok a kamerák a biztonsági ellenőrzésnél egyből kiszúrják. Még néha a feladott csomagokban is. A legtöbb ismerősöm ilyenkor vesz egy bádogserpenyőt fedéllel, a pisztolyát beleteszi, és úgy csomagolja el. Akkor nem mutatja ki a reptéri kémmasina. Jó, ha az ilyen apró trükköket megtanulja az ember.

Másnap reggel Tucker, miután Mrs. Clymer fogadójában, a földszinti ebédlőben megreggelizett, visszament szobájába, leült az ablak mellett egy székre, és a tengert nézte. Aztán átlapozta az atlantai újságot. Nem volt még tíz óra, mikor Mrs. Clymer bekopogott az ajtaján.

– Valami pofa keresi odalent, beszélni szeretne magával. Jóképű fiatalember. A haja sárga. Jó baseball játékosnak nézem.

– Megmondta a nevét?

– Hennigar, gondolom, valami ilyesmit mondott.

– Henemyer.

– Lehetséges. Nem tudom. Lejön, vagy küldjem fel?

– Gondolom, inkább küldje fel.

Amint Henemyer belépett, Tucker kinyújtott kézzel fogadta. A tenyerében pisztoly.

– Most én vagyok soron – mondta. – Csukja be az ajtót, hogy ne ébresszünk fel senkit, és a kezét tegye a fejére. Tudja, hogy megy az.

– Nem csinálok semmi zűrt – mondta Henemyer.

– Tudom. Maga a légynek se ártana. Forduljon meg – Tucker végigtapogatta Henemyer zsebeit, zakóját, nadrágját, tenyerével végigsimította inge ujját, nadrágja szárát. – Úristen, igazat mondott – csodálkozott. – Már ettől szívrohamot kapok. – A pisztolyt a zakója zsebébe dugta, és leültek, Henemyer a székre, Tucker az ágy szélére.

– Gondolom, Reser megkapta a levelemet Úgy gondoltam, ha a Pentagonba küldöm, egyből továbbítják neki.

– Igen, megkapta.

– Hogy tetszett neki?

– Azt hiszi, blöfföl.

– Talán blöffölök – mondta Tucker.

– De nem biztos benne.

– Ez így van. Nem lehet biztos benne. Henemyer belső zsebéből egy hosszú borítékot vett elő, és átnyújtotta Tuckernak.

– Egy kis pénzt kért.

– Mennyi?

– Kétezer. Tízesek és húszasok.

– Az százkilencvennyolcezerrel kevesebb.

– Az csak arra az esetre szólt, ha kívül marad az országon. Az üzletnek ez a része semmis.

– Nem, nem semmis – mondta Tucker. – Azt a pénzt megígérték nekem, többször is, és nekem az a pénz kell. Igaza volt. Maga azt mondta, a végén már csak a pénzt fogom kérni. Hát most ezt teszem.

– Nem tudom. Reserrel meg kell beszélnem.

– Nem érdekel, kivel beszéli meg. Szerezze meg, csekkben, bemutatóra szóló csekkben. Két napig maradok még itt, és a csekk kell, mielőtt továbbmegyek.

– Két nap alatt nem tudom elintézni.

– Dehogynem. Gondolja el, ha azt az egész fantasztikus ügyet ott Rióban el tudta intézni, igazán nem jelenthet gondot, hogy én két napon belül megkapjam a csekket.

– Micsoda fantasztikus ügyet?

– Nagyon jól tudja, mire gondolok. Mikor aznap letett a szállodánál, egy halott nő volt az ágyamon. Valaki megfojtotta a nyakkendőmmel. – Mielőtt Henemyer válaszolhatott volna, Tucker tiltakozóan felemelte a kezét.

– Ne mondjon semmit. Már ismerem magát. Ez újdonság a maga számára, igaz?

– Igaz.

– Ha valaki rajtakapná magát a csirkeólban egy döglött csirkével a kezében, maga megesküdne, hogy a csirke öngyilkos lett.

– Hagyja el a viccelődést. Én is kétszer kapom havonta a fizetési csekkemet, éppen olyan dolgozó ember vagyok, mint más.

– Ezt mondta nekem Tagge is egyszer. Valami ilyesmit. És öt perc múlva halott volt.

– Már mondtam egyszer. Erről semmit sem tudok.

– Maga nem tud semmiről semmit. Csak azon csodálkozom, hogy nem nőttek még szárnyai. Maga olyan átkozottul ártatlan, hogy sírva fakadok tőle. Maga is, meg Reser is. A napokban láttam a televízióban, amikor Whittakerről beszélt, és már csak azt vártam, mikor roskad össze, és tör ki zokogásban.

– Miért, mit várt, mit mondjon?

– Gondolom, körülbelül azt, amit mondott. Csak azt nem hittem volna, hogy ilyen ügyesen csinálja.

– Reser nagyon rutinos fickó. – Igen, azt sejtem.

– Kérdezett valamit a levelével kapcsolatban. Megmondom az igazat. Resernek nem tetszik, de tudja, hogy a markában tart bennünket, így hát akármit, amit kíván…

– Már megmondtam, mit akarok. A pénzt.

– Megkapja. Reggel megkapja. – Aztán hozzátette: – Talán egy kis utazást tervez?

– Meg fog lepődni. De ne aggódjon, küldök egy képes levelezőlapot, hogy tudják, merre vagyok.

Henemyer fölállt, és fölhúzta a felöltőjét.

– Mi mindig tudjuk, hol van.

Tizenötödik fejezet

Tucker tizenöt évesen került a Buckhannon melletti büntetőtáborba, hétrendbeli autólopásért. Két év múlva szabadult. Akkor autóstoppal elautózott Bluefieldbe, hogy megkeresse apját, öt éve nem látta, mióta édesanyját az elkinsi temetőben eltemették.

Az öreg egy rogyadozó faház emeletén lakott a vasútállomás mögött, szoba-konyhás kis lakásban. Egy nővel élt együtt, akit Aggie-nek hívtak. Sovány, csontos, vörös hajú nő volt, a száján elkent, narancssárga rúzs. Fekete műselyem kimonóban fogadta, a kimonó hátán vörös sárkány.

Aggie nagy hűhót csapott Tucker megérkezése körül.

– Hát az biztos, hogy sokkal felnőttebbnek látszol, mint a képeken. Hamarosan akkora leszel, mint az apád. – Szájon csókolta Tuckert. Az ajka petyhüdt volt, puha, és síkos a narancssárga rúzstól. – Remélem, velünk maradhatsz egy kicsit. Kaphatsz egy ágyat ott a sarokban. Vagy a sarkon is ellakhatsz, Borisnál, a nővéremnél, ha az jobban tetszik. Lehet, hogy buknál Dorisra, és garantálom, hogy Doris is bukna rád. A mama mindig azt mondta, Dorisnak mindenki tetszik, akin nadrág van, bár a bátyám, Búd szerint a mama tévedett, Búd véleménye szerint ugyanis Doris csak akkor szereti őket, ha nincs rajtuk nadrág. Belevaló srác volt a kölyök. Alig volt tizenkilenc éves, mikor elhajózták Koreába, és alighogy megérkezett, a második héten szétlőtték a beleit. Azt mondják, észre se vette és kész volt.

Tucker lesétált az apjával az utca végére egy kocsmába, sört ittak azon a pénzen, amit Tucker a büntetőtáborban megtakarított. Egy x-lábú, olajos vászonnal leterített asztalhoz ültek le. Az asztalon üres konzervdoboz helyettesítette a hamutartót.

– Mi a véleményed Aggie-ről? – kérdezte az apja.

– Egész rendes nőnek nézem.

– Rendes, az nem kifejezés, ő mentette meg az életemet. Nem vitás. Az anyád halála után, aztán, hogy a kezemet elvesztettem úgy, ahogy elvesztettem, semmire se voltam már jó. A malomüzlet bedöglött, nem tudtam, mit kezdjek magammal. Csak heverésztem, kukoricapálinkát szopogattam, másra nem voltam jó. Alighanem hamarosan a sírba piáltam volna magam, ha nem lett volna Aggie. Valami sörözőben találkoztam vele Westonban, ő csalogatott el ide Bluefieldbe. Azt mondta: „Majdnem biztos, hogy ott majd tudsz valami munkát összekaparni magadnak, de akár dolgozol, akár nem, én gondoskodom rólad.” És állta a szavát. Ahogy megmondta. Nem tudom, mi lett volna belőlem, ha ő nincs.

– És mit dolgozott Bluefieldben?

– Hát olyan valaki számára, akinek a keze helyén egy csonk van, nem adódik éppen sok munkaalkalom. De azért egész jól kijöttem, könnyű munkával, ezzel-azzal. Míg aztán egyszer leestem egy tehervagon tetejéről, tizenöt láb magasról, és ezzel befellegzett. Azóta egy téglát nem tudok arrébb rakni.

– Ez mikor történt?

– Hát, idestova három éve. Karácsony hetében. Minden csupa jég volt, én megcsúsztam, és leestem.

– Szóval ma már egyáltalán nem tud dolgozni?

– Nem tudok lehajolni. Nem tudok semmit fölemelni, nem tudok egy szerszámot megfogni. Egy darabig kaptam a rokkantsági segélyt, aztán egyszer csak nem jött több csekk. Jogom lenne hozzá, mondják, de a kormány csak nem akar fizetni, így hát, amint mondtam, mehetnék a temetőbe, ha nem lenne mellettem Aggie.

– És ő mit dolgozik?

– Mindent. A munka bolondja. Sose hinnéd, úgy ránézésre. Aszerint olyan, mintha csak a szórakozás járna az eszében, és a pokolba minden munkával. De ez csak a látszat. Reggeltől estig talpon van. Minden reggel megsüt tíz-tizenkét süteményt, annak a kis kifőzdének, ami mellett idejövet elmentünk. Ezekből beszed naponta néha öt dollárt is. És varr, a környéken mindenkinek, főleg magányos férfiaknak. És szabni is tud. És még jóformán bele se fog, már megvarr egy ruhát vagy egy inget. Ha kinyitod az ajtót, majdnem mindig találsz valakit, aki Aggie-t keresi valami varrnivalóval. Ezzel is megkeres egy héten talán harminc vagy negyven dollárt is. És mintha ez nem lenne még elég, hetente hat este dolgozik itt a kocsmában, felszolgál, a bárnál segít, vagy szendvicseket készít a konyhában. Ezzel is megkeres esténként három dollárt, meg még ami borravalót kap. És a fizetségen kívül még ő is meg én is ingyen ihatunk, ami tetszik. Ezért vagyok itt minden este vacsoraidő után.

A tulajt Sam Ealynek hívják. El se tudsz képzelni nála rendesebb embert. Csudamód érti, mit kell csinálni, hogy az ember otthon érezze magát nála. Ha teheti, nem hagy józanul hazamenni. És mint mondom, arra, amit Aggie-val fogyasztunk, az ő vendége vagyunk. Tisztára olyan az egész, mint egy bibliai csoda, Roy. Mert ha az ember egyedül él, és munkája sincsen, és nem keres egy vasat se, pillanatok alatt bedilizik. Hát ezért kell nagyon hálásnak lennem Aggie-nek.

– És Eniddel mi van? Mit hall róla?

– Nem sokat. Nem vagyok nagy levélíró, ő se. De még mindig ott van. Chilicothe-ban, Ethel nagynénjénél meg Howard bácsinál. Egy éve, vagy valahogy így, küldtek egy fényképet, és úgy látszik, Enid egész felnőtt nő lett már. Jóban van az anyád családjával. Emlékszel még Hazel nénire? Enid nagyon hasonlít rá.

Este visszamentek a kocsmába, és hajnali kettőig ott ültek, míg Aggie nem végzett a munkájával.

– Most már végleg szabadultál, Roy? – kérdezte az apja.

– Nagyjából. De még jelentkeznem kell, ahol letelepszem, a fiatalkorú felügyeletnél. Minden hónapban egyszer.

– És hol telepszel le?

– Szeretnék visszamenni Underhillbe, ott találni valami munkát. – Gondoltam, rávehetem, hogy jöjjön velem.

Az apja a fejét rázta.

– Underhillben a világon semmi sincs, Roy. Vége. A bányák kimerültek, és ma már senkit se engednek fát vágni az erdőben. Temető az, Underhill. Nem a magadfajta fiatalembereknek való. De még nekem se.

– Csak arra gondoltam, találhatnánk magunknak egy helyet, ahol egy farmon részesként dolgozhatunk, összeállhatnánk. Vagy Aggie is velünk jöhetne, ha akar, ő vezetné a háztartást.

– Aggie biztosan nem akar. Biztosan nem hagyná itt Bluefieldet. Itt él a nővére, fix keresete van, ahogy már elmondtam. Azonkívül Aggie-nek az kell, hogy emberek legyenek körülötte, mozgás. Megbolondulna, ha valahol a hegyekben, egy farmon kétkezi munkát kellene végeznie. És nekem se kéne jobban, mint neki, Roy. Egy életre elég volt ebből, fát vágni a szabadban, vizet hordani, júniustól szeptemberig serpenyőben tojást sütni, egész télen fagyoskodni. Nem, uram, ez nem nekem való, már nem. Még ha tudnék is dolgozni, nem kellene. Leragadtam Bluefieldben, Roy, és tudom, mikor van jó dolgom.

Tucker aznap éjjel egy deszkapriccsen aludt a szoba sarkában, miközben apja és Aggie az ágyon horkolt és szuszogott; órákon át bámult ébren a sötétbe, érezte, amint az öreg ház meg-megremeg, ha föltámad a szél, nyikorog, nyöszörög. Reggel négykor fölkelt, megkereste a sötétben a ruháját, felöltözött, cipőjét kezében tartva átóvakodott a szobán, ki az emeleti hallba. Aztán zoknis lábbal lesétált a földszintre, leült, fölhúzta a cipőjét. Negyven perccel később az egyik szupermarkét parkolójában kinyitotta egy fekete Chrysler motorházát, a drótokkal babrált, beindította a motort. Körülbelül egy óra múlva Hintontól délre egy motoros járőr elkapta, és a következő csütörtökön visszavitték a büntetőtáborba.

Második rész

Tizenhatodik fejezet

Dullesi repülőtér. Az érkezési oldalról kék limuzin indul, végighajt a kocsifelhajtón a gépkocsikijárat felé. A kormánynál egyenruhás sofőr, hátul, hangszigetelt, golyóálló üveg válaszfal mögött Reser és Henemyer. A kocsi kifordul a gyorsforgalmi útra, és a könnyű, délutáni forgalomban Washington belvárosa felé tart.

– Helyes. Most hát megkapta a kétszázezrét – mondta Reser. – Gondolja, hogy ezután most egy darabig nyugton marad?

– Nem tudom. Nem tudom garantálni. Fogalmam sincs, mire játszik. Az az érzésem, csak próbálkozik. Ki akarja tapasztalni, meddig feszítheti a húrt.

– Talán fölöslegesen csinálunk gondot belőle. Logikusan nézve a dolgot, mi haszna lehet, ha zűrt kever? Nem buktathat le bennünket anélkül, hogy magát is le ne buktassa. És Tucker nem hazafi, ezt világosan megmondta abban a levélben, amit megküldött. Szóval, úgy értem, nem szándékozik a saját nyakát e, vágatni, csak hogy a mienket is elvágassa, nem igaz?

– Nem tudom. Remélem, nem. De ha meg akarja bosszulni magát…

– Miért?

– A felesége halála miatt. Ez a probléma: Ezt látom, valahányszor beszélek vele. Az arcán látom.

– Ebbe nem tud bennünket belekeverni. Tudjuk, hogy nem látta, mi történt. Senki se látta.

– Tudom. Ezt meg is mondtam neki, hogy semmi közünk hozzá. Addig magyaráztam, míg berekedtem. De nem vette be.

– Azt mondja, Savannahban pisztoly volt nála. Ha csak bosszút akarna állni, miért nem lőtte le magát?

– Nem tudom. Gondolom, nem volt még felkészülve rá. Talán még bizonyos dolgokra keresi a választ.

– Úristen! Hát megkapott már minden választ. Még mit akar tudni?

– Nem tudom biztosan. Talán azt akarja tudni, ki pécézte ki őt kezdettől fogva erre a dologra. Ebben az országban legalább ötvenezren ülnek börtönben. Fogadni mernék, Tucker arra lenne kíváncsi, miért éppen őrá esett a választásunk.

– Azt gondolja, ezért megy el Chicagóba?

– Ez logikusnak látszik. Tagge szerint Applegate volt az egyetlen ember, akiben valaha megbízott.

– Ez rendben van – mondta Reser. – Hát csak keresse Applegate-et. Ez majd egy időre lefoglalja. Maximum egy-két hétre van még szükségünk, többre nem. Addig legyen gondunk az ő kis vallomására, nehogy a lapokhoz eljusson.

– Ezzel kapcsolatban van egy ötletem. Mi lenne, ha úgy intéznénk, hogy akkor se árthasson vele, ha nyilvánosságra hozza?

– Azt aztán végleg nem tudnánk garantálni.

– De igen, azt hiszem, tudnánk. Ismerek egy okirathamisítót, Joss Hinckle-nek hívják. Feltételes szabadlábon van. Ő nem beszél, mert nem engedheti meg magának. Tudja, hogy huszonnégy órán belül visszadughatom a börtönbe.

– Mi köze van ennek a mi ügyünkhöz?

– Ez a pali bármilyen kézírást képes hamisítani, beleértve Tuckerét is.

– És aztán?

– Szóval vagy egy fél tucat összeesküvési sztorit összeírnánk Whittaker halálával kapcsolatban, és belekevernénk mindenkit, aki eszünkbe jut. Castrót, a Zsidó Védelmi Ligát, Goldwatert, Reagent, a Szállítóipariak Szakszervezetét, a Vatikánt, minél egzotikusabb és fantasztikusabb szereplőket, annál jobb, de mindig a tényleges részletekkel, helikopterekkel és minden, pontosan úgy, mint a Tucker-féle változatban. A sztorikat ugyanolyan papírra íratjuk, mint amin ő írt, és lefénymásoltatjuk őket, mint ő is. A végén egy szakember is azt fogja hinni, hogy minden verziót, beleértve az övét is, ugyanaz a félbolond írta.

– Azt hiszem, az ötlet jó – mondta elgondolkodva Reser.

– Mihelyt kész vagyunk, postára tesszük az első hamis sztorit, aztán négy-öt napon keresztül mindennap egy másikat. Elárasztjuk velük a rádiót, az újságokat, a televíziót, az egész mindenséget. Az egész olyan őrültség lesz, olyan hülyeségözön, hogy közbotrány lesz belőle. És minden példányt más és más városból postázunk, hogy úgy lássék, mintha valaki még bonyolítaná is a komédiát. Érti, mire gondolok?

– Ha tehát Tucker valami miatt felidegesedik, és beküldi a saját sztoriját, senki se veszi figyelembe.

– Erről van szó.

– Azt hiszem, príma gondolat. Mikor tudja elkezdeni?

– Ma este érintkezésbe lépek Hinckle-lel, és holnap reggel elkezdjük. Három-négy napon belül valószínűleg meglesz az első postázható anyag.

Tizenhetedik fejezet

Havazott, amikor Tucker repülőgépe Chicagóban leszállt. A tó felől süvítő szélben száguldva, kavarogva táncoltak az apró hópelyhek. A reptéri busz az Ambassador Eastig vitte el, onnan lesétált a Division Streeten, és egy kis hotelban, a Bridgmanben szállt meg a Daerborn és Division Street sarkán.

Amint lerakodott a szobájában, fölhívta Applegate rendelőjét. A válaszszolgálat jelentkezett.

– Kérjék meg dr. Applegate-et, hogy hívja fel Mr. Brookshire-t a Bridgman Hotelban. Fontos.

Aztán fölhívta a kórházat. A vonal végén előbb két különböző nő jelentkezett, végül egy férfihang közölte, hogy dr. Applegate vidéken van.

– Mikorra várják vissza?

– Erről nincs értesülésem.

– Egy barátja vagyok, vidékről. Nem tudja, hol érhetném el?

– Attól tartok, nem.

– Úgy érti, hogy nincs Chicagóban, és senki sem tudja, hol van?

– Úgy értem, hogy én nem tudom, hol van.

Mikor Tucker megpróbálta hívni Applegate otthoni számát az Oak Parkban, a központ jelentkezett, és megkérdezte, milyen számot hívott.

– A szám megváltozott – közölte a központ.

– Meg tudja adni az új számot?

– Egy pillanat. – A vonalban szabályos időközökben magas, fémes kattanás, a vonal másik végén süket csend. Végre ismét jelentkezett a központos. – Sajnálom, nem adhatom meg az új számot. Titkos.

Tucker jóformán még le se tette a kagylót, megszólalt a telefon.

– Míg beszélt, uram, valaki kereste önt telefonon – közölte a szálloda központosa. – Egy bizonyos Mr. Applegate.

– Meghagyta a számát?

– Nem, uram. Azt mondta, visszahívja.

– Igen. Jó. Kapcsoljon a recepcióhoz.

– Egy pillanat. Jelentkezett a recepció.

– Kocsit szeretnék bérelni – mondta Tucker.

– Van egy AVIS garázs nem messze ide a Dearbornon.

– Mondja meg nekik, kérem, hogy egy kocsi kellene, mindegy, milyen márka, téli gumikkal vagy radiállal, valamivel, amivel nem ragadok benn a hóban.

– Mennyi időre kívánja?

– Talán egy hétre. Talán tovább.

Kinyitotta Savannahban vásárolt új bőröndjét, és az ágyra tette. A serpenyőről levette a födőt, kivette belőle a pisztolyt, belédugta a tárat, a pisztolyt a zakója zsebébe csúsztatta. Ruháit beakasztotta a szekrénybe, a bőröndöt a szekrény aljába dugta, lefeküdt az ágyra, és várta Applegate hívását.

Egy óra múlva – délután két óra harminc perckor – megszólalt a telefon. A recepcióról telefonáltak.

– A kocsija lenn áll a parkolóban, Mr. Brookshire. A papírokat aláírhatja, mikor lejön.

– Rögtön megyek.

Tucker felvette a zakóját, kiment a folyosóra, és bezárta maga mögött az ajtót. Amint elindult a lift felé, hallotta, hogy a szobájában cseng a telefon.

Az ajtó nem akart nyílni. Tucker rángatta, húzta, káromkodott magában, s közben a csengéseket számolta. A hetedikre végre sikerült kinyitnia. A nyolcadik végén vette fel a kagylót.

– Igen, halló.

A vonal másik végén gyenge, fojtott, hang válaszolt.

– Mr. Brookshire?

– Igen. Itt… Te vagy az, Bob?

– Ki az?

– Roy. Roy Tucker. – A másik oldalon néma csend. Aztán egy kattanás, és vége.

– Bob!… – Tucker addig rángatta a készüléket, míg a központos nem jelentkezett. – Azt hiszem, megszakadt a vonal.

– Nem, uram – felelte a központos. – A másik oldalon letették a kagylót.

Tizennyolcadik fejezet

Aznap délután négy óra negyvenöt perckor Tucker leparkolt Applegate háza közelében. Hidegebb lett, a havazás megszűnt, a szél elállt, a levegő tiszta volt, mozdulatlan. Négy óra tizenötkor egy kis kék busz állt meg a ház előtt, a busz oldalán ELLIS DAYSCHOOL felirat. A buszból Applegate két leánya bújt elő, búcsút intettek a buszban maradt pajtásaiknak, és végigszaladtak a járdán a ház bejárati ajtaja felé. Amint a lépcsőn felugráltak a tornácra, az ajtóban égy sötétbe öltözött, fehér kötényes, középkorú fekete nő tessékelte be őket.

Öt órakor egy barna Volvo furgon állt meg a kanyarban. A furgonból Corinne Applegate szállt ki, bement a házba. Egy Nordwitch terrier baktatott mellette.

Gyorsan sötétedett, de az utcai lámpák megvilágították az Applegate ház homlokzatát. Tucker a bérelt kocsiban várt. Fűtés bekapcsolva, a rádió szólt. Az utcát figyelte. Hét óra harminc, de Applegate még sehol.

Tíz perccel nyolc előtt Corinne Applegate jelent meg ismét az ajtóban, lesétált, beszállt a kocsijába, és elhajtott. Félóra múlva kialudtak a földszinti szobákban a lámpák, és két ablak megvilágosodott az emeleten. Kilenc harminckor minden fény kialudt a házban, csak a hátsó sarokban vibrált halványan valami fény az egyik ablakban. Valaki televíziót nézett. Aztán rövid berregés után felvillantak a lámpák a kocsifelhajtó és a garázsajtó fölött.

Tizenegy-tizenöt volt már, mikor Corinne Applegate végighajtott az úton, és lassan befordult a felhajtóra. A garázsajtó kinyílt, és Tucker látta, hogy odabent az egyik hely üres. Applegate kocsija nem volt a garázsban.

Tucker majdnem éjfélig várt. Akkor kiszállt a kocsiból, átment az utcán, felmászott a lépcsőn a tornácra, és becsöngetett. Várt. Semmi válasz. Újból csöngetett. Végre kigyulladt a tornácon a fény, és az ajtó melletti kis hangszóróban Corinne hangja hallatszott fölerősítve, rekedten.

– Ki az?

Tucker a mikrofonhoz fordult.

– Roy Tucker.

– Úristen…

– Bobbal kell beszélnem.

Hosszú csend. Aztán:

– Nincs itt.

– Akkor magával kell beszélnem.

– Nem lehet. Szóval… éjfél van.

– Fontos, Corinne. Komolyan. Ha nem nyitja ki az ajtót, kinyitom én.

Mikor Corinne ajtót nyitott, a fekete nő is ott állt, szorosan mögötte. Az éjszakai öltözet fölött mindkettőn pongyola.

– Nincs szüksége testőrre, vagy ilyesmire – mondta Tucker. – Nem bántok senkit.

Mikor a hall melletti kis szobában leültek, a fekete nő megállt az ajtóban.

– Engem csöppet se zavar – Tucker a vállát vonogatta –, de a barátnője esetleg itt olyan dolgokat hall majd, amiket maga nem akar, hogy halljon.

– Rendben van, Rosemarie – mondta Mrs. Applegate. – Várjon a kis szobában. – Némán várták, míg a fekete nő megfordul és a léptei elhalnak a folyosón. Akkor Corinne Applegate megszólalt.

– Bob úgy hiszi, meghaltál.

– Nem, nem hiszi. Beszéltem vele ma délután, és beszéltem vele egy jó hete is, mikor Miamiban voltam.

– Nem értem. Nekem azt mondta… Szóval azok a sztorik az újságokban…

– Beszélnem kell vele.

– Nem lehet. Szóval… nincs itthon.

– Hol van?

– Elutazott.

– Hová?

Corinne megpróbált pontosan visszaemlékezni, mire oktatta ki Applegate, és nagyon igyekezett, nehogy elvétse, amit mondania kell.

– San Franciscóba… Ma este érkezik oda. – Aztán, kicsit gyorsabban: – Ezért mentem el én is vacsora után. Bobot fölvettem a kórháznál, és kivittem O'Hare-be.

– Hol száll meg San Franciscóban?

– Nem tudom, ő se tudta még.

– Azt akarja mondani, nem tudja, melyik hotelban szállt meg?

– A Cliftben, gondolom. Igen, igen, a Cliftben.

– Mennyi időre?

– Öt-hat napra.

– Öt-hat nap múlva visszajön Chicagóba?

– Nem. Aztán elmegy Friscóból. Seattle-be.

– Csak azt szeretném tudni, mikor jön ide vissza.

– Nem tudom biztosan – mondta Corinne Applegate.

– Két hét múlva? Két hónap múlva? Két év múlva? – Tucker ott ült, Corinne-ra meredt, de az asszony nem válaszolt.

– Miért hazudik nekem – tört ki végül Tucker. – Nem vagyok holmi idegen, aki csak úgy betévedt ide az utcáról. Bob a legjobb barátom. Talán az egyetlen. Nem értem, mi folyik itt.

– Én nem hazudok – mondta halkan Corinne.

– De igen, hazudik, és ezt maga is tudja. Csak azt nem értem, miért. Mióta kiszabadultam a börtönből, állandóan szeretnék kapcsolatot teremteni Bobbal. Nem akarok tőle semmit. Csak beszélni akarok vele. De nem találom sehol. Nincs a rendelőjében, nincs a városban, nincs az országban, sehol. Ha megkapom telefonon, leteszi a kagylót. Mit akar ez jelenteni?

– Nem tudom.

– Mitől fél?

– Nem tudom.

– Tőlem fél? – Nem tudom.

– Megmondta magának, hogy felhívtam Miamiból?

– Nem. Már mondtam egyszer. Mostanáig, míg most ide nem jöttél, azt hittem, meghaltál.

Némán ültek a gyengén világított szobában. Végül Tucker szólalt meg.

– Nincs San Franciscóban, igaz?

– Igaz.

– Sem Seattle-ben.

– Igaz.

– De nem mondja meg nekem, hol van.

– Nem mondhatom meg.

– Úristen… Nem értem. Ennyi fáradság, csak hogy ne találkozzon velem. Miért?

– Nem tudom. Nem tudok semmit.

Tizenkilencedik fejezet

Tucker először abban a tábori kórházban találkozott dr. Applegate-tel, ahová a vöröskeresztes helikopter szállította azután, hogy Langbinhtől északra egy éjszakai őrjáratban megsebesült.

Két hónap múlva Applegate-et áthelyezték az osakai egészségügyi központba, és elintézte Tuckernak, hogy őt is oda helyezzék, és szolgálati idejét mint egészségügyi töltse le.

Körülbelül azonos korúak voltak, de minden egyéb vonatkozásban tökéletesen különböztek egymástól. Mégis összebarátkoztak, áttörték azt a falat, amely a tiszteket elválasztja a közlegényektől. Főképpen, mert Applegate ragaszkodott hozzá.

Nyolc hónapig – talán valamivel több is volt annál – naponta két-három órát töltöttek együtt, többnyire Applegate beszélt, mert szeretett beszélni, és Tucker, aki nem szeretett beszélni, hallgatta.

Három-négy hónap telt el, míg Tucker bevallotta, hogy börtönben ült. Körülbelül egy év múlva, miután mindketten leszereltek, Applegate hazavitte magához; hogy egy kis ideig együtt legyenek Oak Parkban, Tucker, Corinne és a gyerekek. Csak akkor mondta meg neki Tucker a teljes igazságot, hogy addig, amíg Wheelingben a bíró rábeszélésére nem soroztatta be magát a hadseregbe, felnőttkora java részét különböző börtönökben töltötte.

– Kit érdekel? – kérdezte Applegate. – Most nem vagy börtönben. És semmi okod rá, hogy megint odakerülj. Veterán vagy, jó minősítésed van, dicsérettel szereltél le. Be foglak szervezni egy paramedikus oktatóprogramba, és magad se veszed észre, máris egyenesben leszel. Szerzel magadnak egy mesterséget, amivel tisztességes pénzt kereshetsz magadnak.

Hónapokkal azelőtt, még Vietnamban, Applegate egyszer azt mondta neki:

– Én orvos vagyok. Jó orvos, és még jobb leszek. De van bennem valami misszionáriusvér. A feleségem azt mondja, misszionáriusnak kellett volna mennem… Misszionáriusnak vagy tanárnak, vagy valami ilyesminek. Én nem hiszem ugyan, de az tény, hogy szeretem egyenesbe hozni a dolgokat. Szeretem egyenesbe hozni az embereket. Szeretem talpra állítani őket, összeilleszteni a törött csontjaikat, és meggyógyítani minden bajukat. Ez az, amit veled is tenni fogok, Tucker. Egyenesbe hozlak, akár tetszik, akár nem, és megtanítlak arra, hogyan gondolkozzál másképp. Ha kész leszek veled, magadnak is egészen más képed lesz arról, mit érsz, és ki is valójában ez a Roy Tucker.

Később, japán állomáshelyükön Applegatenek egy napon megint egyszer beszélhetnékje támadt.

– Nézz meg engem, például – mondta. – Vehetnék persze mást is példának, de akkor nem beszélhetnék magamról. Mint már egyszer mondtam neked, én ezüstkanállal a számban születtem. Nagy ezüstkanállal. Tiszta ezüst volt. Szóval a mi házunkban sose nyikorogtak az ajtók. Nem mertek. A dédapám volt a leggazdagabb ember Atlantában, és a leggazdagabb maconi lányt vette feleségül. Fiuk, Amos, a nagyapám felesége volt a leggazdagabb lány Mobile-bán, és az apám, idősb Robert Kenneth Applegate felesége a második leggazdagabb providence-i – Rhode Island-i – lány volt. Az öreg aztán hátat fordított a déli államoknak, és jenki lett belőle.

Amivel azt akarom mondani, hogy a problémáim java része már a születésemkor megoldódott. Minthogy nem szorultam rá, hogy dolgozzak, azt csináltam, amit akartam. Choate-ben és Princetonban tanultam, és arany életem volt. Aztán elhatároztam, hogy orvosnak megyek, és beiratkoztam a Harvardra, az orvosi egyetemre. Soha eszembe se jutott, hogy valami ne sikerüljön az életben. Úgy is lett, minden sikerült. Minden ajtó kinyílt előttem, nekem csak kényelmesen be kellett sétálnom rajta.

Van ebben valami tanulság, Roy. Mert nemcsak azt akarom ezzel mondani neked, micsoda nagyfiú vagyok én. Ahogy mondják, van valami erkölcsi tanulsága a történetnek, de van valami gubanc is. Egy kis ránc. Azaz senki, akinek egy csöppnyi józan esze van, nem vitathatja, hogy nem születtünk valamennyien egyformának. Vannak nagyon okos emberek, és nagyon szépek. Vagy vannak, akik gyorsan tudnak futni, vagy meg tudják nevettetni az embertársaikat. Ezek fejhosszal startolnak, az nem vitás. És én is fejhosszal startoltam. Rengeteg jó dolgot kaptam tálcán, készen.

Szóval mi a lényeg? Ez: Choate-ben, az évfolyamon a légtehetségesebb diák egy fekete fiú volt, Regis Smithers, Red Hookból, a legsötétebb Brooklynból. Kilencen voltak testvérek, mindegyik más apától. És az apák közül egyik se nagyon jelentkezett náluk otthon. Az anyja utcalány volt, két testvére kábszeres, és a nővérei mind stricheltek. Regist tizennégy éves kora előtt vagy egy tucatszor letartóztatták már. És mi történt? A fiatalkorúak bíróságán egy hölgy tesztet csinált vele, és rájött, mennyi esze van a gyereknek. Kezelésbe vette, és hátraarcot csináltatott vele. A végén ösztöndíjat kapott Choate-be, aztán ösztöndíjat kapott Brown-ba. Huszonnégy éves korában saját vállalata volt, számítógép alkatrészeket gyártott. Tavaly harminchét millió dollárért eladta a gyárat a Texacónak. Most a birtokán él Harrisonban, New York államban. Paul Robeson egy távoli unokahúgát vette feleségül, három gyönyörű gyereke van, nagy lábon él. Telefonon intézi az üzleti ügyeit, minden délután teniszezik, és csupa mosoly. Fogadni mernék, hogy Dom Pérignonnal mos fogat.

