Harlan Coben

Az erdő

(Tartalomjegyzék)

Alek Cobennek, Thomas Bradbeernek,

Annié van der Heide-nek, három csodálatos keresztgyermekemnek

PROLÓGUS

Látom apámat azzal az ásóval.

Könnyek csorognak az arcán. Szörnyű zokogás tör fel a torkából, az ajkai remegnek. Felemeli az ásót, és lesújt vele a földre. Az ásó szíve úgy hatol a talajba, mint penge a húsba. Tizennyolc éves vagyok, és ez a legélénkebb emlékem az apámról - ahogy áll az erdőben azzal az ásóval. Nem tudja, hogy figyelem. Egy fa mögül leskelődöm, miközben ás. Dühösen csinálja, mintha a talaj felmérgesítette volna, és így akarna elégtételt venni. Azelőtt soha nem láttam sírni apámat - akkor sem, mikor az apja meghalt, akkor sem, mikor anyám örökre elhagyott minket, és akkor sem, amikor meghallotta, mi történt a nővéremmel, Camille-lal. Most azonban sír, mint egy kisgyerek. Patakokban folyik a könny az arcán. Zokogása visszhangzik a fák között. Ez az első alkalom, hogy kémkedem utána. Majdnem minden szombaton úgy tett, mint aki horgászni megy, de igazából soha nem hittem neki. Azt hiszem, a lelkem mélyén mindig is tudtam, hogy titokban ez a szörnyű hely az úti célja. Mert néha az enyém is ez. Állok a fa mögött, és onnan figyelem. Még nyolc alkalommal teszek ugyanígy. Egyszer sem szakítom félbe. Nem mutatom meg magam. Azt hiszem, nem tudja, hogy ott vagyok. Igazából biztos vagyok benne. Aztán egy nap, amikor indul a kocsijához, rám néz, és száraz szemmel azt mondja:

- Ma ne, Paul. Ma egyedül megyek.

Az ablakból nézem, ahogy elhajt. Utoljára megy a fák közé. A halálos ágyán, közel két évtizeddel később, apám megfogja a kezemet. Be van gyógyszerezve. A keze kérges és érzéketlen. Egész életében azzal dolgozott - még akkor is, amikor egy olyan országban élt, amelyben jólét volt. Olyan a bőre, mintha ropogósra lenne sütve, mint önmaga teknőspáncélja. Borzasztó fájdalmai vannak, de nem sír. Csak behunyja a szemét, és igyekszik kizárni. Apám mellett biztonságban éreztem magam, még most, felnőtt emberként, apaként is. Három hónappal korábban elmentünk egy kocsmába, akkor apám még jó erőben volt. Verekedés tört ki. Apám elém állt, készen arra, hogy bárkivel szembeszálljon, ha a közelembe jön. Még most is. Így megy ez. Nézem, ahogy fekszik az ágyban. Eszembe jutnak azok a napok a fák között. Eszembe jut, ahogy ásott, és ahogy aztán végül abbahagyta. Akkor azt gondoltam, hogy miután anyám elhagyott minket, feladta.

- Paul?

Apám hirtelen izgalomba jön. Könyörögni akarok neki, hogy ne haljon meg, de tudom, hogy ez nem lenne helyes.

- Nyugodj meg, apa - mondom. - Minden rendben lesz. Nem nyugszik meg. Megpróbál felülni. Segíteni akarok neki, de lerázza magáról a kezemet. Mélyen a szemembe néz, látom rajta, hogy most teljesen magánál van. Vagy csak szeretném azt hinni? Egy kis hamis vigasz a végén. Egy könnycsepp jelenik meg a szeme sarkában. Lassan végiggördül az arcán.

- Paul - mondja az apám, annyi év után is erős orosz akcentussal beszél.

- Mindenképpen meg kell találnunk a nővéredet.

- Meg fogjuk, apa. Ismét rám néz. Bólintok, hogy megerősítsem a szavaimat. De azt hiszem, nem megerősítést vár tőlem. Mintha, most először, a bűntudat jelét keresné az arcomon.

- Tudtad? - kérdezi alig hallható hangon. Érzem, hogy az egész testem remegni kezd, de nem pislogok, nem kapom el a tekintetemet. Azon tűnődöm, vajon mit láthat, vajon mit hihet. De ezt már sosem fogom megtudni. Mert néhány másodperccel később apám lecsukja a szemét, és meghal.

ELSŐ FEJEZET

Három hónappal később

Egy általános iskola tornatermében ültem, és a hatéves kislányomat, Carát figyeltem, amint egy tíz centivel a padló felett lévő rúdon egyensúlyozik. Alig egy órával korábban azonban még egy brutálisan meggyilkolt férfi arcát tanulmányoztam. Nem volt ebben semmi meglepő. Az évek során megtanultam, hogy az életet és a halált, a kivételes szépséget és az elképzelhetetlen rútságot, a legártatlanabb helyszínt és a rémisztő vérfürdőt csak egy hajszálvékony fal választja el egymástól. És ez a fal egy szempillantás alatt átszakadhat. Az egyik pillanatban az élet idillinek tűnik. Egy általános iskola tornatermében ülsz. A kislányod a színpadon produkálja magát. Vidáman nevetgél. Lehunyja a szemét. Az anyja arcát látod magad előtt, ahogy ő hunyta le a szemét mosolyogva, és újra eszedbe jut, milyen vékony is az a fal.

- Cope? A sógornőm volt az, Greta. Felé fordultam. Greta a szokásos aggódó tekintetével nézett rám. Elmosolyodtam.

- Min gondolkodsz? - kérdezte suttogva. Tudta. De inkább hazudtam.

- A videokamerákon - feleltem.

- Micsoda? Az összecsukható székeket már mind lefoglalta a többi szülő. Hátul álltam, összefont karral a falnak támaszkodva. A bejárat fölött szabályok voltak kifüggesztve, a fal pedig tele volt azokkal a bosszantóan aranyos aforizmákkal, mint „Ne mondd nekem, hogy határ a csillagos ég, amikor lábnyomok vannak a Holdon". Az étkezőasztalokat összecsukták. Nekidőltem a falnak, éreztem a hátamon a hűvösséget. Az általános iskolai tornatermek soha nem változnak meg. Csak ahogy öregszünk, egyre kisebbek lesznek. A szülők felé intettem. - Több videokamera van itt, mint gyerek. Greta bólintott. - A szülők pedig mindent lefilmeznek. De szó szerint mindent. És aztán mit kezdenek velük? Tényleg van valaki, aki majd elejétől a végéig megnézi?

- Miért, te nem néznéd meg?

- Inkább szülnék egy gyereket. Ezen elmosolyodott.

- Nem - mondta aztán. - Nem szülnél.

- Oké, lehet, hogy nem, de hát nem mindannyian az MTV-n nőttünk fel? Gyors vágások. Sok kameraállás. De ezt így lefilmezni, aztán megmutatni egy gyanútlan barátnak vagy családtagnak...

Kinyílt az ajtó. Abban a pillanatban, ahogy a két férfi belépett a tornaterembe, azonnal tudtam, hogy zsaruk. Még ha nem lett volna meglehetősen nagy tapasztalatom az ügyben - ámde Essex megye ügyésze voltam, és hozzám tartozott a meglehetősen problémás Newark is -, akkor is tudtam volna. Vannak dolgok, amelyekben a tévé nem hazudik. Például abban, ahogy a zsaruk öltözködnek - a gazdag ridgewoodi kertváros apukái nem ilyen ruhákat viselnek. Nem veszünk fel öltönyt, ha a gyerekünk gimnasztikabemutatójára jövünk. Kordbársonyban vagyunk vagy farmerban, pólóban és pulóverben. Ez a két pasas azonban rosszul szabott, barna zakót viselt, amelynek a színe leginkább az ázott faforgácsra emlékeztetett. Nem mosolyogtak. Szemük a termet pásztázta. A legtöbb környékbeli zsarut ismertem, de ezt a két fickót nem. Ez zavart. Valami nem stimmelt. Tudtam, hogy nem követtem el semmit, mégis volt egyfajta ártatlan-vagyok-de-azért-bűntudatom van érzés a gyomromban. A sógornőmnek, Gretának és a férjének, Bobnak három gyereke volt. A legkisebb lányuk, Madison hatéves volt, és egy osztályba járt Carával. Greta és Bob rengeteget segített. Miután a feleségem, Jane - Greta húga - meghalt, odaköltöztek Ridgewoodba. Greta állítja, hogy már egyébként is régóta tervezték. Nem hiszek neki. De annyira hálás vagyok neki, hogy nem akarom megbántani. El sem tudom képzelni, mit csinálnék nélkülük. Az apák általában hátul szoktak állni, ahol én, de mivel ez egy napközbeni esemény, most csak kevesen jöttek el közülük. Az anyák - kivéve azt, amelyik most engem bámul a videokamerája mögül, mert kihallgatta a kameraellenes kirohanásomat imádnak engem. Vagyis nem engem, hanem a sztorimat. A feleségem öt évvel ezelőtt meghalt, és egyedül nevelem a lányomat. A városban vannak más egyedülálló szülők is, többnyire elvált anyukák, mégis én kapom a legtöbb segítséget. Ha elfelejtek kikérőt írni, elkések a szülői értekezletről, vagy otthon felejtem az uzsonnáját, valamelyik anyuka azonnal közbelép, és kisegít. Aranyosnak tartják férfiúi tehetetlenségemet. De ha egy egyedülálló anyuka teszi ugyanezt, akkor az hanyagság, és segítség helyett csak rosszalló tekinteteket kap. A gyerekek tovább folytatták a bukfencezést vagy botladozást - nézőpont kérdése volt, hogy ki minek látta. Carát figyeltem. Jól tudott összpontosítani, és nem ment neki rosszul a gyakorlat, de azt gyanítottam, hogy az apja koordinációs készségét, vagyis inkább annak hiányát örökölte. A tornacsapatban szereplő gimnazista lányok segítettek nekik. Tizenhét-tizennyolc évesek voltak. Az, aki Carának segített bukfencezni, a nővéremre emlékeztetett. A nővérem, Camille nagyjából ennyi idős lehetett, amikor meghalt, és a média azóta sem hagyja, hogy megfeledkezzem róla. De lehet, hogy ez nem is baj. A nővérem most a harmincas évei végén járna, olyan idős lenne, mint az itt lévő anyukák többsége. Furcsa belegondolni. Camille-t mindig tinédzserként látom magam előtt. Nehéz odaképzelni, ahol most lenne - ahol lennie kéne-, amint bárgyú, elsősorban-anya-vagyok mosollyal az arcán ülne egy összecsukható széken, és filmezné a gyermekét. Néha eltűnődöm, vajon ma hogy nézne ki, de mindig csak azt a tizenéves lányt látom magam előtt, aki meghalt. Úgy tűnhet, hogy rögeszmémmé vált a halál, de van egy óriási különbség a nővérem meggyilkolása és a feleségem idő előtti távozása között. Először is, a nővérem halála miatt választottam ezt a pályát. Így a tárgyalótermekben harcolhatok az igazságért. És harcolok is. Igyekszem biztonságosabbá tenni a világot, megpróbálom rács mögé juttatni azokat, akik másokat bántanak, és próbálok valami olyasmit adni a családoknak, ami az enyémben sosem volt meg - nyugalmat. A második esetben - a feleségem halálakor - tehetetlen voltam, és akármi is történik, semmi sem fog kárpótolni érte. Az igazgatónő illedelmes mosolyra húzta vastag, rúzsozott ajkát, és elindult a két zsaru felé. Azok beszélgetni kezdtek vele, de közben egyikük sem nézett rá. A szemüket figyeltem. Amikor a magasabbik - egyértelműen ő volt kettőjük közül a főnök - meglátott, egy pillanatra megmerevedett. Egy másodpercig egyikünk sem mozdult. Azután alig láthatóan biccentett a fejévet, hogy hagyjam itt ezt a nevető, bukdácsoló mennyországot, és kövessem. Hason! ó biccentéssel feleltem.

- Hová mész? - kérdezte Greta. Nem akarok rosszindulatúnak tűnni, de Greta volt a csúf nővér. Hasonlítottak egymásra, ő és az én halott kedvesem. Látszott rajtuk, hogy ugyanazoktól a szülőktől származnak. De minden, ami az én Jane-em fizikailag szép volt, az Gretán nem működött. A feleségemnek előreugró orra volt, amitől valahogy szexibb lett. Gretának előreugró orra volt, ami elcsúfította az arcát. A feleségem távol ülő szemei egzotikus külsőt kölcsönöztek neki. Greta távol ülő szemei egy hüllőre emlékeztettek.

- Még nem tudom - feleltem.

- Munka?

- Talán.

A két feltehetően zsarura pillantott, majd újra rám.

- Elviszem Madisont ebédelni a Friendly'sbe. Akarod, hogy Carát is magammal vigyem? - Igen, az nagyszerű lenne. - Iskola után haza is vihetem. Bólintottam. - Az nagy segítség volna. Greta gyengéden megpuszilta az arcomat - ritkán csinált ilyet. Elindultam kifelé. Körülölelt a gyerekzsivaj. Kinyitottam az ajtót, és kiléptem a folyosóra. A két rendőr követett. Az iskolai folyosók sem változnak. Van egyfajta kísértetjárta hangulatuk, a szaguk pedig egyszerre nyugtat meg és izgat fel. - Maga Paul Copeland? - kérdezte a magasabbik. - Igen.

Alacsonyabb társára pillantott. Az alacsony pasas zömök volt, a nyaka nem látszott. A fejének olyan alakja volt, mint egy salakbeton téglának. A bőre is érdes volt, még inkább igazolva ezzel a hasonlatot. A folyosó végén felbukkant egy csapat negyedikes. Kimelegedtek a mozgástól. Valószínűleg épp a játszótéren voltak. Elgyötört tanáruk kíséretében elmentek mellettünk. A tanárnő bágyadtan ránk mosolygott.