Kettes számú kórleírás. Princeton. Az évfolyamomon a búcsúbeszédet Fred Buckhanan mondta, aki alsóbb évfolyamaiban a legexkluzívabb diákklub, a Phi Beta Kappa tagja volt. Árva gyerek volt, Lexingtonban, Kentucky államban nőtt fel egy baptista lelencotthonban. Nem volt jó tanuló, de remekül sportolt. Diszkosz és gerely. Ezért egy öregdiák csoport szerzett neki ösztöndíjat Princetonba. Alighogy odakerült, valami kattant az agyában. Tanulni kezdett, jó eredményeket ért el, a végén évfolyamelső lett. Felsős korában valami zseniális ötlettel biztosítótársaságot alapított, és nagy üzletet csinált a Continental Life-fal, mire bevették társvállalatnak maguk mellé. Egyszemélyes üzlet: olcsó életbiztosításokat árusított egyetemistáknak. Huszonhat éves korára milliomos lett, és tíz évvel később öt biztosítótársaság igazgatósági tagja.

Érted, mit akarok mondani, Roy? Nem arról beszélek, hogyan gazdagodjék meg az ember, vagy milyen az, ha valaki gazdag. Arról beszélek, micsoda sorsok vannak. De a dolognak két oldala van. Legalább kettő. Az orvosi karon, az évfolyamomon a legokosabb, a leggazdagabb és legcsinosabb fiú most éppen kétéves börtönbüntetését tölti egy szövetségi börtönben társadalombiztosítási csalás miatt. Nem volt szüksége pénzre, egyszerűen csak kívánta. És Robin Settle, a choate-i kollégiumban szobatársam, Törökországban fölakasztotta magát a börtönben, miután egy kiló kokaint találtak a Gucci bőröndjében. Érted? Mondtam neked, hogy van erkölcsi tanulság a dologban, íme, az erkölcsi tanulság. Ha valaki azt mondja neked, nem viszed semmire, mert minden lap ellened van, vagy ha azt mondja, biztos a dolog, mert minden lap a kezedben van, akkor én azt mondom, mindenki, aki ezt mondja, hülye. Érted, mit akarok mondani?

– Értem, mi az, amit mondani szeretnél – mondta Tucker.

– Gondolod, hogy nincs igazam?

– Tudom, hogy nincs igazad. Ismerek fickókat Nyugat-Virginiában, akik a születésük pillanatában elindultak a szemétdomb felé. Láttam a börtönben olyan palikat, akik, ha egyik kezeddel aranyat nyújtottál nekik, és lószart a másikkal, gondolkodás nélkül a lószart vették volna el. És voltak palik Vietnamban az egységemnél, akik, ha egyszer véletlenül valami jó dolog Történt volna velük, nem vették volna észre, mert vagy túl hülyék voltak, vagy túlságosan tele voltak kábszerrel, vagy túl részegek. Olyan emberekről beszélsz, akiknek igényük van a jó dolgokra. Én olyanokról, akik sose láttak semmit, ami jó, akik nem ismernék fel a jó dolgokat, akkor se, ha történetesen tálcán kínálnák nekik. Én ilyen embereket ismerek.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy te is ilyen vagy?

– Én egyáltalán nem beszélek magamról. Csak azt mondom, amit tudok. Ez az, amit én megszoktam.

Huszadik fejezet

Másnap, az után, hogy Corinne Applegate-tel beszélt, Tucker korán kelt fel, megreggelizett a földszinti kávézóban, és elhajtott a State és az Ohio utcák sarkára.

Egy irodaépület halljában, az útkereszteződés sarkán végignézett a – bérlők jegyzékén, miközben egy telefonkönyv szaknévsorából kitépett lapot tanulmányozott.

Felliftezett az ötödik emeletre, megkereste az ajtót, amelynek üvegén fekete betűkkel állt: WICKWIRE ÉS SUSKI MAGÁNNYOMOZÓK.

Herold Wickwire alacsony emberke volt, ritkuló hajú, sápadt bőrű barna szemű. A ruhája szolid, egyszínű: krémszínű öltöny, barna ing, olajosdrapp nyakkendő, barna cipő. Valahogy olyan volt, mint egy tartalékos katonatiszt. A tiszta, rendes irodában az íróasztal üveglapján mindössze egy kis jegyzetblokk a telefon mellett, a két fém iratszekrény tetején semmi, sehol egy virág, egy könyv vagy egy magazin, semmi emléktárgy, családi kép. Tucker, amint szemben ült vele, úgy érezte, ha Wickwire kilakoltatási parancsot kapna, hét percen belül tökéletesen kiüríthetné az irodáját.

Wickwire azt a kis darab papírt nézegette, amelyet Tucker nyújtott át neki, gondosan tanulmányozta, és időnként fátyolos szemmel pillantott fel Tuckerre.

– Ajánlotta valaki önnek az irodámat? – kérdezte végül.

– Nem. A telefonkönyvből néztem ki a nevét. A Division Streeten lakom, egy hotelban, és a maga irodája volt a legközelebb. A maga szakmájabelieknek többnyire a belvárosban van az irodájuk.

Wickwire ismét a darab papírt tanulmányozta.

– Beszéljük meg egy kicsit részletesebben ezt, Mr. Brookshire. Azt kívánja, hogy találjunk meg egy eltűnt személyt. Dr. Applegate-et. Erről van szó, igaz?

– Nem tudom, nevezhetjük-e eltűnt személynek. Azt hiszem, a felesége tudja, hol van, de nem akarja megmondani. Legalábbis nekem nem. Először azt mondta, vidéken van, de tudom, hogy ez nem igaz.

– Miért hazudna önnek?

– Nem tudom. Azt hiszem, a férje akarja így.

– És az miért akarná, hogy hazudjon?

– Nem tudom. Ezt szeretném kideríteni.

– Mikor látta utoljára?

– Nem tudom. Néhány éve.

Wiekwire fölemelte a szemét, és kérdően nézett Tuckerra.

– Külföldön voltam – mondta Tucker.

– És mikor beszélt vele utoljára?

– Körülbelül egy hete fölhívtam Miamiból. És tegnap felhívtam a rendelőjét.

– És mit mondott?

– Nem sokat. Egy percig, ha beszéltünk. Elkérte a számomat, és azt mondta, visszahív. De azóta se hallottam róla. Tegnap egyszerűen letette a kagylót.

– Elmondaná, miért szeretné annyira látni Mr. Applegate-et?

– Már megmondtam. Beszélni akarok vele. Barátok vagyunk.

– De ő nem akar beszélni magával. Nem éppen úgy viselkedik, mint egy jóbarát.

Tucker fölállt, átnyúlt az asztalon, fölvette a papírszeletet.

– Gondolom, felejtsük el a dolgot, Mr. Wickwire. Megmondtam, mit akarok, elmondtam a részleteket is. Ha nem akarja vállalni az ügyet, bemegyek a városba, és keresek másvalakit, aki elvállalja.

– Csak azt kérdeztem, miért szeretné…

– Semmi köze hozzá.

– Esetleg lehet közöm hozzá, ha Applegate egy-két napon belül holtan kerülne elő.

– Olyan őrültnek néz, hogy megadom a nevemet és a címemet, megmutatom a jogosítványomat, mielőtt valakit kinyírnék? Ide figyeljen, a kérdés roppant egyszerű. Elvállalja vagy nem?

– Azt hiszem, elvállalhatjuk – jelentette ki zavartalanul Wickwire. – A honorárium százötven dollár naponta, plusz a költségek. Minimum háromszáz dollár előre fizetendő. Az egyenleg esedékes, mielőtt átadjuk önnek az információt.

Tucker leült, elővette Brookshire utazócsekkjeit.

– Száz dollár prémiumot fizetek, ha holnap délre hírt kapok róla.

– Fair.

– És már most megmondhatom, se a rendőrségtől, se a kórházaktól nem várhat segítséget. A legjobb tipp, ha a feleségét követi.

– Azt szándékozom tenni.

Huszonegyedik fejezet

Körülbelül egy órával ezután Oak Parktól nyugatra, Maywoodban, égy külvárosi sivár kis utca sivár házának egyik kicsiny, barátságtalan lakásában Applegate és Corinne a konyhaasztalnál ültek, szemben egymással.

– Arra kérlek, tedd meg nekem a következőket. Hívd fel Factort, és mondd meg neki, hogy hozza rendbe a házat a tónál.

– Ó, Bob, az isten áldjon! Kérlek…

– Mondd meg neki, hogy holnapután ott leszek.

– Mi jár a fejedben? Egyszerűen nem értelek. Képtelen vagyok rá…

– Úgyis fölmentünk volna karácsony hetében. Csak éppen én előbb fölmegyek, erről van szó.

– De, édes, mitől félsz annyira?

– Nem félek. Nem erről van szó. Csak egy igen kellemetlen helyzetet próbálok kézben tartani.

– Micsoda helyzetet? Mit tehet neked Roy? Beszéltem vele. Pontosan olyan, mint volt. Csak beszélni szeretne veled. Nem lenne az egyszerűbb, mint itt bujkálnod ebben az ócska kis lakásban, vagy elszaladnod Wisconsinba, és bezárkóznod a házban a tónál?

– Használd az eszedet, Corinne. Nem hitegethetjük magunkat, hogy Roy ugyanaz az ember, akinek megismertem. Túl sok minden történt azóta. Mikor megölte Bert Rigginst…

– Sose voltál biztos benne, hogy ő volt az.

– Nem akartam elhinni. De az esküdtszék úgy döntött, és ez a lényeg. És az újságok szerint még valakit megölt, egy másik fegyencet, miután októberben kitörtek a börtönből. És lehetséges, hogy része volt Whittaker meggyilkolásában is. Ezt írják most az újságok.

– Az újságok azt is írták, hogy Kanadában megölték. Hát lehet, hogy a másik dologban is tévednek.

– Lehetséges. Amíg biztos nem vagyok benne, nem engedhetem meg…

– Mit nem engedhetsz meg?

– Nem tudom. Isten tudja, mi jár Roy fejében, micsoda őrültségbe keveredett.

– Nem úgy viselkedik, mintha őrült lenne. Sokkal nyugodtabb, mint te vagy, ezt megmondhatom.

– Úristen, Corinne. Mikor hagyod abba? Ne veszekedj már velem. Bízzál bennem.

– Megpróbálom. De nem viselkedsz értelmes ember módjára. Nem jellemző rád, hogy így menekülsz, így bujkálsz.

– Nem szívesen teszem. De nem tehetek mást.

– És mi lesz velem és a lányokkal?

– Veletek nem törődik. Tuckert senki más nem érdekli most, csak én. Velem akar beszélni.

– De nem maradhatsz örökké ott fönn a tónál!

– Nem is kell. Bele fog fáradni a várakozásba. Mire karácsony után hazamegyünk, el fog tűnni. Ebben biztos vagyok.

– És ha nem?

– De úgy lesz.

Corinne sokáig ült némán, és üres kávéscsészéjébe bámult. Végül is Applegate törte meg a csendet.

– Mi baj van?

– Csak arra gondoltam, amikor hazahoztad magaddal Vietnamból. Emlékszel, mit mondtam?

– Azt mondtad, őrült vagyok.

– Nem, nem azt mondtam. Azt mondtam, hogy nevetségesen esélytelen harcot folytatsz. Azt mondtam, hogy nem lehet egy felnőtt, iskolázatlan férfiból, aki az élete javát börtönben töltötte, új embert csinálni.

– De meg tudtam volna tenni. Sikerült volna. Minden megvolt hozzá, kivéve egyet. Nem bízott magában. Nem volt önbizalma.

– Nem sikerült, Bob. Csak ezt mondhatom. De te még mindig hittél benne, még azután is, hogy elment búcsú nélkül, és anélkül, hogy annyit mondott volna, köszönöm. És amikor végül megint hallottunk róla, mikor letartóztatták, mert megölte Bert Rigginst, te nyomban ott termettél nála. Felfogadtad Schnaibelt a védelmére, tanúskodtál mellette, mellette álltál, amikor senki rá se nézett.

– Tudom, mit akarsz ezzel mondani – mondta Applegate. – Ha akkoriban vettem magamnak a fáradságot, hogy segítsek rajta, miért nem tudok most legalább beszélni vele. Igaz?

– Valami ilyesmi.

– Nem lehet, Corinne. Egyszerűen lehetetlen. Most egészen más a helyzet. Tucker bajt hoz ránk, és nekem nincs szükségem ilyen bajokra. Egyikünknek sincs.

Huszonkettedik fejezet

Tucker, miután elhagyta Wickwire irodáját, keletnek hajtott, előbb az Ontario Streeten, aztán a Lake Shore Drive-on, majd északnak, a tó partján Evanstonon, Wilmetten, Winnetkán, Glencoe-n és a Highland parkon át. Lake Forestben lefordult a tóparti útról, és lassan végighajtott fallal körülvett parkok, masszív családi villák, kőkapuk és tágas, gyepes parkok, hosszú, ívelt kocsifeljárók és ötautós garázsok között.

Riggins házával szemben leparkolt az utcán, hosszan ült a kocsiban, és a házat nézte. Favázas téglaépület, meredek cseréptető, ólomüveges ablakok és hátul, a garázs fölött a lakás, amelyben valamikor ő lakott. Mindez látható volt az utcáról. Aztán kiszállt a kocsiból, hogy közelebbről is megnézze. A kapufélfán kis cédula, a cédulán egy ingatlanközvetítő vállalat neve, a név fölött: ELADÓ. Alul egy telefonszám.

Nézte a cédulát, de valójában nem látta, gondolatai elkószáltak, miközben a felhajtón egy kék skót zekés, szőrmesapkás, őszülő hajú férfi sétált feléje a kapuhoz.

– Ma nincs is olyan hideg – mondta a skót zekés férfi.

– Nem, nincsen. De azért elég hideg van.

– Segíthetek valamiben?

– Nem, köszönöm, nem hiszem. Én… én csak keresek valakit, ismerősöket. Először azt hittem, ez a házuk, de azt hiszem, tévedtem.

– Senki se lakik most itt, a ház négy-öt hónapja üres. Kit keres? Az életem nagyobbik részét itt éltem le Lake Forestben. Talán ismerem őket.

– Szóval… Johnson – mondta Tucker. – Bruce Johnson és családja. Unokatestvérem.

– Johnson? Hát Johnson van bőven az északi parton. Svéd név. Sok svéd telepedett meg Chicago környékén. De arra nem emlékszem, hogy Riggins házában valaha lakott volna Johnson nevezetű.

– Riggins a tulajdonos?

– Ő volt. Meghalt. Az elmúlt hat év alatt ez a ház legalább négyszer cserélt gazdát. Én tudom, mert valahányszor valaki kiköltözik innen, az ingatlanközvetítő iroda beköltöztet engem, hogy vigyázzak a házra, míg vevőt nem találnak rá. Fura dolog. Riggins huszonöt évig élt itt, és most nem találnak senkit, aki tovább maradna másfél évnél. Gondolom, maga nem a környékről való.

– Nem.

– Ha idevalósi lenne, valószínűleg hallott volna Rigginsről. Meggyilkolták. A saját sofőrje ölte meg. Indianapolisba mentek el egy nap, valami dolga lehetett ott, és a motelban az a sofőr halálos adag morfiumot adott be neki. Meg is halt. Kiderült, hogy annak a fickónak és Riggins feleségének valami romantikus kapcsolata volt egymással, és az öreg útjukban volt. A régi história. Persze mind a kettő börtönbe került. Az emberek sose tanulnak, igaz?

Tucker, míg Chicago felé hajtott vissza az úton, és a Michigan-tóról a köd behömpölygött az útra, elgondolkodott azon, amit a ház gondnoka mondott. Az egész úgy hangzott, mintha az öreg az újságból olvasta volna fel, vagy kívülről megtanulta, precízen, pontosan idézte volna: negyedkézbeli verziója egy történetnek, amely ismeretlen emberekkel esett meg, valamikor régen.

Tucker Vietnam után, miután Applegate-éknél eltöltött egy kis időt Oak Parkban, Rigginsnél kapott állást; apróhirdetés alapján jelentkezett, amelyet a Tribune-ban olvasott. Riggins nyomban fölfogadta.

– Három kocsim van – mondta. – Amíg a kocsik tiszták, jól szaladnak, amíg maga úgy vezet, ahogy én mondom, és nem próbál átverni a benzinnel, az olajjal és a garázsszámlákkal, addig jóban leszünk. De ha ki akar velem babrálni, megnézheti magát.

Tucker nem csinált titkot belőle, hogy a katonaság előtt börtönben ült. Önként vallotta be Rigginsnek.

– Miért mondja el ezt nekem? – kérdezte Riggins.

– Úgy gondoltam, meg kell mondanom az igazat, mert hátha számít önnek valamit.

– Egyáltalán nem számít semmit. Szívesen fogadok föl olyan embereket, akik nem kellenek másnak. Van ebben valami izgalmas. Érti, mire gondolok?

– Igenis, uram.

– Az egyetlen, amitől ideges leszek, ha valaki túlságosan őszinte. Akkor mindig arra kell gondolnom, hogy az illető éppenséggel nem őszinte. Sose bízok rendőrben, papban, bíróban vagy idős hölgyekben, akik az Üdvhadsereg egyenruhájában feszítenek. Profi keresztények. Nem bízom bennük.

Tucker hat hónapja dolgozott Rigginsnél, mikor először beszélgetett Thelmával. Thelma szemmel láthatóan sose hagyta el a házat Riggins nélkül, sose kérte meg, hogy Tucker egyedül elvigye valahová kocsin.

Thelma alacsony volt, sovány, és mintha mindig zavarban lenne. Valahányszor Rigginsszel kettesben vitte őket a kocsiban, Riggins állandóan morgott, micsoda ruhákat hord Thelma.

– Menj el a Sakshoz. Menj el Bonwitshez. Vásárolj magadnak valami tisztességes ruhát. Úgy nézel ki, mint egy szabadnapos házvezetőnő, aki moziba készül.

– Nem szeretem azokat az üzleteket – mondta Thelma. – Nem szeretem azokat, akik ott dolgoznak. Csupa sznob nő, mind csupa parfüm, és mind olyan gőgösen néznek rám.

– Nyisd ki a szádat, az isten áldjon! Mondd meg nekik, ki vagy. Te vagy a vevő, az a dolguk, hogy a pénzemért azt tegyék, amit mondasz nekik.

– Nem tudom megcsinálni. Nem szeretek parancsolgatni.

Egy párás, fülledt nyári nap Tucker kocsit mosott éppen, farmerban, mezítláb, félmeztelenül. Mikor felnézett, Thelma állt a garázsajtóban.

– Szörnyű meleg van idekint – mondta Thelma. – Arra gondoltam, nem lenne-e kedve bejönni a konyhába és meginni egy jeges teát. – Thelmán vászonruha volt és szandál. Olyan volt, mint egy tizenhat éves kislány.

– Nem hinném. Sok a munka.

– Ugyan hagyja – mondta Thelma mosolyogva. Tucker azelőtt sose látta mosolyogni. – Mindenki ezt csinálja. Mihelyt Bert néhány napra elutazik valamerre, minden munka megáll nálunk. Azt hiszem, tőlem senki se fél úgy, mint tőle… Jöjjön. Én magam csináltam a jeges teát. Ízleni fog.

Leültek a nagy, csillogó konyha sarkában a személyzet ebédlőasztalához.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Tucker.

– Bert Kanadában van, horgászik. A szakácsnő a televíziót nézi a gondnokkal. A szobalány meg az üvegházban meresztgeti a szemét a kertészre.

Thelma újratöltötte a csészéjét teával.

– Már régen szerettem volna magával beszélni – mondta aztán. – Bert azt mondja, maga nyugat-virginiai, de nem tudja pontosan, honnan való.

– Underhillben születtem. Gondolom, sose hallott róla.

– Nem, sose. Milyen nagyobb hely van a közelben?

– Elkins. Nincs messze Elkinstől.

– Elkinst ismerem. Sokat jártunk arrafelé. Mamának él egy másodunokatestvére Redhouse közelében.

– Az nincs messze tőlünk. Valamivel lejjebb, a 219-es úton Elkins felé. Vasárnaponként néha baseballoztunk Redhouse-ban.

Thelma Észak-Karolinából származott, az állam nyugati sarkából, Hazelwoodból. Az apjának vegyeskereskedése volt.

– Hatan voltunk gyerekek, öt lány, nagyjából egy év korkülönbség volt köztünk. Nagy teher volt ez a papa vállán, ha mindnyájunkat etetni akart, meg rendesen ruházni, így hát mihelyt kikerültem az iskolából, elmentem Asheville-be, és elhelyezkedtem a F. W. Woolworth áruházban. Aztán találkoztam egy lánnyal, Rosalie Veachcsel, aki talált Knoxville-ben egy rádiógyárat, ahol lányokat kerestek szerelőmunkára. Odamentünk hát mind a ketten, és vagy egy évig együtt laktunk, amíg Rosalie férjhez nem ment. Aztán egyszer csak azon vettem magam észre, hogy itt vagyok Chicagóban. Hát az volt aztán az ijedség, mondhatom magának! De rájöttem, hogy itt több észak-karolinai él, mint otthon, Észak-Karolinában! Komolyan. Legalábbis az az érzése az embernek. Nézze csak meg magát! Maga Nyugat-Virginiából jött. Ki gondolná, hogy két ember, aki tud azokról a redhouse-i vasárnapi baseballjátékokról éppen Lake Forestben találkozzék össze, farmerban?

Evanstonban dolgozott mint pincérnő, aztán Glencoe-ban, egy kávézóban. Ott látta meg Riggins, és elküldte hozzá a házvezetőnőjét, hogy beszélje rá, menjen el hozzá dolgozni.

– Jóval több fizetést kínált, mint amennyit ott kerestem, amellett kosztot, szép szobát színes tv-vel egy gyönyörű nagy házban, hát arra gondoltam, miért ne, megpróbálom három hónapra. Aztán kiderült, hogy kevesebb lett, mint három hónap, mert addigra Bert meg én összeházasodtunk. Végig ez volt a szándéka.

Ez után az első délutáni beszélgetésük után mindennap társalogtak néhány percet, rendszerint mikor Tucker a garázsban dolgozott. Egy nap Thelma azt mondta:

– Nem tudom, miért akart feleségül venni Bert. Becsszóra nem tudom. Szóval Bert idősebb nálam, és minden sikerült neki az életben. Gondolom, akármelyik nőt megkaphatta volna, ha akarja. Csak látná az elvált feleségei képét! Az egyikük méghozzá színésznő volt. Sohase tudtam megérteni, mit akarhat egy olyan kis falusi vakarccsal, mint én. Ma se tudom.

Tuckernak, míg Thelmát hallgatta, eszébe jutott, mit mondott annak idején neki Riggins: „Szívesen alkalmazok olyanokat, akik senkinek se kellenek. Van ebben valami izgalmas. Érti, mire gondolok?”

Most, dél felé, útban Chicago felé Tucker megpróbálta gondolatban maga elé idézni azokat a töredék napokat, amelyek annyira megmaradtak emlékezetében, megpróbálta rögzíteni, melyik volt az a perc, amikor ő és Thelma irányt változtattak, amitől fogva Riggins nem volt többé a gazdája és Thelma férje, hanem egyértelműen és véglegesen ellenségükké vált.

Lehetetlen eljárás volt, megkísérelni megállítani az időt, izolálni szavakat, gondolatokat, indulatokat. Mindazonáltal, miközben tudta, hogy talán nem is ez a válasz, de semmiképpen sem a teljes válasz, megállapodott egy pillanatnál egy őszi délután, amikor Thelma ezt mondta: „Nem való vagyok ide. De maga sem. Idegenek vagyunk a bálban. A magunkfajtáknak semmi keresnivalója sincs itt.”

Huszonharmadik fejezet

– Fölkelek reggel – mondta Thelma –, belenézek a tükörbe, és nem tudom, ki vagyok. Csipkés selyem hálóing, aranyozott csapok a fürdőszobában, reggeli tálcán, az ágyban, akár tetszik, akár nem. Fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel a mindenféle furcsasággal. Nem tudok mit kezdeni vele. Olvasom a magazinokat, azt írják, mindenki csak a saját kényelmével törődjön, és azzal, hogy kellemessé tegye az életét, megpróbálja, hogy semmit se kelljen csinálnia, mindig legyen valami gép vagy szolga, aki mindent megcsinál helyette. Nos hát, így van velem is. Semmi dolgom sincsen. Nem szabad semmit se csinálnom, nem főzhetek, nem takaríthatok, még a saját ruháimat se moshatom ki. Úgy bánnak velem, mint valami nyomorékkal, és ezt utálom.

Ha visszagondolok, hogyan volt ez otthon, leginkább arra emlékszem vissza, hogyan dolgoztunk együtt, a mama, a nővéreim és én a ház körül, takarítottunk, mostunk, főztünk, kenyeret, süteményt, húst sütöttünk, és forgattuk a fagylaltgépet, míg el nem zsibbadt a kezünk. Vagy ott ültünk egész délután, amikor elég világos volt, és együtt varrtunk, nevetgéltünk, tréfálkoztunk, és csak úgy röpült az ujjunk. Valamennyien tudtunk függönyt szegni, vagy törlőrongyot, olyan gyorsan, hogy el se hinné. Vagy rongyszőnyeget csináltunk, meg hímzéseket a falra. És a papámnak meg a bátyámnak mindig több kézzel kötött szvettere volt, mint amennyivel tudták volna, mit kezdjenek. A Chester lányok jó szakács hírében álltak, és mindenki ismerte őket a kézimunkájukról. A városban mind közismertek voltak.

Ez a másik élet iránti nosztalgia, ez a máshová vágyódás vonzotta Thelmát Tuckerhoz. Kellett valaki, akinek beszélhet Észak-Karolináról, aki ismeri a hegyek nyelvét, látnia kellett a másik szemében a megértést, a lassú mosolyt, látnia a másik helyeslő fejbólintását. Tucker ismerte azt a világot, amely után vágyódott. Ha Tuckert látta, ha beszélt vele, úgy érezte, megtalálná ezt a világot, ha visszamehetne.

Mindezen túl, túl azon az igyekezetén, amellyel be akarta bizonyítani magának, hogy létezik még számára élet a Lake Forestet körülvevő falakon és a pénzen kívül is, Thelma elhitette magával, hogy Roy Tucker cseppet sem érdekli. És kezdetben ez így is volt. Áldozatok voltak mind a ketten, ugyanannak az embernek az áldozatai, különböző formában.

Fölismerték egymás gyengeségét, habozásait, önbecsülésének hiányát, félelmeit, ugyanazt, amit önmagukban is fölismertek. Még ha ellenállhatatlanul vonzódnak is egymáshoz, ha fizikai vágy gyötri is őket, egyiküknek se lett volna meg a bátorsága Bert Rigginst a saját házában, a garázs fölötti lakásban vagy valamelyik kocsijában egy illinoisi mellékúton parkolva megcsalni.

Közös gyökerük lassan egymáshoz terelte őket. Semmi jele se mutatkozott, hogy szeretők lesznek, de barátok lettek. Idejük tizenöthúsz perces, izolált töredékeiben megismerték egymást, igényelték ezeket a rövid beszélgetéseket, várták őket.

Tucker apránként mindent elmesélt Thelmának nővéréről, aki Kanadában él, édesanyja haláláról, magányos, félkarú apjáról. És életében először sikerült kifejezést adnia a börtönélettel kapcsolatos érzéseinek. Mennyire gyűlölte azt az életet, és mégis, hosszú éveken át mennyire igényelte, hogyan talált rá igazi önmagára, amit a börtönfalakon kívül képtelen volt megtalálni. Hogyan juttatta révbe, határozta meg, biztosított számára nyomorúságos menedéket az elől a világ elől, amellyel nem tudott mit kezdeni.

Viszonzásul Thelma elmesélte élete minden ártatlan részletét, élethű képet festett szüleiről, bátyjáról, nővéreiről, történeteket mesélt iskolás napjairól, azokról a helyekről, ahol dolgozott, barátnőkről, emberekről, munkatársakról. Aztán egy délután felment Tucker lakására a garázs fölött, és beszélt Rigginsről. És Riggins minden felháborító ocsmányságáról.

– Van benne valami beteges. Valami aljas, valami ferde. Azt olvastam valahol, hogy az az ember, aki állandóan a kezét mossa, tele van undoksággal. Az ilyenek belül bűnösnek érzik magukat a másokkal szemben elkövetett komiszságaikért, és azokat a komiszságokat próbálják lemosni magukról. Nem tudom, igaz-e vagy nem, de ha igaz, nyilván Riggins a legbűnösebb csirkefogó, aki valaha élt. Mert szünet nélkül mosakszik. Megfigyelte, hányszor vált naponta ruhát? Mikor itthon van, háromszor is átöltözik tetőtől talpig. És valahányszor ruhát vált, letusol, bepúderezi magát, behinti magát valami francia kölnivízzel. A haja olyan ritka, hogy jóformán minden haja szálát meg lehet számolni, és mégis naponta kétszer megmossa samponnal, minden reggel és minden délután megborotválkozik. És rendszerint még egyszer, lefekvés előtt.

Manikűröztet és pedikűröztet, hetenként legalább egyszer, és közben is állandóan nyirbálja, reszeli a körmét. Kisollóval igazgatja a szemöldökét. Meg a szőrszálakat az orrában meg a fülében. Valahányszor elmegy a fürdőszoba mellett, fogat mos és lysterinnel gargarizál, szemcseppeket meg orrcseppeket hord a zsebében, és folyton fröcsköli a szemébe meg az orrába. És örökösen pucolja a fülét, vattával meg alkohollal.

És ugyanezt teszi akkor is, ha lent van a Loopban, a belvárosi irodájában. A titkárnője mondta. Van ott is egy fürdőszobája, meg egy szekrény tele ruhával, és állandóan mosakszik és friss kacatot húz magára.

Eleinte, mikor összeházasodtunk, ezt még mulatságosnak találtam. Sose láttam még férfit, aki ennyit foglalkozik magával. Sose hallottam férfiról, aki reggeltől estig öltözködik, mint valami ostoba vénasszony, hacsak nem buzi az illető. Aztán egy idő után már nem találtam annyira mulatságosnak. Nem tudom megmagyarázni, miért, de volt benne valami ijesztő. Ahogy már mondtam, mint amikor valaki megpróbál valami szörnyűséget lemosni a kezéről. És minél alaposabban megismertem Bertet, minél többet megtudtam róla, annál ijesztőbbnek tűnt számomra az egész ember. Legszívesebben arról beszél, milyen aljas trükköket csinált az üzleti dolgaiban büntetlenül. Hogyan csapott be embereket, játszott ki nagyvállalatokat, hogyan csalt az adójával. Többnyire kisstílű dolgokról, apróságokról, amelyekkel sikerült valakit átejtenie, de ha beszél róluk, a szeme olyan furcsa lesz, mintha ezek az undokságok lennének az életben a legfontosabb, legizgalmasabb dolgok.

Már mondtam, nem tudom, miért akart feleségül venni. És ma sem tudom. De néha azt hiszem, azért, mert szüksége volt valakire, aki állandóan ott van mellette, valami ostoba nyuszira, mint én, aki semmiképpen sem árthat neki, aki másra nem jó, mint hogy üljön és hallgassa. Akkor van igazán formában, ha önmagáról beszél, mi mindent mondott, mit csinált, kiknek csinálta, mit mondtak rá azok, és mindent a legapróbb részletekig.

– Jobban szeretném, ha nem mesélné el ezt mind nekem – mondta Tucker. – Én fizetségért dolgozom itt. Nem az én dolgom. Miért tálal ki így mindent előttem?

Thelma ekkor elsírta magát.

– Mert el kell valakinek mondanom. Mert ha nincs egy barátom, vagy valaki, akinek egy kicsit beszélhetek, előbb-utóbb diliházba kerülök. Olyan vagyok itt, mint egy rab, nem tudja? Azt hiszi, nem próbáltam meg itt hagyni? Dehogynem, megpróbáltam. Miután összeesküdtünk, az első hónapban háromszor.

– Ha annyira utálja, miért…

– Ne is mondja. Azért mentem hozzá, mert fiatal voltam, ostoba, és féltem. És mert elbolondított. Sose érdekelt különösebben, semmiféle férfi-vagy női szempontból, de jó volt hozzám. Úgy kezelt, mint embert, szelíden, kedvesen, mintha a nagybátyám lett volna. Ezért mentem hozzá feleségül, nem a pénze miatt. Arra gondoltam, békém lesz, szép helyen lakhatok, és lesz egy rendes férjem, aki jól bánik velem. Most ez ostobán hangzik, de akkor jelentett számomra valamit. Igazán jó feleség akartam lenni, csupa jó szándék voltam. De nem tartott soká. Ő maga gondoskodott róla. Egy hete sem voltunk még házasok, mikor bevonult ide egy nagydarab, sárga hajú, bundás nővel, viccelődtek, szellemeskedtek és kocsmaszaguk volt.

– És maga mit csinált?

– Megpróbáltam kedves lenni hozzájuk: Nem tudtam, ki a nő. Talán valamiféle ügyfele, vagy micsoda. De hamarosan rájöttem, miről van szó. A nő utcanő volt, telefonos kurva, vagy minek hívják őket. És Bert úgy képzelte, hárman együtt bújunk ágyba. „Angéla kedves nő – mondta nekem. – Majd te is megszereted Angélát, úgy, mint én. És azt máris látom, hogy tetszel neki.” Hát mondhatom, én úgy megrémültem, hogy nem tudtam, mit csinálok. Hát csak lerohantam a hallba, bementem egy vendégszobába, bezárkóztam, és ott maradtam egész éjjel. Bert ezen szörnyű jól mulatott, másnap reggel betegre nevette magát rajta.

Akárhogyan is, valahányszor hazajött valami nővel, akit a városban szedett fel, engem is be akart vonni a dologba. De én megszoktam, hogy mihelyt hallom, amint befordul a kocsifelhajtóba, bezárkózom. Ha egyedül jött, előjöttem, ha valami link nővel volt, nem bújtam elő.

– És miért nem lépett egyszerűen le?

– Azt hiszi, nem próbáltam meg? Hiszen mondtam már. És vagy egy fél tucatszor azóta is. De mindig megtalál, és visszahoz. Mindent megtehet az ember, ha pénze van.

– Ördögöt – mondta Tucker. – Hát nem tarthatja magát mint a kutyát pórázon, ha maga nem akar itt maradni!

– Nem-e? Ezt csak hiszi. Maga nem tud semmit.

Ott ült Tucker lakásában, az ablak mellett a fotelban, a lábát maga alá húzta, zsebkendője, mint egy nedves gombóc, a kezében. Tucker odament hozzá, megállt mellette, vállára tette a kezét. Ahogy hozzáért, Thelma nyomban újra elsírta magát. Tucker letérdelt mellé a földre, átkarolta a vállát.

– Ne sírjon így – vigasztalta. – Nem szeretem látni, hogy sír.

De Thelma nem tudta abbahagyni. Két kézzel kapaszkodott Tucker zakójába, és a mellének döntötte a fejét. Végül Tucker átkarolta, és érezte, a pulóvere alatt milyen kicsi, milyen vékony. Két hónappal később Riggins halott volt, és újabb néhány hét múlva Tucker is, Thelma is börtönben voltak.

Huszonnegyedik fejezet

Dan Rather arca a televíziós képernyőn: összefoglaló kommentár az esti hírekhez.

– Különös utóirat Neal Whittaker volt elnök halálához. Az őszinte megrendülés és nemzeti gyász atmoszférájában úgy tűnik, egy csoport, vagy valamely egyén úgy gondolja, minden alkalom, akármilyen tragikus legyen az, alkalmul szolgálhat tréfálkozásra, ízléstelen komédiázásra. Jó alkalom lehet elszórakoztatni a beteg elméket, akikből szemmel láthatóan mindig bőven akadnak közöttünk. Íme, mi történt. Az elmúlt napokban három különböző alkalommal szinte elárasztották az újságokat, magazinokat, a rádiót és a televíziós állomásokat levelekkel, amelyek egy jól informált bennfentes kézírásos vallomásának tűnnek, s amelyekben szerzőjük részletesen leírja Whittaker elnök meggyilkolása történetét, ki volt a felelős érte, és kik vettek részt a merénylet előkészítésében. A lista, amelyen az összeesküvők neve olvasható, gyakorlatilag az országos – sőt a nemzetközi – politikai élet Ki kicsodája lehetne. Minden újabb postai küldemény ugyanazzal a kézírással íródott, de mindig más és más tagokból álló bűnszövetkezetről számol be, a résztvevőknek mindig más és más listáját sorolja föl. Nem adjuk meg ennek az őrült ötletnek az elismerést, hogy részleteiben ismertessük. Mégis úgy érezzük, idekívánkozik egy megjegyzés. Csak azt ismételjük el, hogy az a társadalom, amely a politikai problémákat puskagolyóval próbálja megoldani, az a társadalom, amely érzéketlenné vált a gyilkosság szörnyűségével szemben, és a gyilkosságot a politikai élet normális tényezőjének tekinti, sőt még valami perverz humort is talál benne…

– Nos, mi a véleménye? – kérdezte Henemyer, és kikapcsolta a televíziót.

– Eddig nem rossz – ismerte el Reser.

Reser irodájában ültek, a Hivatal épületében, a Fehér Háztól a Hivatalba vezető alagút végén.

– Ezt a reakciót vártuk. De ne ünnepeljünk túl korán. Nekem mindig gyanús minden, ami túl simán gördül.

– Nekem nem. Én így szeretem.

– Ez azért van, mert maga túl fiatal és tapasztalatlan. – Reser hátradőlt a székén, és cigarettára gyújtott. – Mi vajon ezek után Tucker szándéka?

– Még mindig Chicagóban van. Még mindig Applegate-tel akar beszélni, de eddig nem sikerült.

– Ki vezeti odalent a nyomozást?

– Helybeliek. Nem akarjuk, hogy bárki Washingtonból belekeveredjék a dologba, ha nem feltétlenül szükséges.

– Mit mondott nekik?

– A szokásost. Nemzetbiztonsági érdek. Általános felügyeletet kértem Tuckerhez, és megkapom. Azt hiszik, Brookshire-nak hívják. Nem tudják róla, kicsoda valójában. Ha elmegy Chicagóból, igénybe vesszük az irodát, ha kell. Stokely kérdés nélkül hozzájárul.

– Biztos abban, hogy Applegate nem jelent problémát? Applegate Tagge embere volt. Ami engem illet, ismeretlen tényező.

– Nincs probléma. Nem tud semmit. Csak töredékeket.

– Lehet. De Tagge szerint ravasz fickó. Fogadni mernék, hogy tudja, mennyi kétszer kettő.

– Ha Tucker nem találja meg, nincs probléma.

– És mi van, ha megtalálja?

– Akkor majd igazítunk a terven.

Huszonötödik fejezet

Tucker aláírt három utazócsekket, és az asztal fölött átnyújtotta Wickwire-nek, aki ellenőrizte az aláírást, a dátumot, és egy gemkapoccsal odaillesztette őket a többi papírhoz, aztán az egészet becsúsztatta az íróasztal fiókjába.

– Maywood – mondta. – Az első előváros Oak Parktól nyugatra. Az utca neve Kingstree, a házszám 877. Applegate a harmadik emeleten lakik. A 3G apartmanban. De nem hiszem, hogy sokáig ott marad. Ha nem tévedek, még ma elköltözik.

Két órával később, délelőtt fél tizenkettőkor Tucker végigsétált a Kingstree Street-i ház harmadik emeleti folyosóján, megkereste a 3 G jelzésű lakást, becsengetett. Hosszan, erőszakosan. Aztán lehajolt, és az ajtórésén bedugott egy darab összehajtogatott papírt.

Applegate kijött a hálószobából, megállt a nappali szobában, a bejárati ajtót nézte, meg azt a kis darab papírt a padlón. A csengő újból megszólalt. Applegate nyugodtan odasétált az ajtóhoz, lehajolt, fölvette az összehajtogatott papírt, szétnyitotta és elolvasta.

Beszélnem kell veled, Bob. Tudom, hogy itt vagy. Idekint várok, míg be nem engedsz. Nem érdekel, mennyit kell várnom.

Roy Tucker

Applegate leeresztette a kezét. A csengő még háromszor megszólalt. Végül Applegate kinyúlt, félrehúzta a reteszt, kinyitotta az ajtót.

Tucker állt az ajtóban.

– Mi van, Bob? Mi az ördög van veled?

Applegate intett. Tucker belépett. Applegate bezárta mögötte az ajtót.

– Hogy érted ezt?

– Hogyhogy hogy értem? Kezem-lábam töröm, hogy megtaláljalak. Végül megkaplak telefonon, azt mondod, visszahívsz, aztán utána nyomod vész. Mikor legközelebb megint telefonvégre kaplak, leteszed a kagylót.

– Miért, mit gondolsz, miről van szó? Mit vársz tőlem? Azt hiszed, nem olvasok újságot? Nagyon jól tudod, mit írnak rólad. Azt hiszik, te ölted meg Whittakert.

– Én öltem meg.

– Úristen!

– Nem volt más választásom. Thelma a kezük között volt. Azt mondták, ha nem teszem meg, amit akarnak, megölik. És komolyan gondolták. Megölték volna. És végül meg is ölték. De akkor már késő volt. Addigra megtettem, amit azok parancsoltak.

– Hogy érted, hogy azok?

– Nem tudom. Szóval tudok néhány nevet, ismerek néhány arcot, ez minden. Nem tudom, ki adta ki a parancsot, vagy miért akarták egyáltalán meggyilkolni Whittakert. Ma sem tudom, nem vagyok biztos benne. Ezért írtam neked azt a levelet Costa Ricából. Gondoltam, talán te tudsz segíteni, vagy hogy legalább te megtudod, mi történt, arra az esetre, ha engem is megölnének.

– Már megmondjam. Sose kaptam tőled levelet.

– Ajánlva küldtem. Az Oak Park-i villádba.

– Nem kaptam meg.

Tucker elővett két fénymásolt lapot a zakója zsebéből, és átnyújtotta Applegatenek.

– Olvasd el. Ez minden, amit tudok arról, ami történt.

Applegate leült a heverőre, és végigolvasta a két lapot. Tucker szemben ült vele egy fotelban.

Mikor Applegate befejezte az olvasást, fölnézett.

– Úristen… Nem tudom elhinni.

– Ez mind igaz, Bob. Pontosan így történt.

– Nem mondták meg előre, mit akarnak tőled?

– Nem. Tudtam, hogy valami disznóságról van szó, de nem tudtam, miről. Nékem csak az járt a fejemben, hogy megint együtt lehessek Thelmával. Egy házat ígértek Costa Ricában. És pénzt a bankban. De a legérdekesebb volt, hogy kiszabadulok a börtönből, és együtt lehetek Thelmával.

– Mi van azzal a mesével, hogy Kanadában megöltek?

– Azt hiszem, az volt az eredeti tervük. Nekem kellett volna az áldozatnak lennem.

De én kicseleztem őket. Kényszerítettem őket, hogy Thelmát meg engem visszarepítsenek Costa Ricába, így hát agyonlőttek valami szerencsétlen frátert Kanadában, és azt állították, hogy én voltam az illető.

– De mi értelme volt ennek?

– Kamuflázs. Mint mindig. Lezárták az ügyet, elejét vették minden kérdezgetésnek, fátylat borítottak az egészre. Az emberek azt mondják: Roy Tucker agyonlőtte Whittakert, a rendőrség agyonlőtte Tuckert, így hát az eset lezárult. Tiszta ügy, vége. Kivéve, hogy én azt akarom, ne legyen vége.

Applegate egy hosszú percig hallgatott. Aztán összehajtogatta és visszaadta a papírokat Tuckernak.

– Adhatok neked egy jó tanácsot, Roy?

– Persze.

– Kell pénz?

– Nem. Van készpénzem is, és egy rakás utazási csekkem. És egy nagy bankbetétem.

– Akkor tűnj el. Ez az én tanácsom.

– Nem jó, Bob. Nem tehetem.

– Mást nem tehetsz, Roy. Olyasmivel állsz szemben, amivel nem tudod fölvenni a harcot. Félelmetes. Mihelyt úgy érzik, megérett a helyzet, úgy eltaposnak, mint egy poloskát. Ezt, remélem, tudod?

– Persze hogy tudom. Már meg is próbálták. De engem nehéz megölni.

Applegate a fejét csóválta.

– Menjél el New Orleansba vagy Montreálba. Sőt menjél el Mexico Citybe. Valahová, ahol senki se ismer. Változtasd meg a nevedet, és felejts el mindent, ami történt.

– És Thelma? Felejtsem el azt is, ami vele történt?

– Kénytelen vagy.

– Nem, nem felejtem el, Bob. Nem akarom elfelejteni, és nem tudom. Úgy mentek rajta keresztül az országúton, mint egy kóbor kutyán. Odavágták egy kőfalhoz, és továbbmentek. Azt hiszed, ezt el tudom felejteni?

– El kell felejtened.

– Ki mondja ezt? Ezeknek a disznóknak a számára nincsen törvény. Ők törvényen kívül állnak. Azt teszik, amit akarnak.

– Ezt akartam mondani én is. Ezt próbálom megmagyarázni neked. Te egyedül vagy. Van egy pont, ahol be kell látnod, hogy azok győztek. Mind így vagyunk ezzel.

– Én nem. Nem engedem magam legyőzetni azoktól a gazemberektől. Van egy fickó, Henemyer, és egy másik, Reser. Ők azt hiszik, fél lábbal már besegítettek a sírba. De tévednek. Az a két alak egyszer még majd azt fogja kívánni, bárcsak sose hallott volna Thelmáról. Megbánják még azt is, hogy valaha rám néztek.

– Örült vagy, Roy. Valakivel megöletnek, akit soha életedben nem láttál. Majd egy ismeretlen alak odamegy hozzád az utcán, és lyukat fúr beléd, mielőtt észrevennéd, mi van.

– Lehetséges, de nem hiszem. – Aztán elvigyorodott. – Van egy előnyöm velük szemben, Bob. Engem nem ölhetnek meg. Én már halott vagyok.

Huszonhatodik fejezet

Miután akkor délután, öt évvel ezelőtt az indianapolisi esküdtszék visszatért a tárgyalóterembe, és a bíró Tuckert Riggins meggyilkolásáért, Thelmát pedig bűnrészesség miatt börtönbüntetésre ítélte, megengedték nekik, hogy a Marion Megyei Börtön étkezdéjének előcsarnokában a békebíró előtt házasságot kössenek. Aztán bevezették őket a látogatóhelyiségbe, ahol húsz percet tölthettek együtt. Egy asztalnál ültek, szemben egymással; az őr harminclábnyira tőlük telepedett le, és a székét hátradöntve egy magazint olvasott.

Thelma némán, lesütött szemmel fogta Tucker kezét. Tucker szólalt meg először.

– Jó lenne, ha mondanál valamit, mert vége lesz, letelik az idő, aztán késő lesz már.

Thelma könnyes szemmel nézett föl rá.

– Hagyd el ezt – mondta Tucker. – Miért sírsz? Beleegyeztem, hogy feleségül vegyelek, végigcsináltuk a ceremóniát meg mindent. Legalább húsz-harminc nő a nyakát törné, csak hogy Mrs. Roy Tucker legyen belőle, de te lettél a szerencsés. Inkább torkod szakadtából énekelned kellene, vagy körbe kéne táncolnod ezt a szobát.

– Olyan szörnyű ítéletet kaptál. Sose hittem volna, hogy ennyit adnak. Bárcsak te vállalhatnád az én büntetésemet, én meg a tiédet.

– Mire lenne az jó?

– Nem tudom. Csak utálok arra gondolni…

– Neked egyáltalán nem kellett volna bíróság elé kerülnöd. Nem csináltál semmit.

– Ők úgy gondolták, csináltam. És ez az, ami számít.

– Nem kellett volna azt mondanod, amit mondtál. Mikor azt mondtad, örülsz, amiért meghalt…

– Komolyan mondtam. Ez az igazság. Te tudod, hogyan bánt velem, hogyan bánt mindenkivel. Mindenkinek, aki úgy szeret más embereket bántani, mint ő… – Elsírta magát, kezébe temette arcát, úgy zokogott. Az őr felnézett, aztán visszatért a magazinjához.

– Hagyd el – mondta Tucker. – Senki se kíváncsi rá, hogyan bömbölsz, nyöszörögsz, és milyen piros lesz az orrod. Az emberek azt hiszik majd, sajnálod, amiért feleségül jöttél hozzám. – Odanyújtotta neki a zsebkendőjét. – Gyerünk, drágám, nem akarok Rigginsről beszélni. Nem kell többé törődnünk vele, beszélnünk se kell róla.

Thelma kifújta az orrát, és a zsebkendővel megszárogatta a szemét.

– Így sokkal jobb – bátorította Tucker. – Így sokkal csinosabb vagy. Egy jóképű férjjel, mint amilyen én vagyok, nem szabad elhagynod magad, állnod kell a versenyt, tudod, mire gondolok.

Thelma fölnézett rá, és valami mosolyfélét erőltetett az arcára.

– Jó, hogy te előbb kerülsz ki, mint én – folytatta Tucker. – Nagyon örülök. Találsz majd valami jó állást, takarékoskodsz, veszel nekünk egy szép házat meg egy kocsit, két televíziót, mélyhűtőt meg ilyesmit. És egy szép, puha ágyat. Akkor majd, ha szabadulok, lesz hová mennem, rendes hely, és nem lesz gondom, hogyan tartom el magam.

Újabb hosszú csend. Aztán Thelma szólalt meg.

– Bárcsak előre megmondtad volna, mit akarsz csinálni. Bárcsak beszéltél volna róla.

– Nem változtatott volna semmit a dolgon.

– De igen. Nem engedtem volna, hogy megtedd.

– Nem akadályozhattál volna meg benne. Ez a dolog kettőnk ügye volt Rigginsszel.

– Egyszerűen elszökhettünk volna valamerre.

– Nem, nem tudtunk volna elszökni, és ezt te is tudod. Az olyan alak elől, mint ő, nem bújhat el az ember, ha meg akar találni, pláne nem. Legalábbis a mifélénk nem tud. Mind a kettőnket a markában tartott, és ezt ő is nagyon jól tudta. Olyan volt, mint egy undok kölyök, aki élvezettel tépdesi ki a legyek szárnyát. Valami koholt váddal visszavitetett volna a börtönbe, és te ott ülhetnél egész életedben, mint egy csapdába esett vad, legalábbis addig, míg rád nem un, és ki nem dob. Ezt is tudod, nem igaz?

Thelma bólintott.

– Te azt mondod, örülsz, amiért meghalt. Hát én kétszer annyira örülök. Soha életemben nem tettem semmit, aminek annyira örülnék. Gyűlöltem még az árnyékát is. Nem voltam képes elviselni azt a gondolatot, hogy egy szobában vagy vele, hát még hogy egy ágyban. Éjszakákon át feküdtem ébren, és izzadtam, csak mert erre gondoltam. Életemben nem ártottam szándékosan senkinek, egy kutyába se rúgtam bele soha. De Rigginst még százszor megölném, ha tehetném. Azt hiszem, Cadillacen fognak az égbe röpíteni azért, amit vele tettem.

– Tudom, hogy csak tréfáltál – váltott témát Thelma –, hogy majd én dolgozzak és takarékoskodjak és vásároljak mindenfélét, hogy jól élhessünk, ha kiszabadultál…

– Nem tréfáltam.

– De igen, de nem számit. Amúgy is ezt akartam csinálni. Ezt szeretném csinálni. Ha majd kikerülsz a börtönből, úgy teszünk, mintha semmi se történt volna. Egyszerűen elkezdjük, és tisztességesen élünk, mint a többi normális ember, és jókat fogunk szórakozni.

Arról nem beszéltek, milyen soká lesz ez. Thelmát három év múlva feltételesen szabadlábra helyezhették, de Tuckerral szemben a bíró igen szigorú volt. Feltételes szabadlábra helyezés csak azután jöhetett szóba, miután húsz esztendőt letöltött a börtönben. Több ezer hét választotta el őket. Több mint hétezer nap. De erről nem beszéltek.

Huszonhetedik fejezet

Mielőtt a maywoodi lakásban elbúcsúztak volna, Tucker ezt mondta Applegatenek:

– Még mindig nem látom, mi értelme volt az egésznek, Bob. Miért tettél meg mindent, amit tudtál, még otthonról is elszöktél, és bujkáltál, mintha a rendőrség keresne, csak azért, hogy velem ne találkozzál, hogy ne beszélhessünk egymással.

– Használd a fejedet, Roy. Nincs ebben semmi titokzatos. Amennyire én tudom, te szökött fegyenc vagy. Ezt írták az újságok. És ez azt jelenti, hogy ha tudom, hol vagy, vagy fel kell jelentselek a rendőrségen, vagy magam is törvényszegő leszek. És ezt nem tehettem meg. De azzal se tehettem a nyakamat a hurokba, hogy segítek neked. Ott van Corinne és a gyerekek, azokra kell gondolnom. Így hát úgy döntöttem, minél kevesebbet tudok rólad, annál jobb. És ha elkerülhetem, hogy találkozzunk, vagy hogy egyáltalán beszéljünk egymással, nem fogok tudni semmit. Ocsmány érzés így bánni veled, de nem tudtam jobb megoldást.

Applegate az ablakból nézte Tuckert, amint lemegy a lépcsőn, kimegy a házból, beszáll a kocsijába és elhajt. Az út túloldalán két férfi ült egy csupa sár, zöld autóban. Már hat órája ott ültek, de Applegate csak most vette észre őket.

A két férfi is nézte, hogyan hajt el Tucker, de nem követték. Néhány perc múlva egyikük kiszállt a kocsiból, odasétált a sarki telefonfülkéhez, és telefonált. Aztán visszaszállt a kocsiba.

Applegate csak állt az ablakban, és míg a két férfit figyelte, érezte, amint a keze lassan izzadni kezd. Tuckert az orránál fogva vezette, de saját magát hiába próbálta volna becsapni. Ennek vége.

Huszonnyolcadik fejezet

Tucker a néptelen, mocskos nyugati városrészen át Chicago felé hajtva görcsös fájdalmat érzett a gyomrában. Valami undok ürességet. Egészen másképp érezte magát elhagyatottnak, mint azelőtt. Egyetlen börtön, fegyházcella vagy katonai fogda magányossága sem volt ehhez hasonlítható. Simán gördülő kocsiban ül, a zsebe tele pénzzel, szabadon mozog, tesz, amit akar, és mégis, életében először úgy érezte, hogy bilincsbe verték, lefegyverezték.

Mindent Applegate-re épített. Végig, minden nyomorúságon keresztül Taggéval, Pinenal, Reserrel, Brookshire-ral, Henemyerrel és Gaddisszal, végig minden marcangoló veszedelmen át, a fájdalmon át, amiért Thelmát becsapja, hazudik neki, Thelma döbbenetén, rémületén át, s végül a látványon át, amikor Thelma ott hevert az út szélén összeroncsolt testtel, holtan. Végig ez alatt az idő alatt valami belső hang makacsul azt ismételgette, hogy Applegate-től megkapja a választ, ha megoldást talán nem is, de legalább valami információt, valami magyarázatot, mi volt az a szakadék, amelybe lezuhant, ahová egy maroknyi, elegánsan öltözött, higgadt idegen letaszította.

És most beszélt Applegate-tel. Végre megtalálta, végre lépésre kényszerítette. Erőszakoskodott, mesterkedett, tolakodott, makacsul és kitartóan, ami teljesen szokatlan volt tőle, de biztosan abban, hogy a végén kap majd valamit, aminek hasznát fogja látni. Valami magyarázatot, valami konkrétumot, tanácsot vagy iránymutatást, amit követhet, mindegy, mit, de ami formát és értelmet ad annak a véres, pusztító lázálomnak, amelynek szereplője volt azóta, mióta ott a börtönben, a tanácsteremben a börtönigazgató idegesen és izzadva bemutatta őt egy hűvös modorú, szürke hajú idegennek, aki olyan volt, mint egy bankár. Aki kezet rázott vele, és bemutatkozott: „Marvin Tagge vagyok”.

De Applegate, az utolsó reménység, akibe Tucker kapaszkodott, semmivé foszlott. Kitért minden elől, elutasított mindent, nem nyújtott semmit, s mindezt a létfenntartás nevében. „Érted, Roy? Rengeteget kockáztatok. Gondolnom kell magamra.”

Tucker a hotelszobában ruhástól hanyatt feküdt az ágyra, tenyerével a tarkóját támasztotta, megpróbált tervezni, megkeresni az első, helyes lépést. Az a szenvedély, amellyel Applegate előtt föllépett, az a dühödt hév, hogy bosszút álljon Reseren és Henemyeren, lelohadt. Nem mintha a gyűlölet vagy az elhatározás hiányzott volna belőle, nem mintha a saját biztonságát féltette volna. Erről szó sem volt. Bármit festett le maga elé, képzelt el a jövőben, az elkövetkező hetekben, hónapokban vagy az elkövetkező években, semmi sem nyűgözte le annyira, vonzotta jobban, semmit sem érzékelt szinte tapinthatóan valósabbnak annál a kristálytisztán tükröződő látomásnál: Reser és Henemyer holtan a lábai előtt. Ez volt élete egyetlen célja, az egyetlen, aminek értelme volt számára: valami módon fátylat vonni Thelma halálára, enyhíteni a gyötrelmes emlékeket azzal, hogy a mérleg másik serpenyőjébe beledob két élettelen, gyűlölt testet. Úristen, micsoda gyönyör volt ezt elképzelnie, lázas élvezet, vért kergetett az arcába.

Csak egy akadálya volt mindennek: nem tudta, hogyan hajtsa végre. Nem tudta, hogyan tervezze meg, hogyan foglaljon el tüzelőállást, hogyan lopózzék a vonalak mögé, és hogyan kerüljön szemtől szembe Henemyerrel és Reserrel. Hogy végrehajtsa, amit akar.

Az ő személye nem volt többé érdekes azok számára, nem volt vonzóereje már, amellyel magához csalogathassa őket. Nem volt a kezében fegyver, amivel fenyegessen. Látta az újságcikkeket, látta a kéziratmintákat, tökéletes másait saját írásának. Napról napra olvasta: „komédia”. Hatástalanították. Ezzel tisztában volt. Az igazságnak, az ő igazságának nem volt többé ereje, hitele. Azoknak nem volt mitől félniük. Semmibe vehetik, halottnak tekinthetik, mint ahogy az újságok jelentették is, hogy az.

Tucker vadász volt egész életében. Megvolt a türelme, a kitartása, a ravaszsága hozzá. Mestere volt a lesből vadászásnak, órákat tudott állni, várni. Addig várt, ameddig kellett az oposszumra, a mosómedvére, a mezei nyúlra vagy a szürke mókusra; beleolvadt a háttérbe, a fák közé vagy a sövényben rejtőzve, és várta, mikor mutatkozik előtte a vad, hogy megölhesse.

De voltak napok, és sok ilyen napra emlékezett, amikor semmi kitartás, semmi néma várakozás, türelem nem segített. A vad egyszerűen nem jelent meg előtte, nem akart megjelenni. A zsákmány melegen, némán bújt meg vackában, fészkében vagy valamelyik fa törzse mélyén.

Néha ilyenkor is ki lehetett csalogatni őket, de ritkán. És ha nem sikerült, a vadász, akármilyen ügyes volt, üres kézzel ment haza, nem cipelt zsákjában puha, prémes testeket. A puskája néma maradt.

Hogyan tudná kicsalogatni Henemyert és Resert? Hogyan tudná titokban, lopózva megközelíteni őket? Ott hevert hotelszobájában baráttalanul, tehetetlenül, és nem jutott eszébe semmi, nem talált utat-módot, nem látott megoldást.

Huszonkilencedik fejezet

Aznap éjfélkor Corinne Applegate a férje kocsiján Oak Parkból Maywoodba hajtott. A kocsit az előtt a bérház előtt parkolta le, amelyben Applegate lakott. Kiszállt, bezárta a kocsit. Közben a kislányok nevelőnője Corinne furgonjával a kocsi mellé állt. A nevelőnő a furgonban átcsúszott a vezetőülésről a másik ülésre, Corinne beszállt hozzá, a kormányhoz ült, elhajtott a sarokig, aztán befordult jobbra egy mellékutcába.

A ház bejáratával szemben már nem állt ott a zöld kocsi, a helyét egy barna Chevrolet foglalta el. Egy férfi ült a vezetőülésen, egy másik hátul.

– Úgy látszik, a madárka készül kirepülni – mondta a kormánynál ülő férfi.

– Nem lepődnék meg.

Applegate szőrmebéléses, skót kockás bekecsben és sísapkában állt az ablakban, és a barna autót nézte. Az autó ott maradt, ahol volt, az út másik oldalán, a kanyar előtt.

Applegate minden lámpát égve hagyott a lakásban. Miután az ablaktól elfordult, a konyhai kijáraton kiment a lakásból, végigsétált a folyosón a ház vége felé. Leszaladt a lépcsőn a pincébe, végigment a kazánházon, onnan egy hosszú, rosszul kivilágított folyosón a hátsó kijárathoz. Kinyitotta az ajtót, kinézett. Aztán kisurrant, bezárta maga mögött az ajtót, fölment az alagsorból az utcára vezető lépcsőn, és kimért léptekkel, zsebre dugott kézzel elindult.

Átment az utca másik oldalára, kétblokknyit sétált, egy mellékutcáig. Egy harmadik, sötét utcában, a fák alatt ott parkolt Corinne furgonja. Corinne a vezetőülés melletti ülésen ült. A nevelőnő hátul. A motor járt.

Applegate beült a kormányhoz, megfordult a kocsival, és északnak indult. A kocsiban nem beszélt senki. Applegate vagy öt mérföldet hajtott, aztán megállt az egyik forgalmas útkereszteződésnél, egy taxiállomás mellett.

Corinne és a nevelőnő kiszállt a furgonból; beült egy taxiba, Applegate pedig egyenesen továbbhajtott, az útkereszteződésen át, meg mindig északnak.

A Woodbridge körútnál keletre fordult a tó felé. Ahol a Woodbridge körút és a Comsky Street metszi egymást, beállt egy benzinkúthoz a telefonfülke mellé, és fölhívta Tuckert.

– Alszol?

– Nem, csak itt ülök.

– Beszélnem kell veled – mondta Applegate.

– Hol vagy?

– Jól figyelj. Ne a te kocsiddal gyere, vegyél egy taxit, és gyere el a Drake Hotelhoz. Mondd meg a sofőrnek, hogy az északi kijáratnál tegyen le. Menj át a földszinti hallon, a Walton téri bejárathoz. Ott vegyél egy másik taxit, és vitesd el magad Wrigley Fieldig. A Harrington sugárút kezdetétől valamivel északra van egy egész éjjel nyitva tartó kávézó, a Slayback. Ott szállj ki, menj be a kávézóba, és igyál meg egy csésze kávét a pultnál. Én az utca túlsó oldalán várok egy barna furgonban. Tíz perc múlva gyere át az utcán, oda, ahol parkolok. Ha nem vagyok ott, azt jelenti, hogy valaki követett téged. Ez esetben én elmegyek. Te akkor menj vissza a szállodádba, és feküdj le aludni.

Körülbelül háromnegyed óra múlva Tucker kisétált a Slaybackből, átment a Harrington sugárúton, és beszállt Applegate mellé a furgonba.

– Azt hiszed, megőrültem? – kérdezte Applegate.

– Fogalmam sincs, miről van szó.

– Átejtettelek. Ez a lényeg. Erről van szó.

Harmincadik fejezet

– Úristen, nem hiszek a fülemnek – mondta elképedten Tucker. Applegate-tel ült egy bokszban Skoke-tól nyugatra egy éjszakai tavernában. – Te volnál az utolsó ember a világon, akiről…

– A látszat rosszabb, mint ahogy valójában a dolog áll – jegyezte meg Applegate. – Én irányítottam hozzád Taggét, de csak azért, mert hazudott nekem. Fogalmam se volt róla, mi a szándéka. Azt hittem, szívességet teszek neked. Csak mikor már kívül voltál a börtönön, és az újságokban olvastam, hogy megölted a cellatársadat, tudtam meg, hogy becsaptak. De akkor már késő volt.

– Tagge és te. Honnan ismerted te Taggét?

– Húsz éve ismertem, vagy legalábbis majdnem húsz. Megpróbált beszervezni valami titkosszolgálati posztra még mikor Princetonban voltam diák. Én nemet mondtam, de ő nem volt hajlandó tudomást venni róla. Vagy hat hónapig állandóan a nyakamra járt. Végül is összebarátkoztunk, és azóta is barátok voltunk.

– Mit értesz az alatt, hogy titkosszolgálati poszt?

– Hát azt. Akkoriban ez nagy ügy volt a keleti parti iskolákban. Talán még ma is az. A legtehetségesebb évfolyamtársaim közül jó néhány kötött ki titkosszolgálati ügynökségeken. FBI, Szövetségi Ellenőrző Hivatal, Titkosszolgálat. Ugyanez ment a Yale-en és a Harvardon is. A legjobbakat, a legtehetségesebbeket szúrták ki. Tényleg volt valami izgalmas, titokzatos a dologban, lehetőség, hogy az ember belásson a dolgok mögé, egy csomó dolgot megtudjon, ami mindenki másnak titok. A toborzók mind dörzsölt alakok voltak, háromszáz dolláros ruhát hordtak, és minden kérdésre volt valami válaszuk. Akárhogyan is, sok ismerősöm bedőlt nekik. Tulajdonképpen engem is érdekelt a dolog, de akkor mar elhatároztam, hogy orvos leszek, és attól nem tágítottam.

– Miért most mondod el ezt nekem? Miért nem mondtad el előbb? Miért nem mondtad el ma délután, amikor találkoztunk?

– Azt hittem megjátszhatom a hülyét. Mihelyt Whittaker halálhírét meghallottam, és hogy neked is valami kapcsolatod volt a gyilkossággal, tudtam, bajban vagyok. Ebből is vérfürdő lesz gondoltam, és ebben biztos is voltam: újabb Dallas, elejétől végéig. Mindenkinek, akinek módja van összeilleszteni a láncszemeket, el kell tűnnie. Ezért ölték meg Taggét és Thelmát, és ezért fognak megölni téged is. És engem is.

– Azt hittem, azt mondtad…

– Tudom, mit mondtam. Azt hittem, még van egy lehetőségem, hogy kimásszak belőle. De most, miután találkoztunk…

– Ezt senki se tudja.

– Fenét nem tudja. És most feltételezik, hogy mindent tudok, amit te tudsz. Minden nevet ismerek, minden helyről tudok. És igazuk van. Mindent tudok.

– De honnan tudják?…

– Mikor ma elmentél tőlem, két fickó figyelt az utca túloldaláról. Egy kocsiból. Először azt hittem, téged figyelnek. Csakhogy amikor elmentél, ők maradtak. Mert engem figyeltek. És amikor azok elmentek, új alakok jöttek a helyükbe.

– Ez azt jelenti, hogy mindez az én hibám.

– Nem, nem a te hibád. Senkié, csak az enyém. Ha Taggét nem szabadítottam volna rád…

– Még mindig nem tudom, miért tetted ezt, Bob. Hogyan volt ez a dolog Taggéval?

– Azt már elmondtam neked, hogy Tagge és én barátok voltunk. Miután a princetoni egyetemet elvégeztem, sűrűn járt el hozzánk Bostonba látogatóba, Corinne-hoz meg hozzám, míg ott az orvosi egyetemre jártam. Két-három havonta megjelent nálunk, aztán később, amikor mint szigorló orvos Port Worthben dolgoztam, oda is eljött meglátogatni bennünket. És leveleztünk is egymással, míg Vietnamban és Japánban szolgáltam. Szóval úgy tartottam számon Taggét, mint nagyon közeli barátomat. Mint egy nagybácsit, vagy még annál is többet. Mindenképpen megbíztam benne, rábíztam volna minden titkomat, mindent.

– De most mondod, hogy hazudott neked.

– Hát persze. És könnyű zsákmány voltam. Alaposan átvert. Mindig nagyon nyíltan beszélt velem, elmondta, mit csinál, bizalmas dolgokat is elmondott, ha négyszemközt voltunk. Egy pillanatnyi kétségem sem volt afelől, hogy megbízik bennem. És én is megbíztam benne. Sokat hajtogatta: „Tudom, hogy sose sikerült beszerveznem téged, de elhitetem magammal, hogy sikerült.” Szóval ez volt a helyzet. Úgy kezelt, mint egy alacsonyabb beosztású tisztjét, mintha az oktatóm lenne és bizalmasom. Meséjéből persze mindig vagy majdnem mindig kihagyta a neveket, a dátumokat és a helységneveket, de azért néhány hajmeresztő dolgot elmesélt.