- Talán jobb lenne, ha odakint beszélnénk - mondta a magasabbik. Vállat vontam. Fogalmam sem volt, miről van szó. Ártatlan voltam, de tapasztalatból tudtam, hogy a zsaruknál semmi sem az, aminek látszik. Most nem arról a nagy, címlapokon szereplő ügyről lehet szó, amin dolgoztam. Ha úgy lenne, értesítettek volna az irodából. Küldtek volna valamit a mobilomra vagy a BlackBerrymre. Nem, ezek más ügyben járnak - valami személyes ügyben. Tudtam, hogy nem követtem el semmit. De számtalan gyanúsítottal találkoztam már, és ismertem az összes reakciót. Például ha a rendőrség letartóztat egy gyanúsítottat, gyakran előfordul, hogy órákra bezárják egy szobába. Az ember azt gondolná, hogy a bűnösök ilyenkor falra másznak az idegességtől, de legtöbbször épp az ellenkezője történik. Az ártatlanok azok, akik nem bírnak egy helyben maradni. Fogalmuk sincs róla, hogy miért kerültek oda, vagy hogy mit ronthatott el a rendőrség. A bűnösök nem ritkán lefekszenek aludni. Kimentünk. Tűzött a nap. A magasabbik hunyorgott, és a szeme elé tette a kezét. Salakbeton semmi pénzért nem adta volna meg nekem ezt az elégtételt.

- A nevem Tucker York nyomozó - mondta a magasabbik. Elővette a jelvényét, majd Salakbeton felé intett. - Ez pedig Don Dillon nyomozó. Dillon elővette az igazolványát. Mindketten felém villantották a jelvényüket. Nem tudtam, mi értelme van ennek. Bárki tud hamis igazolványt szerezni. - Mit tehetek önökért? - kérdeztem.

- Elmondaná, hol volt tegnap éj szaka? - kérdezte York. Egy ilyen kérdés hallatán a fejemben meg kellett volna szólalniuk a szirénáknak. Azonnal emlékeztetnem kellett volna őket, hogy ki vagyok, és hogy a kérdéseikre csak az ügyvédem jelenlétében válaszolok. Persze ügyvéd is vagyok. Méghozzá nagyon is jó ügyvéd. De ez csak még nevetségesebbé tette volna, ha én képviselem magamat. Azonkívül emberből voltam. Amikor faggatni kezd a rendőrség, ösztönösen meg akarsz felelni nekik. Még akkor is, ha akkora tapasztalattal rendelkezel, mint én. Önkéntelen reakció.

- Otthon voltam.

- Van valaki, aki ezt igazolni tudja?

- A lányom. York és Dillon az iskola felé intettek a fejükkel.

- Az a kislány, aki ott bukfencezett?

- Igen.

- Más valaki?

- Nem hinném. Miről van szó? York vitte a szót kettőjük közül. A kérdésemmel nem foglalkozott.

- Ismer egy Manolo Santiago nevű férfit?

- Nem.

- Biztos benne?

- Azt hiszem.

- Miért csak azt hiszi?

- Tudják, ki vagyok?

- Ja - mondta York. Köhögött egyet az öklébe. - Esetleg azt szeretné, hogy térdeljünk le, és csókoljuk meg a gyűrűjét, vagy mi?

- Nem erre gondoltam.

- Jól van, legalább ebben egyet értünk.

Egyre kevésbé tetszett a hangnem, de nem szóltam semmit.

- Szóval miért csak „hiszi", hogy nem ismeri Manolo Santiagót?

- Úgy értem, hogy a neve nem ismerős. Nem hiszem, hogy ismerem. De lehet, hogy valaki olyan, aki egyszer a vádlottak padján ült, vagy tanú volt valamelyik esetemnél, esetleg tíz évvel ezelőtt találkoztam vele egy jótékonysági rendezvényen. York bólintott, biztatott, hogy folytassam. Nem folytattam.

- Mit szólna hozzá, ha elmennénk valahová?

- Hová?

- Nem fog sokáig tartani.

- Nem fog sokáig tartani - ismételtem.

- Ilyen nevű helyet nem ismerek. A két hekus összenézett. Próbáltam megőrizni a hidegvéremet.

- Tegnap éjjel meggyilkoltak egy Manolo Santiago nevű férfit.

- Hol?

- A holttestet Manhattanben találták meg, a Washington Heights negyedben.

- És nekem mi közöm hozzá?

- Azt gondoljuk, hogy segíthet nekünk.

- Segíteni? Hogyan? Már megmondtam. Nem ismerem.

- Azt mondta - York rápillantott a jegyzetfüzetére, de csak a hatás kedvéért; egyetlen szót sem írt le, mióta elkezdtünk beszélgetni -, hogy „azt hiszi", nem ismeri.

- Rendben, akkor biztos vagyok benne. Így már megfelel? Biztos vagyok benne. Drámai mozdulattal összecsukta a jegyzetfüzetet.

- Mr. Santiago ismerte magát.

- Ezt meg honnan tudják?

- Inkább szeretnénk megmutatni.

- Én meg azt szeretném, ha inkább elmondanák.

- Mr. Santiagónál - York elhallgatott, mintha azon gondolkodna, milyen szót válasszon - voltak bizonyos dolgok.

- Dolgok?

- Igen.

- Nem lehetne egy kicsit konkrétabb?

- Dolgok, amelyek magához vezetnek.

- Hozzám?

- Magához, Mr. Államügyész. Dillon - Salakbeton - végre megszólalt.

- Megyei ügyész vagyok - mondtam.

- Mindegy.

- Megropogtatta a nyakát, majd a mellkasomra mutatott.

- Kezd tele lenni magával a tököm.

- Pardon? Dillon közelebb lépett hozzám.

- Úgy nézünk ki, mint akik egy nyavalyás jelentéstani előadásra jöttek? Azt hittem, hogy a kérdés költői, de Dillon szemmel láthatóan válaszra várt.

- Nem - feleltem végül.

- Akkor idehallgasson. Van egy hullánk. A fickónak köze van magához. Segíteni akar nekünk, hogy tisztázzuk a dolgot, vagy folytatja ezt a szarakodást, és még gyanúsabbá teszi magát?

- Mégis mit képzel, kivel beszél, nyomozó?

- Egy olyan fickóval, aki szeretne megkapni egy állást, és nem akarja, hogy egyenesen a sajtóhoz forduljunk.

- Fenyeget?

- Senki nem fenyeget itt senkit - lépett közbe York. De Dillon mondata az elevenembe talált. Az igazság az volt, hogy nem akartam örökre a hivatalomban maradni. A barátom, New Jersey jelenlegi kormányzója tett meg megyei ügyésszé. Az is komolyan felmerült, hogy indulok a kongresszusi választáson, talán még az üres szenátusi székért is. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem voltak politikai ambícióim. Egy botrány, hiába kacsa, semmiképpen sem jött volna jól.

- Nem értem, hogyan tudnék segíteni - mondtam.

- Talán tud, talán nem. - Dillon felém fordította a feje helyén lévő betontömböt. - De ha tud, akkor akar segíteni, nem? - Természetesen - mondtam. - Úgy értem, nem akarom, hogy jobban tele legyen velem a töke, mint amennyire feltétlenül szükséges. Ezen Dillon is majdnem elmosolyodott.

- Akkor szálljon be a kocsiba!

- Délután fontos megbeszélésem van.

- Majd kimentjük. Egy ütött-kopott Chevy Caprice-ra számítottam, de egy tiszta Forddal voltak. Beültem hátra. Két újdonsült barátom elöl foglalt helyet. Egyikünk sem szólt egy szót sem. A George Washington Bridge-en dugó volt, de bekapcsolták a szirénát, és átsuhantunk rajta. Amikor átértünk a manhattani oldalra, York megszólalt.

- Azt gondoljuk, hogy a Manolo Santiago álnév lehet.

- Aha - hümmögtem. Nem tudtam, mit mondhatnék.

- Nézze, az a helyzet, hogy nem tudtuk azonosítani. Tegnap éjjel találtuk. A jogosítványában az áll, hogy Manolo Santiago. Utánanéztünk. Úgy tűnik, nem ez volt az igazi neve. Lefuttattuk a rendszerben az ujjlenyomatát. Nincs találat. Egyszóval nem tudjuk, ki az. - És azt gondolják, én tudni fogom? Nem válaszolt. York mintegy mellékesen megkérdezte:

- Maga, ugye, özvegy, Mr. Copeland?

- Igen - feleltem.

- Biztosan nehéz lehet. Egyedül nevelni egy gyereket. Nem válaszoltam.

- Ha jól tudom, a feleségének rákja volt. Maga pedig létrehozott egy alapítványt, hogy a rákellenes kutatásokat támogassa.

- Aha.

- Igazán csodálatra méltó. Ők már csak tudják.

- Ez biztos furcsa magának - mondta York.

- Micsoda?

- Hogy most a másik oldalon van. Maga általában kérdez, nem válaszol. Különös lehet. Rám mosolygott a visszapillantón keresztül.

- Mondja csak, York - szóltam oda neki.

- Igen?

- Meghallgatás is volt, vagy csak úgy magára osztották? - kérdeztem.

- Micsodát?

- A jó rendőr szerepét. York felnevetett.

- Csak annyit mondtam, hogy furcsa lehet. Úgy értem, hallgatta ki már valaha a rendőrség? Beugratós kérdés volt. Tudniuk kellett. Amikor tizennyolc éves voltam, felügyelőként dolgoztam egy nyári táborban. Négy táborlakó - Gil Perez és a barátnője, Margót Green, illetve Doug Billingham és a barátnője, Camille Copeland (vagyis a nővérem) - az utolsó éjjel kiszökött az erdőbe. Soha többé nem látták őket. Csak kettőjük holtteste került elő. A tizenhét éves Margót Greent átvágott torokkal találták meg száz méterre a tábortól. A szintén tizenhét éves Doug Billinghamet fél mérfölddel távolabb. Számos késszúrás volt a testén, de a halál oka ugyanaz volt: elvágták a torkát. A másik két holttest - Gil Perezé és a nővéremé, Camille-é - soha nem került elő. Az eset az újságok címoldalára került. Wayne Steubenst, a tábor egy másik felügyelőjét két évvel később fogták el - a harmadik nyári ámokfutása után -, de addigra négy másik tinédzserrel is végzett. A sajtó csak úgy hívta, hogy Nyakfelmetsző Jack. Wayne következő két áldozatát az indianai Muncie-ban, egy cserkésztábor közelében találták meg. Egy másikat a virginiai Viennában. Az utolsót pedig Poconosban, egy sporttáborban. A legtöbbjüknek elvágta a torkát. Mindannyiukat elásta a fák között, némelyiket még az előtt, hogy meghalt volna. Igen, élve eltemette. Sok időbe telt, mire sikerült ráakadni a holttestekre. A poconosi srácot például hat hónapig keresték. A szakértők szerint mások is vannak még a föld alatt, messze bent a fák között. Mint a nővérem. Wayne soha nem vallotta be, noha az elmúlt tizennyolc évet egy szuperbiztonságos, szigorított fegyházban töltötte. Ragaszkodik hozzá, hogy az első négy gyilkossághoz semmi köze nem volt. Nem hiszek neki. A tény, hogy két holttest még mindig nem került elő, különböző spekulációkhoz vezetett. Nagyobb lett a felhajtás Wayne körül. Azt hiszem, élvezi. De ez a halvány reménysugár még mindig pokolian fáj. Imádtam a nővéremet. Mindannyian imádtuk. A legtöbb ember azt hiszi, hogy a halál a legkegyetlenebb dolog. Nem igaz. Egy idő után a remény sokkal gonoszabb tud lenni. Ha valaki annyi ideje él vele együtt, mint én, ha valakinek hetek, hónapok, évek óta ott lebeg a feje felett Damoklész kardja, akkor egy idő után már azért imádkozik, hogy sújtson le rá. Sokan azt hiszik, anyám azért szökött el, mert a nővéremet meggyilkolták. Anyám azért hagyott el minket, mert soha nem bizonyosodott be. Azt kívántam, Wayne Steubens bárcsak elmondaná, mit tett vele. Nem azért, hogy rendesen eltemethessük. Úgy lenne helyes, de nem az a lényeg. A halál kiszámítható, mint egy ágyúgolyó. Eltalál, összetörsz, aztán nekiállsz újjáépíteni magad. De a nem tudás - a bizonytalanság, a kétség - inkább olyan, mint a termeszek, vagy mint egy gyógyíthatatlan betegség. Belülről emészt fel. Nem tudod megállítani a rothadást. Nem tudod újjáépíteni magad, mert a kétség örökké gyötörni fog. Engem is gyötör még mindig. Életemnek azt a részét, akármennyire is igyekeztem megtartani magamnak, újra meg újra felkapta a média. Ha valaki beütötte a nevemet a Google-ba, azonnal kiadta az Eltűnt Táborlakókat, ahogy a média elnevezte a nővéremet és Gil Perezt. A fenébe is, hiszen még a Discoveryn is ment a sztori a „valódi bűnesetek" sorozatban. Ott voltam aznap éjjel az erdőben, a fák között. A nevem szerepelt az ügy aktáiban. Kikérdezett a rendőrség. Kihallgatták. Még meg is gyanúsítottak. Egyszóval tudniuk kellett róla. Úgy döntöttem, hogy inkább nem válaszolok. York és Dillon nem erőltették a dolgot. Amikor megérkeztünk a hullaházba, végigvezettek egy hosszú folyosón. Egyikünk sem szólalt meg. Nem tudtam, mire véljem a dolgot. Kezdtem érteni, miről beszélt York. Átkerültem a másik oldalra. Számtalan tanút vittem már magam is ilyen sétára. Mindenféle reakcióval találkoztam már a hullaházban. Az azonosítók általában sztoikussá válnak. Nem tudom pontosan, hogy miért. Magukat akarják védeni? Vagy azért, mert még mindig - már megint ez a szó - reménykednek? Nem tudom pontosan. Akárhogy is, a remény gyorsan semmivé foszlik. Az azonosítás mindig csak formaság. Ha úgy gondoljuk, hogy valamelyik szeretted az, akkor az is. A hullaházban nem szokott csoda történni. Soha. Tudtam, hogy árgus szemekkel figyelnek, figyelik a reakcióimat. Ügyelni kezdtem a lépéseimre, a testtartásomra, az arckifejezésemre. Próbáltam közömbösnek látszani, aztán eltűnődtem, vajon miért foglalkozom ezzel. Odavittek az ablakhoz. Senkit nem visznek be. Az ember egy üveglap mögül nézheti csak meg a holttestet. A terem körbe volt csempézve, csak le kellett mosni slaggal - semmi szükség csiricsáré tapétára meg dekorációra. A hordágyak, egy kivételével, üresek voltak. A holttest le volt takarva egy lepedővel, de láttam a lábujjára akasztott dögcédulát. Tényleg használják azokat a cédulákat. A lepedő alól kikandikáló nagylábujjra néztem - nem volt ismerős. Ezt gondoltam akkor. Nem ismerem fel a pasas nagylábujját. Stresszhelyzetben fura dolgokra képes az agy. Egy sebészmaszkot viselő nő az ablakhoz gurította a hordágyat. Hirtelen eszembe jutott, amikor a lányom született. A csecsemőosztály. Az ablak ugyanilyen volt, ugyanazok a gyémánt alakban elrendezett nyloncsíkok. Egy ápolónő, hasonló ahhoz, aki a hullaházban volt, egy kocsin odatolta az ablakhoz a lányomat. Pont úgy, mint most. Normál körülmények között valószínűleg láttam volna ebben valami szívbemarkolót - az élet kezdete, az élet vége -, de ma nem. A nő visszahajtotta a lepedőt. Ránéztem az arcra. Minden szem rám szegeződött. Tudtam. A halott férfi nagyjából velem egykorú lehetett, a harmincas évei közepén. Szakállas volt. A feje le volt borotválva. Zuhanyzósapka volt rajta. Elég idétlenül állt rajta, de tudtam, miért adták rá.