Miután Applegate letette Tuckert Evanstonban, az északi parti vasútállomásnál, és visszakocsizott az északi oldalra, Tucker elsétált a hoteljáig, a szobájában felgyújtotta a villanyt, és leült. Applegate szavai úgy visszhangoztak a fejében, mintha magnetofonról hallgatná vissza őket.

– Tagge mesélt nekem egyszer egy Rolf Zimmer nevezetű férfiról. Az illető valaha Kelet-Németországban pártfunkcionárius volt, és disszidált. Két okból volt fontos számunkra, egyrészt azért, amit ő a mi titkosszolgálati embereinknek elmondhatott, másrészt azért, amiről a keletnémetek azt hitték, hogy elmondhat. Adu volt a kezünkben, pikk ász. A probléma csak az volt, hogy hat héttel azután, hogy átjött hozzánk, hirtelen meghalt. De a szovjetek nálunk nem tudtak erről, és változatlanul idegeskedtek miatta. És Tagge meg a barátai azt akarták, hogy csak idegeskedjenek tovább is. El akarták hitetni a világgal, hogy Zimmer még mindig él, és hozzáférhető mint információs forrás, így hát helyettesre lett volna szükség, egy névtelen valakire, akit egyik biztos helyről a másikra mozgatnának. Senkinek se lenne alkalma alaposan megnézni, de mindenki, Rolf Zimmernak nézhetné. Tagge szerint a legtöbb titkosszolgálati emberünk sose látta Zimmert, és azt se tudta, hogy meghalt, így hát még őket is átejthetnék.

Tagge szerint rövid átfutású dolog lett volna. Hat hónaptól egy évig. Akkor kimerült volna minden pszichológiai érték, amit Zimmer jelentett. Aki megszemélyesítette volna, annak új személyazonosságot ígértek, és állami nyugdíjat egész életére.

Amikor mindezt elmondta nekem, felvetettem a kérdést, hol találhatnak olyan valakit, aki hajlandó föladni saját személyazonosságát, és megváltoztatni egész életét. Tagge erre azt mondta: „Szerzünk valakit, akinek nincs élete. Kiemelünk valakit a börtönből.”

Ezen elgondolkodtam. Sokat töprengtem rajta. És mikor legközelebb találkoztunk, beszéltem neki rólad. Bevallom, hogy voltak némi kételyeim a dologgal kapcsolatban. Furcsa manővernek tűnt. De bíztam Taggéban. És úgy gondoltam, ha van is valami kockázat az ügyben, neked megéri talán. Inkább, mint fél életedet a börtönben tölteni.

– Miért nem mondta meg nekem, hogy ismer téged? – kérdezte Tucker.

– Megkértem, hogy ne mondja meg. Azt akartam, hogy nyugodtan hallgasd végig, mit akar, és döntsél önállóan. Nem akartalak befolyásolni.

– Úristen, most már kezdem érteni. Sose tudtam rájönni miért éppen engem szúrtak ki. A börtönök tele vannak, és éppen rám esett a választásuk. De most már értem.

– Persze nemcsak az én bemondásom volt az érdekes. Biztos vagyok benne, hogy mindent ellenőriztek veled kapcsolatban, amit tudtak. Katonai múltadat, családodat, mindenfélét.

Tucker bólintott. – Tagge minden lépésemről tudott.

– Nos hát, most már tudsz mindent. Én azt hittem, szívességet teszek neked, de másképpen sült el a dolog. És most mind a ketten menekülünk.

– Mi lenne, ha elmennél a rendőrségre?

– Erre is gondoltam. De mit mondanék nekik? Senki se követett el semmit ellenem. Senki se fenyegetett. Semmivel kapcsolatban sem tudok semmi kézzelfogható bizonyítékot produkálni.

– És ha mindketten elmennénk?

– Nem oldana meg semmit, Roy. Ha megoldana valamit, te már nyilván régen elmentél volna. A hobarti börtönigazgató a zsebükben volt, és mindenedre lefogadhatod, hogy ha minden kötél szakad, a helyi rendőrség is a zsebükben lesz. Ez nagy ügy, washingtoni ügy, szövetségi ügy. Garantálom, hogy minden út a te Reser barátodhoz vezet. Ha elmennénk a rendőrségre, az lenne a vége, hogy egy bezárt szobában találnánk magunkat annak a gazembernek a társaságában.

– Ez kéne nekem. Ezt szeretném.

– De nem az ő játékszabályai szerint. Húsz percen belül kutyaeledel lenne belőled. – Applegate cigarettára gyújtott, és a füstön keresztül hunyorogva nézett Tuckerra. – Őszintén megmondom neked, Roy, egyetlen dolgot tehetsz, hogy eltűnsz. Ezt teszem én is.

– És mi lesz a feleségeddel és a gyerekekkel?

– Ez a fő ok, amiért eltűnök, őket nem fenyegeti semmi vész, ha én nem vagyok velük.

Úton a vendéglő és az Északi Pályaudvar között a kocsiban Applegate tovább beszélt.

– A hiányzó láncszem az egészben az a részlet, amit, senki se tud kibogozni: miért akarta bárki is meggyilkolni Whittakert?

– Én tudom rá a választ – mondta Tucker, és elmesélte azt, amit Henemyer elmesélt Whittaker kapcsolatairól a kínaiakkal.

– Henemyer hülye.

– Lehetséges, de ezt mondta el nekem.

– Életemben ekkora baromságot nem hallottam. Nem tűnt fel neked, hogy senki se próbálta ezt a mesét beadni a nyilvánosságnak? Annál több eszük van ugyanis. Mert senki, akinek egy cseppnyi józan esze van, nem hinné el. Whittaker olyan gazdag volt, mint Rockefeller, az Isten áldjon! A hadsereg csak mellékfoglalkozás volt számára. Mint a politika is. Egyetlen fillérre sem volt szüksége a dél-vietnamiaktól vagy bárki mástól. És olyan átkozottul konzervatív volt, hogy nem szállt volna meg egy szállodában egy kommunistával, nem beszélve arról, hogy nem adott volna ki kommunistáknak államtitkokat. Lehet, hogy a dél-vietnamiak benyújtották valakinek a számlát, de annyi biztos, hogy az nem Whittaker volt. – Aztán, egy idő után, miközben behajtott az állomás előtti kanyarba, folytatta. – Az életemet teszem rá, hogy az igazság a következő: Reser és a barátai valami disznóságot forgattak a fejükben, amire Whittaker rájött, és azon a ponton volt, hogy lerántsa róluk a leplet. És nem lepődnek meg, ha azt is tudnám, miről van szó.

– Hogyhogy?

– Még nem szedtem össze magamban a részleteket. Tagge mindenfélét mesélt nekem Reserről, és a legtöbb, amit elmondott, annyira fantasztikus volt, hogy még Tagge se hitte el. Ő Resert sült bolondnak tartotta.

– Akkor miért dolgozott együtt vele?

– Jó kérdés. A politika furcsa együtteseket teremt.

Közvetlenül, miután megálltak és Tucker készült kiszállni az autóból, Applegate visszatartotta egy szóra.

– Emlékszel arra a katonatáskára, amit Japánból hoztál haza a háborús emlékeiddel és a gésa barátnőid fényképeivel? Megőriztem neked. Akarod?

– Nem, azt hiszem, nem kell.

– A vidéki garázsomban tartom. Semmi probléma, elküldhetem, ha akarod.

Tucker a fejét ingatta.

– Nem, köszönöm, nem, Bob.

– Ahogy gondolod. – Aztán hozzátette: – Azt hiszem, mégis elküldöm, ha nem kell, kidobhatod.

Mihelyt Tucker kiszállt a kocsiból és elindult az állomás lépcsőjén, Applegate kihajtott a kanyarból, és elindult a dempseyi úton. Visszapillantó tükrében látta, amint egy kocsi utánaindul. Mikor a három állam határán a fizető autópályához ért és északnak fordult, a kocsi még mindig követte, nyíltan, feltűnően, jó száz méterrel mögötte. És végig megmaradt a nyomában, Wisconsinig.

Harmincegyedik fejezet

Két nap múlva Tucker levelet kapott Applegate-től. Applegate a levélhez csatolt egy kis kulcsot és egy újságkivágást.

Itt van a katonatáskád kulcsai közül az egyik. A másikat megtartottam arra az esetre, ha ezt elveszítenéd. Néhány napon belül postázom a táskát. És mellékelek egy újságkivágást is, egy magazinból vágtam ki, néhány hónapja. Azt hiszem, érdekelni fog. Annyi bizonyos, hogy engem halálosan érdekel. A dolgok kezdenek kialakulni a fejemben. Ha megoldottam a rejtélyt – ha megoldom, értesítelek.

Régi barátsággal

Bob

Tucker szétnyitotta az újságkivágást, és figyelmesen végigolvasta.

„Ha az Egyesült Államok elnöke és alelnöke, egy alig ismert szervezet alapító tagjai, amely szervezet tagsága az Egyesült Államok, Japán és Nyugat-Németország vezető bankárai és iparmágnásai, valamint Szaúd-Arábia és Irán vezető emberei közül kerül ki, kérdés, jelent ez valamit? Ha azt halljuk, hogy az Elnök, aki megválasztása előtt másodosztályú politikai figura volt, és szerény sikerekkel dicsekvő üzletember, három évvel elnökjelöltsége előtt lépett kapcsolatba ezzel a furcsa szervezettel; ha azt halljuk, hogy ez a csoport nyíltan elkötelezte magát az elnökválasztások befolyásolására, bár azt állítják, semmi kapcsolatuk sincs politikai pártokkal – csodálkoznunk kell ezen?

És burjánzanak a kérdések. Vajon mindez a gazdagság és hatalom a nép valódi érdekeit szolgálja? Vajon a demokratikus processzus még mindig az, aminek eredetileg indult? Vajon puszta véletlene, hogy az elnök, az alelnök, a külügyminiszter, a nemzetbiztonsági megbízott és tizennyolc más, vezető állású elnöki kreatúra mind tagja ennek a kicsiny, de elit nemzetközi csoportnak?

Elkábul az agy. Vajon merre nyúlnak a gyökerek? Mik a célok? Ez a csoport, amely magát Világközi Szövetségnek nevezi, bevallottan legfelsőbb szintű nemzetközi befolyásra tör, valami apolitikus, politikán kívüli cél félé, valami világkormányféle felé, amely független a kormányoktól, és csak az üzlet nyelvét ismeri. Profit és veszteség, expanzió és növekedés, vásárlás, manipuláció és gondosan kitervelt erkölcsi értékvesztés. Szép Új Világ, Ember és Felsőbbrendű Ember, az üzlet üzlet, a pénz beszél.

Félelmetes? Úgy gondoljuk, igen. Hogyan tud egy olyan hitvallás, amely nem ismer nemzeti határokat, amely átlép a megválasztott kormányokon és tisztségviselőiken, tekintettel lenni az egyes emberre, egy jelentéktelen pontra, az egyénre, bármi légyen a színe, vallása, származása? Nem tud, természetesen. Saját meghatározásánál fogva nem tud.

Van azonban magyarázat, bőven, s ez a következő: erős nemzetközi kapcsolatok a gazdasági és üzleti világban és a bankok világában elhárítják a fegyveres konfliktusokat Egyszóval: a pénzsóvárság elrettentőén hat a háborúra. Mi azonban úgy hisszük, hogy a történelem másra tanít. De még ha föltételeznénk is egy pillanatra, hogy ez az elmélet igaz, vajon akkor miért tagja a Világközi Szövetségnek három nyugalmazott tábornok, két nyugalmazott admirális és a CIA egy korábbi főnöke? És főképpen miért tagja olyan valaki, mint Thomas Reser?

Reser korán visszavonult a katonaságtól, mert erőszakos kirohanásait még a Pentagon is sokallta. Kormányunk enyhülési politikát kíván folytatni a Szovjetunióval szemben. Reser fáradhatatlan vörösgyűlölő. Mint aktív tábornok, Észak-Koreán keresztül inváziót sürgetett Kína ellen. A kubai rakétakrízis idején javasolta, hogy árasszák el bombákkal Kubát. Abban az országban, amely következetesen védi és támogatja Izrael pozícióját, Reser mint magánember antiszemita, a nyilvánosság előtt arabbarát. Gyakori és szívesen látott vendég az olajtermelő országok sejkségeinek palotáiban, úgy beszélnek róla, mint barátról, támogatójukról, erős szövetségesükről.

Egy kérdés ingerel, és nem hagy nyugodni bennünket. Talán lassan-lassan végre megértjük, mit gondolt Whittaker elnök akkor, amikor hivatalából való távozását megelőzően utolsó beszédében azt mondta: »A legnagyobb veszély, amely a jövőben fenyeget, amitől a legjobban rettegnünk kell: az ipari és katonai komplexum növekvő hatalma.«.”

Harminckettedik fejezet

Gyéren szállingózott a hó Dél-Wisconsinban. Délben kezdte. Applegate háza körül vékony hóréteg borította a földet, ezüstre festette a felhajtót, és a hideg napfényben szikrázva csillogott bokrokon, fákon és a tóra fejtő domboldalon.

Applegate egész délelőtt levelet próbált írni Corinne-nak. Reggeli után három óra hosszat írt az írógépén. Több ízben sikerült befejeznie egy-egy bekezdést, egyszer egy egész féloldalnyit legépelt. De nem ment. Szerette volna megmondani Corinne-nak az igazságot, de nem tudta. Utált hazudni neki, de nem tehetett mást. Megpróbált olyan közel maradni a tényékhez, amennyire tudott, s ugyanakkor megpróbálta nem megijeszteni Corinne-t, de nem sikerült. Újra kezdte, aztán megint újra kezdte.

Végül föladta. Vastag szvettert húzott, gyapjúsapkát, kiment a ház mögé, és a farakás mellett nekiállt fát vágni a kandallóhoz.

Több mint egy óra hosszat dolgozott. Aztán néhányszor végigsétált a hátsó tornácon a faládához. Telerakta, a maradék fát, amit fölvágott, fölhalmozta a nappali szoba kandallója mellett a földön.

Levette átizzadt ruháját, megborotválkozott, letusolt, aztán újra felöltözött. Lement a konyhába, csinált magának egy húsos-sajtos szendvicset, leöblítette egy üveg sörrel, aztán visszament a dolgozószobába, leült az íróasztal mellé, és ekkor végre megírta levelét Corinne-nak.

Kedves Corinne, itt vagyok. Berendezkedtem, és minden pompás. Elvégeztem egy csomó tennivalói a ház körül, és most minden rendben van. Jól befűtöttem, és remekül érzem magam.

Sokat gondolkoztam Rólad. Utáltam, hogy csak úgy kiraklak egy taxiállomásnál, és elhajtok. Tudom, hogy betegre izgatod magad, s ez nekem ocsmány érzés. Szeretnélek megölelni, és azt mondani: minden rendben van. Minden rendbe jön. De nem tehetem. Még nem.

Minden rendbe jön, biztos vagyok benne: Ismersz. Nem hiszem, hogy létezik olyan probléma, amelyet ne lehetne megoldani.

Szinte hallom, hogy azt mondod magadban: „Milyen probléma? Miről van szó? Miért nem mondhatja el nekem?”

Elmondom. Mihelyt tudom. Sose volt titkom előtted. Nem tudok titkolózni. De most, míg még néhány dolog nem tisztázódik, várnod kell. Légy türelmes. Vannak bizonyos dolgok, amelyekről most nem tudok beszélni: Ha amiatt izgulnál, hogy netán valami rosszat, tisztességtelent vagy törvénytelent tettem, nyugodj meg, nem tettem semmi ilyet. Csak egy ostoba helyzet állt elő, és én bele vagyok keverve. Merő véletlenségből. Mások miatt. És nem Royra gondolok. Ő is belekeveredett, de nem ő az oka. Szóval azt akarom mondani, hogy nem Roy Tucker miatt vonultam el ide az erdőbe, öt ne hibáztasd. Érted már, miért nem magyarázhatok meg semmit? Minél többet mondok, annál ködösebb lesz.

Íme, az újság, ami nem fog tetszeni Neked: nem akarom, hogy a lányokat fölhozd ide az ünnepekre. Tudom, hogy csalódást okoz nekik, de nem tehetünk ellene semmit. Én nem leszek itt. Mire ezt a levelemet megkapod, már elmentem. De amint odaérek, ahová készülök, tudatom Veled, hol vagyok.

Tudom, haragszol e miatt a levél miatt, de nem tehetek mást, nem tehetek ellene semmit. Egyszerűen bíznod kell fennem. Józan vagyok, van eszem, ezt tudod, és a legjobbat teszem, amit a jelen körülmények között magunkért tehetek. Csókold meg nevemben a gyerekeket, és ha bárki érdeklődik irántam, ragaszkodj a mesédhez. Amennyire tudódj még San Franciscóban vagyok, vagy Seattle-ben, vagy valahol, valamilyen repülőgépen.

Szeretlek, Drágám, a mielőbbi viszontlátásig

Bob

Applegate fölbélyegezte a levelet, megcímezte, aztán elővett az egyik alsó fiókból egy kis magnetofont, kazettát dugott bele, megnyomta a „felvétel” gombot, kipróbálta a szalagot. Belebeszélt öt-hat szót, aztán visszapörgette, visszahallgatta. Ezután letörölte a próbaszavakat, visszapörgette a szalagot, újból megnyomta a „felvétel” gombot, és lassan beszélni kezdett a beépített mikrofonba.

Késő délután lekocsizott Jamesville-be, föl-adta Corinne levelét, föladott egy kartondobozt Tucker számára, benne a vászon katonatáska. Végig Jamesville-ig és vissza úgy tűnt, senki se követte. De mikor fél mérföldre volt a házától, meglátta azt a kocsit, amelyet már korábban is látott, ott parkolt egy mellékúton, a motorja járt, és az ablaktörlője lassan söprögette a szélvédő üvegről a könnyű hópelyheket.

Harmincharmadik fejezet

– Tagge esete tökéletesen illusztrálja a helyzetet – mondta Reser. – Marvin remekül példázza, amiről beszéltem. – Reser és Henemyer egy sofőr vezette állami kocsiban ültek hátul, és a Capitol körúton robogtak dél felé, az Andrews légitámaszpont felé. – Ne értsen félre, Marvin tehetséges ember volt. Kevés olyan embert ismertem, akinek több természetes adottsága lett volna a titkosszolgálati munkához. Ügyes volt, türelmes és kemény. Nem félt semmitől, és jó orra volt, minden helyzetben képes volt tájékozódni. Úgy kiszagolt minden csalafintaságot, mint egy véreb. Az a tény, hogy nem volt katona, láthatóan nem szolgált hátrányára. Marvin egyetlen napot sem szolgált a hadseregben. Amennyire tudom, életében nem sütött el fegyvert. De kitűnő taktikai érzéke volt, csalhatatlanul megtalálta a helyét váratlan fordulatokban. És kitűnő szervező volt; mindig mindenkiről tudta, egy adott pillanatban hol tartózkodik. Pompás érzéke volt a részletek iránt, és kitűnő memóriája volt. Mint mondom, minden megvolt benne, ami ehhez a munkához kell. De az a másik dolog, amiről az előbb beszéltünk, az tökéletesen hiányzott belőle. Képtelen volt elvonatkoztatni. Nem tudta izolálni magát, nem tudott koncentrálni. „Ez a cél, ezt a feladatot kell végrehajtani, kész.”

Az volt a probléma vele, hogy mindenben a távolabbi összefüggéseket kereste. Nem tudta arra szorítani magát, hogy csak cselekedjen, mindig valami jobb megoldást keresett, amire sokszor nincs idő. Néha, sőt legtöbbnyire csípőből kell tüzelni, és a roncsokat később összeszedni, vagy egyszerűen otthagyni, hogy megrohadjanak. Ha piszkos pókerjátékot kellett játszania mások lapjával, Marvin mindig megpróbált bridgezni.

Emiatt álltunk fejre Tuckerral is. Tagge képtelen volt tudomásul venni, hogy mindössze arról volt szó, hogy szereztünk magunknak egy gyilkost, egy robotot, és vége. Mikor azt a helikoptert elégettük, Tuckernak benne kellett volna lennie, és akkor pontot tehettünk volna az egészre. Ehelyett még mindig a nyakunkon lóg, és szabadon grasszál. És most ráadásul itt van a nyakunkon Applegate is, ez is Tagge hagyatéka. Tagge nem tudta ügyesen megjátszani a dolgot, oda kellett állnia Tucker mellé…

– Rendben van, Tom. Applegate megkönnyíti a dolgunkat, és Tuckert most már akár örökre hagyhatjuk a fenébe.

– Ez az, amit nem hiszek.

– Legalábbis addig, amíg maga, Tom, vissza nem jön a Közel-Keletről. December huszonkettedikén.

– Huszonharmadikán.

– Huszonharmadikán – helyesbített Henemyer. – Ezután, ha még mindig idegesíti, majd megtaláljuk újra. És az év elejével vége a játéknak.

Reser elvigyorodott a szivarja mögött.

– Az év elejével kezdődik a játék.

Negyven perccel később a légierő egy lökhajtásos gépe startolt az Andrews repülőtérről. Az utastérben Henemyer ült egyedül, magazint lapozgatott, whiskyt iszogatott. A gép élesen megdőlt, meredeken mászott fölfelé, aztán nyugatnak fordult, Wisconsin felé. Két óra repülés után simán leszállt, közvetlenül Beloit mellett, égy elektronikus berendezéseket gyártó üzem magánrepülőterén.

Henemyert kocsi vártai. A kocsi, északnak indult, a kilencvenes autóúton, aztán lefordult a huszonhatos főútra a Koshkonong-tó felé.

Harmincnegyedik fejezet

Applegate meghallgatta a Madison rádióállomás hatórás híreit, sonkás tojást sütött magának, és hasábburgonyát, letelepedett a konyhaasztal mellé, és elfogyasztotta. Szokásos kávéja helyett tejet ivott. Nem akart kockáztatni, aludni akart.

A vacsora befejeztével négy vastag rozskenyér-szendvicset készített sonkával és sajttal, szépen becsomagolta őket alumíniumfóliába, aztán elhelyezte hátizsákjában két ing, tiszta zoknik és az alsónemű fölé, amit szépen összehajtogatva már korábban elcsomagolt.

Elmosogatta az edényeket, a serpenyőt, letörölte a mosogatót, mindent a helyére rakott, aztán fölment az emeletre, levetkőzött és lefeküdt. Negyed nyolc volt. A földszinten, a nappali szobában és a dolgozószobában, mint minden este, ezúttal is égve hagyta a lámpákat. A tűz lobogott a kandallóban. Fél tizenegyig aludt. Fél tizenegykor az ébresztőóra zörgésére ébredt. Fölkelt, a földszinten eloltotta a lámpákat, elfojtotta a tüzet, újra beállította az ébresztőórát, ezúttal hajnali fél háromra, aztán megint lefeküdt.

Ezúttal nehezen jött álom a szemére. A fejében utak kavarogtak, útvonalak, ellenőrző pontok, menetrendek. Végül éjféltájban nagy nehezen elaludt. Mikor újra berregett az ébresztőóra, mély álomból ébredt.

Fölkelt, a sötétben felöltözött. Gyapjúalsó, vékony gyapjúzoknira vastag kötött zokni, kordnadrágja szára hócsizmába dugva, flaneling, vastag szvetter és hosszú, bélelt, csuklyás, vízhatlan sportkabát. Hátul vadászzsebek.

Mielőtt a hátizsákot a vállára lendítette, végigsétált a földszinti szobákon, megállt az ablakokban, kibámult a sötétbe, mozgást keresett, gyufa lob bánása t, kutatva fürkészte a ház körül a ritkás növényzettel borított parkot.

Mielőtt kiment a házból, ellenőrizte a kandallót. Gondosan megpiszkálta a halott hamut, hogy biztosan ne maradjanak alatta elrejtve félig elégett hasábok. Aztán a hátsó kijárathoz sietett, kiment, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Dideregve állt a ház hátsó falánál, láthatatlanul a sötétben, figyelt, hallgatózott. A hó, mintha megrendelte volna, akár egy álcázó függöny, lassú, nagy pelyhekben hullani kezdett.

Sokáig állt ott, mielőtt ellépett a ház falától, és végigsétált a harmincméteres ösvényen az erdő széléig. Talán húsz métert ha gyalogolt az erdőben, amikor megállt, elrejtőzött egy vastag fatörzs mögé, és csak állt, alig lélegzett, figyelt, hosszú perceken át hallgatózott. Aztán folytatta útját a hófátyolon át, a hóborította téli erdőben.

Úgy ismerte ezt a terepet, mint a tenyerét. Télen-nyáron, minden évszakban számtalanszor végigjárta, vagy húsz mérföldes körzetben keresztül-kasul átkutatta. Sose tévedt volna el, még most, a hóban sem, abban a sötét téli éjszakában.

Az útjelzéseket nem kellett látnia, megérezte őket. Ha a szemét nem használhatta, a lába emlékezett. Mindazonáltal, mert nem akart semmit se kockáztatni, mindig a legegyszerűbb, a legbiztosabb utat választotta. A tó északi partján, mindig a víz közelében, a tó mindig jobb kézre; állandóan észak felé, míg majd a Rock River ott, ahol a Koshkonong-tóba torkollik, útját nem állja. Aztán onnan a folyó partján Port Atkinson felé indul majd, ami nyolc mérföldes sétának ígérkezett, legrosszabb esetben kilencnek. Remélte, hogy így eléri a hat óra harmincas Greyhound buszt, Port Atkinson szélén, az országúti végállomásnál; Madisonban átszáll a Canadian Expresszre, és akkor délután Duluthban lehet, vacsoraidőben pedig Thunderbayben, Ontario államban.

Az erdő lágy kontúrjai fölött a hold kísérteties fehéren, élettelenül ragyogott, mintha a madarak is mind aludnának, sehol egy élőlény, a földet mintha kipárnázták, vattával borították volna. A csendet szinte fizikailag érzékelte, ízlelte, mint a nyelvével a hópelyheket. Mélysége volt a csendnek, dimenziója, olyan tökéletes volt, hogy szinte bántotta a fülét. Feszülten figyelt, nem hall-e valami zajt, mást, mint saját léptei hangját a frissen hullott hóval kipárnázott földön.

Két vagy három ízben mintha gally reccsent volna, vagy egy alacsonyan nyúló ág csapódott volna vissza. Ilyenkor megállt, mozdulatlanná dermedt, hallgatózott, de a kozmikus csend mozdulatlan maradt, süket. A fehérség, a csend elálmosította, befonta, míg északnak törtetett, aztán keletnek, mindig a tó partján, a fekete folyó partja felé, amely mellett majd Port Atkinsonba jut.

Nem látta Henemyert. Sose látta meg az arcát. Nem is hallotta, hogy ott van, csak mikor megszólalt. Hirtelen zseblámpa fénye vakította el, megállította, megbénította. Aztán egy hang:

– Ne ijedjen meg, dr. Applegate, és ne mozduljon, így. Nagyon jó. Most, kérem, forduljon meg, és sétáljon el addig a fáig ott, maga mögött, ölelje át a fát, és a homlokát szorítsa rá a fatörzsre. Jó. Pompás. Tökéletes.

Valami mozdult, szorosan Applegate háta mögött. Aztán egyszerre minden megállt.

Harmincötödik fejezet

A wisconsini állami rendőrség reggel negyed tizenegykor jelentkezett Corinne Applegatenél. Egy órával később Corinne és Jack Easter, Corinne testvére észak felé robogtak kocsijukon. Jack vezetett. Corinne sápadtan és némán ült mellette.

Amint behajtottak Jamesville-be, Jack megkérdezte Corinne-t:

– Hová megyünk?

– A rendőrségre – mondta Corinne. – A bíróság épületében van, azt mondták, a Főtéren.

Francis Digby, Jamesville rendőrparancsnoka az irodájában várta őket Wayne Leeks rendőr százados társaságában. Leeks lekísérte Corinne-t a hullaházba, ahol Corinne azonosította Applegate holttestét. Aztán visszamentek Digby irodájába.

– Nem tartóztatjuk tovább – mondta Digby –, mint amennyire feltétlenül szükséges. De vannak bizonyos részletek, amelyekről beszélnünk kell. – Kinyitott egy dossziét az asztalán.

– Dr. Applegate holttestét ma reggel találták meg a Koshkonong-tó északi partján, körülbelül hét mérföldnyire délnyugatra Port Atkinsontól. Halottkémünk, dr. Echols becslése szerint a halál reggel fél öt felé állt be. A halál oka fulladás. Mikor a holttestet fölfedezték, arccal előrebukva feküdt a tó partján. A feje és a válla a vízben.

Süket csend. Jack Easter a húgára nézett. Corinne a padlót nézte.

– Milyen távol volt ez a házától? – kérdezte Jack.

Ezúttal Leeks kapitány válaszolt.

– Valamivel több mint kétmérföldnyire. Két-három mérföld.

– Érthetetlen. Miért sétált volna dr. Applegate éjszaka az erdőben?

– A vadászok néha korán indulnak útra. Meg a jéghalászok is…

– Bob nem volt vadász – mondta Corinne. – Soha életében nem lőtt vadat.

– Nem volt vele puska, igaz? – kérdezte Jack.

Digby Leeksre nézett. Leeks a fejét rázta.

– Nem találtunk puskát, de ez nem jelenti azt…

– Bobnak nem is volt puskája – szólt közbe Corinne.

– Ki találta meg? – kérdezte Jack.

– Két fiú, Pritchettnek hívják őket. Azon a farmon laknak, amely nyugat felől Applegate földjét határolja, ők húzták ki a holttestet a vízből. Aztán egyikük hazaszaladt, szólt az apjának, az apjuk fölhívta a rendőrséget.

– Tökéletesen érthetetlen az egész – suttogta Corinne.

– A férjének, asszonyom, hátizsák volt a hátán. A hátizsákban szendvicsek, tiszta fehérnemű. Ingek, zoknik, alsóruhák. Úgy tűnt, mintha el szándékozott volna menni egy kis időre hazulról. Szokott kirándulni? Elképzelhető, hogy egyedül útnak indult?…

– Azt akarja mondani?…

– Nem akarunk mondani semmit, Mr. Easter. – mondta Digby. – Tudjuk, hogy ezek nehéz percek az ön számára, és a húga számára is. Egyszerűen szeretnénk megadni önöknek minden információt, amit tudunk. A halál oka nem kétséges. Fulladás. És semmi bizonyíték, ami arra utalna, hogy az egész nem egyszerűen véletlen baleset volt.

– Önök szerint van értelme ennek az egésznek? – kérdezte Jack.

– Egy balesetnek sosincs értelme – szögezte le kurtán Leeks.

– Nem gondolja, hogy bizonyos részletek tisztázatlanok?

– De mennyire tisztázatlanok – ismerte el Digby. – Nem tudjuk, miért sétált az erdőben az éjszaka közepén. Nem tudjuk, miért vitt magával élelmet és tartalék ruhát. És nem tudjuk, miért halt meg arccal a vízben. Elájult? Megbotlott, és beütötte a fejét? Nem tudjuk. Minden olyan esetben, amikor a halál közvetlen okát nem ismerjük, négy lehetőséggel kell számolnunk. Természetes ok, baleset, öngyilkosság, gyilkosság. Az egyetlen, amit ebben az esetben kikapcsolhatunk, a természetes ok.

– Azt akarja mondani, hogy öngyilkos lett? – kérdezte Corinne.

– Nem. Én nem hiszem, asszonyom, hogy az ön férje megölte magát. De nem garantálhatom az ellenkezőjét sem. Azt sem hiszem, hogy gyilkosság lett volna, de azt sem garantálhatom, hogy nem volt az. Annyit garantálhatok, hogy felkutatunk minden bizonyítékot, ami egyáltalán felkutatható. Három detektívcsoport dolgozik az ügyön, és addig dolgoznak, míg minden lehetséges megoldást nem ellenőriztek. Azt már tudjuk, hogy a házat nem dúlták föl, ennek semmi nyomát sem találtuk. A holttesten nincsenek karcolások vagy ütésnyomok, a folyóparton semmi jele dulakodásnak, így, hacsak ön nem mondja azt, hogy dr. Applegate-et valaki megfenyegette, hacsak nem tud arról, hogy valaki hasznot húzna a halálából, abból, amit eddig láttunk, arra a következtetésre kell jutnunk, hogy a halál oka fulladás volt, azaz baleset történt.

– Tudomása szerint voltak a férjének ellenségei?

Corinne valamennyi válasz közül, amelyet a kérdésre adhatott, gondolkodás nélkül kiválasztotta az egyetlen lehetségest. Nem. És közben úgy hallotta vissza saját hangját, mint valami gyenge, idegen és titkolózó suttogást Mert már tudta, sohase fog megtudni semmit abból, amit annyira szeretett volna tudni. Hiába minden földtúrás, vegyi analízis, kihallgatás, semmi se derít már fényt a titokra. És még ha tudná is, mi haszna lenne belőle? Távolról hallotta Jack és Leeks kapitány hangját, amint a boncolás lehetőségéről tárgyalnak.

– Nem. Azt nem akarom – jelentette ki. – A gondolatától is borzadok. Biztos vagyok benne, kapitány, hogy önnek van igaza. Nyilván valami értelmetlen baleset történt, és soha egyikünk se fogja megtudni, hogyan.

Corinne ösztönös döntése helyes volt. Ha elrendelték volna a boncolást, csak további kérdések merültek volna fel, de választ nem kapott volna semmire. Csak annyit tudott volna meg, hogy Applegate-et, mielőtt meghalt, békésen elkábították, és amíg a sekély vízben fekve a víz lassan megtöltötte a tüdejét, egy percig se szenvedett. De arra semmi nyomot sem talált volna, miért tették oda, és kicsoda.

Harminchatodik fejezet

Mikor Tucker az Applegate halála utáni napon lement reggelizni, megállt a recepciónál, és közölte a portással, hogy délben elutazik.

– Elkészítem a számláját, Mr. Brookshire. – Tucker elfordult, de a portás utánaszólt. – Egy boríték van itt az ön számára.

Tucker visszament a pulthoz.

– Mikor érkezett?

– Valaki nyilván akkor tette ide, mikor az éjszakai portás volt szolgálatban. Csak most vettem észre, mikor a kulcsát betettem a rekeszbe.

Roy elvette a portástól a borítékot, és kinyitotta. Egy újságkivágás volt benne az előző napi beloiti esti lapból. OAK PARKI DOKTOR FULLADÁS ÁLDOZATA.

Tucker a hall közepén állva olvasta el a cikket. Egy hasáb. Huszonhét sor. Gyorsan olvasott, aztán még egyszer elolvasta lassabban. Mikor befejezte, összegyűrte, kiment az utcára, és bedobta a csatornába.

Nyugatnak fordult, elsétált a sarokig, aztán délnek, Dearborn felé, jó háromblokknyit sétált nekifeszülve a hideg szélnek, míg egy nyitott kocsmát nem talált. Odabent sötét volt és meleg. Fölmászott egy bárszékre, és italt rendelt.

A falon az óra tízet mutatott. A bárban vagy féltucatnyi reggeli italozó ült már némán, elszórtan az asztaloknál, tökéletesen elmerülve az ivásban, senki se nézett rá, senki se köszöntötte, semmi társalgás, semmi szemezés. A pénztár fölött egy felirat a tükörre mázolva egyetlen jelszóban foglalta össze a helyiség atmoszféráját: Az ivás komoly dolog, Ne zavarj.

Tizenhat órával később, amikor a bár bezárt, Tucker még mindig ugyanazon a bárszéken ült. Némán, mozdulatlanul, semmit se kábultan, látása se zavaros, képes volt jelezni, mikor kiürült a pohara, képes volt végigsétálni a báron a mellékhelyiségbe és vissza, de belülről kifelé valahogy roppant valóságosan, klinikai értelemben paralizálva. Nem fecsegett, nem hányt, nem támolygott és nem esett el, nem vizelt be. Valamiképpen sikerült elkerülnie a részegség tüneteit, annak ellenére, hogy halálosan részeg volt, lelkileg béna, érzéketlen, szenzorikus, elemi motorikus reflexeitől eltekintve minden érzékszerve kikapcsolva. Járni, lélegezni, vizelni, felemelni a poharát, nyelni, ez volt minden. Ezen túl nem volt semmire se szükség, nem volt semmi megengedve, semmi gondolat, érzelem, semmi más funkció.

Mínusz tizenkét fok volt odakint, amikor lassan elindult éjszaka fél kettő utáni sétájára vissza a Bridgman Hotelba. Olyan szorosan a házak fala mellett, amennyire lehetett, jobb könyökét kitolva mintegy antenna gyanánt, az volt az irányítója, érzékelője, támogatója, ha rászorult. Gallérját magasan föl hajtotta, kezét mélyen felöltője zsebébe süllyesztette, úgy botladozott, tántorgott előre, meg-megcsúszott, de csodával határos módon, mindig sikerült megőriznie függőleges helyzetét, míg be nem dülöngélt a forgóajtón át a Bridgman túlfűtött halljába. Másnap délben ébredt, a fejét hasogató fájdalom minden idegszálát igénybe vette, az alkohol utóhatása tökéletesen elvégezte azt, amit előző nap az alkohol produkált.

Fölkelt, összeszedte az ágy körül szétszórt ruháit, felöltözött. Húsz perc múlva ugyanabban a bárban ült, mint előző nap, ugyanazon a bárszéken, felöltője mellette a fali kampón. A bárfiú hűvösen mérte – végig, mint aki szemmel láthatóan megszokta a vörös, zavaros szemeket, a hullaszín arcokat, az áporodott bourbon-whisky leheletet és a borostás állakat.

– Mi legyen? – kérdezte.

– Old Crow whisky. Dupla. Szóda és négy aszpirintabletta.

A második nap éppen olyan simán zajlott, mint az első. Ismét egyre fokozódó mértékben hatalmasodott el rajta a bénulás. A holtak elmaradtak. És a nők. Még Thelma is. Ott maradt Costa Ricában, a hegyoldalban, a sírjában, nem próbált meg felülni egy bárszékre ott, Chicagóban, a Dearborn Streeten. Spiventa nem dobta magát hátra Hobarttól északra a dűnén, nem vonaglott, amint a golyók belévágódtak. Whittaker arca nem esett szét a napfényben, mint ahogy gondolataiban ezerszer az óta a nyári reggel óta. Tagge kocsija és a kocsiban Tagge sem robbant fel vörös és narancs lángok közepette, Brookshire és Pine nem kapaszkodtak össze és köptek vért a lépcső lábánál Puntarenas mellett abban a villában. És Applegate élt, biztonságban, egészségesen, ragyogó intelligenciájával készen arra, hogy megértsen, segítsen. És túléljen.

Az alkohol menedék, apró halál, vértelen és önkéntes jó szolgálatot tett Tuckernak, átsegítette a második napon is ugyanúgy, ahogy az elsőn. Ezúttal azonban túlteljesítette feladatát. Este fél nyolckor Tucker szemei hirtelen kifordultak, az álla leesett, és a székével együtt úgy zuhant hanyatt a padlóra, mint egy darab fa.

Mikor a bárfiú megtalálta felöltője zsebében a hotelszoba kulcsát, nem a rendőrséget hívta, hanem a Bridgmant. Egy óra múlva Tucker a hotelszobájában feküdt az ágyán. Ezúttal a hotelszolga fölakasztotta ruháit.

Másnap reggel hatkor ébredt. Dupla pirítóst, sonkát rendelt, és egy nagy adag kávét. Miután evett, megitta a kávét, javult a közérzete. Megborotválkozott, egy óra hosszat ült a fürdőkádban, megivott néhány pohár vizet, tiszta ruhát húzott, s ezután még jobban érezte magát. Fölhívta a recepciót.

– Kérem a reggeli lapokat. És a tegnapi meg a tegnapelőttieket is. Lehetséges?

Mikor az újságok megérkeztek, valamennyiben a halálozási híreket kereste ki. A legrégebbikben, a kétnaposban megtalálta Applegate gyászjelentését. Először úgy gondolta, elkésett, minden hiába, de aztán ismét ellenőrizte a dátumot. A temetés aznap délelőtt volt. Tizenegykor. Még volt ideje. A Wandott és Dautel Street sarkán, Oak Parkban, az Első Presbiteriánus-templomban. Tucker félt, hogy elkésik és feltűnést kelt, ezért jóval korábban érkezett. Az utca túloldalán parkolt le, a templom bejáratától egy blokkal arrébb, és várt, figyelte az érkezőket.

Látta, amint Corinne két leányával belép a templomba. És százával mások. Csillogó autók. Pompás ruhák, szőrmék. Fehér arcú, megdöbbent, komoly képű férfiak, nők, a hideg ellen meleg kabátba, bundába burkolózva siettek kocsijuktól a templomhoz, aztán ott vártak dideregve a lépcsőkön a sorukra, ahogy a tömeg összetorlódott a kapuban.

Tucker úgy tervezte, a végén surran majd be, és leül hátul, ő lesz az utolsó, miután mindenki elfoglalta helyét. De mikor két fekete ruhás fiatalember becsukta a nehéz szárnyas kaput és eltűnt a templomban, nem mozdult, hogy kiszálljon.

Ott maradt a kocsiban, járatta a motort, bekapcsolva tartotta a fűtést; mikor a harangok megkondultak a toronyban, mozdulatlanul, arccal a templom bejárata felé ült nyugodtan, sokáig, majdnem egy óra hosszat, míg lassan súlyosan újból meg nem kondultak a harangok, a kapu kinyílt, a nép kiáradt, és gyors léptekkel sietett ki-ki a kocsijához.

A sekrestye felől előgördült a halottaskocsi, a sarkon kikanyarodott, és amint lassan elindult az úton, elhaladt Tucker kocsija mellett. Aztán következett a kocsik hosszú sora, Corinne a gyerekekkel közvetlenül a halottaskocsi mögött az első autóban, a többiek szorosan fölzárkózva követték.

Végre az utolsó autó is elhaladt, a templom közelében parkoló kocsik is kifordultak a kanyarból, és csatlakoztak a menethez. Vége lett a sornak. Most Tucker is elindult, utolérte őket, és végig a sor végén maradt. A rendőrség minden útkereszteződésnél feltartotta a forgalmat, hogy a temetésre vonuló, kocsisor megállás nélkül elhaladhasson.

A temetőnél a hosszú oszlop lassan begurult a kapun, aztán a kocsik szétszóródtak, a szoros oszlop fölbomlott, és ki-ki elhajtott különböző utakon, fák és síremlékek között sietve, hogy olyan közel parkolhasson a fagyott, lejtős talajon a temető nyugati végén megnyitott kriptasírhoz, amennyire tud. Tucker a kapun kívül parkolt le egy kertes-villás utcában, aztán ő is besétált a temetőbe, végigment a főúton, beállt a szakadozott sor végére a többiek mögé, ahogy azok kettesével-hármasával igyekeztek a fagyott földön, a lejtőn fölfelé a sírhoz. Az idősebbek a meleg kocsiban maradtak, nyakig kabátjukba, bundájukba burkolózva, és a párás kocsiablakon át figyelték, mi történik a hegyoldalban.

Tíz-tizenöt embersor állta körül a sírt. Tucker nem igyekezett közelebb. A lejtő alján állt meg, távol a tömegtől, a hátát egy dúsan szerteágazó diófának támasztotta. Onnan, ahol állt, látta a színesen csillogó virág- és koszorúhalom tetejét, hallotta a pap messze hangzó, éneklő hangját, amint a végső imádságokat mondja, de abból, ami a sír mellett történt, nem látott semmit. Csak mikor a tömeg hátrálni kezdett, az emberek megfordultak, és elindultak kocsijuk felé, akkor jött rá, hogy a ceremónia, az imádság, a koporsó leeresztése véget ért.

Tucker ott maradt állva, ahol volt, míg a többiek kivörösödött orral vonultak él előtte, a leheletük párává formálódott a hidegben. Miután mindenki elhagyta a sírt, kivéve a temetkezési vállalat egy ősz hajú alkalmazottját és három sírásót, Tucker fölsétált a hegyoldalon, megállt a felnyitott sír szélénél, lenézett a kriptára, a vörös rózsák szőnyegére.

Nem érzett semmit. Csak egy undok lyukat látott a fagyott földben. Egy doboz, benne egy test. Képtelen volt összefüggésbe hozni Applegate-tel. Emlékezett, hogyan nézett le édesanyja koporsójára tizenkét éves korában. „Ez nem ő. Ott nincs semmi. Nem tudok sírni egy furcsa doboz fölött. Majd később sírok, mikor hiányozni fog, ha nem lesz ott úgy, ahogy szokott. Amikor szeretném hallani a hangját, érezni az illatát, megérinteni. Akkor sírok majd. Azért, ami hiányzik. Most nem tudok sírni, amikor arra nézek, ami megmaradt.”

Mikor elfordult a sírtól, a legtöbb kocsi már elhajtott, vagy éppen indulóban volt. De a halottaskocsi még ott állt. És mögötte a fekete autó, amellyel Corinne érkezett és a gyerekek.

Tucker sose gondolt rá, hogy megszólítsa Corinne-t. Elhúzódott a kocsi közeléből, és a füvön keresztül, a síremlékek között elindult a kapu felé. Félúton volt, amikor Corinne utolérte.

– Roy… Istenem… Alig ismertelek meg.

Jól vagy? – Tuckeren nem volt kalap, sápadt volt, a szeme vörös és sebzett, arca beesett. Beteg vagy? Olyan vagy…

– Nem, semmi bajom.

– Ott voltál a templomban?

– Nem mentem be. Kívül vártam.

– Nem gondoltam rá… Szóval nem tudtam, hogy még Chicagóban vagy.

– Ma délután elmegyek.

– Olyan szörnyen érzem magam – mondta Corinne. – Olyan sok minden van, amit nem értek. Beszélgethetnénk kicsit? Nem jöhetnél el hozzánk egy kávéra?

Tucker ott állt, és lenézett Corinne-ra. Nem válaszolt. Corinne elsírta magát.

– Az egész egy őrület. Azt mondják, Bob éjszaka elindult sétálni az erdőben. Azt mondják, véletlenül belefulladt a tóba. Az egész olyan értelmetlen, olyan őrült… Belebolondulok. Még azt is mondták, hogy talán öngyilkos lett. Te ismerted Bobot. Bob sose… sose tudta volna…

Hosszú csend. Tucker a válla fölött hátranézve három embert látott, a halottaskocsi mellett álltak, a temetkezési vállalat egyenruhájában, és őket figyelték. A fekete autóból egy kislány hajolt ki, és odakiáltott:

– Mama!

– Mennem kell, Corinne – mondta Tucker.

– Vissza tudnál jönni velünk? Haza? Olyan sokat jelentene nekem, ha beszélhetnék veled. Szükségem van…

– Nem lehet.

– Kérlek. Vannak dolgok Bobbal kapcsolatban… Szóval szörnyű az, mikor az ember azt hiszi, mindent tud valakiről, aztán rájön, hogy mindenféle titok veszi körül…

– Én nem tudok semmit. Én nem tudok semmi titokról.

– Csak egyet mondjál meg. Találkoztatok, mielőtt fölment Wisconsinba?

– Igen.

– Akkor te tudsz olyasmiről, amiről én nem tudok.

– Én nem tudok semmit, Corinne.

– Azt akarod mondani, hogy nem árulsz el semmit.

Corinne összehúzta magán a bundáját. Arca sápadt volt és elgyötört.

– Hazudsz, Roy.

– Azt gondol, amit akar.

– Gondolhattam volna, hogy semmit se várhatok tőled. Te bajt hozol, mindig is azt hoztál. Bajt hozol. Bobra is semmi mást nem hoztál, csak bajt.

– Soha nála jobb barátom nem volt, Corinne.

– Rögtön tudtam, már akkor, mikor először irt rólad. Már akkor tudtam, mikor hazahozott Vietnamból. Bob azt hitte, csinálhat belőled valamit. Valami mást. De én sose hittem benne.

– Tudom, hogy nem hitt. Én se hittem. Azért mentem el, mikor elmentem.

Némán álltak, nézték egymást. A szél elállt. Mintha egyszerre melegebb lett volna. Lágy hópelyhek szállingóztak, megtapadtak Corinne haján, szőrmesapkáján, bundája vállán.

– Ha Bob sose találkozott volna veled – mondta végül Corinne –, most nem lenne halott. Nem tudom, honnan tudom, de tudom.

Aztán elfordult, és odasietett a fekete autóhoz, Roy állva maradt, a hó finom fátylán keresztül nézte, míg beszáll és magára csukja az ajtót. Aztán kisétált az utcára, beült a kocsijába, és visszahajtott Chicagóba, a hoteljába.

Harmadik rész

Harminchetedik fejezet

Tucker kifizette a számláját, kiment a Bridgman Hotelból, és elindult a parkoló felé. Sűrűn havazott. A hó mint vastag, fehér paplan borított be mindent. A portás, kezében egy zsineggel átkötözött jókora kartondobozzal, Tucker után sietett.

– Ez a doboz az öné, uram, ma reggel kézbesítették.

Amikor Tucker a csomagon meglátta Applegate nevét és a címcédula bal felső sarkában a wisconsini címet, tudta, ez csak az ő katonatáskája lehet: háborús emlék, egy más kor, más élet emléke.

Kísértést érzett, hogy otthagyja, megmondja a hotelportásnak, dobja ki, de mikor a kocsi csomagtartóját kinyitotta és betette a bőröndjét, odaszólt neki:

– Csak dobja be oda. Nagyon köszönöm.

Alighogy elhagyta Chicago külvárosait, és a fizető autópályán délnek indult, az autó rádiója hóvihart jelzett. Dél-Chicago és az illinoisi Danville között harminc mérföldnél nem tudott gyorsabban hajtani, néha csak hússzal. Vagy tízzel. Este kilenc órakor érte el Terre Haute-ot Indianában. Mindössze százötven mérföldnyire jutott Chicagótól.

A szél egyre erősödött, a hó vállmagasságban örvénylett, kavargott előtte végig az úton. Hófúvás volt. Éjféltájban, amikor lassú tempóban, mindig délnek, Evansville felé haladva áthajtott Vincennes-on, az országúti járőr megállította egy hótorlasznál. Az autóutat lezárták.

Vincennes peremén egy motelban szállt meg, másnap délig maradt. A hőmérséklet közben mínusz húszra csökkent, a szél elállt, a hófúvás megszűnt.

Az észak felé vezető utakon magasan állt a hó, és mindenfelé hóakadályok emelkedtek, elhagyott kocsik és fölfordult teherautók mindenütt, de Vincennes-től délre, ahol a hóesés enyhébb volt és a hófúvás kevésbé erős, az országúti karbantartó részleg egész éjjeli munkával mindkét irányban megtisztított egy sávot.

Tucker Evansville után továbbhajtott, egyenesen délnek, áthajtott Kentuckyn, behajtott Nashville-be. Onnan keletnek fordult. Arrafelé gyengébben havazott, csak vékony fehér takaró fedte a mezőket. Knoxville után a mély hegyi hágókon folytatta útját Észak-Karolinába.

Asheville-ben egy öreg farmer- és kereskedőszállodában szállt meg a város közepén, a szobája ablakában állva az utcára bámult, és megpróbálta átgondolni, mit tegyen, mit tehet.

Whittaker halála után, miután Tagge kivitte Tuckert és Thelmát a Burbank repülőtérre, hogy visszarepüljenek Costa Ricába, Thelma felszállt a gépre, Tucker és Tagge a lépcső alján álltak.

– Azt szeretném tudni – kérdezte Tucker –, ezzel befejeződött-e az ügy?

– Az igazság az, hogy nem tudom – felelte Tagge. – Én csak az olyan akciókban hiszek, amelyeket egyedül hajtok végre. Minél több a szereplő, annál több a valószínűsége annak, hogy valami félresikerül. Minél nagyobb a felhajtás, annál nagyobb a bűz, annál több az álcázás. És az érzi leginkább a torkán a kést, aki a parancsot kiadta. Ő kockáztat a legtöbbet, neki van a legtöbb vesztenivalója. És ha ő pánikba esik, sorra dőlnek mind a dominók.

– És ez mennyiben érint engem?

– Nem vagyok biztos benne, hogy érinti. De lehet. Hadd fejezzem így ki magam: ha én a maga helyében lennék, és foglalkoznék a gondolattal, eltűnni valahová, például Brazíliába, azt hiszem, egy percig se haboznék.

Szóval áll a bál, Tucker számára ezután nem volt kétséges. Életre-halálra. Most már csak egy kérdés maradt: hogyan kaphatná ő el azokat, mielőtt azok elérkezettnek látnák az időt az ő kinyírására?

Minden ösztöne azt súgta, neki kell kézbe vennie a kezdeményezést, neki kell őket lépésre kényszerítenie, el kell mennie Washingtonba, meg kell találnia a módját, hogyan izolálja és irtsa ki őket egyenként, mielőtt azok elintézik őt.

De bármennyire is hajtotta ez a vágy, valamiféle erdőlakóösztön azt súgta neki, hogy a saját pályájukon nem győzheti le őket soha: Ott vigyáznak rájuk, gondosan őrzik őket, tökéletes védettségben élnek, szabadon mesterkedhetnek, hogyan tűnjenek el előle, és bújjanak el ismerős sarkokban. És akkor üssenek vissza, amikor kedvük tartja.

Valami módot kell találnia, valami lehetőséget, hogy magához csalogassa őket, és a küzdelmet, ha egyenlővé nem is, de legalább valódi küzdelemmé tegye. De hogyan? Hotelszobájában ülve, az asheville-i főutcát fürkészve nem találta meg a végső választ. De úgy érezte, azt már tudja, hogyan fogjon hozzá.

Harmincnyolcadik fejezet

Tucker az Asheville-Buncombe bankban ült Kenneth Slauson, az alelnök íróasztalánál.

– Ez egy bemutatóra szóló csekk – magyarázta Tucker. – Az áll rajta: „Fizessen a bemutatónak.” Én vagyok a bemutató. Miért van szükségük a személyazonosságom igazolására?

– Nálunk ez a szabály, Mr….

– Tucker. Roy Tucker.

– Asheville-ben lakik, Mr. Tucker?

– Nem. Nem itt lakom. A Balfour Hotelban szálltam meg, az utca végén. Tegnap érkeztem.

– Sokáig marad itt?

– Néhány napig, gondolom.

– Értem. Mi az állandó lakhelye?

– E pillanatban nincs állandó lakhelyem. Sokáig éltem külföldön. Még nem döntöttem el, hol telepszem le végleg.

– Mi volt az utolsó állandó lakhelye?

– Chicago. Valamivel északabbra. Egy Lake Forest nevű elővárosban.

– Ez mikor volt?

– Hat éve, körülbelül. Nehéz pontosan visszaemlékeznem. Rengeteget utaztam közben.

– Melyik volt a bankja, míg Chicagóban élt?

– Lake Forestben. Nem Chicagóban.

– Értem. Melyik bankban tartotta a pénzét?

– Nem tartottam bankban. A főnököm készpénzben fizetett. Nem volt szükségem bankszámlára.

Mr. Slauson elnézést kért, és besétált az íróasztala mögötti ajtón át egy másik szobába. A csekket magával vitte. Egy perc múlva megjelent az ajtóban.

– Lenne szíves befáradni, Mr. Tucker.

A faburkolatos, világos szobában Slauson bemutatta Tuckert egy idősebb férfinak; tökéletesen kopasz volt, arcán a bor, akár az ódon pergamen, vékony és áttetsző, mintha súlyos égési sebekre átültetett idegen bőr lenne.

– Mr. Pauley, az elnökünk. Foglaljon helyet, Mr. Tucker.

Tucker leült, Pauley fölnézett rá.

– Mivel lehetünk szolgálatára, Mr. Tucker?

– Be szeretném váltani ezt a csekket, ami ott van önnél.

– Megnézhetném a vezetői jogosítványát?

– Minek? Ez egy bemutatóra szóló csekk.

– Ez igaz. Mi mindent tudunk, amit a bemutatóra szóló csekkekről tudni kell. De senkinek a csekkjét nem váltjuk be, amíg a személyazonosságát nem igazolta.

– Nos hát ez baj – mondta vontatottan. Tucker. – Tegnapelőtt este egy knoxville-i bárban eltűnt. Gondolom, egy zsebtolvaj lehetett. Egyből elemelte az irattárcámat.

– Azt akarja mondani, hogy nem tudja igazolni a személyazonosságát?

– Hát körülbelül úgy néz ki a dolog – vonta föl a vállát Tucker.

– Akkor attól tartok, nem segíthetünk önön.

– Miért? Ez egy bona fide[8] csekk, ezt ön is láthatja. És nem loptam. Nem gondolja, hogy loptam, igaz?

– Nem. Erről senki se beszélt.

– És mi van akkor, ha tényleg loptam volna? Akkor is beváltható. Ezért szól bemutatóra.

– Elméletileg ez így van. De nem a mi bankunkban. Nézze a dolgot a mi szempontunkból. Egy úriember, akit nem ismerünk, átad egy meglehetősen gyűrött, igen nagy összegről szóló csekket. Nincs állandó lakhelye, nem tudja igazolni a személyazonosságát, és azonnali készpénzfizetést kér.

– Szóval azt hiszi, loptam. Pauley és Slauson összenéztek.

– Mi nem vagyunk rendőrök, Mr. Tucker. Ez egy bank. Mi üzletemberek vagyunk.

– Helyes. Hát akkor csináljunk üzletet. Ha nem akarnak erre a csekkre készpénzben fizetni, akkor nyissanak nekem egy takarékbetét-számlát. Szóval ha igazolom a csekk fedezetét, nyittathatok egy takarékszámlát, nem? Ha ez a csekk tiszta, és a pénz Roy Tucker nevén szerepel, akkor az enyém, nem igaz?

– Igen… Abban az esetben…

– És én kivihetek a számláról pénzt, amikor akarok?

Mr. Pauley bólintott.

– Mihelyt a kibocsátó bank igazolta.

– Jó. Akkor van egy új takarékszámlatulajdonosuk. És szeretném, ha a következőket megtennék, akkor nem veszítünk időt. Hívják föl a kibocsátó washingtoni bankot, hogy még ma igazolhassák. Ha bármi probléma fölmerül az ő oldalukon, mondják meg nekik, hívják fel Mr. Thomas Resert a Fehér Házban. Ő küldte nekem a csekket. Mr. Reser az Elnök különleges tanácsadója. Ha megemlítik neki Roy Tucker nevét, jót fog állni értem. Világos?

Míg Tucker beszélt, Slauson jegyzetelt.

– Igen, azt hiszem, igen – mondta, eV bólintott.

Tucker fölállt.

– Mikor zárnak ma délután?

– Három órakor.

– Fél négykor felhívom önöket Addigra; remélem, lesz egy szabad és igazolt takarékbetét-számlám kétszázezer dollárról.

– Ha nem lesz probléma… – kezdte Pauley.

– Nem lesz.

Harminckilencedik fejezet

Thelma szülei, Deke és Nora Chester sovány, kiaszott emberek voltak, ötvenes éveik vége felélés tíz évvel idősebbnek látszottak koruknál. Az észak-karolinai Hazelwoodban, favázas házuk huzatos konyhájában ültek, az emeleten, késő délután, előttük vacsora maradványai. Az asztalnál Tucker ült szemben velük, és porcelánbögréből kávét ivott.

Nora sírt. Az előbb is sírt már, akkor, amikor Tucker megérkezett. Most megint sírt.

– Annyira fáj, ha arra gondolok, hogy Thelma így ment el. Azt hiszem, szörnyű betegségek vannak arrafelé, azokban a rémes, meleg országokban.

– A doktor szerint közönséges tüdőgyulladás volt, de Thelmának nem volt elég ellenállóképessége, hogy legyőzze – mondta Tucker. – Szerdán betegedett meg, és péntek délben már halott volt.

– Sose volt erős gyerek. Valahogy mindig a legcsenevészebb volt a gyerekek között. De bátrabb és rámenősebb, mint az összes többi együttvéve. Amilyen fiatalon elment dolgozni. És jóformán észre se vettük, már el is tűnt, egyenesen Chicagóba. Mintha felnőtt lány lett volna.

Nora az orrát fújta.

– Igazán rettenetesen fáj, ha arra gondolok, hogy ott fekszik messze, valami idegen országban, amiről még sose hallottam. A sírjáról se tudok gondoskodni, meg minden.

– Pompásan gondozzák – nyugtatta meg Tucker. – „Örökös gondozás”, úgy hívják. Gyönyörű helyen van eltemetve, és a sírját rendszeresen gondozzák. Tökéletesen.

Tucker azért ment el a Chester szülőkhöz, hogy hazudjon nekik, csak bizonyos szempontból mondjon igazat, megmondja nekik, hogy Thelma meghalt, de ami a többit, a részleteket illeti, hazudjon, tompítsa le az éleket, amennyire lehet, megnyugtassa őket Thelma felől és saját maguk felől is.

– Nem nagyon szeretett levelet írni – folytatta Nora. – Egyik gyerekünk se ér egy fillért se, ha levelezésről van szó. De hallunk ezt-azt néhanapján másoktól, olyanoktól, akik innen a környékről költöztek. Chicagóba. És minden ezer esztendőben kapunk egy lapot Thelma unokanővérétől, Faytől, Kaliforniából, ő szeret olvasni, Fay mindennel lépést tart. Őtőle hallottuk, mikor az a férfi, akihez Thelma feleségül ment, meghalt, és maga meg ő börtönbe kerültek. Thelma aztán sose írt nekünk többé. Azt hiszem, úgy gondolta, szégyent hozott ránk, amiért börtönbe került.

Tucker ezzel kapcsolatban is hazudott. Előre kidolgozta, míg Chicagóból dél felé hajtott, mit mond erről.

– Ez súlyos hiba volt – mondta. – A bíróság követett el súlyos hibát. Mihelyt rájöttek, fölmentettek engem, simán kiengedtek a börtönből, és a tetejében még néhány ezer dollárt fizettek is, amiért Thelmát még engem olyasmiért zártak börtönbe, amit sose követtünk el. Ezzel a pénzzel utaztunk le Közép-Amerikába, és szereztünk magunknak egy kis házat Costa Ricában, ahol senki se tudja, mi történt velünk. És ahol olcsón élhetünk.

Úgy gondoltuk, valami mezőgazdasági munkába fogunk, főleg konyhakertészetbe, zöldséget meg ilyesmit termesztünk, meg néhány kecskét tartunk, disznót hizlalunk. És arról is beszéltünk, hogy gyerekeink lesznek.

– Hát ez rettentő kár – mondta Deke. – Az. Nagy kár. – Deke őszült, zömök volt és sovány, a széke mellett mankó, bal lába térdből levágva. – Mi meg azt hallottuk, hogy maga halt meg. Fay küldött nekünk egy újságkivágást, ami szerint magát valahol Kanadában agyonlőtték.

– Sose tudtam rájönni, mi volt az – vonogatta vállát Tucker –, valami kavarodás a börtönirattárban, gondolom. Közvetlen miután engem fölmentettek és szabadon engedtek, néhány fickó kitört a hobarti börtönből, és az újságok szerint én is köztük voltam. Alaposan megkavarták a dolgot. Még azt is írták, volt olyan újság is, hogy én is benne voltam abban a dologban, mikor Kaliforniában agyonlőtték Whittaker elnököt. Pedig csak egy kicsit kellett volna utánanézniük, és rájöhettek volna, hogy én az alatt az idő alatt végig Costa Ricában voltam.

– Az ember sose bízhat az újságokban – méltatlankodott Deke. – Mi nem is fizetünk elő. A felét se hiheti el az ember, amit azok kinyomtatnak. Meg a tv-nek se lehet hinni. Megnézheti itt a lakásban, láthatja, nincs is tv-nk, semmi pénzért se tartanám a házban, ha azért néhanapján egy-egy üzletben, vagy kocsmában, vagy valahol meg is nézem. És mondhatom, azok közül a firkászok közül egyben se bíznék egy percre sem, egy szót se hinnék el abból, amit írnak.

Negyvenedik fejezet

Miután Tagge és Pine megszöktették Tuckert a börtönből, hagyták, hogy elutazzon – menetrendszerű járatokkal – Chicagóból Mexikóba, onnan Hondurasba és Costa Ricába; szabadjára engedték ellenőrzés, felügyelet nélkül. Thelma volt a záloguk. Ők vitték előre Thelmát Costa Ricába. És Tucker mindezzel tisztában volt.

Ezután szünet következett, zárójel, jutalom, Tucker és Thelma kettesben egy pompás villában, kilátással a tengerre, több mint öt év után, először az óta a bizonyos nap óta, ott, a marioni megyei börtönben, először egyedül mint férj és feleség, egész nap, egész éjszaka együtt lehettek, bőven volt idejük beszélgetni, figyelni, érinteni egymást, hallgatni, aludni, együtt fölébredni és megreggelizni a napon.

– Olyan ez, mint egy csoda – mondta Thelma. – Nem tudom elhinni, hogy itt vagy velem. Azt sem tudom elhinni, hogy egyáltalán itt vagyunk. Itt fogunk élni ezután?

– Pontosan. Elegánsan, jómódban.

– Ezt nem vagyok képes megemészteni. Ez túl sok, túl szép. Hihetetlen. Nem tudod elképzelni, milyen érzés volt, mikor három éve megírtad nekem azt a levelet, és azt írtad, ne látogassalak többet Hobartban, és ne is írjak több levelet.

– Ez ma már nem számít, igaz?

– Azt hiszem, nem. Itt most minden olyan jó. De még mindig nem értem, mit akartál akkor.

– Már megmondtam. Mindent leírtam abban a levélben. Más volt, mikor még te is börtönben voltál. De mikor téged kiengedtek, mikor feltételes szabadlábra kerültél, és szabadon élhettél valamiféle rendszeres életét, nem voltam képes megbékélni a gondolattal, hogy te egész idő alatt rám vársz. Nem akartam, hogy gyötörd magad.

– Bolond vagy, Roy. Ebben állapodtunk meg, mikor összeházasodtunk, nem? Nekem ez egyáltalán nem számított.

– De nekem számított. Erre gondoltam akkor.

– Nem érted tettem – mondta Thelma. – Magamért tettem. Egyszerűen azt akartam, hogy együtt legyek veled, nem számít, meddig kell várnom, meg mindenféle. – Átkarolta Tuckert. – És most itt van. Mint valami bibliai csoda. – Aztán, egy idő után hozzátette: – Mit gondolsz, mennyi idő még, amíg az új pered elkezdődik?

Azt a hazugságot adta be neki, amit Tagge és Pine is beadott, mielőtt elvitték Costa Ricába, hogy ott várjon rá; azt mondták neki, új pert készítenek elő Tucker ellen, ahol a vád véletlen emberölés lesz, és nem előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság.

– Nemsokára, gondolom – hitegette Tucker. – Most dolgoznak rajta.

– Azt mondták, ha a vádat megváltoztatják véletlen emberölésre, azonnal szabadlábra helyeznek, mert már több mint öt évet ültél.

– Úgy van. Erről van szó.

– Istenem, milyen szerencsések vagyunk – sóhajtott Thelma. – És én mindig azt hittem, minket elkerül a szerencse. De most úgy hiszem, életemben nem találkoztam nálunk szerencsésebb emberrel.

– Igen, igazán szerencsések vagyunk. Tucker szerette volna tudni, mennyi időre lesz szüksége Thelmának, míg megsejti, mi az igazság, megsejti, miféle üzletet kötött Tucker, micsoda árat kellett fizetnie érte; azt is szerette volna tudni, mikor tudja ő meg, mikor érkezik el a pillanat, amikor közlik vele, mit akarnak tőle.

Első találkozásuk alkalmával, amikor együtt ült Taggéval a folyosó végén, a börtönigazgató irodájában, zárt ajtók mögött, Tucker Taggéhoz fordult.

– Tisztázzuk a dolgot. Maga segíteni akar rajtam, és semmit sem akar tőlem viszonzásul?

– Nem. Nem erről van szó. Mi nagyon is akarunk magától valamit viszonzásul.

Negyvenegyedik fejezet

Tucker Thelma szüleinél töltötte az éjszakát. Azok ragaszkodtak hozzá. Hosszú ideig ültek, a konyhaasztalnál, aztán két újabb hosszú órán keresztül vizezett whiskyt ittak a nappali szobában; az öregek előszedték Thelma gyermekkori fényképeit, iskolai bizonyítványait, emlékeit, végignézték mindet, megtárgyalták őket, aztán a mama kinyitott egy összehajtható ágyat a sarokban, és Tucker azon aludt.

Másnap reggeli után Deke elhajtott Tuckerral a hegyek közé, Hazelwoodtól északra, ötmérföldnyire, és megmutatta neki azt a kis családi házat a fák között, ahol Thelma született.