- Fejbe lőtték? - kérdeztem.

- Igen.

- Hányszor?

- Kétszer.

- Kaliber?

York megköszörülte a torkát, mintha csak emlékeztetni akarna, hogy itt most ő kérdez.

- Ismeri? Vetettem rá még egy pillantást.

- Nem - feleltem.

- Biztos benne? Bólintani akartam, de hirtelen eszembe jutott valami.

- Mi az? - kérdezte York.

- Miért vagyok itt?

- Meg akarjuk tudni, hogy nem ismer.

- Azt értem, de miből gondolták, hogy ismerem? Láttam, ahogy York és Dillon összenéznek. Dillon vállat vont, York pedig folytatta.

- A zsebében megtaláltuk a maga címét - mondta York.

- És volt nála néhány újságkivágás magáról.

- Közszereplő vagyok.

- Igen, tudjuk. Elhallgatott. Felé fordultam.

- Mi van még?

- Az újságcikkek nem magáról szóltak. Nem egészen.

- Akkor kiről?

- A nővéréről - mondta.

- És arról, ami abban az erdőben történt. A szoba hőmérséklete hirtelen tíz fokot csökkent. Igyekeztem közömbösen felelni.

- Lehet, hogy egy megszállott. Sok van belőlük.

York habozott. Láttam, hogy megint összenéz a társával.

- Mi van még? - kérdeztem.

- Mire gondol?

- Mit találtak még nála?

York egy harmadik rendőrhöz fordult, akit addig észre sem vettem.

- Megmutatná Mr. Copelandnek a személyes holmiját? A halott férfi arcát néztem. Himlőhelyes volt. Nem ismertem. Manolo Santiago idegen volt számomra. Valaki elővett egy műanyag zsákot. A tartalmát kiürítették egy asztalra. Egy farmert és egy flanelinget láttam. Volt még egy tárca és egy mobiltelefon is.

- Ellenőrizték a mobilt? - kérdeztem. - Igen. Eldobható telefon, nem mentünk vele semmire: a híváslistája üres. Elszakítottam a tekintetem a halott arcáról, és odamentem az asztalhoz. A lábam remegett. Összehajtogatott újságpapírok voltak nála. Óvatosan kinyitottam az egyiket. A cikk a Newsweekből. A négy áldozat fényképe - Nyakfelmetsző Jack első áldozatai. Mindig Margót Greennel kezdték, mert őt találták meg elsőként. Doug Billinghamet csak egy nappal később. Az igazán érdekes azonban a másik kettő volt. Vérnyomokat és ruhadarabokat találtak mind Gil Pereztől, mind a nővéremtől - de a holttestek nem lettek meg. Miért nem? A válasz egyszerű. Az erdő sűrű volt. Wayne Steubens jól elrejtette őket. De néhányan, akik imádták az összeesküvés-elméleteket, nem érték be ennyivel. Miért csak azt a kettőt nem találták meg? Hogy tudta Steubens olyan gyorsan elvinni és eltemetni a hullákat? Vajon volt bűntársa? Hogyan vitte véghez? Egyáltalán, mit keresett az a négy ember az erdőben éjnek idején? Az emberek a mai napig, Wayne letartóztatása után tizennyolc évvel is, arról beszélnek, hogy „szellemek" járnak a fák között - vagy egy titkos szekta tagjai élnek egy elhagyott viskóban, esetleg elmegyógyintézetből szökött őrültek, vagy kampókezű emberek, vagy balul sikerült tudományos kísérletek alanyai. A mumusról suttognak, megtalálták a tábortűz nyomait, amely körül ott vannak szétszórva a megevett gyerekek csontjai. Azt mondják, éjszakánként még mindig hallani, ahogy Gil Perez és a nővérem, Camille bosszúért üvölt. Sok éjszakát töltöttem egyedül a fák között. Soha senkit nem hallottam üvölteni. A tekintetem átsiklott Margót Green és Doug Billingham fotóján. A következő a nővéremé volt. Legalább egymilliószor láttam már azt a felvételt. A média imádta, mert olyan csodálatosan hétköznapinak látszott rajta. A szomszéd kislány, a kedvenc bébiszitterünk, a kedves kis kamasz, aki a mellettünk álló házban lakik. De Camille nem ilyen volt. Volt benne valami huncutság, és olyan nemtörődöm volt a mosolya, hogy a fiúk önkéntelenül hátrahőköltek tőle. Az a kép annyira nem ő volt. Camille sokkal több volt annál. És lehet, hogy épp ezért kellett meghalnia. Rá akartam térni az utolsó fényképre, Gil Perezére, de megakadt valamin a szemem. A szívem kihagyott egy ütemet. Tudom, hogy közhelyesen hangzik, de így éreztem. Rápillantottam a Manolo Santiago zsebében talált aprópénzre, és akkor megláttam. Mintha egy kéz benyúlt volna a mellkasomba, és olyan erővel szorította volna meg a szívemet, hogy nem tudott többé verni. Hátratántorodtam.

- Mr. Copeland? A kezem önálló életre kelt. Figyeltem, ahogy az ujjaim megfogják, és a szememhez emelik. Egy gyűrű volt. Egy lány gyűrűje. Gil Perez fényképére pillantottam. A fiúéra, akit a nővéremmel együtt meggyilkoltak a fák között. Bevillantak a húsz évvel korábbi események. Eszembe jutott a sebhely.

- Mr. Copeland?

- Mutassák a karját - mondtam.

- Tessék?

- A karját. - Visszafordultam az ablak felé, és a holttestre mutattam.

- Mutassák a nyavalyás karját! York intett Dillonnak. Dillon megnyomta a mikrofon gombját.

- Látni akarja a pasas karj át.

- Melyiket? - kérdezte a nő a hullaházból. Rám néztek.

- Nem tudom - feleltem. - Mindkettőt. A nő értetlen arcot vágott, de engedelmeskedett. Hátrahúzta a lepedőt. A mellkasa most már szőrös volt. Nagyobb volt, legalább tizenöt kilóval nehezebb, de ebben nem volt semmi meglepő. Megváltozott. Mindannyian megváltoztunk. De nem ezt kerestem. A karjára voltam kíváncsi, hogy ott van-e az a sebhely. Ott volt. A bal karján. Nem nyögtem fel, vagy ilyesmi. Mintha a valóság egy részét kihúzták volna a lábam alól. Egyszerűen túl zsibbadt voltam ahhoz, hogy bármit is reagáljak. Csak álltam ott szótlanul.

- Mr. Copeland?

- Ismerem ezt az embert - mondtam.

- Ki ez? Az újságkivágáson lévő képre mutattam.

- A neve Gil Perez.

MÁSODIK FEJEZET

Volt idő, amikor Lucy Gold, az angol irodalom és a pszichológiatudományok doktora imádta a fogadóórákat. Ilyenkor lehetősége nyílt négyszemközt beszélgetni a hallgatókkal, és közelebbről is megismerni őket. Szerette, amikor a csendes, visszahúzódó lányok, akik mindig a hátsó padban ültek, lehajtott fejjel jegyzeteltek, és a hajuk úgy lógott az arcuk elé, mint valami védőháló - szerette, amikor ezek az emberek megjelentek az ajtóban, ráemelték a tekintetüket, és kiöntötték neki a szívüket. De legtöbbször, akárcsak most, csak a nyalizósok bukkantak fel, azok, akik úgy gondolták, a jegyük kizárólag attól függ, hogy mennyi lelkesedést mutatnak a téma iránt. Azt hitték, minél többet mutatják az arcukat, annál jobb jegyet kapnak, mintha az extrovertált személyiségeket nem jutalmazná meg így is eléggé ez az ország.

- Gold tanárnő - kezdte a Sylvia Potter nevű lány. Lucy elképzelte, milyen lehetett a lány néhány évvel korábban, a középiskolában. Valószínűleg ahhoz az idegesítő típushoz tartozott, aki végignyafogja a dolgozatok előtti reggeleket, hogy biztosan meg fog bukni, aztán az övé lesz a legjobb, önelégült mosollyal veszi át a csillagos ötös dolgozatát, az óra fennmaradó részében pedig a jegyzetfüzetébe körmöl.

- Igen, Sylvia?

- Amikor ma felolvasta azt a Yeats-idézetet, az annyira, de annyira megható volt. Nemcsak maguk a szavak, hanem ahogy előadta, mint egy hivatásos színész. Lucy Gold alig tudott uralkodni magán, hogy ne szóljon közbe: Jól van, ugorjunk", de mosolygott tovább rendületlenül. Nem volt könnyű feladat. Az órájára pillantott, és rögtön el is szégyellte magát miatta. Sylvia csak egy igyekvő diák volt. Semmi több. Mindannyian a magunk módján próbálunk boldogulni, alkalmazkodni és túlélni. Sylvia módszere valószínűleg okosabb és kevésbé önpusztító volt, mint a többségé.

- Szívesen írtam a házi dolgozatot is - mondta.

- Ennek örülök - felelte Lucy.

- Az enyém volt az. tudja, az első alkalom, ha érti, mire gondolok. Lucy bólintott.

- Név nélkül és szigorúan bizalmasan kezeljük őket, emlékszel?

- Persze, persze. - A lány lesütötte a szemét. Lucy ezen elcsodálkozott. Sylvia soha nem szokta lesütni a szemét.

- Esetleg ha mindet elolvastam - mondta Lucy -, ha akarod, beszélhetünk a tiédről. Négyszemközt. A lány még mindig nem emelte fel a fejét.

- Sylvia?

- Oké - felelte a lány alig hallhatóan.

A fogadóóra véget ért. Lucy haza akart menni. Igyekezett, hogy ez ne hallatsszon a hangján.

- Akarsz róla beszélgetni most?

- Nem. Sylvia még mindig a padlót nézte.

- Hát, akkor - mondta Lucy, és látványosan az órájára pillantott -, tíz perc múlva tanszéki megbeszélésem van. Sylvia feláll.

- Köszönöm, hogy időt szakított rám.

- Ez csak természetes, Sylvia. Úgy tűnt, Sylvia akar még mondani valamit. De nem mondott. Öt perccel később Lucy az ablaknál állt, és az iskolaudvart nézte. Sylvia kisétált az ajtón, megtörölte a szemét, felemelte a fejét, és mosolyt erőltetett az arcára. Átvágott a campus udvarán. Lucy látta, ahogy odaint néhány diáktársának, csatlakozik egy csoporthoz, majd elvegyül a tömegben. Lucy elfordult az ablaktól. Meglátta magát a tükörben, és egyáltalán nem tetszett neki a látvány. Ez a lány tényleg segítséget kért tőle? Valószínűleg, Luce, te pedig úgy tettél, mintha meg sem hallanád. Szép munka volt. Leült az íróasztalához, és kihúzta az alsó fiókot. Ott volt a vodka. A vodkában az a legjobb, hogy nem érezni a szagát. Kinyílt az irodája ajtaja. A férfinak, aki belépett, hosszú fekete haja volt, amit a füle mögé tűrve hordott, hogy látsszon a rengeteg fülbevalója. Borostás volt, de jól állt neki, a maga idősödő tinisztár módján még jóképű is volt. Az állában egy ezüstpiercinget viselt, a tekintete gúnyosan méricskélt mindent és mindenkit, nadrágját egy szegekkel kivert öv tartotta, a nyakára pedig az volt tetoválva, hogy „NUMERABAJNOK".

- Nagyon dögös vagy ma - mondta, és a legszebb mosolyát villantotta Lucyre. - Kösz, Lonnie. - Komolyan mondtam. Nagyon dögös. Lonnie Berger volt Lucy asszisztense, noha egyidősek voltak. Lonnie beleragadt az oktatási rendszer csapdájába, még egy diploma, még egy év a campusban, közben azonban egyre több lett a ránc a szeme körül. Lonnie-nak elege volt az egyetem politikailag korrekt szexuális rendszabályaiból, és úgy döntött, hogy a maga módján igyekszik aláásni a rendszert: minden nőt lefektet, akit csak tud.

- Kicsit nagyobb dekoltázst kellene hagynod, vagy felvenni egy olyan újfajta push-upos melltartót - folytatta Lonnie.

- Biztos, hogy a fiúk jobban odafigyelnének az óráidon.

- Pont ez a célom.

- De komolyan, főnök, mikor volt utoljára?

- Nyolc hónapja, hat napja és kábé

- Lucy az órájára nézett - négy órája. Lonnie felnevetett.

- Most csak viccelsz velem, ugye? Lucy nem felelt.

- Kinyomtattam a házi dolgozatokat - mondta a férfi. A szigorúan bizalmas, névtelen dolgozatokat. Tartott egy kurzust az egyetemen, amelynek az volt az elnevezése, hogy Kreatív érvelés, és a pszichológiai traumákat próbálta kombinálni a kreatív írással és a filozófiával. Lucy imádta ezt az óráját. A mostani feladat a következő volt: mindenkinek le kellett írnia egy traumatikus eseményt az életéből - valami olyat, amit normál körülmények között senkinek nem mondana el. Név nélkül. Nem kapnak rá osztályzatot. Ha a szerző engedélyt ad rá a dolgozat végén, akkor Lucy néhány sort felolvas belőle a csoportnak vitaindítóként - de akkor is név nélkül.

- Elkezdted olvasni őket? - kérdezte.

Lonnie bólintott, és leült a székre, amelyet néhány perccel ezelőtt még Sylvia foglalt el. Lábát felrakta az asztalra.

- A szokásos - mondta.

- Rossz erotika?

- Inkább soft pornó.

- Mi a különbség?

- Kutya legyek, ha tudom. Meséltem már az új csajomról?

- Nem.

- Elbűvölő.

- Aha.

- Komolyan mondom. Pincérnő. A legjobb bőr, akivel valaha randiztam.

- És ez miért is érdekel engem?

- Mert féltékeny vagy?

- Valóban - mondta Lucy. - Csak erről lehet szó. Ideadnád a dolgozatokat? Lonnie átnyújtott neki néhányat. Mindketten belemerültek az olvasásba. Öt perccel később Lonnie megrázta a fejét.

- Mi az? - kérdezte Lucy.

- Hány évesek ezek a gyerekek? - kérdezte Lonnie.

- Húsz körül, nem?

- De.

- És a szexuális kalandjaik mindig órákig tartanak? Lucy elmosolyodott.

- Élénk a fantáziájuk.

- Amikor te fiatal voltál, a fiúk bírták ennyi ideig?

- Most sem bírják - felelte. Lonnie felvonta a szemöldökét.

- Ez azért van, mert olyan dögös vagy. Képtelenek uralkodni magukon. Te vagy az oka, de tényleg.

- Hmmm - Lucy az alsó ajkához érintette a ceruzája végét.

- Nem ez az első alkalom, hogy elsütöd ezt a dumát, igaz?

- Gondolod, hogy kerítenem kellene egy újat? Ehhez mit szólsz: „Soha nem éreztem még ilyet, esküszöm!"? Lucy olyan hangot adott, mint egy duda.

- Sajnálom, próbálja újra.

- A francba.

Folytatták az olvasást. Lonnie egyszer csak füttyentett egyet, és megrázta a fejét.

- Lehet, hogy egyszerűen csak rossz korba születtünk.

- Kétségkívül.

- Luce? - Felnézett a kezében tartott dolgozatból.

- Tényleg szükséged lenne már egyre.

- Aha.

- Szívesen kisegítelek. Tudod, semmi kötelezettség.

- És mi lesz Miss Elbűvölő Pincérnővel?

- Nyitott kapcsolatban élünk.

- Értem.

- Amit javaslok, az pusztán fizikai dolog. Egy kis közös testmozgás, ha érted, mire gondolok.

- Csss, olvasok.

Lonnie vette a lapot, és elhallgatott. Egy fél órával később előrehajolt, és Lucyre nézett.

- Mi az?

- Ezt olvasd el - mondta.

- Miért?

- Csak olvasd el, jó? Lucy vállat vont, és félrerakta a dolgozatot, amelyet éppen olvasott - egy újabb sztori egy lányról, aki berúgott a fiújával, és végül édeshármas lett a dologból. Lucy sok ilyen történetet olvasott már. Úgy tűnt, hogy alkohol nélkül nem alakulhat ki édeshármas. De egy perccel később megfeledkezett erről. Elfelejtette, hogy egyedül él, hogy nincs igazi családja, hogy egyetemi tanár, hogy az irodájában van, amely az iskolaudvarra néz, vagy hogy Lonnie még mindig ott ül vele szemben. Lucy Gold eltűnt. A helyén pedig már fiatalabb nő ült, egy lány, más névvel, egy lány, a felnőttkor küszöbén, de igazából még kamaszként: Tizenhét éves voltam, amikor ez történt. Egy nyári táborban voltam. Tábori segédfelügyelőként dolgoztam. Nem volt nehéz megkapnom az állást, mert apám volt a tulajdonos... Lucy abbahagyta az olvasást. Megnézte a lap tetejét. Természetesen nem volt rajta név. A hallgatók e-mailben küldték el a dolgozataikat. Lonnie nyomtatta ki őket. Pont azért csinálták így, hogy ne lehessen kideríteni, ki küldte. Ez is része volt a dolognak. Semmiféle kockázatot nem kellett vállalniuk. Csak megnyomni a Küld gombot, és kész: Életem legjobb nyara volt. Legalábbis addig, az utolsó éjszakáig. Tudom, hogy soha többé nem fogom olyan jól érezni magam. Különös, nem? De tudom. Tudom, hogy soha többé az életben nem leszek olyan boldog. Soha többé. Megváltozott a mosolyom. Szomorúbb lett, mintha összetörték volna, és nem lehetne többé megragasztani. Szerelmes voltam egy fiúba azon a nyáron. R-nek fogom hívni a történetben. Egy évvel idősebb volt nálam. Az egész családja ott volt a táborban. A nővére ott dolgozott, és az apja volt a tábori orvos. De őket alig vettem észre, mert ahogy megpillantottam P. - t, éreztem, hogy a gyomrom görcsbe rándul. Tudom, mit gondol. Hogy ez csak egy ostoba nyári románc volt. De nem. És félek, hogy soha többé senkit nem fogok úgy szeretni, mint ahogy őt szerettem. Butaságnak tűnik. Mindenki ezt mondja. Lehet, hogy igazuk is van. Nem tudom. Még mindig olyan fiatal vagyok. De nem érzem magam annak. Mintha csak egyetlen esélyem lett volna a boldogságra, és azt elszalasztottam volna. Lucy úgy érezte, mintha egy jeges kéz markolt volna a szívébe, és egyre erősebben szorítaná. Egy éjjel kimentünk a fák közé. Nem lett volna szabad. Szigorú szabályok voltak erre vonatkozóan. Senki nem ismerte nálam jobban a szabályokat. Kilencéves korom óta minden nyaramat itt töltöttem. Apám akkor vette meg a tábort. De aznap P. volt az éjszakai ügyeletes. És mivel apám volt a tulajdonos, nekem mindenhová szabad bejárásom volt. Okos, mi? Két kölyök vigyáz a többi táborlakóra? P. nem akart menni, mert azt gondolta, hogy vigyáznia kell a többiekre, de én tudtam, hogyan csábítsam el. Most már persze bánom. De megtettem. Szóval kimentünk az erdőbe, csak mi ketten. Egyedül. Hatalmas egy erdő. Ha valaki letér az ösvényről, örökre eltévedhet benne. Hallottam történeteket gyerekekről, akik kimentek, és soha nem tértek vissza. Állítólag néhányan még mindig ott kóborolnak, és úgy élnek, mint a vadállatok. Vannak, akik azt mondják, hogy meghaltak, vagy még rosszabb történt velük. Tudja, hogy van ez, amikor a tábortűz körül elkezdenek sztorizgatni. Régebben csak nevettem az efféle történeteken. Soha nem ijedtem meg tőlük. Most még a gondolattól is kiráz a hideg. A fák között sétáltunk. Tudtam az utat. P. a kezemet fogta. Az erdő nagyon sötét volt. Három méterre sem lehetett ellátni. Zizegő hangot hallottunk, és rájöttünk, hogy valaki van a fák között. Megdermedtem, de emlékszem, hogy P. elmosolyodott a sötétben, és megrázta a fejét. Az egyetlen oka annak, ha a táborlakók kiszöktek az erdőbe, AZ volt. A tábor koedukált volt, de éjszakára a lányok és a fiúk el voltak különítve egymástól. Csak a fák között találkozhattak zavartalanul. P. felsóhajtott.

- Jobb lesz, ha utánanézek - mondta. Vagy valami ilyesmit. Nem emlékszem pontosan a szavaira. De én nem akartam. Vele akartam lenni. A zseblámpámból kifogyott az elem. Most is emlékszem rá, milyen szaporán vert a szívem, ahogy lépkedtünk a fák között. Ott voltam a sötétben, kézen fogva a fiúval, akit szeretek. Tudtam, hogy elolvadok, ha hozzám ér. Ismeri ezt az érzést? Amikor öt percet sem bír ki nélküle? Amikor mindenről őjut az eszébe? Amikor csinál valamit, és az első gondolata az, hogy: „ Ő vajon mit szólna hozzá?" Őrült egy érzés. Csodálatos, de egyben fájdalmas is. Olyan félelmetesen sebezhető lesz tőle az ember.

- Csss - suttogja. - Álljunk meg. Megállunk. P. behúz egy fa mögé. Két kezébe fogja az arcomat. Nagy kezei vannak, és imádom, ahogy hozzám ér. Felemeli a fejem, és megcsókol. Érzem, ahogy vibrálni kezd az egész testem. Elveszi a kezét az arcomról. Megfogja az oldalamat, közvetlenül a mellem alatt. Hangosan felnyögök. Csókolóztunk. Szenvedélyesen. Szerettünk volna belebújni egymásba. Úgy éreztem, mintha az egész testem lángolna. Bedugta a kezét a pólóm alá. Megfeledkeztem a zizegésről. De most már tudom. Utánuk kellett volna mennünk. Meg kellett volna állítanunk őket. De nem tettük. Inkább szeretkeztünk. Annyira el voltunk foglalva egymással, és azzal, amit csináltunk, hogy először meg sem hallottam a sikolyokat. Azt hiszem, P. sem. De a sikoltozás nem maradt abba. Tudja, milyen az, amikor az emberek halálközeli élményekről számolnak be? Ez pontosan olyan volt, csak fordítva. Mintha egy csodálatos fény felé haladtunk volna, de a sikolyok, mint valami kötél, húztak vissza minket, akaratunk ellenére. Abbahagytuk a csókolózást. És tudja, mi a legszörnyűbb benne? Soha többé nem csókolt meg. Lucy lapozott volna, de nem volt tovább. Felemelte a fejét.

- Hol a többi?

- Ennyi az egész. Azt mondtad, küldjék részletekben, emlékszel? Most ennyi jött. Lucy ismét a lapokra nézett.

- Jól vagy, Luce?

- Te értesz a számítógépekhez, igaz, Lonnie? A férfi ismét felvonta a szemöldökét.

- A nőkhöz jobban.

- Úgy nézek ki, mint aki olyan hangulatban van?

- Jól van, jól van. Igen, értek a számítógépekhez. Miért?

- Muszáj megtudnom, ki írta ezt.

- De.

- Muszáj - ismételte - megtudnom, ki írta ezt. Lonnie elkapta a pillantását. Néhány pillanatig tanulmányozta az arcát. Lucy tudta, mit akar mondani. Hogy ezzel mindent elárulnak. Szörnyű történeteket olvastak már, apa-lánya vérfertőzést és más hasonló eseteket, de sosem próbálták kinyomozni, ki írta.

- Elmondod, miről van szó? - kérdezte Lonnie.

- Nem.

- De mégis azt akarod, hogy szegjek meg minden szabályt, amit felállítottunk?

- Igen.

- Ennyire komoly a dolog? Lucy nem válaszolt.

- A pokolba is - mondta Lonnie. - Megnézem, mit tehetek.

HARMADIK FEJEZET

- Azt mondtam, hogy ez itt Gil Perez - ismételtem meg.

- A srác, aki a nővérével együtt meghalt húsz évvel ezelőtt?

- Nagyon úgy fest, hogy mégsem halt meg - mondtam. Látszott rajtuk, hogy nem hisznek nekem.

- Talán a testvére - próbálkozott York.

- A nővérem gyűrűj ével?

- Ez nem egy ritka gyűrű - szólt közbe Dillon. - Húsz évvel ezelőtt mindenki ilyet hordott. Szerintem a húgomnak is volt egy ilyenje. A tizenhatodik születésnapjára kapta, ha jól emlékszem. A nővéréé gravírozva volt? - Nem.

- Akkor nem tudhatjuk biztosan. Beszélgettünk még egy ideig, de előbbre már nem jutottunk. Tényleg nem tudtam semmit. Majd jelentkeznek, mondták. Megkeresik Gil Perez családját, hátha tudja valaki azonosítani. Nem tudtam, mitévő legyek. Elveszettnek, tompának és zavarodottnak éreztem magam. A BlackBerrymen és a mobilomon egy sereg üzenet várt. Elkéstem a karrierem legfontosabb ügyének a megbeszéléséről. Két gazdag, egyetemista srácot, akik a tehetős Short Hill kertvárosban laktak, azzal vádoltak, hogy megerőszakoltak egy tizenhat éves afro-amerikai lányt Irvingtonból. A lányt úgy hívták, hogy Chamique Johnson. A per már elkezdődött, aztán elnapolták, és most abban reménykedtem, hogy sikerül megegyeznem a védelemmel egy letöltendő börtönbüntetésben, mielőtt újrakezdjük. A zsaruk elvittek a newarki irodámba. Tudtam, hogy a védelem képviselői azt fogják gondolni, hogy a késésem csak egy olcsó trükk, de nem tudtam mit csinálni. Amikor beléptem az irodába, a két védőügyvéd már ott volt. Egyikük, Mort Pubin, régi ismerősöm, felugrott, és kiabálni kezdett velem:

- Te szemétláda! Tudod, hány óra van? Mi?

- Mort, lefogytál?

- Ne szórakozz velem!

- Várj, nem is. Magasabb lettél, igaz? Megnőttél. Mint egy igazi kisfiú.

- A tiédet is, Cope. Egy órája várunk rád! A másik ügyvéd, Flair Hickory, csak ült keresztbe vetett lábbal, és nem szólt egy szót sem. Nekem Flairre kellett odafigyelnem. Mort hangos volt, ellenszenves és hivalkodó, Flair viszont a város legrettegettebb védőügyvédje. Egyáltalán nem olyan volt, mint ahogy azt egy ügyvédtől elvárná az ember. Először is Flair - esküdött rá, hogy ez a valódi neve, de nekem voltak kétségeim - homokos volt. Oké, ez még nem olyan nagy dolog. Rengeteg homokos ügyvéd van, de Flair nagyon az volt, mint Boy George és Liza Minelli szerelemgyereke, aki gyerekkorában minden este Barbra Streisand-dalokat hallgatott lefekvés előtt. Flairnek esze ágában sem volt titkolni ezt a tárgyalóteremben - inkább szándékosan rájátszott. Hagyta Mortot, hadd dühöngjön még néhány percig. Kinyújtotta az ujjait, és ellenőrizte a körmeit. Úgy tűnt, elégedett a látványnyal. Azután felemelte a kezét, és csendre intette Mortot. - Elég - mondta Flair. Lila öltöny volt rajta. Vagy padlizsánszínű, meg nem tudnám mondani. A színskála nem az erősségem. Az ing ugyanolyan színű volt, akárcsak a nyakkendő. És a zsebkendője is. Sőt - Uramisten! - még a cipője is. Flair észrevette, hogy az öltözékét tanulmányozom.