– Minden ősöm farmer volt – mondta Deke. – Nóráé is. Semmi másra nem voltam alkalmas, csak erre. De aztán már, hogy ezt a lábamat levágták, egyáltalán semmire se voltam jó. Már több mint huszonöt éve, hogy fel kellett adnom ezt a házat, és megvettem azt a vegyeskereskedést Hazelwoodban, és azóta nincs nap, amikor ne erezném magam nyomorultnak, és ne érezném azt, hogy fenét se érek.

Azt hiszem, ha fiaink lettek volna a helyett a sok lány helyett, kitartottunk volna odakint. Azt hiszem, sikerült volna, ha lett volna legalább egy belevaló fiam, aki otthon marad velem, és segít nekem. Nem volt ez olyan sok föld, talán ötven hold, talán kicsivel több is, de a fele annak is erdő meg legelő. De az egyetlen fiunk autóbolond volt, attól a pillanattól kezdve, hogy az esze nyiladozni kezdett. Tizenkét éves korában már félidőben dolgozott Waynesville-ben, a Standard benzinkútnál. Autóműszerész akart lenni. És ahogy tizenhat éves lett, otthagyta az iskolát, autóstoppal elment Wintston-Salembe, és szerzett magának egy állást az ottani Chevrolet garázsban. Addig valahogy elboldogultunk, én elvégeztem azt a munkát, amit tudtam, ő meg elvégezte a többit. De miután ő itt hagyott, és a nővérei mind városi emberhez mentek feleségül, akik közül egy se tudta volna megkülönböztetni a trágyavillát a vajköpülőtől, abba kellett hagynom, eladtam az egészet annyiért, amennyit adtak érte, és valami más módot kellett keresnem, hogy megéljek.

Mikor a földet eladtam, alaposan átvertek, aztán megint átvertek, mikor a vegyeskereskedést megvettem. Olcsón adtam, drágán vásároltam. De így van ez akkor, ha az ember nem tud mit csinálni. Megköti a boltot úgy, ahogy tudja, aztán beletörődik, lett, ahogy lett. De egy dolgot mondhatok magának. Az, akit arra neveltek, hogy állatot tartson és földet műveljen, sose érzi magát jól, ha babot kell zsákolnia és felvágottat szeletelnie. Nem az olyannak való élet az. Sokat gondoltam arra, hogy az az átkozott japán szívességet tett volna nekem, ha telibe talál; akkor örökre vége lett volna a nyomorúságomnak.

– Miért, mi volt azzal a japánnal?

– A Mariana-szigeteknél szolgáltam egy torpedórombolón. Mint másodosztályú matróz az ágyús osztagnál. Kivertük a japcsikból a szuszt, jobbra-balra süllyesztettük a repülőgép-anyahajóikat, és lelőttünk mindent, ami mozog. Aztán egy nap elkezdték azt a kamikaze dolgot. Hallott már róla?

– Öngyilkos pilótáknak hívták őket.

– Ez az. Azok az őrültek hajlandók voltak megöletni magukat, csak hogy telibe találjanak valamit. Sose fért a fejembe, hogyan képes valaki fölszállni égy repülőgépre, amikor előre tudja, fel fogja robbantani magát. Szóval én is benne vagyok egy jó verekedésben, mint minden belevaló srác, legalábbis benne voltam akkor, amikor még két lábon jártam, de micsoda verekedés az, amikor az egyik inkább megöli magát, csak hogy a másiknak ártson? Szóval a háborúnak se így, se úgy semmi értelme, mindegyik meg akarja ölni a másikat, pedig nem is ismerik egymást. De még mindig több értelme van, mint annak, hogy egy rakás seggfej szántszándékkal megölje magát.

– Azt olvastam valahol, hogy ez olyan, mint valami vallás – magyarázta Tucker. – Nemes dolognak képzelték, ha így halnak meg, úgy gondolták, egy emberi élet nem számít, ha annak fejében kárt okoznak az ellenségnek, és ezzel a hazájuk érdekét szolgálják. Ez lehetett valahogy az elképzelésük.

– Nahát, akármi volt az elképzelésük, alaposan megvéreztettek bennünket. Aznap négy telitalálatot kaptunk, mintegy húszperces időtartam alatt. Négy telitalálat a fedélzeten, és az utolsó elvitte a lábamat. A kapitány azt mondta, szerencsém volt, az én osztagomból három srácnak csak a darabjait tudták összeszedni egy vödörbe, de én egyáltalán nem úgy éreztem, mintha ettől szerencsém lenne. Még nem láttam olyan embert, akinek az egyik nadrágszára üres, és azt mondja magáról, szerencsés.

Az öreg lekanyarodott a kocsival az útról, felhajtott egy dűlőúton, és megállt egy emeletes, favázas épület előtt; az ablakok bedeszkázva, a bejárati ajtó ferdén lógott a pántjain, a tornác fölött beroskadt a tető, a lehullott cserepek szétszóródva a földön.

– Egy nagy charlotte-i marhatenyésztőtelep vásárolta meg az egész birtokot attól, akinek én eladtam. Bekerítették mind szögesdróttal, és az egész ötven holdat legelőnek használják. Tizenöt-húsz éve nem ültettek itt semmit, nem arattak semmit. Kivágták a gyümölcsfákat, az istállókat meg a csirkeólakat bulldózerrel döntötték le. Még a kutat is betemették. Úgyhogy nincs itt többé farm. Csak egy nagy, bekerített legelő rideg marhának. Az ember beteg lesz, ha ránéz.

Mikor láttam, hogy senki se költözik be a házba, megpróbáltam bérbe venni tőlük. Úgy képzeltem, Nora meg én elélhetnénk itt, tarthatnánk néhány csirkét, és mindennap bekocsizhatnánk Hazelwoodba, az üzletbe. De azok azt mondták, nem akarják, hogy lakjanak a házban. Inkább hagyják magában, hadd rohadjon el, ahogy el is rohad. A csirkefogók. Nem értenek semmihez.

Az üres házban Tucker szobáról szobára járt az öreg nyomában. Az egész épület tökéletesen elhanyagolt állapotban, szétesőfélben volt; – amint Deke benyitott a konyhába és a nappali szobába meg a hátsó tornácra nyíló hálószobába, megriadt egerek, bogarak hada rebbent szét a padlón. Aztán fölmásztak a lépcsőn, hogy megnézzék a négy kis hálószobát az emeleten.

– Ez itt Thelma szobája volt. A földszinten született, az anyja ágyában, de ez volt az ő szobája attól kezdve, hogy elválasztották. Három-vagy négyéves lehetett, gondolom, mikor el kellett költöznünk innen, de ebben a szobában aludt, mikor kicsi volt. Amint látja, néhány bútort-itt hagytunk, ez mind az övé volt, a bölcső, az asztal és a szék, amit a testvére csinált neki. És az a festett szánkó. Azt én csináltam.

Thellie volt az utolsó gyerekünk, úgyhogy nem láttam értelmét, miért vinnénk magunkkal egy csomó gyerekholmit, mikor elköltöztünk. Nem volt szükségünk rá, és különben se volt sok helyünk, ahová elrakhattuk volna. És mikor néhanapján kikocsikázok ide, hogy körülnézzek, valahogy jó érzés legalább az egyik szobában néhány bútordarabot látni. A földszinten nincs más, csak denevérek, egerek meg mosómedveszar. De itt fönn, Thelma szobájában legalább néha még megérezheti az ember, hogy valaki lakott itt valamikor.

Tucker késő délelőtt visszahajtott Asheville-be. A kocsiját a szállodánál hagyta, és lesétált az utcán a bankhoz. Útközben a téren megállt a Woolworth áruháznál, vásárolt egy kis műbőr bevonatos kartonbőröndöt. A bankban leült Mr. Slauson asztalához.

– Azt vártuk, hogy tegnap délután jelentkezik nálunk – kezdte Slauson a beszélgetést.

– Úgy gondoltam, több időre lesz szükségük.

– Ami azt illeti, nem volt szükség sok időre. – Slauson kinyitotta az íróasztal középső fiókját, kivett belőle egy barna kis könyvecskét, és átnyújtotta Tuckernak.

– Itt van. Most van egy betétje nálunk, a normális kamatláb mellett. Ha hosszabb időre le akarja kötni, természetesen magasabb kamatot adhatunk.

– Nem volt semmi probléma a csekkel?

– Egyáltalán semmi. Fölhívtuk a washingtoni bankot: Egy órán belül visszahívtak, és felhatalmaztak, hogy a teljes összeget kifizessük önnek.

– Roy Tuckernak?

– Igen.

– Megadta nekik Mr. Reser nevét? Amint említettem?

– Igen. Pontosan úgy tettünk, amint ön utasított.

– Helyes. – Tucker fölvette a bőröndöt, amit az előbb vásárolt, és letette Slauson elé az asztalra.

– A következőket kérem. Szeretnék ezer dollárt a számlámon hagyni. A többit készpénzben veszem föl. Húszasokban és ötvenesekben. Az egészet tegyék bele ebbe a bőröndbe. Eljövök érte, mielőtt ma délután zárnak.

Negyvenkettedik fejezet

Észak-Karolina, Asheville és Hazelwood után Thelma képe ismét gyötrően, élesen elevenedett meg Tucker előtt. Akármerre nézett, Thelma arcát látta, hallotta lágy, vidéki dialektusát, érezte keze érintését, könnyed kéz, kis madár. Csak néhány hete halt meg, de ez a néhány hét valamiképpen megmérhetetlenül hosszúnak tűnt. És szinte fájdalmasan érezte jelenlétét, szíve dobbanását, lélegzését, mintha csak most; egy perce ment volna ki a szobából.

Azoknak az utolsó, idegtépő napoknak az emlékét Whittaker és Tagge halála után, ott, Costa Ricában, kizárta magából. És tovább hazudott Thelmának arról, mi történt valójában Kaliforniában. Megpróbálta elhitetni vele, hogy már végleg szabadok, szabadok, mikor a tengerparton sétálnak, szabadok, mikor a teraszon üldögélnek az esőáztatta erdő szálén és mikor az óceánt nézik. És Thelma úgy tett, mintha hinne neki. De egyfajta feszültséget képtelenek voltak eloszlatni magukban. Ez az érzés behatolt a ház minden zugába, mint a tengerről a köd. És mikor Thelmát megölték, mikor ott látta holtan, összeroncsolt testtel az út szélén, úgy érezte, mintha fejbe verték volna, megtántorodott, dadogott, mint aki eszét vesztette. És mégis: nem lepődött meg. Szerencsejátékot űzött a szabadságért, és vesztett. És világosan látta, ezek után nem várhat jobbat, mint sose szűnő zűrzavart. És valami ilyesmit sejtett Thelma is. De az előtt az utolsó, szorongó visszatérés előtt Costa Ricába, az alatt az idő alatt, míg elutazásuk előtt együtt voltak, több mint ötéves távollét után, bízva egy szebb jövőben, falva a pillanatot, mint valami dzsungelgyümölcsöt, falva egymást, evés közben, ivás közben, csupaszon heverve az ágyon a hosszú, tikkasztó délutánokon, akkor, azokban a rövid napokban bilincseiktől szabadulva szárnyaltak a boldogságban, ahogy csak egy férfi és nő együtt szárnyalni tud.

– Istenem – mondogatta Thelma –, ha tényleg úgy élhetnénk itt, ha a miénk lenne minden, gazdagok lennénk, nem igaz? Szerintem igen. Úgy érzem, mintha mesebeli fehér paripán ülve szállnék egyenesen a mennyországba.

És Thelma nem gondolta, hogy ott lesz vége mindennek. Akkor még nem. Nem azokban az extatikus, diadalmas napokban. Azt hitték, az csak a kezdet. És majd még sok hasonló nap jön azok után. Pompás ételek, lágy éjszakák, meleg ágyak. Végtelenségig el tudtak beszélgetni effélékről. Thelma üde, zölden csillogó tájat festett eléje: ilyen lesz az életünk. És most, amint Tucker az észak-karolinai utakon vezette kocsiját, úgy idézte föl emlékezetében Thelma szavait, mintha minden valóság lenne, amiről beszélt, mintha minden valóra vált volna.

Megveszünk egy házat a hegyekben, valahol nem messze Hazelwoodtól. Vagy építhetünk is magunknak egyet, ha akarunk. Úgy csinálunk, ahogy nekünk tetszik. De, hogy bevalljam neked őszintén, a gyengém a régi ház, ha már jó ideje állt, megszokta, hogy laknak benne: gyerekek, macskák, kutyák és csirkék a hátsó udvarban. Azt a házat szeretem, amit már belaktak. Érted, mire gondolok? Virágok, bokrok, ami mind kivirágzik, amint megjön a tavaszi eső.

Akkoriban Tucker nem beszélt Thelmának arról a kétszázezer dollárról, amelyet az ő nevére fizetnek be a puntarenasi bankban, nem árulta el neki, hogy az óceánra néző ház iratai mind az ő nevére szólnak. Mindez még túlságosan új volt Tucker számára is. Maga se hitt benne. Szinte tehernek érezte a vállán, és ezt a terhet nem akarta Thelmával megosztani. Így hát Thelma egyszerű terveket szőtt, a saját és Tucker hátteréhez illő terveket. Megvalósíthatókat, hihető terveket, olyanokat, amilyeneket munkásemberek álmodnak.

– Mind a ketten kaphatunk állást Asheville-ben. Ez biztos. Olcsón élünk, sok pénzt megtakarítunk, – még jóformán észbe se kapunk, máris összegyűjtjük az előlegre valót egy házhoz. A családom is segít. Szívesen segítenek. Nincs sok pénzük, de a háztartáshoz szükséges dolgokat nagykereskedői áron megkaphatjuk apám boltjában. Alig várom, hogy Hazelwoodban meg a környékén lássalak téged. Ahogy emlékszem, nagyon hasonlít ahhoz a nyugat-virginiai vidékhez, ahonnan te származol. Mihelyt meglátod, azt fogod mondani: otthon vagyok. Egy dollárba fogadok veled, hogy így lesz.

Azt hiszem, az a környék felel meg nekünk leginkább. Már ami a házat illeti, így értem. Azt mondják, sokan költöztek el onnan. Elmentek a városba munkát keresni, vagy egyszerűen meghaltak, és a gyerekeik nem akarnak vidéken élni. Úgyhogy lesz bőven ház, amit megkaphatunk. Ebben biztos vagyok. A papám ismeri azokat a megyéket, Haywoodot és Hendersont. Buncombe-ot meg Jacksont, úgy ismeri őket, mint a tenyerét. Ha valakinek a háza eladó, a papám biztosan tudni fogja.

Aztán, ha egyszer meglesz a saját házunk, lesz rá bőven időnk, hogy kicsinosítsuk. Festék, tapéta, néhány szög, és tökéletesen átalakíthatod. Kertet ültetünk, csirkét tartunk, és ha lesz helyünk hozzá, disznót is hizlalhatunk, úgyhogy mindig lesz friss disznóhús a hűtőszekrényben. És a papa megmutatja majd, hogyan kell cukorral füstölni, ha még nem tudnád. Úgy megfüstöli a sonkát, hogy életedben nem ettél olyat.

És mind a ketten elmehetünk dolgozni, munkát mindig találunk Asheville-ben, legfeljebb mindennap autóba ülünk. Mama majd segít a gyerekekkel, ha lesznek, és remekül élünk! Az se lepne meg, ha átvehetnénk a papa boltját, ha megunja csinálni. Akkor aztán tényleg célhoz érünk. Mind a ketten otthon lehetünk egész nap, együtt dolgozhatunk, nem kell többet Asheville-be kocsikáznunk. Hát nem lenne tökéletes? És emellett mindent megkaptunk önköltségen a boltból. Ami csak kell. Azt mondom neked, Tucker, egyenesen a mennyországban fogjuk érezni magunkat.

Míg Thelmát hallgatta, hagyta, hogy maga is elhiggye az egészet. De később is, minden józan logika ellenére, továbbra is remélt, ameddig tudott. Énje valami magányos, sóvár darabja makacsul tervezgetett, remélt és hitt, egészen végig. Csak amikor Thelmát fölvette az út szélén, és hazavitte, csak akkor tört benne darabokra minden remény és minden szeretet, s robbant ki torkából szaggatottan a gyűlölet és a szívet tépő fájdalom kiáltása, és nem maradt semmije, amiben megkapaszkodhatott volna…

Negyvenharmadik fejezet

Tucker a Balfour-szálloda éttermében ebédelt. Sonkát, babot kukoricakenyérrel és kávét. Aztán a ritkás hóhullásban elsétált a parkolóba, kinyitotta kocsija csomagtartóját, kivette azt a papírdobozt, amelyet Applegate Wisconsinból küldött neki, és felvitte a szobájába. Elvágta a zsineget, átszakította a csomagolószalagot, fölnyitotta a dobozt. A dobozból kivette a khakiszínű katonatáskát, rajta feketével kirajzolva a neve és a katonaszáma.

A kulccsal, amelyet Applegate Chicagóból előreküldött, fölnyitotta a lakatot, aztán a táskát a csomagtartó állványra tette az ágy végében, és lassan nekiállt kiszedegetni belőle, amit annak idején belecsomagolt. A zsák nagyrészt ruhával volt tele. Zoknik, alsóruha, ingek, nadrágok, nyakkendők. Zöldesbarna szvetter, kötött sapka, két hevederöv, katonasapka, gyakorlódzseki és egy poncho.

A zsák egyik sarkában eldugva megtalálta a zsebméretű fényképalbumot. Átlapozta. Pillanatképek nővéréről és két kisgyerekéről, aztán róla és Applegateről egy yokohamai bár előtt állva, számos felvétel japán leányokról, egy fiatal, szőke nő ápolónői egyenruhában. Agnes Wheeler. Agnes a Longbich melletti katonai kórházban szolgált.

A táska mélyén, egy alsóingbe csavarva ott volt az az észak-vietnami bajonett, amit a századirodán nyert pókeren. És egy vászonzacskó, benne négy pulykatojásnyi, sima kis vietkong gránáttal, fele akkorák voltak, mint az ökle. Sorban kirakta őket az ágyra, és melléjük tette a bajonettet.

Aztán egy nadrágba csavarva, a táska sarkába dugva megtalálta Applegate magnetofonját. Kis, lapos, talán négy centiméter vastag doboz, hossza-széle mint egy nagyobb levélborítéké. A tetejére Applegate ragasztószalaggal egy fehér kártyát erősített.

Roy! Hallgasd meg ezt a szalagot. Azt hiszem, választ kapsz néhány kérdésedre.

Tucker odasétált az ablakhoz, leült, a magnetofont maga elé tette, egy alacsony asztalkára. Elnézte Applegate könnyed, hanyag kézírását, s közben a fülében csengett Corinna hangja: „Ha Applegate nem találkozik veled, ma nem lenne halott.”

Végre, szinte akarata ellenére, szinte előre borzadva attól, amit hallani fog, akármi legyen az, átérezve a paradoxont: Applegate halott, és Applegate beszél, Tucker kinyúlt, megnyomta az indítógombot. Kis fény csillant fel a készüléken, apró, narancsszínű folt. A szalag előrekúszott, és Applegate hangja, mintha maga is ott lenne a szobában, tisztán, folyékonyan áradt ki a beépített hangszóróból.

Nos hát, Roy, megérkeztünk. Vagy helyesebben, én megérkeztem. Itt nagyon kellemes. Tetszene neked ez a ház. Öt hektár erdő, a tó partján. És egy öreg, tágas ház, amelyet Corinne nagyapja építtetett 1875-ben. Terméskő és fa. Masszív, mint egy blokkház. Ami azt illeti, olyan is, alkalmas arra, hogy megvédjen az indiánok ellen. Természetesen most tökéletesen föl van szerelve. Vízvezeték, villany, gáz és központi fűtés. Mindaz, amiről azt mondjuk, nem élhetünk nélküle, így hát itt ülök, cipőm lehúzva, lábam a magasban. Odakint havazik, pokoli a hideg, de idebent, meleg van és nyugalom. Sör, sajtos szendvics, mint egy őserdei kiránduláson. A vicc azonban az, hogy ez nem kirándulás. Nem tudom, te minek neveznéd, de én tudom: bujkálok. Kocsi követett Chicagótól végig, és azóta is valaki állandóan figyeli a házat. Azt hiszem, úgy gondolják, túl sokat tudok. Nos… A felét se sejtik… Ha tudnák, mennyit tudok, vagy legalábbis gondolom, hogy tudok, már régen eltemettek volna.

Azóta, hogy Chicagóban találkoztunk, állandóan törtem a fejemet, megpróbáltam visszaemlékezni apróságokra, töredékekre, amelyeket az évek során Tagge-tól összeszedtem, igyekeztem összeilleszteni őket valami rendszerbe, hogy értelmük legyen. Azt hiszem, mostanra sikerült. A hátam borsódzik tőle, fenemód félelmetes, de minden összevág.

Gondolj arra az újságkivágásra, amit a Világközi Szövetséggel kapcsolatban küldtem meg neked. Azt hiszem, ez a kulcsa mindennek. A másik kulcs Reser.

Kezdjük Reserrel. Tagge éveken keresztül állandóan mesélt róla. Ő úgy gondolta, Reser bolond. De ambiciózus és veszedelmes bolond.

Mindenekelőtt az a történet, amelyet Henemyer elmondott neked a dél-vietnami dugpénzekről Washingtonnak, hogy ennek fejében folytassák a háborút, igaz. Csak éppen az, akinek Zürichben bankbetétje van, nem Whittaker volt, hanem Reser. Ne felejtsd el, Reser Johnson vezérkari – főnöke volt, és miután visszavonult a Pentagonból, Whittaker kebelbarátja és katonai tanácsadója lett. Így aztán mindig helyben volt, lába a gázon, a Kongresszusból pedig egyre több repülőgépet, több rakétát, több dollárt csikart ki.

És mikor a Világközi Szövetség kiválasztotta azt a tökfejet, aki a Fehér Házban Whittaker utódja lett, nyilvánvaló, hogy Reser is tagja volt a választó bizottságnak. Ez az, amire Whittaker célzott, amikor azt mondta, hogy félnünk kell az ipari és katonai komplexum hatalmától.

Helyes… Eddig koszos politikáról beszéltünk: vesztegetésről, dugpénzekről és hasonlókról. És még mi más újság van? Nincs abban semmi szokatlan, hogy olaj mágnások, bankárok és acélmágnások meg az autógyárosok megpróbálják megvetni a lábukat a Fehér Házban. Normális dolog: ezen senki se csodálkozni. De miért kellett Whittakert meggyilkolni? Magánember volt, nem éppen zseni, és nem viselt már hivatalt. Horgászott, dolgozgatott, díszdoktori címeket gyűjtött. Ugyanakkor azonban népszerű volt, hallatlanul népszerű a tömeg előtt. Jó öreg Neal. Veszedelmes dolog egy ilyen népszerű embert meggyilkolni, az emberek megdühödnek az ilyesmitől, idegesek lesznek. Hát akkor minek? Csak egy oka lehetett. Tudott valamiről. Nem a múltból, hanem a jövőről. Valami bűzlött, valami nagy és nagyon szennyes tervet forralt valaki a fejében, valami nagyon sötét, nagyon piszkos dolog készült. Whittaker nyilván kiadta a jelszót: „Hagyjátok abba, vagy kinyitom a számat.”

Szóval, ide jutottak. Elhallgattatni nem lehetett, megvásárolni nem lehetett, így hát meg kellett ölniük. És itt következei te. Tagge eljött hozzám, én elküldtem hozzád, és ők elintézték a dolgot.

Most hát Whittaker halott. És a legtöbben, akik tudják, hogyan halt meg, ugyancsak halottak. Csak te mag én maradtunk. És Henemyer és Reser. Mert van egy érzésem, hogy a dolgok mögött Reser áll. A Világközi Szövetség és a Fehér Ház kibújhat a bőréből örömében, amiért Whittaker eltűnt a színről, de nagyon meglepne, ha részük lett volna a dologban. Akár előzőleg tudtak róla, akár utána. Gondolom, Reser intézte a dolgot egyedül, olyan pajtások és jobboldali idióták segítségével, akiket maga mellé tudott állítani, kihasználva legfelsőbb szinten élvezett hatalmát, és ha valaki történetesen habozott volna, mint egy bunkót bevethette az olyan varázsszavakat, mint az „Elnöki Dolgozószoba” meg „Nemzetbiztonság”. Hogy hogyan szerezte meg Tagge közreműködését, sose fogom megtudni, de mindenkinek van valami fekete folt a múltjában, és gondolom, Tagge sem volt kivétel.

És mi van Reserrel? Sokat gondolkoztam rajta. Honnan a hatalma? Mitől lett ő kulcsfigura abban a szervezetben, amely trillió dollárok fölött rendelkezik, s amelynek a szovjet-kínai blokkon kívül kezében vannak az összes kulcsfontosságú iparok? Nem nagy kapacitás. Mint tábornok se volt nagy. Hát akkor kicsoda? Mi a titka?

Erre az egyetlen válasz: az arabok, ő az egyetlen ember, akiben azok megbíznak. Az egyetlen ember közöttünk, aki iránt tiszteletet éreznek. Jelentéktelen, másodosztályú gazember, de az arabok szeretik, így hát… Ez a következő lépés…. Logikusan következik, hogy a Világközi Szövetségnek valami gyanús terve van az arabokkal. Ami olajat jelent. De mire megy ki a játék? És hogyan jön a képbe Whittaker? Nos… Az egész most már hetek óta az újságok első oldalán szerepel, csak éppen én túlságosan ostoba voltam eddig, hogy megtaláljam az összefüggést, egészen addig, míg föl nem jöttem ide magamban, és neki nem álltam gondolkodni rajta. Annyira kézenfekvő, hogy majdnem elkerülte a figyelmemet.

Akárhogy is van, ez történt. Két-három héttel ezelőtt valami Fehér Ház-i fejbólintó János emelt fővel közölte, hogy az elnök masszív fegyverkezési programot dolgozott ki a Közel-Keletre, repülőgépekkel, tankokkal és munícióval az összes arab kulcsállam részére. Mikor ez felmerült az emlékezetemben, mikor elkezdtem magamban kapcsolatot keresni Reser, a Világközi Szövetség és Whittaker között, eszembe jutott valami, amit Tagge vagy három-négy éve mondott nekem.

Azt mondta, vannak egyesek Washingtonban, akik szeretnék fölfegyverezni az arabokat úgy, hogy totális háborút indíthassanak Izrael ellen, és leradírozhassák a térképről, Az elmélet úgy szólt, hogy ezután az arabok hatalmi étvágya megnőne, és egymás ellen fordulnának. Amerika aztán ebben a káoszban Japán, Nyugat Németország valamint a többi un. békeszerető, kommunistaellenes ország támogatásával mint békéltető lépne föl. Mire a füst elszáll, bonyolult protektorátust szerveznének. Mindezt azért, hogy megőrizzék a békét és biztosítsák az olajtermelést. Átmeneti megoldás, ami magában foglalná azt is, hogy visszaadják az olajmezők fölötti ellenőrzést azoknak a multinacionális társaságoknak, amelyek eredetileg megfúrtak és kitermelték a közel-keleti olajat. De a végén kiderülne, hogy a protektorátus marad, amíg az arab olajmezőkből olajat szivattyúznak. Tagge nevetett ezen, amikor elmesélte. Azt mondta, ez sose történhet meg. Én pedig azt mondom, ez az, ami most folyik.

Reser a jövő héten az Egyesült Nemzetek előtt beszél, és két nappal később Szaúd-Arábiába repül, hogy találkozzék az arab vezetőkkel. Fegyverekkel a békéért, ez a jelszó. De én garantálom, hogy nem telik bele két év és a Közel-Keleten patakokban folyik a vér, és Izraelből nem marad más, mint egy hamurakás. És ez az, amit Whittaker előre tudott. Ez az, amit nem engedhetett meg. És ez az, amiért meg kellett ölniük.

Lehet, hogy egyes részletek nem egészen pontosak. De tudom, hogy egészen közel vagyok az igazsághoz. Látod már, mi forog kockán, Roy? Több pénz, mint amennyit el tudunk képzelni. A világ olajellátásának ellenértéke. Hihetetlen katonai és politikai hatalom. Akarsz találgatni, mit ért Whittaker élete ebben az egyenletben? Thelmáé? A tiéd és az enyém? Semmit. Valamivel még annál is kevesebbet.

Ma éjjel valamikor ellépek innen. Elveszek a világban. Majd mikor Corinne és a gyerekek számára biztonságos lesz, elküldök értük. De e pillanatban az az egyetlen mód, amit el tudok képzelni, hogy megvédjem őket, ha olyan távol maradok tőlük, amennyire tudok. Szóval ezt teszem.

Ami téged illet, tudom, mit forgatsz a fejedben. És nem mondhatok mást, mint: ne tedd! Ne is gondolj rá. Te csak egy magányos ember vagy, és a világon semmi esélyed sincsen. Az, hogy megöleted magad, nem old meg semmit. És nem változtat semmin, ami megtörtént. Bízzál bennem, és hallgass rám. Egyszerűen tűnj el, úgy, ahogy én eltűnök.

A szalag halk, sustorgó hangon forgott tovább. Tucker várt, míg a kazetta végig lepörög. Mikor megállt, kikapcsolta a motort.

Negyvennegyedik fejezet

Délután háromnegyed háromkor Tucker elment a bankba fölvenni a pénzét.

– Csak ezt az igazolást írja alá – mondta Slauson, és átnyújtotta a bőröndöt. – Nem akarja megszámolni?

– Maga megszámolta?

– Igen, megszámoltam.

– Az jó lesz nekem is.

Tucker ezután ismét Hazelwoodba hajtott. Nora Chestert egyedül találta a boltban, a fatüzelésű kályha mellett ült, és kötött. A vállán férfi gyapjúszvetter.

– Deke odalent van a Regent Hallban – mondta. – Kétszer-háromszor egy héten célbadobóst játszik. Valamikor mániákus kártyás volt, most meg célba dob. Megállhat ott is, ha akar. Örülni fog, ha látja.

– Nem, jól van így – ingatta fejét Tucker. – Majd később beszélek vele. Csak szeretnék itt hagyni két csomagot. Gondoltam, talán lesznek olyan jók, és megőrzik nekem.

– Örömmel.

– Van egy jókora katonatáskám meg egy kis bőröndöm odakint a kocsiban. Hová tehetem őket?

– Odafent a legjobb, gondolom. Van a hallban egy szekrény, a lépcső tetején, rengeteg hely van benne. És van kulcs is hozzá, ha be akarja zárni a cuccait.

Tucker fölvitte a két csomagot az emeletre, betette a szekrénybe, egészen hátra a falhoz, bezárta a szekrényajtót, és a kulcsot odaadta Mrs. Chesternek. Mrs. Chester a pénztárfiókba dugta.

– Ide teszem a kulcsot a pénztárba, az aprókhoz. Ide hátul. Az ötösök és tízesek alá. Ha erre jár, és kellenek a csomagjai, és én nem lennék itt valami miatt, csak mondja meg Deke-nek, hová dugtam, majd ő előkotorja magának.

Tucker Hazelwoodból Asheville-be autózott, Asheville-ben leparkolt a bíróság épülete előtt a kanyarban, és odasétált a RENDŐRSÉG feliratú bejárathoz. A folyosó végén, egy iroda ajtaján festett tábla: MORTON BAYNES HADNAGY, DETEKTÍVFŐNÖK.

Az irodában testes, őszülő hajú nő ült mereven egy üres íróasztalnál, szemben az ajtóval, ujjait lazán összefonva kezét az asztal lapján nyugtatta.

– Beszélhetnék Baynes hadnaggyal? – kérdezte Tucker a nőt.

– Rendőrségi ügyben?

– Gondolom, igen. Roy Tuckernak hívnak. Múlt októberben megszöktem egy indianai börtönből. Föl akarom adni magam.

Negyvenötödik fejezet

Három órával a fentiek után, kora délután Washingtonban, ahol az utcákon magasan állt a háromnapos hó, a levegő nedves volt és ködös, Henemyer Frank Stokely irodájában ült a Hivatal épületében.

– Emlékeztem rá, hogy maga megkért, tartsunk szemmel egy Brookshire nevű férfit Chicagóban, és úgy gondoltam, lehet valami összefüggés.

– Ez az a fickó – mondta Henemyer. – Mi tudtuk, hogy Asheville-ben van.

– Miről van szó?

– Központi ellenőrzés, titkosszolgálat. Kiemelt biztonsági ügy. Ennyit tudok róla. Időnként összetalálkozunk az illetővel.

– Miért akarta figyeltetni?

– Ezt nem mondhatom meg.

– Hagyja ezt, jó? Én nem vagyok ellenség, az isten áldja. Maga nem tett nekem szívességet. Én teszek szívességet magának. Asheville-ből kaptunk egy rutinérdeklődést. Ha ködösíteni akar, majd én is rutinként kezelem a dolgot, és felejtsük el.

– Milyen rutinérdeklődést kapott? Mit akarnak tulajdonképpen?

– Ujjlenyomat-ellenőrzés. Van náluk egy fickó, aki azt állítja magáról, hogy ő egy Tucker nevű szökött fegyenc. De a hotelszámláját Martin Brookshire aláírású utazócsekkel fizette. És Chicagóban ugyanazon a néven kocsit bérelt így hát levették az ujjlenyomatát, és megküldték nekünk, állapítsuk meg, kié. A fickó azt állítja, ő Roy Tucker. De a fiúk nem biztosak benne.

– Ő az – mondta Henemyer.

– Éppen most mondta, hogy Brookshire.

– Az csak fedőnév.

– Azt akarja mondani, hogy két Roy Tucker van, aki két hónapja megszökött az indianai börtönből?

– Nem, csak egy van. Ő az.

– És mi van a másikkal, akit Kanadában agyonlőttek?

– Frank, olyan sarkokba mászik bele, ahonnan nem tudom kihúzni magát. Reser egysége a feje búbjáig tele van a Whittaker-féle nyomozással, és maga ezt nagyon jól tudja. Maga egyike azon keveseknek, akik tudják. Szóval hagyjon bennünket békén. Ez az ember szabad utat kapott a legfelsőbb helyről, és semminek sem szabad kiszivárognia. Magához sem. Senkihez sem.

– Nem akarom pumpolni magát. Csak azt szeretném tudni, mit akar, mit csináljunk ezzel a maga asheville-i barátjával. Ha attól maga boldog lesz, miattam mondhatom nekik azt is, hogy a pali Jesse James.

Negyvenhatodik fejezet

– Mit mondott Stokelynek? – kérdezte Reser. – Azt mondtam, úgy gondoljuk, lehet valami kapcsolat a hobarti börtönszöktetés és Whittaker meggyilkolása között.

– Úristen! Nem bízhat az ember ezekben a disznókban! Ezek mind kinyalják Jack Anderson fenekét.

– Nem mondtam semmit, ami legalább egy tucat újságban ne szerepelt volna már. Csak egy kicsit megkozmetikáztam. Azt mondtam, Tucker azért dolgozik velünk, hogy bizonyítékot keressen az igazi gyilkos ellen, az ellen, akit Kanadában megöltek. Azt mondtam, hogy sokat utaztatjuk, és hogy a Martin Brookshire nevet használja.

A Hay-Adam szálloda halljában ültek az egyik sarokba húzódva, nem sokkal éjfél előtt.

– Nekem nem tetszik a dolog – jelentette ki Reser. – Az a forrófejű disznó a bögyömben van. Már az első naptól kezdve, hogy megláttam. Az ilyen alakok csak bajt okoznak. Keményfejűek, makacs dögök. Mi az ördögöt akar ez az alak? Először ott van az a húzása valamelyik vidéki banknál. Most meg elmegy a rendőrségre.

– Hülye fráter. Fogalma sincs, mit csinál.

– Ühüm. Tudom. Legalábbis ez az, amit maga folyton magyaráz nekem. De valahányszor fordulunk egyet, újabb tüzet gyújt.

– Többet már nem. Azt hiszem, itt az ideje, hogy végezzünk vele. Reggel lemegyek Ashville-be. Én magam gondoskodom róla.

– És mi lesz az asheville-i rendőrséggel?

– Már beszéltem az ottani parancsnokkal. Stokely hivatalából hívtam föl. Megmagyaráztam, mi a probléma, és hogy majd mi kézbe vesszük a dolgot. Stokely is beszélt vele.

– Óvatosnak kell lennie ezekkel a helyi fickókkal. Ha túl nagy fölhajtást csinál körülöttük, ambiciózusak lesznek…

– Stokely közölte velük, hogy az ujjlenyomat, amit megküldték, Brookshire-é. Én pedig közöltem velük, hogy Brookshire nekünk dolgozik. Bizonyos részleteket majd megmagyarázok, ha holnap fölszedem Tuckert. Meg lesznek nyugodva, ne aggódjék.

– Szeretném, ha velem lenne, amikor hétfőn fölmegyek New Yorkba – fordult Reser Henemyerhez, amikor a szálloda kapujában állva a kocsijukra vártak.

– Nem probléma. Holnap este visszajövök Washingtonba.

– Hánykor? Lehet, hogy üzenetet hagyok a reptéren.

Henemyer elővett egy repülőjegyet a zsebéből, megnézte a betétlapokat.

– Keleti járat. Kettő-tizenhatos. A Dullesre érkezik, háromnegyed kilenckor.

– Helyes. Holnap este valami módon érintkezésbe lépek magával.

Reser a túlfűtött hall ablakából figyelte Henemyert, amint kilép az ajtón, beszáll a kocsijába és elhajt. Ahogy az ő kocsija előállt, fölhajtotta gallérját, kiment a forgóajtón, le a lépcsőn a nyirkos hidegbe, és beült hátul az autóba. Frank Stokely már benn ült, és várt.

Reser bekapcsolta a telefont, és odaszólt a sofőrnek.

– Egy percre megállunk a Hivatalnál a parkolóban. Aztán hazamegyek.

A kocsi elindult, a felhajtóról kifordult az utcára, balra kanyarodott, és gyorsított.

– A Keleti Kettőszáztizenhatos járaton lesz – fordult Reser Stokelyhoz. – A Dullesre érkezik holnap este háromnegyed kilenckor.

– Nem probléma.

– Úgy beszélsz, mint Henemyer. Ha nem minimum egy földrengésről van szó, akkor nem probléma.

– Van egy alak, most érkezik Montrealból: A legjobb. Henemyernek a repülőtérről hazamenet szívtrombózisa lesz.

Negyvenhetedik fejezet

Másnap a késő délelőtti órákban Henemyer az asheville-i bíróság épületében ült Gavin rendőrfőnök és Baynes hadnagy társaságában.

– Kitalálhatnék néhány fantasztikus történetet – mondta –, vagy elbújhatnék a „nemzetbiztonság” függönye mögé, és akkor nem mondanék semmit. De inkább elmondom az igazságot. Amennyit elmondhatok belőle. Igazán nagyra becsüljük a vidéki rendőrséget, de szeretnénk, ha az is nagyra becsülne bennünket. Mindannyiunknak bőven van munkája, és sokszor lehet rá alkalom, hogy kisegítsük egymást.

Előrehajolt, kivett egy cigarettát a Gavin íróasztalára kitett dobozból, és rágyújtott.

– Amint az előbb említettem, azt nem mondhatom el, min dolgozik Brookshire. De azt megmondhatom, hogy az ügy a legszigorúbban titkos, és valamennyien komoly nyomás alatt állunk, leginkább Brookshire. Hetek óta úton van, alig alszik. Rengeteget jár külföldre, sose jut haza a családjához. Kemény menet. És abból, amit maguk elmondtak nekem, látszik, hogy a feszültség már túlságosan nagy neki. De megvan a mód, hogyan vegyük kézbe. Gondoskodunk róla, hogy jót pihenhessen, és megkapjon minden kezelést, amire szüksége van. Egy hónap se kell, és új ember lesz belőle.

Húsz perc múlva egy rendőr a rendőrségi parkolóból kihozta Tucker bérelt kocsiját, és a bírósági épület oldalbejáratához állt vele. Henemyer és Tucker kijött az épületből, és beszállt a kocsiba. Tucker ült a kormányhoz és elhajtottak.

Amint távolabb kerültek a bíróság épületétől, Henemyer kigombolta felöltőjét és zakóját, és odamutatta Tuckernek egy huszonkettes automata pisztoly agyát.

Tucker odanézett.

– Ezzel meg is mondta, mit akar. Hová menjünk?

– Sose jártam még errefelé. Szeretnék látni valamit a környékből. Hová vezet ez az út?

– Egyenesen nyugatnak, aztán délnek fordul. Ha elég sokáig hajt rajta, a végén Georgiába érkezik.

– Én nem akarok Georgiába menni. Maga igen?

– Az az érzésem, az én szavam nem sokat számít.

– Dehogynem – nevetett Henemyer. – Menjünk egy kicsit nyugatnak. Ha valahol valami csinos tájra érünk, letérünk az útról, és körülnézünk.

Az út csúszós volt. Előző éjszaka esett, reggelre lecsökkent a hőmérséklet, és az eső ráfagyott a hóra. Tucker óvatosan vezetett, átmentek Enkán, Cantonon és Clyde-on, mindig nyugat felé.

– Van egy-két dolog, amit nem értek – fordult Henemyer Tuckerhoz. – Mi volt ez a dolog a bankkal?

– Milyen dolog?

– Olt voltak magánál Brookshire személyazonossági iratai. Mindenhol azokat használta. Nem kellett volna mást tennie, mint megmutatni, és egy perc alatt beváltották volna a csekkjét.

– Erre nem is gondoltam – csóválta a fejét Tucker. – Azt hittem, a törvény ellen van, ha valaki egy bankban nem a saját nevét használja.

– Hülyeség. Maga valójában nem akart mást, mint egy kicsit fölrázni bennünket.

– Miért akartam volna fölrázni magukat?

– Aztán fogta magát, és elment a rendőrségre. Mi az ördögöt akart ezzel elérni?

– Asheville unalmas város. Gondoltam, talán ezzel kicsit fölélénkítem.

– Maga bolond, azt tudja? Magának fogalma sincs, mi jó magának. Először azt hittem, buta. Most már biztos vagyok benne, hogy bolond.

– Mikor először börtönbe kerültem, nem ezt mondták rólam. Egy csomó tesztet csináltattak velem, és a végén kijelentették, hogy nagyon kiegyensúlyozott valaki vagyok. Azt mondták, könyvelőnek kellett volna mennem. Esetleg ügyvédnek.

Henemyer a fejét rázta.

– Maga egyet tud: fejjel a falnak menni. Mindig keresi maga körül a zűrt. Csodálom, hogy életben maradt a börtönben.

– Sokat verekedtem. És az is előfordult, hogy én győztem.

– Maga tényleg azt hitte, hogy packázhat Telünk, és mi majd annyiban hagyjuk a dolgot?

– Nem egészen. Úgy képzeltem, ha packázok magukkal egy kicsit, esetleg majd maga idejön hozzám, és akkor elcseveghetünk egymással.

– Miről?

– Főleg a feleségemről. Tudni szeretném, ki vezette azt a kocsit. Szeretném tudni, ki adta ki a parancsot, hogy megöljék.

– Úristen… Még mindig ezen rágódik? Megmondtam… Baleset volt. Nekünk semmi közünk sem volt hozzá. Ezt már meg mondtam azelőtt is. Miért hazudnék? És amúgy is vége az egész ügynek.

– Nem, számomra nincs vége.

– Felejtse el, Tucker. Maga odacsavarozta magát a falhoz. Csak tartsa a szemét az úton, és vezesse ezt a kocsit. – Henemyer kihúzta tokjából az automata pisztolyt, aztán újra begombolta a zakóját és a kabátját. – És ne fájdítsa a fejét azzal, hogy olyan dolgokon töpreng, amiket megtehetett volna, de mégsem tett meg. Ettől függetlenül amit tett, elég. Ha tudtuk volna, mennyi bajunk lesz magával, még ma is Hobartban ülne, a cellájában.

Mikor elhagyták Waynesville-t, Henemyer odaszólt Tuckerhoz.

– Most lassítson egy kicsit. Látja azt az utat ott előttünk? Ott forduljon jobbra.

– Nagyon rossz út.

– Ne törődjön vele.

Ugyanaz az út volt, amelyen Deke hajtott fel a hegyek közé, Chesterék régi házához. A kocsi csúszkálva szánkázott.

– Úgy gondolja, odafönt el is temet, vagy otthagy a medvéknek? – kérdezte Tucker.

– Egyiket sem. Visszaszállítom az asheville-i rendőrségre annak rendje és módja szerint. Törvényesen. Megmondom nekik, hogy kitépte a kezemből a pisztolyt, és agyonlőtte magát. Amúgy is azt hiszik, hogy egy kicsit elmebeteg. Nekem mindent elhisznek, amit mondok.

Az út egy talán harmincméteres lejtő tetején összeszűkült. Előttük lenn, ahol az út derékszögben balra elkanyarodott, meredek vízmosás tátongott.

– Helyes – mondta Henemyer. – Most forduljon vissza.

Tucker lelassított, megállt, a motort üresen járatta.

– Itt túlságosan szűk az út. Leragadunk, ha Itt próbálunk megfordulni.

– Ott lejjebb van egy szélesebb rész, ahol az út lejteni kezd, ott megfordulhat.

Tucker visszakapcsolt, és lassan elindult lefelé a lejtőn. A szemét egy csupasz, kavicsos szakaszra szegezte, ahonnan – úgy félúton lefelé – a szél elfújta a havat, mielőtt ráfagyhatott volna. Mikor ezt a csupasz foltot elérte, és érezte, hogy a hátsó kerekek ráfutottak a kavicsra, hirtelen mozdulattal kinyomta a kuplungot, hármasba kapcsolt, gázt adott, és míg a kocsi egy rándulással megugrott, jobb öklét mint egy bunkót kilendítve belevágott Henemyer arcába. A kocsi leszánkázott az út végéig, aztán előbb a levegőben úszva, aztán félig az oldalán csúszva lezúdult a vízmosásba, és egy hikorifának nekivágódva megállt.

Tucker a karját, lábát előretámasztotta, és csak a térdét, a vállát meg a könyökét ütötte meg. Henemyer viszont, akit elkábított Tucker ütése, az összeütközés lendületével előreesett, az orrát nekivágta a párnázott szerelvényfal peremének, és a fejével betörte a szélvédő üveget.

Tucker elnehezedve, fájó tagokkal görnyedt rá a kormánykerékre. Levette a gyújtást, és várta, hogy kitisztuljon a feje. Aztán lenyúlt, fölvette Henemyer pisztolyát, felöltője zsebébe csúsztatta, lassan, fájdalmas mozdulatokkal kiszállt a kocsiból, és a bokáig érő, keményre fagyott hóban elbotorkált a roncstól; félig cipelte, félig vonszolta magával Henemyert.

Negyvennyolcadik fejezet

Mikor Henemyer egy órával később magához tért, Chesterék régi farmháza emeleti hálószobájában ült a padlón. Lábai szétterpesztve, hátával a bölcső keskenyebbik végét támasztotta, jobb csuklója a jobb, a bal a bal lábához szíjazva.

A homlokán hosszú vágás, egy másik vágás az állán, az orra lila és dagadt, arcán és felső ajkán alvadt vér.

Kinyitotta a szemét, megrázta a fejét, és mikor a látása tisztult, meglátta Tuckert. Tucker egy egyenes hátú kis széken ült, gyermekszéken, vagy kétméternyire tőle. A pisztoly a földön, a kis szék mellett.

– Úristen, mit csinál maga?

Tucker mozdulatlanul ült. Nem felelt.

– Megfagyok – panaszkodott Henemyer. – Kurva hideg van itt. És maga hagyja, hogy itt üljek és halálra fagyjak? A fejem majd szétrobban, az isten szerelmére. És fázom. Mit akar tőlem?

Tucker még mindig hallgatott. Könyökét térdére támasztva ült, és Henemyert nézte.

– Mit akar tőlem?

– Megmondtam, mit akarok – szólalt meg végre Tucker. – Tudni akarom, ki vezette azt az autót, amikor eltaposták a feleségemet.

– Nem tudom. Megmondtam magának, hogy nekünk semmi közünk se volt az egészhez. Baleset volt. Erről van szó. Ennyit tudok.

Tucker lassan fölállt, lenyúlt, fölvette a pisztolyt, kibiztosította, odasétált Henemyerhez, lenézett rá.

– Ez nem volt jó válasz.

– Ez az igazság. Az igazságot mondtam. Tucker lehajolt, a pisztoly csövét Henemyer térdkalácsához szorította, és meghúzta a ravaszt. Henemyer fölordított. Az arca krétafehér lett. Nadrágja szárán, a golyó vágta lyukon kibuggyant a vér. A lába laposan feküdt előtte, groteszk szögben, furcsán kinyúlva. Mikor visszanyerte hangját, csak suttogni tudott.

– Úristen, mit akar tőlem. Ha meg akar ölni, öljön meg, de ne…

– Ki vezette a kocsit?

– Nem tudom. Mondtam már. Nem tudom.

Tucker ismét lehajolt, a pisztolyt Henemyer másik térdéhez nyomta, és tüzelt. Száraz, csattanó zaj a hideg szobában. Henemyer újból fölordított, félig eszméletlenül előrebillent, görcsösen remegő felsőteste rázkódását átvette a kis bölcső. Tönkrement térdeiből a kiömlő vér szétfolyt a padlón, és sötét foltban egyesült lábai között.

Tucker visszaült a székre. Henemyer lassan, kidülledt szemmel, remegő ajakkal fölemelte a fejét.

– Ki gyilkolta meg a feleségemet?

– Brookshire. Brookshire vezette a kocsit, és Pine volt vele. Én nem is voltam ott. Én Washingtonban voltam.

– Igen. Tudom. Ártatlan vagy, mint egy bárány.

– Semmi közöm se volt hozzá.

– Ki adta ki a parancsot?

– Nem tudom. Senki. Honnan tudnám? Tucker megint fölállt, odasétált hozzá.

A pisztoly csöve most Henemyer bal könyökére feszült.

– Ne!… Úristen! Kérem!

– Ki adta ki a parancsot?

– Reser. Reser tervelt ki mindent. – Most már dőlt belőle a szó. – Senki se tudta a részleteket, csak ő, egyikünk se tudta, az utolsó pillanatig, hogy Whittakerre vadászunk. Azt hiszem, az elnök se tudta. Én nem hiszem azt se, hogy most tudja.

A hangja elhalt. Tucker ott állt, és lenézett rá. Most kirobbant belőle minden frusztráltsága, minden reménytelensége, minden szívet tépő gyötrelem és gyűlölet, amit hónapokon keresztül magába fojtott. Elfordította az arcát.

– És mi volt Applegate-tel?

Henemyer fölnézett rá, a hangja egyre gyengébb lett, a szájából hazugságok összefüggéstelen láncolata buggyant elő, de a félelemtől kidülledő szemei meghazudtolták minden szavát. A szeme hazudtolta meg.

Tucker hagyta, hadd beszéljen. Gondosan tanulmányozta Henemyer arcát. Mint egy sose látott hirdetményt a falon. Aztán lefelé célzott a pisztollyal, oda, ahol Henemyer lábai találkoztok. Gondosan célzott, válltól csuklóig merev karral.

– Ezt Applegate-ért – mondta, és kétszer tüzelt.

Negyvenkilencedik fejezet

Aznap délután három órakor Nora Chester két vevőt magára hagyott a fűszeres pultnál, és sietett fölvenni a telefont.

– Itt Roy. Deke-kel kell beszélnem.

– Deke nincs itt. Körülbelül egy órája lement a Regent Hallba.

– Föl tudná ott hívni?

– Gondolom, fölhívhatom. Ha fontos, a kislány az irodában odahívja a telefonhoz.

– Nagyon fontos – mondta Tucker. – Mondja meg neki, hogy meg akarom kérni, vigyen el valahová kocsival. A Shell kútnál vagyok, a megyei úton, Waynesville-től délre.

– Az Shep Luther boltja. Deke ismeri.

– Mondja meg neki, kérem, hogy hozza magával azt a vászontáskát, amit betettem maguknál az emeleti szekrénybe. Ne a kis bőröndöt. Azt hagyja ott. Csak a vászon táska t. És mondja meg neki, minél gyorsabban ideér, annál jobb.

– Remélem, nem az utcáról beszél! Legalább nulla fok van.

– Nem, az irodából beszélek, itt várom. Mondja meg neki, szedje a lábát.

Félóra múlva Deke leparkolt a Shell-kút előtt, a benzintöltőnél. Az ablakon keresztül üdvözlést intett Shep Luthernek. Tucker kijött az irodából, és bemászott a kis teherkocsi vezetőülése mellé.

– Hol a kocsija? – kérdezte Deke.

– Egy árokban. Mennyi benzin van ebben a tragacsban?

– Teli tank. Majdnem. Tegnap este töltöttem tele.

– Egy szívességet kérek – mondta Tucker.

– Vigyen be Charlotte-ba. Milyen messze esik az ide?

– Hatvan-hetven mérföld, gondolom, ha azóta nem vitték messzebb.

– Van valami mellékút, amin odajuthatunk?

– Csak az van, hacsak nem akar a pokolba kitérni. Ha a négysávos úton akar menni, vagy száz mérföldet kell megtennie északkeletnek.

– Menjünk a rövidebb úton.

A hegyeken, vízmosásokon és erdőkön keresztül kanyargó út végig kétsávos volt, helyenként dűlőút, csúszós a fagyott hótól, másutt nyolc-tíz mérföldes szakaszokon tiszta, sima beton. Nem sokkal öt óra után érték el Charlotte északi külvárosát, és éppen elmúlt fél hat – már majdnem egészen sötét volt –, mikor bekanyarodtak a repülőtérhez vezető négysávos bekötő útra.

– Csak álljon be oda, arra a szabad helyre – mondta Tucker. – Tovább már elmegyek gyalog.

– Semmi gond, odavihetem.

– Köszönöm, Deke. Jobb, ha itt kiszállok. A kocsi félreállt, Tucker hátranyúlt az ülésre, előreemelte a vászontáskát, és Deke-hez fordult.

– A maguk régi házában egy hulla van. Megkötözött hulla, Thelma emeleti szobájában lőtték agyon. Valaki majd megtalálja, ha bűzleni kezd, és megtalálják az én kocsimat is a vízmosásban, nem messze onnan, úgyhogy semmi kétség sem marad afelől, ki lőtte agyon. Mihelyt az asheville-i rendőrség kiszáll, tudni fogják, hogy én voltam.

– Úristen, Roy.

– Meg kellett tennem, Deke. Ha ő most élne, én lennék halott. Csak figyelmeztetésül mondom el, ne menjen a ház közelébe. Ha kérdezik, válaszoljon, amúgy semmi ok sincs rá, hogy bármi módon belekeveredjék az ügybe. Senki se fog tudni arról, hogy ma találkoztunk, hacsak Nora el nem mondja nekik. Vagy a barátja, a Shell-kutas.

– Mi nem mondunk semmit. Shep sem.

– Nem tudom biztosan, hol leszek, de megkeresem magukat majd, ha tudom. De akár hall rólam, akár nem, ott hagytam valamit a maguk számára az emeleti szekrényben. Abban a barna bőröndben, amit oda eltettem.

– Azt bezártuk, és megőrizzük magának.

– Nincs szükségem rá. Ezt akartam mondani. A maguké. A magáé és Nóráé. Elég sok pénz, olyan pénz, amiért megdolgoztam, ráadásul készpénzben. Azt akarom, hogy a maguké legyen.

– Nekünk igazán nem kell…

– Ne vitatkozzon velem, Deke. Nincs sok időm. Azt szeretném, ha eltennék azt a pénzt, jól elcsomagolnák, eldugnák, eltemetnék, elásnák valahová, ahol nem találja meg senki. Ha valaki megkérdezi, nem tud semmiről semmit. Aztán egy-két év múlva előveheti, és elköltheti, amire akarja.

– Én mondom, Roy, semmire sincs szükségünk.

– Tegyen úgy, mintha Thelmának lett volna egy nagy életbiztosítása. Nézzék így ezt a dolgot.

Míg a repülőtéren a sorban állt, hogy jegyet váltson Washingtonba, közvetlenül előtte egy vörös, gyapjúdzsekis lány újságjában, a Charlotte News Sentinel-ben megpillantotta Tom Reser fényképét.

Közelebb hajolt, és a lány válla fölött elolvasta a kép vastag betűs feliratát: ENSZ-SZÓNOK. Megerőltette a szemét, hogy a többit is el tudja olvasni, de a szöveg többi részét túlságosan apró betűvel szedték. Végül is megszólította a lányt.

– Nem adná egy percre kölcsön az újságját?

A lány megfordult, ránézett.

– Hozzám beszélt?

– Csak arra gondoltam, egy percre megengedné-e, hogy megnézzem az újságja címlapját. – A lány üres, elutasító arccal mérte végig.

– Ezt az újságot körülbelül négy perce vettem, ott, az újságárusnál. Legalább ötven, ha nem több példány van még, és mind eladó.

– Nem akarom itt hagyni a helyemet a sorban. Szívesen megfizetem az árát. – Elővett egy negyeddollárost, és a lány felé nyújtotta. – Magáé a pénz is, és megtarthatja az újságot is. Csak egy fél percre akarok belenézni.

A lány lenézett a huszonöt centesre, aztán megint Tuckert nézte. Megrázta a fejét.

– Micsoda fafejű emberek vannak – mondta, és átnyújtotta Tuckernak az újságot.

– Nagyon köszönöm.

Tucker szétnyitotta az újságot, megkereste Reser képét, és elolvasta a kép feliratának többi részét.

Thomas Reser holnap délután három órakor felszólal New Yorkban, az ENSZ közgyűlésén, mielőtt Szaúd-Arábiába utazik, hogy ott az arab vezetőkkel találkozzék.

Mikor Tuckerra került sor a jegyárusító ablaknál, megkérdezte:

– Mikor indul a legközelebbi gép New Yorkba?

– Hét óra harminckettőkor. American, Négy-tizenhármas járat. Egyszeri leszállással Baltimore-ban.

– Oké.

– Turista vagy első osztály?

– Turista. – Elővette Brookshire hitelkártyáját, és a lány elé tette. – Különben meggondoltam magam. Legyen első osztály.

– Csak oda, vagy oda-vissza?

– Csak oda. – Letette a mérlegre a vászontáskát. – Remélem, nem röntgenezik meg a táskámat. Van néhány filmem és egy nagyon drága fényképezőgép.

– Mi csak a kézipoggyászt röntgenezzük ezen a reptéren.

– Az pompás.

Miután végzett a jegyvásárlással, az újságárusnál megvette a charlotte-i újságot, és az első lap kivételével a többit mind eldobta. Az első lapról gondosan kitépte Reser képét, aztán annak a maradékát is a szemétkosárba dobta. A képet szépen összehajtogatva a zakója zsebébe csúsztatta. Mikor fölnézett, a piros dzsekis lány néhány lépésre állt tőle, meredten bámulta, aztán odafordult a mellette álló fekete hajú, fehér kalapos, túlsúlyos nőhöz.

– Mondtam neked – mondta hangosan. – Dilis. Tizennyolc karátos elmebeteg.

Ötvenedik fejezet

A repülőgépen a turistaosztály zsúfolásig tele volt, de az első osztályon mindössze öten ültek. Amint a gép fölszállt, az egyik légikisasszony, egy alacsony, fürge, szőke kislány kedves mosollyal leereszkedett a Tucker melletti ülésre.

– Ember, hogy mi mennyire elkényeztetjük magukat – nevetett. – Két légikisasszony és öt utas. Jane és én így szeretjük. Halálra itathatjuk és etethetjük az embereinket: Jópofa dolog, ha az ember tényleg nyújthat egy kis személyes szolgálatot is az utasoknak. Néha úgy tele vannak a járatok, hogy örülünk, hogy élünk. Maga mindig első osztályon utazik?

– Nem sokat repülök. Egyszer utaztam ez előtt első osztályon.

– Az Americannel?

– Azt hiszem, a Braniff volt az.

– Azok jók. Van egy barátnőm a légikísérő tanfolyamról, aki átment a Braniffhez. Susan Bishopnak hívják. Nagyon szeret ott lenni. Hová repült?

– Chicagóból Costa Ricába.

– Tyű, az aztán az út! De a Braniff nem repüli végig ezt a vonalát, igaz?

– Azt hiszem, nem. Azt hiszem, Hondurastól egy másik társasággal repültem tovább.

– De fix, hogy élvezte azt az utat. Legalábbis a Braniff-részét.

– Őszintén bevallom, nem sokra emlékszem belőle.

– Mikor volt az?

– Október második hetében. Körülbelül.

– Szégyellje magát. Hiszen alig több mint két hónapja!

– Nekem úgy tűnik, sokkal régebben.

– Tíz az egyhez fogadok, hogy hivatalos út volt – nevetett a lány. – Ha üdülni ment volna, emlékezne rá. Nincs igazam? Üzleti út volt.

– Igen, azt hiszem, nevezhetjük annak.

– Mindjárt gondoltam. Tízezer dollárral tartozik nekem.

Tucker két italt hajtott fel vacsora előtt. Aztán a sülthöz egy üveg import sört. Édesség és kávé után Betty konyakkal és szivarral kínálta.

– Ez a tökéletes befejezése az étkezésnek – mondta. – Így tanultam. Néhány korty brandy és néhány szippantás egy finom szivarból.

– Köszönöm, nem kérek, így nagyon jól vagyok. Elég volt.

Tucker csak akkor – nem korábban – vette elő Reser összehajtogatott képét, mikor ereszkedni kezdtek La Guardia felé. Gondosan kisimította asztalkáján, és Reser szemét tanulmányozta, egyenes metszésű száját, gondosan vágott bajuszát; megpróbálta objektíven szemlélni, megpróbálta elképzelni, milyen hatást gyakorolna rá, ha Reser valóban idegen lenne számára, ha sose találkozott volna vele, ha sose félt volna tőle, sose gyűlölte volna.

Bár egész életében a vakvéletlenek irányították, határozták meg, egész életében impulzusok és ösztönök vezették, erre a néhány percre megpróbált szenvtelen lenni, tökéletesen uralkodni magán. De a fókusz nem állt be. Más arcok homályosították el a nyomtatott képet: Spiventa és Tagge és Applegate. És legkitartóbban Thelma.

Hirtelen azon vette magát észre, hogy reszket. Megmarkolta az ülés karfáját, markolta, míg az izmai meg nem feszültek, hogy szinte belefájdult a karja. Aztán kikapcsolta az olvasólámpát összegyűrte Reser képét, és kinézett az ablakon.

Ötvenegyedik fejezet

Majdnem éjfél után egy óra volt már, mikor Tucker kisétált a La Guardia repülőtérről, fölvette csomagját a kihordószalagról, és a repülőtér előtt beszállt egy taxiba.

– Hol van az Egyesült Nemzetek palotája?

– Oda akar menni? – kérdezte a sofőr.

– Csak el akarok hajtani előtte. Hol van?

– Az Első Sugárút negyven körül. – A sofőr besorolt a forgalomba. – De ilyenkor éjszaka nincs ott semmi. Minden zárva.

– Nem kell megállnia. Csak hajtson el előtte.

– Aztán hová?

– Aztán egy hotelt keresek.

Amint a sofőr a belvárosi alagút felé haladva gyorsított és a könnyű forgalomban a sávokat váltogatta, Tucker előtt úgy meredt föl Manhattan sötét tömege, mint valami kegyetlen, túlméretezett Stonehenge, lassan emelkedett ki a folyón túli sötétségből, kivilágított ablakai gyászos, izzó, égő foltokként hidegen csillogtak az éjszakában. Az út két oldalán elrobogó autóktól és színes reklámoktól kölcsönzött fényben mauzóleumok, halotti emlékművek meghökkentő hektárjai sorjáztak, s a füstös, rothadó-fekete háttérből mindez valami vérvörös, égett narancs, bíbor, króm és barna pasztellszínben olvadt össze: egy őrült obszcén festménye a pokolba vezető útról.

– Maga New York-i? – kérdezte a sofőr.

– Nem. Soha életemben nem jártam itt.

– Én itt éltem egész életemben. Ez egy klozet.

– Most látom életemben először.

– Klozet. Higgye el nekem.

Kihúztak a belvárosi alagútból, és elindultak az Első Sugárúton.

– Mindjárt itt lesz, maga előtt jobbra – magyarázta a sofőr. – Állandóan kivilágítják. Nem lehet eltéveszteni. Muszáj nekik a fényeket égve hagyni, különben a rongyfejűek és a huligánok egész éjszaka benzinbombákat dobálnának át a kerítésen.

Lelassított, aztán a kanyarban megállt.

– Hát itt van. Emlékszem, mikor az első papírokat, aláírták. Valami Woodsban, San Francisco mellett. Soha többé háborút. Soha több öldöklést. Ez 1945-ben volt. Én éppen akkor szereltem le, és ez mind nagyon jól hangzott. De volt egy haverom Nebraskából, az azt mondta: „Ez mind lószar. Ne felejtsd el, mit mondtam: százszázalékos lószar.” És igaza volt. Az elmúlt Harminc évben több háború és Öldöklés volt a világon, mint az egész történelemben együttvéve. Csak most minden roppant udvariasan és barátságosan megy. Senki se üzen hadat. Mint a feleségem nővére. Folyvást azt ugatja, hogy ő sose vált el. Csak azt nem mondja hozzá, hogy sose vette a fáradságot, hogy férjhez menjen. Lefekszik mindenkinek, aki szépen kéri.

Tucker rábámult a Közgyűlési Épület zömök, nehézkes tömbjére, olyan volt, mint valami nagy, fehér teknősbéka, és mögötte gigantikus gyufásdobozként, kísértetiesen meredt föl a Titkárság üveg-acél tornya, borongva és áthatolhatatlanul; élettelen, embertelen épületek, holdbéli táj, egy futurista város félresikerült modellje: a telepesek vakon és sebzetten menekültek vissza abba a múltba, amit még megmenthettek maguknak.

A sofőr a Constable Hotelba vitte Tuckert, a Negyvennegyedik utcában, félblokknyival a Broadwaytől keletre.

– Nem a legelőkelőbb, de azt mondják, tiszta. És nem számítják föl a lélegzetvételét is. Csak egyre vigyázzon, ha meglát egy fekete seggű kurvát az emeleti hallban, rohanjon előle, mint egy tolvaj. Mert az a kurva valószínűleg fiú, hamis mellekkel és borotvált lábbal. Kivágja még a máját is, aztán másfél dollárért visszavásárolhatja tőle.

Tucker az ötödik emeleten kapott szobát, utcára – és szemben egy másik szállodára nyíló ablakkal. A mexikói fiú, aki a csomagját fölvitte és kinyitotta az ajtót, megjegyezte:

– Hideg van ma este. Ilyen hideg még sose volt. Holnap még hidegebb lesz.

Tucker a kabátját se vetette le, odament az ablakhoz, és lenézett az utcára. Aztán levetkőzött, forró tus alá állt, lefeküdt, és eloltotta a villanyt.

Az Egyesült Nemzetek épületegyüttese hideg fehér márvány, üveg- és acélfalaival, a kerítésekkel, a reflektorok fényével beleégette magát az agyába. Ott feküdt az ágyán behunyt szemmel: a látvány emléke lenyűgözte, fojtogatta. Az embertelen méretek, a tömeg iszonyatos súlyként nehezedett rá, megsemmisítette akaraterejét, elernyesztette. Lelohasztotta, elfojtotta, kioltotta benne a tüzet, amely makacsul, szenvedélyesen hajtotta, űzte idáig, kényszerítette, hogy fölszálljon a New York-i repülőgépre.

Beletekerte magát a pokrócba, összegömbölyödött, mint gyerekkorában, sokáig borzongott a sötétben, a hidegben. Aztán elaludt.

Ötvenkettedik fejezet

A férfi a pult mögött a kávéfőző melletti szekrénynek dőlt, a reggeli lapot olvasta, időnként helyeslőén mormolt, és föl-fölnevetett. Hat óra volt reggel, odakint tizenkét fok hideg, kegyetlen, metsző szél süvített végig a Hatodik Sugárúton, megzörgette a fém cégtáblákat és a kirakatok üveglapjait, vasrácsait.

A kávézóban, a Negyvennegyedik utca és a Hatodik Sugárút északnyugati sarkán csak két vendég tartózkodott. Tucker a középen ült egy bárszéken, kabátja gallérja fölhajtva, feketekávét ivott. Rajta kívül csak egy nagyon öreg nő kuporgott a fal melletti széken, talán nyolcvannál is több lehetett, a kabátját biztosítótűvel tűzte össze és spárgadarabokkal kötözte meg elöl, kalapja széles karimáját mélyen a fülére húzta, nyakán cafatos, színe vesztett rongysál, mellette a földön két papír bevásárló zacskó, dugig tömve ruhadarabokkal, játékokkal, magazinokkal, rongyokkal, itt-ott összeszedett, talált tárgyakkal. Az egyik szatyor fölirata: Bowery Savings Bank, a másiké: Jöjjön el az Ohrbachhoz. A nő színtelen szeme gyulladt, az orra groteszkül vöröses levendulaszín, csomós ujjaival szorosan markolta kávésbögréjét, élvezte a melegét.