- Tetszik? - kérdezte.

- Mintha Barney beállt volna a Village People-be - mondtam. Flair összevonta a szemöldökét.

- Mi a baj?

- Barney, Village People - mondta, és lebiggyesztette az ajkát.

- Tudna mondani még egy ilyen avítt, gyermeteg példát?

- Eredetileg a lila Teletubbyt akartam, de elfelejtettem a nevét.

- Tinky Winky. Gratulálok. - Keresztbefonta a karját, és felsóhajtott.

- Most, hogy így együtt vagyunk ebben a szép kis hetero-dekorációs irodában, mi lenne, ha elengednék végre a védenceinket, és mindannyian hazamennénk? A szemébe néztem.

- Ők voltak azok, Flair. Nem tagadta.

- Tényleg ki akarja ültetni a tanúk padjára azt a kis prostit? Meg akartam védeni, de aztán rájöttem, hogy Flair is nagyon jól tudja, mi történt, ezért csak ennyit mondtam:

- Igen. Flair próbálta mosolygás nélkül megállni.

- Ízekre fogom szedni - mondta. Nem feleltem. Tudtam, hogy ízekre fogja szedni. Ez volt a nagy trükkje. A szemed láttára boncolhatott fel valakit élve, és mégsem tudtad nem kedvelni. Láttam már munka közben. Az ember azt gondolná, hogy az esküdtek között biztosan van egy-két homofób, aki majd utálni fogja. De Flair esetében ez nem így működött. A női esküdtek legszívesebben elmentek volna vele vásárolni, és közben kipanaszkodták volna magukat a férjükről. A férfiak pedig olyan ártalmatlannak találták, hogy meg sem fordult a fejükben, hogy ez a fickó bármivel is át tudná verni őket. Halálosan hatékony volt.

- Mire játszik, Flair? - kérdeztem.

- Idegesek vagyunk, mi? - kérdezett vissza vigyorogva.

- Csak szeretnék megóvni egy megerőszakolt áldozatot magától.

- Tőlem? - Kezét teátrális mozdulattal a mellkasára tette. - Micsoda sértés! Csak néztem szótlanul. Közben nyílt az ajtó. Loren Muse lépett be, a főnyomozóm. Muse velem egykorú volt, a harmincas évei közepén járt, és gyilkossági nyomozó volt az elődöm, Ed Steinberg alatt. Muse szó nélkül leült. Visszafordultam Flair felé.

- Mit akar? - kérdeztem újra.

- Először is - mondta Flair -, azt akarom, hogy Ms. ChamiqLie Johnson kérjen bocsánatot, amiért megrágalmazott két minden gyanú felett álló fiatal fiút. Erre sem mondtam semmit.

- De abba is belemegyünk, ha haladéktalanul ejtik a vádakat.

- Szép álmokat!

- Cope, Cope, Cope - mondta Flair a fejét rázva.

- Azt mondtam, nem.

- Elbűvölő, amikor ilyen macsó, de ezt tudja is magáról, nem igaz?

- Flair Loren Muse-ra nézett. Mélységes döbbenet ült ki az arcára.

- Uramatyám, mi van magán? Muse az ügyvéd felé fordult.

- Tessék?

- Az öltözéke. Mint valami rémisztő új reality-show: Egy rendőrnő ruhatára. Istenem. És az a cipő.

- Nagyon praktikus - mondta Muse.

- Drágám, a divat első számú szabálya: a cipőés a praktikus szó soha nem szerepelhet ugyanabban a mondatban. - Majd anélkül, hogy az arckifejezése megváltozott volna, Flair ismét felém fordult. - Védenceim elismerik, hogy hibát követtek el, és maga beéri egy felfüggesztettel.

- Nem.

- Mondhatok két szót?

- Ha az nem a cipőés a praktikus, akkor igen.

- Nem, attól tartok, hogy a maga számára valami sokkal borzalmasabb: Cal és Jim. Elhallgatott. Muse-ra pillantottam. Kényelmetlenül fészkelődött a székén.

- Két apró kis név - folytatta Flair csingilingi hangon.

- Cal és Jim. Zene füleimnek. Tudja, miről beszélek, Cope?

Nem haraptam rá a csalira.

- Az állítólagos áldozat vallomásában. ugye olvasta a vallomást, vagy nem? . szóval a vallomásban egyértelműen az szerepel, hogy a két elkövető neve Cal és Jim.

- Ez semmit sem jelent.

- Idehallgasson, édesem - és próbáljon jól figyelni, mert azt hiszem, ez nagyon fontos az ügy szempontjából a védenceim neve Barry Marantz és Edward Jenrette. Nem Cal és Jim. Barry és Edward. Mondja utánam hangosan! Gyerünk, menni fog. Barry és Edward. Mondja, hasonlít ez arra, hogy Cal és Jim? Mort Pubin válaszolt helyettem.

- Nem, Flair, egyáltalán nem - mondta vigyorogva. Nem szóltam semmit.

- Márpedig a maga áldozatának ez áll a vallomásában - folytatta Flair.

- Hát nem csodálatos? Várjon, mindjárt megtalálom. Szeretném felolvasni. Mort, nálad van? Add csak ide. - Flair feltette az olvasószemüvegét. - A két fiú, akik tették. A nevük Cal és Jim. Leeresztette a papírt, és úgy nézett fel, mint aki arra vár, hogy megtapsolják.

- Barry Marantz spermáját megtalálták benne - mondtam.

- Ah, igen, de a fiatal Barry - egyébként nagyon jóképű srác - maga is bevallotta, hogy volt szexuális kapcsolata Ms. Johnsonnal aznap este. Erőszakról azonban szó sem volt. Mindannyian tudjuk, hogy Chamique ott járt a házban - ez nem vita tárgya, ugye? Nem tetszett a dolog, de azért válaszoltam neki:

- Nem, ez nem vita tárgya.

- Abban is egyetértünk, hogy Chamique Johnson sztriptíztáncosként már járt ott egy héttel korábban.

- Egzotikus táncosként - javítottam. Flair ezt válaszra sem méltatta.

- Aztán visszatért. Pénz ezúttal nem cserélt gazdát. Ebben is egyetértünk, igaz?

- Most már meg sem várta, hogy válaszoljak. - Tudok hozni legalább öt-hat tanút, aki eskü alatt vallja, hogy a kis hölgy nagyon szívélyesen viselkedett Barryvel. Ugyan már, Cope. Egyszer már jártunk itt. A lány egy sztriptíztáncos. Ráadásul kiskorú. Beszökött egy egyetemi kanmurira. Az egyik jóképű, gazdag srác lefektette. Aztán kidobta, vagy nem hívta fel, vagy mit tudom én. A csaj pedig beguailt.

- Ja, és összeverte saját magát - mondtam. Mort ököllel az asztalra csapott.

- Csak az árát akarja felsrófolni - mondta Mort.

- Ne most, Mort - szólt rá Flair.

- Picsába vele! Mindannyian tudjuk, hogy erre megy ki a játék. Azért nem száll le róluk, mert tudja, hogy tele vannak pénzzel. - Mort elővette a legmarconább nézését. - Tudod, hogy annak a kis kurvának van már priusza? Chamique - olyan gúnyosan elnyújtva ejtette ki a nevét, hogy legszívesebben orrba vágtam volna -már szerzett magának ügyvédet. Hogy megfejje a mi két fiunkat. Az a kis kurva megérezte a pénzszagot. Ennyi az egész. Pénzt akar.

- Mort? - mondtam.

- Tessék?

- Csss, most a nagyok beszélgetnek. Mort gúnyosan elvigyorodott.

- Nagyon vicces vagy, Cope. Vártam.

- Csak ezért emelsz vádat ellenük, mert gazdagok. És ezt te is tudod. Játszod itt a gazdagok a szegények ellen lemezt a médiának. Ne tegyél úgy, mintha nem ezt csinálnád! Tudod, mi az, ami a legjobban felidegesít benne? Tudod, mi az, amivel tényleg tele van a tököm? Ez már a második ember ma délelőtt, akinek tele van velem a töke. Micsoda nagy nap!

- Halljuk, Mort.

- Hogy ez teljesen elfogadott a társadalmunkban - mondta.

- Micsoda?

- Utálni a gazdagokat. - Mort dühödten az ég felé lendítette a két karját.

- Állandóan csak ezt hallani. „Utálom, mert olyan gazdag." Ez egy elfogadott, sőt támogatott előítélet - utálni a gazdagokat. Ha egyszer azt mondanám, hogy „rühellem a szegényeket", rögtön keresztre feszítenének. De gyalázni a gazdagokat? Nyugodtan, hívd a haverodat is! A gazdagokat mindenki utálhatja.

- Igazad van, szörnyű lehet nekik.

- Kapd be, Cope!

- Nem, komolyan beszélek. Trump, Gates vagy Halliburton. Szegényekkel jól elbánt az élet. Össze kellene fogniuk. Flair Hickory felemelkedett a székéből. Mint egy színész. Félig-meddig arra számítottam, hogy pukedlizni fog.

- Szerintem végeztünk. Viszlát holnap, szépfiú. Maga meg.

- Loren Lise-ra nézett, kinyitotta a száját, becsukta, majd megborzongott.

- Flair? Felém fordult.

- Az a Cal és Jim dolog - mondtam.

- Az csak azt bizonyítja, hogy igazat mond.

- Miért is? - kérdezte Flair mosolyogva.

- A fiainak volt esze. Calnek és Jimnek szólították egymást, hogy Chamique majd ezt mondja. Felvonta a szemöldökét.

- És?

- Mi másért mondaná ezt, Flair?

- Még mindig nem értem.

- Ha Chamique csak meg akarja fejni a maga védenceit, akkor miért nem az igazi nevüket használja? Miért talál ki egy párbeszédet Callel ésjimmel? Olvasta a vallomását. „Fordítsd meg, Cal!", „Lökd ide, Jim!", „Óh, Cal, ez tetszik neki." Miért találna ki ilyet? Mort ezt már nem bírta szó nélkül.

- Mert egy pénzéhes kis cafka, aki olyan ostoba, mint a föld! De láttam, hogy Flairnek szöget ütött a fejébe.

- Ennek így semmi értelme - folytattam. Flair odahajolt hozzám.

- Megmondom én, hogy mi a lényeg, Cope: nem is kell, hogy értelme legyen. Maga is tudja. Talán igaza van. Talán ez így nem áll össze. De ez csak zavarhoz vezet. Márpedig a zavar az én leghűségesebb segítőtársam, mert mindig ott jár a nyomában Miss Kétely. - Elmosolyodott. - Szerezzen valami kézzelfogható bizonyítékot! Vagy tudja, mit, engedje oda azt a lányt, de nem fogom visszafogni magam. Kivégzem. És ezt maga is nagyon jól tudja. Elindultak az ajtó felé.

- Na pá, barátocskáim. Viszlát a bíróságon!

NEGYEDIK FEJEZET

Muse és én néhány percig nem szóltunk semmit. Cal és Jim. A két név teljesen lelohasztott minket. A főnyomozó posztját szinte mindig férfiak töltötték be, általában egy mogorva, enyhén kiégett, pocakos nehézfiú, aki sok mindent látott már az évek során. Az ő feladata volt, hogy a naiv megyei ügyészt, aki ráadásul még politikai ambíciókkal is rendelkezik, elnavigálja Essex megye jogrendszerének útvesztőiben. Loren Muse körülbelül 150 centi magas volt, és annyit nyomhatott, mint egy negyedikes. Amikor Muse-t kineveztem, volt némi felzúdulás a régi motorosok között, de nekem is megvan a magam jól bejáratott előítélete: szívesen alkalmazok bizonyos életkorú, egyedülálló nőket. Keményebben dolgoznak, és sokkal lojálisabbak, mint mások. Tudom, tudom, de soha nem kellett még csalódnom az elméletemben. Egy egyedülálló nő, aki elmúlt már, mondjuk, harminchárom, csak a munkájának él, és hajlandó a munkaidején felül órákat áldozni még az életéből mindennap, amit egy családos nőtől hiába is várna az ember. Az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy Muse hihetetlenül tehetséges nyomozó volt. Szerettem megbeszélni vele a dolgokat. Most éppen a cipőjét tanulmányozta.

- Mi jár a fejében? - kérdeztem tőle.

- Tényleg olyan ronda ez a cipő? Várakozóan néztem rá.

- A képlet egyszerű - mondta. - Ha nem tudjuk megmagyarázni ezt a Cal és Jim dolgot, nekünk reszeltek. Felnéztem a plafonra.

- Mi az? - kérdezte Muse.

- Az a két név.

- Mi van velük?

- Miért? - kérdeztem, ki tudja, hányadszor.

- Miért pont Cal és Jim?

- Nem tudom.

- Kikérdezte újra Chamique-et?

- Igen. Teljesen következetes. Azt a két nevet használták. Azt hiszem, igaza van, főnök. Egyszerűen csak felvették alibiből - hogy a meséje teljesen idiótának tűnjön.

- De miért pont azt a két nevet?

- Talán csak véletlenül. Elkomorodtam.

- Valami nem stimmel, Muse.

- Tudom - bólintott.

Mindig jó voltam abban, hogy különválasszam a magánéletemet a munkámtól. Mindenkinek megy valamilyen szinten, de én különösen jó vagyok benne. Külön univerzumokat tudok létrehozni a saját világomon belül. Nem hagyom, hogy az egyik befolyásolja a másikat. Vannak, akik megnéznek egy gengszterfilmet, és nem értik, hogy a maffiózók hogy tudtak olyan kegyetlenek lenni az utcán, miközben otthon szerető családapák voltak. Én értem. Nekem is megvan ez a képességem. Nem vagyok büszke rá. Nem olyan jó tulajdonság ez. Megvéd, az igaz, de láttam már, milyen gaztetteknek lehet a kiindulópontja. Az elmúlt fél órára tehát sikerült a háttérbe szorítanom a kézenfekvő kérdést: ha Gil Perez egész idő alatt életben volt, hol bujkált? Mi történt aznap éjjel a fák között? És természetesen a legnagyobb kérdés: ha Gil Perez túlélte azt a szörnyű éjszakát. Vajon a nővérem is túlélte?