– Azokat az őrült csirkefogókat említette – mondta a férfi a pult mögött. – Ez a Darby, ez mindenkit lesöpör a pályáról. Szóval nem törődik, benne van-e a protokollban. Ide figyeljen. Van már Disneylandünk, és van már egy Disney Világ is. Most már csak egy Disney Washington hiányzik, az lenne aztán a világ legnagyobb szabású szórakoztató parkja. A szereposztás tökéletes. Minden előkészület megtörtént hozzá. Van már Hólyagfejünk, Hófehérkénk száz szellemi törpével a Szenátusban. Van Jesse Jamesünk a Központi Adóellenőrzésnél, a Pénzügyminisztérium Ellenőrző Hivatalának a főnöke is megvan: az Ügyetlen Kacsa, és Szundi intézi a külpolitikánkat. Összehajtogatta és lecsapta a pultra az újságot.

– Hát ez az igazi, nem? Hát nem kiszúrja azokat a bénaagyúakat? – Kinyitott egy nagy konzervdoboz mogyorót és dán süteményt, aztán nekiállt kirakni a tartalmukat egy üvegvitrin polcaira. – Dave, az unokatestvérem egyszer fuvarozta a kocsiján Darbyt. A Kilencvenesek keleti végén szedte föl, mondja, és végigvitte a városon a Sardihoz, Dave azt mondja, egész úton úgy nevettette, hogy majdnem nekiment a szekerével a Park Avenue közepén annak a járdaszigetnek. Mindenki azt mondja, Darby szívesen fölhajt egy-két pohárral, de hát azok az újságíró srácok mind piáinak, éspedig úgy hallom, bőven. De sose jutna eszébe az embernek, ha olvassa, amit ír. Szóval minden sorával nyíltan kimondja az igazságot. Még ha megnevettet is, tudom, akkor is az igazságot kapom tőle. Szóval, én mondom, az a pali senki elől se hátrál meg.

Vegye például Nixont. Darby már akkor kiszúrta, amikor mindenki azt hitte róla, ő a legszebb meg a legjobb. Vagy vegye Lindon Johnsont. Darby azt mondja, a hajlamai alapján leginkább marhatolvajnak lett volna való. És tudja, minek hívta Cartert? Mortimer Snerd-nek. Néhány nap múlva aztán azt írta a lapban, hogy a Fehér Házból semmi panasz se érkezett, de Edgar Bergen beperelte őket becsületsértésért.

Tudja, azok a hamiskártyások Washingtonban legszívesebben a fülénél fogva akasztanák fel, ha tudnák. De oda se bagózik rájuk. Csak mondja a magáét. Vagy mondjuk Lindsay, az a paprikajancsi, a volt polgármesterünk. Darby kezdettől fogva átlátott rajta. Mikor még mindenki azt hitte, Lindsay a csodapók, Darby már akkor megmondta, hogy az a pali szélhámos. Azt mondta, Lindsay azon nyomban otthagyná a politikát, ha szerepet kínálnának föl neki egy tv-revüműsorban. És így is lett. Könnyűsúlyú pali volt, sőt pehelysúly. Ötven évbe telik, míg kimászunk abból a kuplerájból, amit az csinált. Mindez csak azért, mert senki se hallgatott Darbyre. – Fölvette Tucker kávéscsészéjét, és újratöltette. – Olvasta azokat a cikkeket, amiket Whittakerről írt?

– Én nem vagyok idevalósi. Csak tegnap este érkeztem New Yorkba.

– Hát akkor sokat hagyott ki. Darby teljesen föl van húzva, ha erről van szó. Azt mondja, az egész mese, amit nekünk beadnak, süket duma. Akárcsak, amit Jack Kennedyvel kapcsolatban próbáltak megetetni velünk, vagy azzal a fekete fickóval kapcsolatban, akit odalent Memphisben nyírtak ki… Mindig elfelejtem a nevét.

– King.

– Ez az. Martin Luther King. De mindegy, Darby szerint a Whittaker-ügy a legzaftosabb csemege Watergate óta. És én hiszek neki. Szóval azt akarom mondani, az ilyen palikra oda kell figyelni. Mindenki tudja, hogy Washingtonból soha semmit se adnak le úgy, ahogy van. Vagy akár a városházáról se. Én azt mondom, adjunk hálát Istennek az ilyen Darby féle alakokért, akiknek van merszük szembeszállni a politikusokkal, és megmondani nekik, hogy amit dumálnak, az mind első osztályú szar.

Ötvenharmadik fejezet

Három-órával ezután a Waldorf Towers legfelsőbb emeletén, a Manhattanre néző tizenkét szobás lakosztályban három villogó fehér zakós pincér reggelit szolgált föl.

Az ebédlő hosszú, magas terem volt, mindkét oldalon széles ablakokkal. A teraszra üvegajtók nyíltak. A mennyezetet lágy fehérre festették, a falakat sápadt krémszürkére. A teraszajtókkal szemben a falon négy festmény: egy Cézanne a Mont Sainte-Victoireról, egy Renoir családi együttes – három nő és egy szőke fiú –, a legjobb tengeri táj, amit Rouault valaha festett, és egy ragyogó színű Pizarro kerti csendélet.

Az asztalon minden vagyont ért: ezüst evőeszközök, súlyos, pompásan díszített tálak, kancsók, gyertyatartók, vajas tálak. Baccara kristály, csontszínű, áttetsző-vékony porcelán, finom virágos mintákkal.

XIV. Lajos korabeli asztalok, székek, szekrények, pohárszékek. Az abroszokat, szalvétákat hatvan éve hímezték kézzel, sok fáradsággal Saint Brieuc-ben. A konyha felől ki-be surranó pincérek hangtalanul lépdeltek a vastag, kék, rózsaszín és elefántcsontszínű kínai szőnyegeken.

Ezüstedényekben friss narancslét szolgáltak fel, őrölt jéggel, aztán grapefruit- és narancsszeleteket, körte-, szilva- és őszibarackbefőttet, utána zabpelyhet, édes lepényt, vastag szelet vajas-pirítós kenyeret és korpás süteményt; fatálban sonkát, fölvágottakat, rántottát, vesét és lazacot, süteményeket; kávét, teát vagy kakaót és egy finoman metszett ezüstkancsóban tejet. Az asztal két végén, ezüstvödörben egy-egy üveg Dom Perignon Magnum.

Az asztalnál ülő nyolc férfi mintha észre se venné a csodálatosan tálalt pompás ételeket, mereven, egyenes derékkal ült a székén. Suttogva beszélgettek, és igen keveset ettek.

Az asztalfőn sovány, makulátlanul öltözött, magas homlokú, idős férfi ült, májfoltos bőre, mint a papír, vonásai kifinomultak, gondosan fésült haja krétafehér, csuklói törékenyek, a keze fejéből bíborszínűen duzzadtak ki az erek. Körmeit fényesre, rózsaszínűre manikűrözték.

Az idős férfi jobbján Thomas Reser ült: sötétkék, majdnem fekete öltöny, halványkék ing, fekete nyakkendőjén diszkrét kék-vörös foltok.

Az asztal körül ülő férfiak mind sötét – kék vagy szürke – ruhát viseltek, szolid, konzervatív nyakkendőt. A legfiatalabb köztük hatvanöt, a legidősebb, az asztalfőn ülő nyolcvankét éves volt. Átlagéletkoruk hatvannyolc körül mozoghatott.

Külső megjelenésüktől eltekintve is valamiképpen, valami meghatározhatatlan módon hasonlítottak egymáshoz. Egyfajta különleges, közös rutin, patina, azonos hanghordozásuk, nyugodt fellépésük mintegy kultúrrokonokká avatta őket. Ugyanaz a háttér, ugyanazok az értékek, ugyanannak a hatalomnak biztos tudata. A legszimplább és legalapvetőbb értelemben elfogadták egymást.

Léteztek. Csupa elit, csupa egyetértés, mint egy csupa erő, nyolcfejű állat, amely biztosan ül fészkén, és szabadon legel, ahol akar, arra jár, amerre neki tetszik, biztonságban minden vadorzótól, minden vadásztól, mindörökre biztonságban mindentől. Ez az igazság. Mert ez az állat nemcsak ravasz, nemcsak erős és ügyes, hanem láthatatlan is.

A reggeli végén, miután az asztalról letakarították a maradék ételt, edényt, kibontották a pezsgőt. Néhány kortynyit töltöttek a kristálypoharakba, és a törékeny, madárfejű férfi az asztalfőn fölállt.

– Biztos vagyok abban, hogy valamennyiünk nevében beszélek – kezdte, és rekedtes hangja alig hatolt el a terem végébe –, mikor köszönetemet fejezem ki Thomas Resernek. Adósai vagyunk, és mindig is adósai maradunk. – Reser felé pillantott. – A legtöbbünk visszavonultan, névtelenül éli le az életét, majdnem észrevétlenül, a tömeg elismerése nélkül. Vannak azonban néhányan közülünk, akik a nyilvánosság előtt szerepelve kritikus posztokon dolgoznak, s nemegyszer képesek megváltoztatni a dolgok menetét. Ön egy ezek közül, Tom, és mi valamennyien hálásak vagyunk ezért önnek.

Kortyintott a pezsgőből, visszatette az asztalra poharát, és a többi hét, amint példáját követte, mint hét tükörkép, pontosan utánozta minden mozdulatát.

Ötvennegyedik fejezet

Délelőtt fél tizenegykor Tucker az Első Sugárút nyugati végében állt, szemben az Egyesült Nemzetek palotájával, az utca másik oldalán, és didergett a csípős, metsző hidegben. A ragyogó, felhőtlen ég alatt a mozdulatlan levegő mintha szilárddá fagyott volna körülötte. A rendőrség a kanyarban mindenütt nehéz, fűrészbak-szögesdrót barikádokat állított föl, és az utcán elszórtan vagy fél tucat riadóautó parkolt.

Vagy negyven-ötven egyetemista diák és diáklány külsejű fiatal tüzet gyújtott a drótháló szemétkosarakban, s összebújva olyan közel húzódtak a tűzhöz, amennyire tudtak; a lányok hosszú sállal, fülükre húzott gyapjúsapkával, a fiúk fülvédőben vagy sísapkában és yarmulké-ben[9]. A közelben, a rendőrség által fölállított barikádoknak támasztva vagy egy tucat transzparens, kétméteres rudakon.

Tucker zsebébe mélyesztett kézzel sétált végig az Első Sugárúton. A rendőrségi riadóautókon kívül mindössze két jármű parkolt az utcában. Két világoskék, hosszú teherautó, az oldalán mindegyiknek nagy fehér betűkkel a felírás: WNET – Ismeretterjesztő Televízió.

Mikor Tucker elsétált a második tv-kocsiig és megállt a végében, a kocsi hátsó ajtaján egy vattázott kék dzsekis fiatalember lépett ki, kezében fémdobozt lóbált, fején kék-fehér gyapjúsapka, a dzseki hátán fehér betűkkel: WNET. A dzseki cipzára végig fölhúzva, magas nyakú pulóvere eltakarta nyakát, száját.

– Mi történik itt? – kérdezte Tucker.

A férfi becsukta a teherautó kettős hátsó ajtaját, és bezárta.

– Hogyhogy mi történik?

– Szóval úgy értem, mi folyik itt? A rendőrséggel, meg mindenféle.

– Valaki beszél ma délután. Néhány órán belül összeverődik itt vagy két-háromezer ember, hogy beverjék egymás fejét. – A férfi elindult az utcán; ahogy Tucker mellé szegődött, megkérdezte: – Maga hová megy?

– Úgy hallottam, ezekben az épületekben szokott idegenvezetés lenni.

– Igen, de ma nincsen. Rossz időt választott. Ma ide senki se mehet be.

A kovácsoltvas kerítés egyik oldalkapuja felé közeledtek. A WNET-férfiú besétált a kapun, de Tuckernak az egyenruhás őr elállta az útját.

– Vissza az utca másik oldalára, pajtás. Azt hiszi, egészségügyi célokból állok itt?

– Valaki azt mondta, itt idegenvezető van…

– Néha van. De nem ma.

– Én arra gondoltam, talán, mert vidéki vagyok…

– Akár a holdról is jöhetett, az se számít. Akkor is az utca túloldalán kell maradnia.

– Ha talán csak…

– Felejtse el, miszter. Nincs időm ma magukkal bajlódni. Vagy elhordja innen az irháját, vagy ott köt ki valamelyik rendőrautóban, aztán törheti a fejét, mibe verte bele.

Tucker a Negyvenhatodik utcában, a Második Sugárút sarkán beült egy taxiba.

– A New York Post kiadóhivatalába menjünk – mondta a sofőrnek.

– Az egész csak néhány perc ide.

– Pompás. Minél közelebb, annál jobb.

– Csak azt akarom mondani, gyalog is elmehet odáig.

– Nem akarok gyalogolni. Kocsin akarok menni. Ezért ülök itt, a maga taxijában.

– Nem éri meg bekapcsolnom a taxiórát egy két-három perces út miatt.

Tucker előrehajolt az ülésen.

– Ide figyelj, te seggfej. Még nincs egy fél napja, hogy ideérkeztem New Yorkba, de még nem találkoztam olyan pofával, akit ne utáltam volna. Hát most vagy odaviszel, ahová menni akarok, vagy kipofozlak a hóra, és magam vezetek.

Mikor a taxi megállt a Post épülete előtt, Tucker előreszólt a sofőrnek:

– Ne csapja le az órát. Egy perc múlva itt vagyok.

– Nem megy. Nem ülhetek itt örökké. Húsz perc múlva a garázsban kell lennem.

– Bőven lesz ideje rá – nyugtatta meg Tucker –, mindjárt itt vagyok.

Kiszállt, átment az úttesten, belökte a bejárati forgóajtót. Közvetlenül az ajtó mögött egyenruhás őr ült egy íróasztalnál.

– Mit óhajt?

– Egy Darby nevezetű úrral szeretnék beszelni.

– Nem maga az egyetlen.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ahogy hallotta. Fél New York szeretne beszélgetni Len Darbyvel. Csakhogy ez nem megy olyan könnyen.

– De ez fontos – makacskodott Tucker.

– Én nem mondtam, hogy nem az. Csak azt mondtam…

– De itt dolgozik, igaz?

Az őr biccentett a fejével.

– Minden héten három cikket ír az újságba. És ott van az irodája fönn, a szerkesztőségben. De átlag maximum kétszer látom errefelé havonta.

– Akkor hogyan beszélhetnék vele?

– Nem tehetünk mást, mint hogy itt hagyja nálam a nevét és a telefonszámát, és én majd fölküldöm a titkárnőjének. Vagy fölhívhatja maga is a titkárnőt telefonon. Megmondhatja neki, milyen ügyben akar Darbyvel beszélni, és majd ő továbbítja.

Mikor Tucker visszament az utcára, a taxija eltűnt. Végigsétált a Negyvennegyedik utcán, vissza a hotelba.

A szobájában bedobott egy negyeddollárost a televízióba, leült az ágy szélére; egy Joel McCrea és Randolf Scott-western végét adták éppen. Miután Scott meghalt, és McCrea a mellében egy golyóval lassan bandukolt a lován lefelé a hegyről, letelt az idő, a negyeddolláros koppanva leesett az automatába, a televízió kénernyője elsötétedett. Talán három perccel a film vége előtt.

Tucker még sokáig ült ott, nézte a televízió néma, szögletes ernyőjét. Aztán fölállt, kinyitotta katonatáskáját, a tartalmát az ágyra borította.

Ötvenötödik fejezet

Resernek a program szerint húsz perc múlva kellett elindulnia szállodájából a Közgyűlésre, mikor Milton Watson, annak a biztonsági csoportnak a főnöke, amely maid elkíséri Resert, és vele marad egész úton Szaúd-Arábiába és vissza, belépett a nappali szobába. Reser a beszédét olvasgatta.

– Turnstall most hívott föl a hallból – mondta Watson. – Egy ember van odalent, Stokelynak hívják, és önnel szeretne beszélni.

– Stokely? – kérdezte Reser, aztán közömbös hangon folytatta: – Turnstall ismeri?

– Nem. A pasi nem igazolta magát. Csak a nevét mondta meg. Frank Stokely.

– Ismerősen hangzik ez magának?

– Nem. De Turnstall normálisnak nézi a fickót.

Reser az ablakhoz sétált, kinézett. Aztán visszafordult.

– Rendben, Watson. Mondja meg Turnstallnak, hogy hozza föl az illetőt. Vezessék a szomszéd lakosztályba, és szóljanak, ha itt van. Én az oldalajtón megyek be.

– Ne aggódjon, uram, én is ott leszek.

– Nem, maga nem lesz ott.

– Sajnálom, de ez a parancsom, Reser tábornok.

– Éppen most – változtattam meg a parancsot. – Aztán elmosolyodott. – Gyengül a fantáziája, Milt. Stokely a mi emberünk. A Hivatalnak dolgozik.

– Az egy másik világ. Mi nem is próbálunk lépést tartani azokkal a cowboyokkal. Miért nem szólt nekünk?

– Mert Stokely a barátom. És ez nem hivatalos ügy. És szeretném, ha az is maradna. Ami magát illeti, Stokely itt se volt. Értjük egymást?

– Igen, uram.

Reser öt percet várt, aztán kinyitotta az oldalajtót, és átment a szomszédos lakosztályba. Stokely már ott állt, és várta. Reser bekapcsolta a televíziót, és teljes hangerőre állította. Addig egyikük se szólt egy szót se. Aztán szembe álltak egymással, úgy, hogy az arcuk egészen közel legyen. A hangjukat suttogóra tompították.

– Mi az ördögöt keresel te itt?

– Különös helyzet alakult ki – mondta Stokely. – Nem volt időm, és nem akartam kockáztatni a telefont.

– Henemyer?

– Nem volt a gépen. És a későbbi asheville-i járatokon sem. Te hallottál róla?

– Nem. Mi van azzal a pasival Montrealból?

– Kifizettem, és hazaküldtem. Túl veszélyesnek tartottam, ha a közelünkben lóg.

– Jól van – bólintott Reser. – Jól tetted.

– És mi lesz Henemyerrel? Mit akarsz? Mit tegyek?

– Semmit. Felejtsd el.

– Ha valami köze volt ahhoz a Tucker-Brookshire-ügyhöz Asheville-ben…

– Erről mit tudsz?

– Nem sokat. Henemyer nem sokat mondott róla.

– Akkor majd én elmondom. És aztán felejtsd el. Brookshire az én emberem. Kicsit bedilizett, ennyi az egész. De most már kézben tartjuk. Tucker fedőnév. Ilyen állat nincs.

– Még mindig nem értem. Henemyer miért nem.

– Nem is kell értened. Egyébként megmondom. Azért ment el, mert küldtem. Eltávolítottam, hogy ha visszajön, elintézhessük. Megbízhatatlan. Nemzetbiztonsági szempontból. A legnagyobb mértékben. Ezt már megmondtam neked. Ennél többet nem mondok. Ne próbáld kapcsolatba hozni bármivel, mert nincsen semmi kapcsolat.

– Igen, uram.

– Felejtsd el, hogy valaha hallottad Henemyer nevét. És Brookshire-ét is. Az a dolog ott Asheville-ben sose történt meg. Érted?

– Igen, uram. – Aztán rövid hallgatás után megkérdezte: – Mi lesz, ha Henemyer kapcsolatot keres velem, míg te külföldön vagy?

– Nem fog keresni. Garantálom.

Tíz perc múlva Reser egy páncélozott limuzinban robogott, előttük rendőrségi autók, a kocsiban titkosszolgálati emberek, a kocsi körül motorkerékpáros rendőrök. A Közgyűlés palotájának erődítményszerű biztonsága felé haladtak. És Reser halálosan félt.

Ötvenhatodik fejezet

Fejében semmi konkrét terv, ötlet, elgondolás, nem állt rendelkezésére semmi kulcsfontosságú tény, információ, Tucker ennek ellenére megpróbált bizonyos menetrend szerint dolgozni. Pontosan délután két órakor összehajtogatta a fénymásolt lapokat, azoknak másolatát, amelyeket Savannahból küldött meg Resernek, betette egy nagy, bélelt borítékba. Mellétette azt az újságkivágást is, amelyet Applegate küldött el neki Chicagóba, továbbá Brookshire valamennyi személyi iratát, amelyet eddig magával hordott, Henemyer tárcáját, benne valamennyi papírjával, és a magnetofonkazettát Applegate hangjával. Leragasztotta a borítékot, és megcímezte Len Darbynek.

Negyedóra múlva a New York Post épületének földszinti íróasztala előtt állt; ezúttal egy másik őr fogadta, nem az, akivel korábban beszélt.

– Szeretnék valamit eljuttatni Mr. Darbynek. Ha nincs itt, kérem, gondoskodjék róla, hogy a titkárnője megkapja. Fontos.

– Igen, uram – mondta az őr. – Rögtön fölküldőm.

Ezután Tucker zsebre dugott kézzel, fölhajtott gallérral elsétált az Egyesült Nemzetek terére.

Még két háztömbnyire se volt a First Avenue-tól, mikor énekhangot, kiáltozást, sikoltozást hallott. Lesétált a Negyvenkettedik utcán, aztán a Harmadik Sugárúton, majd egy mellékutcán át átment az Elsőre, az Egyesült Nemzetek épületegyüttesének belvárosi frontja felé.

Az Első Sugárútról minden járműforgalmat eltereltek. Az ötvenedik utca és a Harmincnyolcadik utca északi részén az utcát elbarikádozták.

Amikor Tucker a Közgyűlés és a Titkárság palotájával szemben a Negyvenkettedik utca végére ért, előtte – a Negyvenkettedik és a Negyvenhatodik utca között – zűrzavaros, kavargó, szervezetlen, verekedő tömeg áradt, hullámzott, harsogott. Izrael-barát jelszavakat lengető fiatalok esetlenül dulakodtak, ugyancsak esetlen, sikoltozó arabszimpatizáns fiatalokkal; a kavarodás közepette rendőrök suhogtatták gumibotjaikat, ágaskodó, nyerítő, rúgkapáló lovaikon lovas rendőrök forogtak körben, és rohamoztak keresztül-kasul a tömegben, a lovak nagy szeme vésztjóslóan villogott.

Tucker átverekedte magát a kavargó tömegen, és egyenesen az egyik televíziós kocsi felé tartott. Már a közelében járt, mikor a WNET-dzsekis férfi kilépett a kocsiból, és elindult az utcán át az Egyesült Nemzetek tere felé.

Tucker futott. Dél felé szaladt egy fél háztömbnyit az Első Sugárúton oda, ahol egy üres és őrizetlen rendőrségi riadóautó parkolt a kanyarban. Senki se ült elöl, egy gyalogos se lődörgött a közelében. Az autó mellett megállt. Az Egyesült Nemzetek palotájának oldalbejáratát figyelte. Egy idő múltán a WNET-dzsekis kijött az épületből, és az oldalkapun át visszaigyekezett a televíziós kocsi felé. Tucker megvárta, míg fölmászik a lépcsőn, bemegy, becsukja maga mögött az ajtót. Akkor elővette zsebéből egyik vietkong kézigránátját, kibiztosította, a rendőrségi autó alá gurította, aztán futva elindult a televíziós kocsi felé. Még javában futott, mikor a gránát fölrobbant mögötte, a riadóautó lángba borult, majd egy újabb robbanással a benzintank is a levegőbe röpült. A riadóautó helyén kormos lángoszlop emelkedett. Tucker abban a pillanatban ért oda a televíziós kocsihoz, mikor a kék dzsekis férfi kikukucskált az ajtón megnézni, mi volt az a két robbanás. Tucker felrohant a lépcsőn, a férfit, betaszította a kocsi belsejébe:

– Hé, várjon csak… Mit csinál itt? Pusztuljon innen a pokolba… – aztán a férfi meglátta Tucker kezében a pisztolyt. A hangja rekedt suttogásba fulladt. – Úristen… Hagyjon.

Tucker a gallérját markolva megfordította, és a pisztolya agyával pontosan a füle tövére sújtott. Elkapta, mielőtt a földre roskadt, lerángatta róla kék, bélelt dzsekijét, kibújt saját kabátjából, magára húzta a dzsekit, áttette zsebébe a pisztolyt meg két kézigránátot, a cipzárat olyan magasra húzta, amilyen magasra tudta, a gallérját fölhajtotta, hogy eltakarja állat és száját. A férfi fejéről levette a kék kötött sapkát, saját fejére tette, mélyen szemére húzta. Aztán a vállára dobott egy tekercs kábelt, bal kézzel fölkapott egy fém villanyszerelő-dobozt, lemászott a kocsiról, és becsukta maga mögött az ajtót.

A lovas rendőrök között és az égő autó felé özönlő, ordítozó tömegen át bujkálva, lökdösve Tucker átharcolta magát az utcán, és a palota oldalbejárata felé húzódott, ahol két őr az égő riadóautót figyelte. Tucker elment mellettük, és besétált az épületbe. Az őrök megigézve figyelték az utcán zajló eseményeket, s mikor a dzseki ismerős kék villanását látták, oda se néztek, hagyták továbbmenni.

Tucker az épület ragyogóan világított előterében balra fordult. A vastag szőnyegeken lépdelve hivatalos ábrázattal, magabiztosan sietett végig, sötét öltönyű miniszterek és nagykövetek között, akik beszélgetve állták el a folyosót és a nagyterembe nyíló ajtókat.

Aztán meglátta a férfimosdó ajtaját. A kábelköteget és a szerszámosládát a szemben lévő falnál egy óriási cserepes pálma és egy hosszú heverő közé tette, ismét átment a folyosón, amely fokozatosan néptelenedni kezdett, amint a delegátusok sorban tűntek el a nagyterem ajtajában, bement a mosdóba, kinyitotta az egyik fülke ajtaját, bement, és magára zárta az ajtót.

Ötvenhetedik fejezet

Reser a Közgyűléshez intézett szónoklata bevezetőjében eltért az előre elkészített szövegtől. Az elnöki bevezető után, miután elhalt az üdvözlő taps, így kezdte:

– Bárki, aki kétségbe vonná azoknak a döntéseknek a helyességét, amelyeket ma önökkel közölni fogok, megkérem, sétáljon ki az épület elé, és gondosan figyelje meg, mi történik az utcákon. Észlelni fogja, micsoda tüneteket produkálnak az értelmetlen erőszak és az esztelen konfliktusok, amelyek a mai, történelmi napokban olyan fenyegetően vesznek körül valamennyiünket. Ez a kezdődő anarchia, amelynek tüneteit magunk körül látjuk, ellensége minden civilizált közösségnek, minden kormányzati formának. És a legveszedelmesebb fegyver mindenekfölött az a magatartás, amely minden tekintélyt elutasít magától. Veszedelmesebb ez, mint a rakéták, az atom-tengeralattjárók vagy a neutronbomba. Ettől a magatartástól, amely egyre inkább nemzetközi vírussá válik, amely korunk legkiáltóbb tünete, ettől kell elsősorban félnünk mindnyájunknak, akár egy vezető világhatalomnak, akár egy nemrég megalakult új államnak polgárai vagyunk.

Reser higgadt, meggyőző hangja szétáradt a hangszórókból folyosókon, irodákban, előszobákban, az Egyesült Nemzetek valamennyi épületében. A férfimosdóban Tucker, míg várt, szinte fizikailag érzékelte Reser jelenlétét.

Reser hangja a hangszóróban döntően fontos lett Tucker számára. Mintegy rögzítette, lokalizálta Resert, célpontként állította eléje ott, a Közgyűlési terem végében, ahol a padsorok közti utak összefutnak, fenn, a tompán megvilágított, izolált, központi emelvényen. Míg ez a kimért hangú szónoklat tart, Tucker tudta, várhat. De ha vége, vége a várakozásnak.

A hangnak tehát, mint egy jelzésnek, meghatározott szerepe volt. A szavak maguk nem jelentettek semmit Tucker számára. A fülével bemérte magának a hangot, de közben gondolatai messze vándoroltak, tudatának egészen más szintjére; emlékekre, emlékképek sorozatára figyelt, mint egy borotvaélesre beállított, pergőn vetített film kockáira, önmagára, Thelmára a tengerre néző házban, Costa Ricában, a teraszon, a kertben, a hálószobában, evés közben, alvás közben, míg ittak, beszélgettek, nevetgéltek.

Minden szomorúság nélkül. Ezen már túl volt. És mintegy fizikailag érzékelt mindent: ünnep a s az érzékeknek; mintha mosolygós nyári emlékekkel megrakott albumot lapozgatott volna. Csupa tiszta, kék ég, tarka vadvirágok, örömök, amelyek sose érnek véget.

Ötvennyolcadik fejezet

Reser elegánsan, egyenes derékkal állt az emelvényen. Keze a korláton, hosszú perces szünetet tartott, a zsúfolt padsorokat tanulmányozta, az arcokat. Aztán belefogott beszéde befejező részébe.

– Azoknak, akik azt mondják, a fegyverkezés felkészülés a háborúra, azt mondjuk: a jól megfontolt, kiegyensúlyozott fegyverkezés a béke biztosítéka. Azoknak, akik azt mondják, cserbenhagyjuk Izrael bátor népét, azt mondjuk: támogatjuk zsidó barátainkat, megvédjük őket, mint mindig tettük.

Úgy hisszük, hogy a Közel-Keleten minden nemzet, arab és izraeli számára egyaránt a legbiztosabb út a békéhez az, ha hazája védelmére teljesen fölfegyverkezhet. Védelem, ez a kulcsszó. A fegyverkezési programot, amelyet az előbb ismertettem önök előtt, azt a programot, amelyet az arab vezetőknek fölajánlunk, a békére terveztük, nem háborúra.

Meggyőződésünk… hogy egy nemzet, amely bízhat abban, hogy képes megvédeni magát, nem támadó szellemű nemzet. Egy felfegyverzett nép becsülni fogja önmagát és tisztelni szomszédait. És ez a megbecsülés, ez a tisztelet kétségtelenül alapkövévé válik a béke tornyának, amelyet mi mind oly kétségbeesett igyekezettel szeretnénk fölépíteni.

Újabb szünetet tartott. A szemét valahová a terem közepe tájára szegezte, mozdulatlanul állt, a csendben csak egy-egy szék reccsent. Aztán nagyon halkan, szinte rekedt suttogással folytatta.

– Mint olyan ember, aki egész felnőtt életét, több mint negyven esztendőt a köz szolgálatában töltöttem, csak azt mondhatom, hogy ennek a percnek a nagyszerűsége tudatosítja bennem: nem hiába telt el az a negyven esztendő.

Lesütötte szemét. A teremben felharsant a taps. A delegátusok, a gondosan megszűrt vendégek és a sajtó képviselői fölállva éljeneztek. Senki se mozdult a helyéről, senki se készült távozni. Mindenki állt, tapsolt.

Reser maga volt a szerénység szobra. Karját leeresztve, komoly arccal, mozdulatlanul nézte a hallgatóságot.

És ekkor, középen, a padsorok között meglátott egy világoskék dzsekis férfit, amint a terem vége felől hanyag léptekkel a szónoki emelvény felé tart. Félúton, miközben az éljenző tömegből senki észre sem vette, futni kezdett feléje. És akkor Reser tudta: a kék dzsekis férfi Tucker.

Elfordult, és a szónoki emelvény mögötti ajtó felé rohant.

Tucker eldobta első kézigránátját. A gránát Resertől néhány lépésnyire a levőben robbant, és szétfröccsenő szilánkjai összeroncsolták Reser bal lábát.

A gránát robbant, Reser összeroskadt. Egy őr hátulról ráugrott Tuckerra, Tucker az öklével leütötte az őrt. Watson kezében revolverével végigrohant a padsorok között, aztán vállában egy golyóval összeesett. A teremben kitört a pánik. Sikoltozás, kiáltozás, verekedés, tülekedés. És káromkodás negyven nyelven. A hallgatóság, a miniszterek, a nagykövetek az üléseken mászkáltak keresztül, letaposták egymást, elzárták a padsorok közötti utat, tolongva igyekeztek a vészkijáratok felé, vagy egymás hegyén-hátán próbálták elérni a főbejáratot.

Watsonon kívül egyetlen biztonsági ember látta Tuckert, mikor eldobta a kézigránátot. Ez most lökdösődve, kíméletlenül igyekezett áttörni magát a tömegen, széksorokon ugrott át, míg elég közel nem jutott Tuckerhoz, hogy a közelből egy golyót küldhessen az oldalába. Aztán a tömeg ismét visszalökte, föllökte, letaposták, amint a menekülők a kijáratok felé küzdöttek magukat.

Tucker már majdnem elérte az első padsorokat, dühödten, öklözve, kushadva törtetett előre, az oldalából fröcskölt a vér, de végül is elérte az emelvény lépcsőjét, fölrohant rajta, őrjöngő energiája egyetlen utolsó, vad kitörésével átverekedte, püfölte magát Reserig.

A Resert körülvevők, mikor meglátták kezében a gránátot, rémülten hőköltek hátra, visszanyomták a tömegbe a biztonsági embereket, lehetetlenné tették, hogy a fegyverüket használják.

Reser szétroncsolt lábát vonszolva, a félelemtől és vérveszteségtől viaszfehér arccal, iszonyú erőfeszítéssel föltápászkodott ép térdére, így látta meg Tucker, fél térden állva, mint egy könyörgő koldust. Nekirontott, rávetette magát, hanyatt taszította a padlóra. Egyik térdével a mellére térdelt, fél kézzel szétfeszítette állat, és belenyomta a szájába apró, félökölnyi kézigránátját. Leerőltette mélyen a torkára. És miközben hárman is rávetették magukat, vállát markolva igyekeztek hátrarántani, kihúzta a gránát biztosító csapját, aztán hagyta, vigyék, ütlegeljék, vonszolják. De azt még látta, mikor Reser feje fölrobbant.

És az utolsó látvány, amely Tucker retináján rögződött, mielőtt agyonlőtték, az utolsó tudatos kép agyában Reser vonagló, fejetlen teste volt a padlón rángva, miközben feketén ömlő vére megfestette az emelvény szőnyegét. Utolsó életjelként rekedt diadalordítás tört elő a torkából.

Tartalomjegyzék

A dominó-elv

Fülszöveg

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Második rész

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Harmadik rész

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

A dominó bosszúja

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Második rész

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harmadik rész

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Jegyzetek

Jegyzetek

[1] playas hermosas: gyönyörű starndok

[2] si: igen

[3] gráce á dieu: hála istennek

[4] favela: nyomornegyed

[5] moleque: kölyök

[6] melandro carioca: riói csibészek

[7] Faites comme chez vous: Érezze magát otthon

[8] bona fide: hiteles

[9] yarmulke: kipá (vallásos zsidók által a fejtetőn viselt sapka) jiddis nyelven