- Cope? Muse volt az.

- Mi a baj?

El akartam neki mondani. De nem most. Előbb végig kellett gondolnom. Kitalálni, hogy mi micsoda. Megbizonyosodni róla, hogy az valóban Gil Perez holtteste volt-e. Felálltam, és elindultam Muse felé.

- Cal és Jim - mondtam. - Ki kell derítenünk, mi a fenéről van itt szó, méghozzá gyorsan! A feleségem nővére, Greta és a férje, Bob egy új házban lakott, amely szinte pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az összes kertvárosi ház Amerikában. A telkek túl kicsik voltak a rajtuk terpeszkedő hatalmas épületeknek. A házak alakja és színe változó volt, mégis mindegyik ugyanúgy nézett ki. Minden egy kicsit túl volt spilázva, igyekeztek patinás külsőt kölcsönözni az épületeknek, de ezzel csak azt érték el, hogy még mesterkéltebbnek tűnt mindegyik. Gretával előbb találkoztam, mint a feleségemmel. Anyám elszökött, mielőtt betöltöttem volna a húszat, de emlékszem, mit mondott néhány hónappal az előtt, hogy Camille eltűnt volna a fák között. Mi voltunk a legszegényebbek a környéken. Négyéves voltam, amikor bevándoroltunk a Szovjetunióból. Eleinte jól indultak a dolgok - hősként érkeztünk meg az USA-ba -, de aztán hamar rosszra fordult minden. Egy háromcsaládos ház legfelső szintjén laktunk Newarkban, de a Columbia High-ba jártunk iskolába, West Orange-ba. Apám, Vlagyimir Copinszkij (Copelandre változtatta a nevét) Leningrádban orvos volt, de itt nem fogadták el a végzettségét. Végül szobafestőként tudott elhelyezkedni. Anyám, egy Natasha nevű törékeny szépség, arisztokrata egyetemi tanárok egykor büszke és művelt lánya, gazdag családok otthonában takarított Short Hillsben és Livingstonban, de sehol sem bírta hosszú ideig. Aznap a nővérem, Camille, hazajött az iskolából, és incselkedve bejelentette, hogy a környék leggazdagabb lánya szerelmes belém. Anyám ettől teljesen izgalomba jött.

- Hívd el randizni - mondta nekem.

- Láttad már, hogy néz ki? - kérdeztem fintorogva.

- Láttam.

- Akkor te is tudod - mondtam egy tizenhét éves minden kegyetlenségével -, hogy egy bányarém.

- Van egy régi orosz mondás - ellenkezett anyám, és felemelte az ujját.

- Egy gazdag lány mindig szép, ha feláll a pénzére. Ez volt az első, ami eszembe jutott, amikor Gretával megismerkedtem. A szülei -korábbi apósom és anyósom, vagyis a lányom nagyszülei - tele vannak pénzzel. A feleségem beleszületett a gazdagságba. Minden letétbe van helyezve Cara számára. Én vagyok a végrendelet végrehajtója. Jane és én sokat beszélgettünk róla, hogy hány éves korában kapja meg a vagyonát. Nem szerettük volna, ha túl fiatalon jut ekkora összeghez, másfelől viszont mégiscsak az övé volt. Jane elképesztően gyakorlatias volt, miután megtudta, hogy halálos beteg. Én képtelen lettem volna rá. Sokat megtud az ember arról, akit szeret, ha az illetőnek meg vannak számlálva a napjai. Megtudtam, hogy a feleségem hihetetlenül erős és bátor asszony. A betegsége előtt soha nem gondoltam volna, hogy ekkora tartás van benne. És arra is rá kellett jönnöm, hogy bennem nincs. Cara és Madison, az unokahúgom, a kocsifelhajtón játszottak. A napok kezdtek egyre hosszabbak lenni. Madison az aszfalton ült, és szivarra emlékeztető krétadarabokkal rajzolgatott. A lányom egy olyan motorizált, lassú miniautóban ült, amiért manapság minden hat éven aluli gyerek meg van őrülve. Akinek azonban van, az sosem játszik vele. Csak a vendégek meg a barátaik. Kiszálltam a kocsiból, és odakiáltottam nekik:

- Hello, lányok!

Vártam, hogy a két hatéves kislány otthagyjon csapot-papot, és rohanjon

megölelni. Persze, még mit nem. Madison felém fordította a fejét, de a tekintete akkor sem lehetett volna közömbösebb, ha eltávolították volna a homloklebenyét. A saját lányom úgy tett, mint aki meg sem hallotta a hangomat. Cara körbekörbefurikázott a kis Barbie-dzsippel. Az akkumulátora gyorsan lemerült, és az elektromos motor hamar elkezdett köszörülni. Greta kinyitotta az ajtót.

- Hello!

- Hello - köszöntem. - Milyen volt a tornabemutató?

- Te is megnézheted - mondta Greta kezével árnyékolva a szemét.

- Az egészet felvettem videóra.

- Remek.

- Mit akart az a két hekus?

- Csak a szokásost - vontam meg a vállam. Nem hitt nekem, de nem erőltette a dolgot.

- Mindjárt kihozom Cara táskáját - azzal eltűnt az ajtó mögött. Munkások bukkantak fel a ház mögül. Bob és Greta úszómedencét csináltattak. Évek óta tervezték már, de meg akarták várni, míg Madison és Cara elég idősek lesznek ahhoz, hogy biztonságos legyen.

- Gyere - mondtam a lányomnak. - Mennünk kell.

Cara még mindig nem törődött velem, úgy tett, mint akit teljesen leköt a rózsaszín Barbie-dzsip surrogó hangja. Cara rettenetesen makacs volt. Szeretném azt mondani, hogy „mint az anyja", de az igazság az, hogy Jane a legtürelmesebb és -megértőbb ember volt, akivel valaha találkoztam. Elképesztő. A gyerekek mind a jó, mind a rossz tulajdonságaikat a szüleiktől öröklik. Cara esetében úgy tűnt, hogy az összes negatív tulajdonsága tőlem származott. Madison letette a krétát.

- Cara, gyere már! Cara ezt sem akarta meghallani. Madison vállat vont, és a hatévesek világfájdalmával felsóhajtott.

- Szia, Cope bácsi.

- Szia, drága. Jót játszottatok?

- Nem - mondta Madison, és csípőre tette kis ökleit.

- Cara soha nem játszik velem, mindig csak a játékaimmal.

Próbáltam megértőnek tűnni. Megjelent Greta a táskával.

- A házi feladatát már megcsináltuk - mondta.

- Köszönöm. Greta leintett.

- Cara, szívecském. Itt van apa.

Cara még mindig nem volt hajlandó tudomást venni rólam. Tudtam, hogy közeledik a hiszti. Azt hiszem, ezt is az apjától örökölte. A Disney-filmek világában az özvegy apa és kislánya között mindig varázslatosan jó a kapcsolat. Elég megnézni néhány gyerekfilmet - A kis hableány, A Szépség és a Szörnyeteg, Aladdin - és máris egyértelmű, hogy miről beszélek. A filmekben az, ha valakinek nincsen anyukája, kimondottan menő dolognak számít, ami, ha jobban belegondolunk, elég perverz. A valóságban egy kislánnyal nem sok rosszabb dolog történhet, mint hogy elveszíti az anyját. Megkeményítettem a hangomat.

- Cara, indulunk.

Az arca eltökélt volt - félkészültem a veszekedésre -, de szerencsére az istenek közbeavatkoztak. A Barbie-dzsip aksija felmondta a szolgálatot. A rózsaszín autó megállt. Cara megpróbálta tovább hajtani azzal, hogy előre-hátra hintázott benne, de a Barbie-járgány meg se moccant. Cara felsóhajtott, kiszállt a dzsipből, és elindult a kocsi felé.

- Köszönj el Greta nénédtől és az unokatestvéredtől! Megtette, de olyan morcos hangon, hogy azt még egy tinédzser is megirigyelte volna. Amikor hazaértünk, Cara kérdezés nélkül bekapcsolta a tévét, és elkezdte nézni a SpongyaBob egyik epizódját. Néha olyan érzésem van, mintha állandóan a SpongyaBob menne. Lehet, hogy van egy SpongyaBob csatorna? Ráadásul mintha mindig ugyanazt a három epizódot adnák. Ez azonban cseppet sem zavarja a gyerekeket. Mondani akartam valamit, de aztán meggondoltam magam. Pillanatnyilag én is egy kis nyugalomra vágytam. Át akartam gondolni Chamique Johnson megerőszakolásának és Gil Perez hirtelen felbukkanásának és meggyilkolásának ügyét is. Be kellett vallanom magamnak, hogy a nagy ügy, pályafutásom talán legnagyobb ügye, jelen pillanatban vesztésre áll. Nekiálltam vacsorát készíteni. Többnyire vagy elmegyünk valahová enni, vagy rendelünk valamit. Van egy bejárónőm, de ma volt a szabadnapja.

- Hot-doghoz mit szólnál?

- Mindegy. Megszólalt a telefon. Felvettem.

- Mr. Copeland? Tucker York nyomozó vagyok.

- Igen, nyomozó, miben segíthetek?

- Sikerült megtalálnunk Gil Perez szüleit. Éreztem, hogy erősebben szorítom a telefonkagylót.

- Azonosították a holttestet?

- Még nem.

- Mit mondtak nekik?

- Ne vegye sértésnek, Mr. Copeland, de ez nem olyan dolog, amit csak úgy elmondunk telefonon. „A halott fia egész idő alatt életben volt - de most agyonlőtték."

- Megértem.

- Szóval egyelőre nem sokat tudnak. Behozzuk őket, és megnézzük, hátha tudják azonosítani. Még egy kérdés: biztos benne, hogy Gil Perez az?

- Azt hiszem.

- Ugye tudja, hogy nekem ez nem elég?

- Tudom.

- Egyébként is késő van már. A társam és én már nem vagyunk szolgálatban. Holnap reggel elmegy egy emberünk Perezékért, és behozza őket.

- Akkor most csak udvariasságból hívott fel?

- Olyasmi. Megértem, hogy érdekli a dolog. És talán nem lenne haszontalan, ha holnap reggel maga is itt lenne, hátha felmerül valami kérdés.

- Hol?

- A hullaházban. Küldjünk valakit?

- Nem kell. Tudom az utat.

ÖTÖDIK FEJEZET

Néhány órával később lefektettem a lányomat. Cara esténként sosem hisztizik. Van egy kialakult rutinunk. Olvasok neki. Nem azért teszem, mert minden magazin ezt írja. Azért teszem, mert imádja. Soha nem alszik el közben. Minden este olvasok neki, de még egyszer sem szunnyadt el közben. Én már igen. Némelyik könyv szörnyű. Ott alszom el az ő ágyában. Hagyja, nem ébreszt fel. Egy idő után nem tudtam lépést tartani a könyvek iránti csillapíthatatlan étvágyával, ezért elkezdtem hangoskönyveket vásárolni. Elkezdem olvasni, azután meghallgathatja a kazetta egyik oldalát - általában negyvenöt percet -, mielőtt eljönne az elalvás ideje. Cara elfogadja, és szereti ezt a rendszert. Most éppen Roald Dahlt olvasok fel neki. Tágra nyílt szemmel hallgatja. Tavaly, amikor elvittem az Oroszlánkirály színházi előadására, vettem neki egy rettenetesen drága Timon babát. Azóta mindig azzal alszik el. Timon is minden este végighallgatja a mesét. Befejeztem az olvasást, és megpusziltam Cara arcát. Babasamponillata volt.

- Jó éjszakát, apa - mondta.

- Jó éjszakát, tökmag.

Gyerekek. Az egyik pillanatban úgy viselkednek, mint Médea, ha rossz kedve van, a másikban meg maguk a földre szállt angyalok. Bekapcsoltam a magnót, és leoltottam a villanyt. Átmentem a dolgozószobámba, és beindítottam a számítógépet. Otthonról is hozzá tudtam férni a benti gépemhez. Megnyitottam a Chamique Johnson-ügy aktáit, és nekiláttam újra átolvasni. Cal és Jim. Az áldozat nem kimondottan az a fajta volt, akit az esküdtek azonnal a szívükbe zárnak. Chamique tizenhat éves volt, és volt már egy törvénytelen gyereke. Kétszer tartóztatták le prostitúcióért, egyszer marihuána birtoklásáért. Partikon dolgozott egzotikus táncosként, ami valóban a sztriptíztáncosokra használt eufemizmus volt. Ezek azonban nem bátortalanítottak el engem. Csak még jobban feltüzeltek. Nem a politikai korrektség miatt, hanem azért, mert számomra nagyon - nagyon - fontos az igazságszolgáltatás. Ha Chamique egy szőke egyetemista lány lenne a liliomfehér Livingstonból, a fiúk pedig feketék, akkor már rég lesittelték volna őket. Chamique egy emberi lény volt. És nem érdemelte meg azt, amit Barry Marantz és Edward Jenrette tett vele. Azt akartam, hogy bűnhődjenek meg érte. Visszamentem az ügy elejére, és elkezdtem újra átolvasni az egészet. A ház, ahol történt, az egyetem kollégiumának egyik különálló épülete volt márványoszlopokkal, görög betűkkel a homlokzaton, odabent pedig friss festékkel és vadonatúj tapétával. Ellenőriztem a híváslistákat. Rengeteg volt belőlük. Minden kölyöknek volt saját telefonvonala, hogy a mobilokról, az sms-ekről, e-mailekről és BlackBerrykről ne is beszéljünk. Muse egyik nyomozója átnézte az összes kimenő hívást aznap éjszaka. Több mint száz volt belőlük, de nem talált semmit. A többi számla teljesen szokványos volt - villany, víz, pia, takarítás, kábeltévé, internetes szolgáltatások, DVD-kölcsönző, pizzarendelés. Álljunk meg egy pillanatra. Ezen elgondolkodtam. Végiggondoltam az áldozat vallomását - nem kellett újra elolvasnom hozzá. Undorító volt, és elég részletes. A két fiú arra kényszerítette Chamique-et, hogy tegyen meg dolgokat, hol ilyen, hol olyan pozitúrában közösültek vele, és közben egész idő alatt beszéltek. De volt valami ebben az egészben, abban, ahogy mozgatták, utasítgatták. Megcsörrent a telefonom. Loren Muse volt az.

- Jó hír? - kérdeztem.

- Amennyiben igaz az a mondás, hogy „Ha nincs hír, az jó hír."

- Nem igaz - feleltem.

- A francba.

- És magánál?

Cal és Jim. Mi a fenét jelenthetett ez? Tudtam, hogy a megoldás ott van az orrom előtt, de képtelen voltam megragadni. Mint amikor nem jut eszünkbe Dorothy kutyájának a neve az Ózból, vagy hogy ki játszotta Rocky ellenfelét a harmadik részben. Ugyanilyen érzésem volt. Tudtam, hogy tudom, de valahogy mindig kicsúszott a kezem közül. Cal és Jim. A válasz ott bujkált agyam valamelyik szegletében. De akkor is rájövök, ha egy hétig minden percben ezen kell törnöm a fejem.

- Még semmi - mondtam. - De dolgozom rajta.

Másnap kora reggel York nyomozó leült Mr. és Mrs. Perezzel szemben.

- Köszönöm, hogy elj öttek - mondta.

Húsz évvel korábban Mrs. Perez a tábor mosodájában dolgozott, de a tragédia óta mindössze egyszer találkoztam vele. Volt egy megbeszélés az áldozatok családtagjai számára - a gazdag Greenék, a még gazdagabb Billinghamék, a szegény Copelandék és a még szegényebb Perezék - egy nagymenő ügyvéd irodájában, nem messze attól a helytől, ahol most voltunk. A négy család beperelte a tábor tulajdonosát. Perezék alig szólaltak meg aznap. Csak ültek, és hallgattak, hagyták, hadd vigyék a prímet a többiek. Emlékszem, Mrs. Perez egész idő alatt a retiküljét szorongatta. Aretikül ezúttal az asztalon volt, de a két keze most is rajta nyugodott. A kihallgatószobában voltak. York tanácsára én a detektívtükör mögül figyeltem őket. Nem akarta még, hogy meglássanak. Volt benne logika.

- Miért vagyunk itt? - kérdezte Mr. Perez. Perez erős testalkatú férfi volt, és egy számmal kisebb inget viselt, ami megfeszült a hasán.

- Nem könnyű elmondani - York a tükörre pillantott, és tudtam, hogy engem keres a tekintetével. - Ezért egyből rátérek a lényegre. Mi -. Perez szeme összeszűkült. Mrs. Perez még erősebben szorította a retikült. Eltűnődtem, hogy vajon ugyanez a retikül volt-e nála tizenöt évvel ezelőtt is. Furcsa, hogy néha mik fordulnak meg az ember fejében.

- Tegnap gyilkosság történt Manhattan „Washington Heights nevű negyedében -mondta York. - A holttestet a Százötvenhetedik utca közelében találtuk meg, egy sikátorban. Az arcukat figyeltem. Semmit nem lehetett leolvasni róla.

- Az áldozat egy harmincöt-negyven év közötti férfi. Százhetvenhét centi magas és nyolcvankét kiló. - York hangja gépiessé vált, ahogy elsorolta ezeket az adatokat.

- A férfi álnevet használt, ezért gondjaink akadtak az azonosításával. York elhallgatott. Klasszikus trükk. Hátha maguktól megszólalnak. Mr. Perez meg is szólalt.

- Még mindig nem értem, mi közünk a dologhoz.

Mrs. Perez a szeme sarkából a férjére pillantott, de más mozdulatot nem tett.

- Mindjárt rátérek.

Szinte láttam, hogy York fejében hogyan őrölnek a fogaskerekek. Azon tűnődött, hogyan fogjon hozzá, kezdje vajon az újságkivágásokkal, a gyűrűvel, vagy mivel? Elképzeltem, ahogy végiggondolja a mondandóját, és rájön, milyen ostobán is hangzik ez az egész. Újságkivágások, gyűrű - nem bizonyítanak semmit. Hirtelen én magam is kételkedni kezdtem. Perezék világa néhány másodperc múlva fenekestül felfordul. Örültem, hogy az üveg mögött állok.

- Behoztunk valakit, hogy azonosítsa a holttestet - folytatta York.

- Az illető azt mondta, hogy szerinte a fiuk, Gil az áldozat.

Mrs. Perez behunyta a szemét. Mr. Perez megmerevedett. Néhány pillanatig senki nem mozdult, egy hang sem hallatszott. Perez nem nézett a feleségére. A nő sem nézett rá. Csak ültek ott dermedten, mintha York szavai sóbálvánnyá változtatták volna őket.

- A fiúnk húsz évvel ezelőtt meghalt - mondta végül Mr. Perez. York bólintott, nem tudta, mit mondjon erre.

- Azt akarja mondani, hogy végre megtalálták a holttestét?

- Nem, nem hinném. A maguk fia tizennyolc éves volt, amikor eltűnt, igaz?

- Majdnem tizenkilenc - mondta Mr. Perez.

- Ez a férfi - az áldozat - ahogy már említettem, valószínűleg a harmincas évei végén járt. Gil Perez apja hátradőlt a széken. Az anyja továbbra is mozdulatlanul ült. York folytatta.

- A fiuk holttestét soha nem találták meg, igaz?

- Azt akarj a mondani.?

Mr. Perez nem fejezte be a mondatot. Senki nem folytatta, hogy „Igen, pontosan azt akarjuk mondani, hogy a fiuk, Gil egész idő alatt életben volt, eltelt húsz év, és nem kereste meg magukat, most pedig, amikor végre lehetőségük lett volna újra találkozni vele, megölték. Az élet nem habostorta."

- Ez őrültség - mondta Mr. Perez.

- Tudom, hogy hangzik.

- Miből gondolja, hogy az a mi fiunk?

- Már mondtam. Az illető, akit behoztunk.

- Kicsoda?

Ez volt az első alkalom, hogy Mrs. Perez megszólalt. Legszívesebben eltűntem volna. York igyekezett elővenni a legmegnyugtatóbb hangját.

- Nézzék, megértem, hogy egy kicsit zaklatottak.

- Kicsit zaklatottak? - ismételte meg az apa.

- Tudja maga, milyen ez. el tudja képzelni.?

Ezúttal sem fejezte be a mondatot. A felesége a karjára tette a kezét, aztán kihúzta magát a székben. A tükör felé fordult, és egy pillanatig biztos voltam benne, hogy átlát rajta. Aztán Yorkra nézett, és azt mondta:

- Feltételezem, hogy van egy holttestük.

- Igen, hölgyem.

- És ezért hoztak minket ide. Azt akarják, nézzük meg, hogy a fiunk-e.

- Igen.

Mrs. Perez felállt. A férje egyszerre kicsinek és elesettnek tűnt mellette.

- Rendben - mondta a nő. - Akkor mire várunk? Mr. és Mrs. Perez elindultak a folyosón. Diszkrét távolságból követtem őket. Dillon velem volt. York a szülőkkel ment. Mrs. Perez felszegte a fejét. A táskáját még mindig olyan erővel szorította, mintha tolvajtól félne. Egy lépéssel a férje előtt járt. Szexista dolog azt gondolni, hogy pont fordítva kellett volna történnie - az anyának összeroppanni, miközben az apa támogatja. Mr. Perez csak addig volt erős, amíg a bomba fel nem robbant. Akkor a felesége vette át az irányítást, és úgy tűnt, mintha a férje minden lépéssel egyre kisebb lenne. A kopott linóleumpadló és a csupasz betonfal olyan bürokratikus és személytelen hangulatot kölcsönzött a folyosónak, hogy az sem lett volna meglepő, ha unott irodisták támasztották volna a falat kezükben a kávéjukkal. Lépéseink visszhangot vertek. Mrs. Perez vastag arany karkötőt viselt. Hallottam, ahogy megcsörren minden lépésénél. Amikor megérkeztek ugyanahhoz az ablakhoz, amely előtt tegnap én álltam, Dillon kitette elém a karját, mintha csak egy gyerek lettem volna, aki le akar lépni az úttestről. Tíz méterrel lehettünk lemaradva, és igyekeztünk úgy állni, hogy ne vegyenek észre minket. Nem nagyon láttam az arcukat, Mr. és Mrs. Perez közvetlenül egymás mellett álltak. Nem értek egymáshoz. Láttam, ahogy Mr. Perez lehajtja a fejét. Kék sportkabát volt rajta. Mrs. Perez egy sötét blúzt viselt, a színe az alvadt vérre emlékeztetett. Sok arany volt rajta. Láttam, hogy ezúttal egy másik ember - egy magas, szakállas férfi - tolja oda a hordágyat az ablakhoz. A testet lepedő takarta. A szakállas férfi Yorkra pillantott. York intett a fejével. A férfi óvatosan felemelte a lepedőt, mintha valami törékeny tárgy volna alatta. Vigyáztam, nehogy zajt csapjak, de a fejemet egy kissé oldalra hajtottam. Látni akartam Mrs. Perez arcát, legalább profilból. Eszembe jutott, amit a kínvallatások áldozatairól olvastam, akik kétségbeesetten igyekeznek uralkodni magukon, és mindent elkövetnek, hogy ne kiáltsanak fel, és ne mutassák ki a fájdalmukat, mert nem akarják megadni ezt az elégtételt hóhéraiknak. Mrs. Perez arcán valami hasonlót láttam. Bezárkózott. Állta az ütést, csak egy kicsit remegett meg a válla. Senki nem szólt egy szót sem. Akkor jöttem rá, hogy visszatartom a lélegzetemet. Mr. Perezre néztem. A padlóra szegezte a tekintetét. A szeme nedves volt. Remegett a szája széle. Mrs. Perez, anélkül hogy elfordította volna a fejét, azt mondta:

- Ez nem a mi fiunk. Csend. Nem erre számítottam.

- Biztos benne, Mrs. Perez? - kérdezte York. A nő nem felelt.

- Gyerek volt még, amikor utoljára látta - folytatta York.

- Úgy tudom, hosszú haja volt.

- Igen, az volt.

- Ennek a férfinak le van borotválva a koponyája. És szakállas. Sok év telt el azóta, Mrs. Perez. Kérem, ne siesse el a választ! Mrs. Perez végre elszakította a tekintetét a holttesttől. York felé fordult. York elhallgatott.

- Ez nem Gil - ismételte meg. York nyelt egyet, és az apára nézett.

- Mr. Perez? A férfi nagy nehezen bólintott, majd megköszörülte a torkát, és azt mondta:

- Még csak nem is hasonlít rá.

- Behunyta a szemét, az arca megvonaglott.

- Csak a.

- Csak az életkor egyezik - fejezte be helyette Mrs. Perez.

- Ezt nem egészen értem - mondta York.

- Ha az ember elveszít egy fiút, mindenről ő jut az eszébe. Nekünk ő mindig egy kamasz marad. De ha élne, akkor igen, annyi idős lenne, mint ez a férfi. Mindig azon tűnődünk, hogy milyen lenne. Megnősült volna már? Lennének gyerekei? Hogy nézne ki?

- És biztos benne, hogy ez a férfi nem a maga fia? Elmosolyodott. Soha életemben nem láttam még ennél szomorúbb mosolyt.

- Igen, nyomozó, biztos vagyok benne. York bólintott.

- Elnézést, amiért iderángattuk önöket.

Már megfordultak, hogy induljanak, amikor megszólaltam:

- Mutassák meg nekik a karját! Mindenki felém fordult. Mrs. Perez röntgenszeme megállapodott rajtam. Volt benne valami, valami ravaszság, talán kihívás. Mr. Perez szólalt meg először.

- Kicsoda maga? Nem vettem le a tekintetem Mrs. Perezről. Ajkára visszatért a szomorú mosoly.

- Maga a Copeland gyerek, igaz?

- Igen, asszonyom.

- Camille Copeland testvére.

- Igen.

- Maga azonosította?

Beszélni akartam neki az újságkivágásokról meg a gyűrűről, de úgy éreztem, hogy nem húzhatom az időt.

- A karja - mondtam. - Gilnek volt az a szörnyű sebhely a karján.

A nő bólintott.

- A szomszédunk lámákat tartott. Szögesdrót kerítéssel védte őket. Gil mindig jó volt fáramászásban. Egyszer megpróbált bemászni a lámákhoz is. Megcsúszott, és a szögesdrót mélyen belevágott a vállába. - A férjéhez fordult. - Hány öltéssel varrták neki össze, Jorge? Jorge Perez arcán is megjelent a szomorú mosoly.

- Huszonkettő. Gil nekünk nem ezt a történetet adta elő. Kitalált egy küzdelmet valami késpárbajról, ami úgy hangzott, mint a West Side Story B-kategóriás feldolgozása. Már gyerekként sem hittem neki, ezért nem lepődtem meg.

- Emlékeztem rá a táborból - mondtam. Állammal az ablak felé intettem.

- Nézzék meg a karját!

- Már megmondtuk, hogy. - kezdte Mr. Perez, de a felesége felemelte a kezét, mire elhallgatott. Egyértelműen a nő volt a főnök. Bólintott, majd visszafordult az ablak felé, és azt mondta:

- Mutassák meg!

A férje zavartnak tűnt, de vele tartott ő is. A nő ezúttal megfogta a kezét. A szakállas férfi már elgurította a testet az ablaktól. York megkocogtatta az üveget. A szakállas összerezzent. York intett neki, hogy hozza vissza a hordágyat. Visszagurította. Közelebb léptem Mrs. Perezhez. Éreztem a parfümje illatát. Halványan ismerős volt, de nem emlékeztem rá, hogy honnan. Alig egy fél méterrel álltam mögöttük, a fejük között néztem el. York beleszólt a mikrofonba.

- Kérem, mutassa meg a karját!

A szakállas férfi lehúzta a lepedőt, ismét ugyanazzal a finom, tiszteletteljes mozdulattal. Ott volt a sebhely, egy szörnyű heg. Mrs. Perez arcára visszatért a mosoly, de hogy valójában milyen volt - szomorú, boldog, zavart, színlelt, begyakorolt, spontán -, azt meg nem tudtam volna mondani.

- A bal - mondta.

- Tessék? Felém fordult.

- A sebhely a bal karján van - mondta.

- Gilnek viszont a jobb karján volt. És nem volt ennyire hosszú. Mrs. Perez odalépett hozzám, és megfogta a karomat.

- Nem ő az, Mr. Copeland. Tudom, hogy nagyon szeretné, ha Gil lenne az. De nem ő. Soha többé nem jön már vissza közénk. Sem ő, sem a maga nővére.

HATODIK FEJEZET

Amikor hazaértem, Loren Muse már a ház előtt várt. Fel-alá járkált, mint egy oroszlán a sebzett gazella mellett. Cara már a gyerekülésben ült. Táncórája volt. Nem tudtam elvinni, de Estelié, a bejárónő ma már dolgozott, és ő elvitte. Tudtam, hogy túl sokat fizetek neki, de nem érdekelt. Megbízható, és még vezetni is tud? Annyit fizetek neki, amennyit kér. Beálltam a garázs elé. A házunk egy háromszobás, kétszintes épület volt. „Kezdetnek" tökéletes volt. Jane át akart költözni egy nagyobbá, talán a Franklin Lane-re. Engem nem nagyon érdekelt, hogy hol lakunk. Nem izgattak a házak vagy a kocsik, ezt teljes egészében ráhagytam Jane-re. Hiányzott a feleségem. Loren Muse vigyort erőltetett az arcára. Nem volt valami nagy pókerjátékos.

- Megvannak a számlák. A számítógépesek is. Minden.

- Aztán a lányomhoz fordult. - Hello, Cara!

- Loren! - kiáltotta Cara, azzal kiugrott az autóból. Cara kedvelte Muse-t. Muse értett a gyerekekhez, noha soha nem volt férjnél, és nem volt sajátja. Néhány héttel korábban találkoztam a jelenlegi pasijával. Muse teljesen más klasszist képviselt, de ez is jellemző volt a vele egykorú, egyedülálló nőkre. Muse és én kiterítettünk mindent a dolgozószobám padlójára - vallomásokat, rendőrségi jegyzőkönyveket, híváslistákat, a ház összes számláját. Az utóbbiakkal kezdtük. Rengeteg volt belőlük. Minden egyes mobilhívás. Minden egyes sörrendelés. Az összes internetes rendelés.

- Szóval mit keresünk? - kérdezte Muse.

- Bár tudnám!

- Azt hittem, van valami ötlete.

- Csak egy megérzés.

- Tű a szénakazalban?

- Pontosan - mondtam. Tovább keresgéltünk.

- Tulajdonképpen azért nézzük végig ezt a sok papírt, hátha találunk valamit, amire az van írva, hogy „Heuréka!"? - kérdezte.

- Egy katalizátort keresünk - válaszoltam.

- Jó szó, de milyen értelemben?

- Nem tudom, Muse. Egyszerűen csak tudom, hogy a megoldás valahol itt van. - Okkké - mondta, és igyekezett nem forgatni a szemét. Így hát keresgéltünk tovább. Gyakorlatilag minden este rendeltek pizzát a Pizza-To-Go cégtől, az árát egyenesen a hitelkártyájukra terhelték. A Netflixről DVD-ket rendeltek, egyszerre hármat. Házhoz is vitték őket. Rendeltek egy HotFlixxx nevű oldalról is, ahonnan pornót lehetett kölcsönözni. Rendeltek egyetemi lógóval ellátott golfpólókat, sőt még golflabdákat is. Próbáltuk valahogy sorba rendezni őket. De fogalmam sem volt, hogy miért. Felemeltem a Hot Flixxx számlát, és megmutattam Muse-nak.

- Olcsó - mondtam.

- Az internet könnyen és olcsón elérhetővé teszi a pornót a szélesebb tömegek számára is.

- Jó tudni - feleltem.

- De itt talán lehet keresnivalónk - mondta Muse.

- Hogyan?

- Fiatal fiúk, dögös nők. Vagy inkább nő.

- Nem értem.

- Fel akarok bérelni egy külsőst.

- Kicsodát?

- Egy Cingle Shaker nevű magánnyomozót. Hallott már róla? Bólintottam.

- Felejtse el, amit hallott - folytatta Muse. - Találkozott már vele?

- Nem.

- De hallott róla?

- Igen - mondtam. - Hallottam.

- Nem túloztak. Ha Cingle Shaker kimegy az utcára, megáll a forgalom, és még a kutyák is a nyálukat csorgatják. Ráadásul nagyon jó magánnyomozó. Ha van valaki, aki ki tud szedni valamit ezekből az ügyvédek háta mögé bújó kamaszokból, akkor az ő.

- Rendben - mondtam.

Órákkal később - nem tudom, hány órával - Muse szedelőzködni kezdett.

- Nincs itt semmi, Cope.

- Úgy fest, mi?

- Holnap lesz Chamique meghallgatása?

- Igen.

- Jobban tenné, ha inkább azon dolgozna - mondta Muse, és felállt.

- Igenis, uram - viccelődtem. Chamique és én már átvettük a vallomását, de

nem olyan részletesen, ahogy mások gondolták. Nem akartam, hogy begyakoroltnak tűnjön. Más taktikát akartam alkalmazni.

- Amint megtudok valamit, szólok - mondta Muse, azzal kiviharzott az ajtón. Estelié készített nekünk vacsorát - spagettit és húsgombócot. Egynek elment, bár Estelié nem túl jó szakács. Utána elvittem Carát fagyizni a Van Dyke'sba. A visszapillantóból láttam, hogy bekötötte magát a gyerekülésbe. Amikor én gyerek voltam, mi ülhettünk előre. Most már csak akkor ülhet valaki előre, ha megkapja a jogsiját. Próbáltam odafigyelni arra, amit mond, de Cara csak a szokásos értelmetlenségeket zagyválta, amit a gyerekek szoktak. Hogy Brittany milyen undok volt Morgannel, ezért Kyle megdobta radírral, és hogyhogy Kyle, nem Kyle G., hanem Kyle N. - két Kyle volt az osztályában -, szóval hogyhogy Kyle nem akar a szünetben táncra járni, csak ha Kiera is jár? Figyeltem, ahogy gesztikulál, mintha egy felnőttet utánozna. És akkor egyszer csak rám tört az az érzés. Váratlanul, minden figyelmeztetés nélkül. Minden szülővel megesik néha. Nézed a gyerekedet egy teljesen hétköznapi pillanatban, nem egy iskolai előadáson vagy egy sportversenyen, és egyszer csak rádöbbensz, hogy ő jelenti az egész életet számodra, és egyszerre vagy meghatott és rémült, szeretnéd megállítani az időt. Elveszítettem a nővéremet. Elveszítettem a feleségemet. Legutóbb pedig az apámat. Mindhárom eset után sikerült felállnom a padlóról. De ahogy Carára néztem, amint hatalmas szemekkel gesztikulált, tudtam, hogy van olyan csapás, amelyet soha nem lennék képes kiheverni. Eszembe jutott az apám. A fák között. Azzal az ásóval. Ahogy megtörten keresi a lányát. Anyámra gondoltam. Elszökött, otthagyott minket. Nem tudtam, mi lehet vele. Néha eszembe jut, hogy megkeresem. De egyre ritkábban. Évekig gyűlöltem, amiért elment. Talán még mindig gyűlölöm érte. De az is lehet, hogy most, amikor már nekem is van gyerekem, jobban megértem, min ment keresztül, amikor a nővérem eltűnt. Amikor hazaértünk, megcsörrent a telefon. Estelié átvette Carát. Felvettem a kagylót, és beleszóltam.

- Van egy kis problémánk, Cope.

A sógorom volt az, Bob, Greta férje. Ő volt az elnöke annak az alapítványnak, a Jane Care-nek, amelyet Bob és én alapítottunk a feleségem halála után. Rengeteg pozitív visszajelzést kaptam utána. Ezzel állítottam emléket az én gyönyörű, csodálatos feleségemnek.

- Mi a gond? - kérdeztem.

- A legújabb ügyed elég sok kellemetlenséget okoz nekünk. Edward Jenrette apja számos barátját rábeszélte, hogy vonja meg a támogatást tőlünk. Behunytam a szemem.

- Jellemző.

- Ráadásul azt híreszteli, hogy elsikkasztjuk a pénzt. E. J. Jenrette egy nagyon befolyásos szemétláda. Már többen hívtak miatta.

- Hát akkor megmutatjuk nekik a könyvelést - mondtam.

- Úgysem találnak semmit.

- Ne légy naiv, Cope! Minden dollárért meg kell küzdenünk a többi alapítvánnyal. Ha ránk vetül a gyanú árnyéka, nekünk annyi.

- Sajnos nem tudok mit tenni, Bob.

- Tudom. Csak. mi nagyon sok jót teszünk itt, Cope.

- Tudom.

- És mindig nehéz támogatókat találni.

- Mire akarsz kilyukadni?

- Semmire. - Bob habozott, hallottam a hangján, hogy akar még valamit mondani. Vártam. - Csak arra gondoltam, Cope, hogy úgyis állandóan vádalkukat köttök, nem igaz?

- De igen.

- Elnéztek egy kisebb bűnt, hogy elkaphassatok egy nagyobb gazembert.

- Igen, előfordul.

- Az a két fiú. Úgy hallottam, rendes srácok.

- Rosszul hallottad.

- Nézd, nem azt akarom mondani, hogy nem érdemlik meg a büntetést, de néha meg kell alkudni. A nagyobb jó érdekében. AJaneCare rengeteg embernek segít. Lehet, hogy az a nagyobb jó. Csak ennyit akartam mondani.

- Jó éjt, Bob!

- Ne szívd mellre, Cope! Csak segíteni akarok.

- Tudom. Jó éjszakát, Bob!

Leraktam. Remegett a kezem. Jenrette, az a rohadék nem velem kezdett szemétkedni. Hanem a feleségem emlékével. Felmentem az emeletre. Teljesen hatalmába kerített a düh. Le kellett vezetnem valahogy. Leültem az íróasztalomhoz. Csak két fénykép volt rajta. Az egyik Cara legújabb iskolai fotója. Beállított kép, a lányom pontosan középen. A másik kép egy rossz minőségű, fekete-fehér fotó volt a nagyszüleimről, ami még Oroszországban készült - vagyis a Szovjetunióban, ahogy akkor hívták, amikor meghaltak egy Gulag-táborban. Nagyon kicsi voltam még akkor, Leningrádban éltünk, de voltak róluk emlékeim, főleg a nagyapám sűrű, fehér hajáról. Sokszor eltűnődtem rajta, hogy miért hagytam elöl ezt a képet. A lányLik, az anyám, otthagyott, nem igaz? Ostobaság, ha jobban belegondolunk. De valahogy, a fájdalom ellenére, amelyet okozott, különös módon mégis odaillőnek éreztem azt a képet. Néztem a nagyszüleimet, Nonit és Popit, és arra gondoltam, hogy talán ott kezdődött minden, a családunkat sújtó átok. Régebben Jane és Camille képe is kint volt az asztalomon. Szerettem, hogy ott vannak. Megnyugtatott. De az, hogy engem megnyugtatott a halottak fényképe, még nem jelentette azt, hogy a lányomat is. Nehéz volt megfelelően egyensúlyozni egy hatévessel. Beszélni akartam vele az anyjáról. Hogy tudja, milyen csodálatos ember volt, és mennyire szerette a kislányát. Meg akartam vigasztalni, hogy az anyja fent van a mennyországban, és onnan figyeli. De én magam sem hittem benne. Pedig akartam. Akartam hinni, hogy a halál után csodálatos élet vár ránk, és a feleségem, a nővérem meg az apám odafentről mosolyognak le ránk. De képtelen voltam hinni benne. És amikor erről mesélek a lányomnak, úgy érzem, mintha hazudnék neki. De akkor is folytatom. Mint a Mikulás vagy a húsvéti nyuszi, akikben még hisz, aztán ha felnő, mint minden gyerek, ő is megállapítja, hogy ez is csak egy újabb szülői hazugság volt. Persze az is lehet, hogy tévedek, és tényleg odafentről néznek minket. Lehet, hogy Cara egy napon erre fog rájönni. Éjfélkor végül hagytam, hogy a gondolataim elkalandozzanak arra, amerre akarnak - eszembe jutott a nővérem, Camille, Gil Perez és az a szörnyű, varázslatos nyár. A tábor. Camille járt az eszemben. Meg az az éjszaka. És hosszú évek óta először eszembe jutott Lucy. Szomorú mosoly suhant át az arcomon. Lucy Silverstein volt az első igazi barátnőm. Minden olyan csodás volt, mint egy tündérmesében, egészen addig az éjszakáig. Nem szakítottunk - inkább elszakítottak minket egymástól azok a véres gyilkosságok. Hiába voltunk szerelmesek még mindig, az események örökre megváltoztattak mindent. Pedig a szerelmünk pont olyan volt, amilyennek lennie kellett - ostoba, gyerekes és mindent elemésztő. Lucy azonban már a múlt volt. Kizártam az életemből. A szívemből azonban nem tudtam teljesen. Az évek során néha megpróbáltam kideríteni, mi lett vele, beütöttem a nevét a Google-ba, bár nem hiszem, hogy lett volna bátorságom felvenni vele a kapcsolatot. De soha nem találtam semmit. Azt gyanítottam, hogy a történtek után bölcsen megváltoztatta a nevét. Lucy valószínűleg házas volt - akárcsak én. Valószínűleg boldogan élt. Legalábbis azt reméltem. Elhessegettem a gondolatokat. Most inkább Gil Perezre kellett koncentrálnom. Becsuktam a szemem, és visszarepültem az időben. Eszembe jutott, ahogy a táborban ugrattuk egymást, én pedig viccesen a karjába bokszoltam, mire ő mindig azt mondta: „Ugyan már! Meg sem éreztem." Láttam magam előtt vékony testalkatát, egy számmal nagyobb nadrágját, ami akkor még nem volt divatos, a mosolyát, amire ráfért volna egy fogszabályzó, a. Kinyitottam a szemem. Valami nem stimmelt. Lementem az alagsorba. Azonnal megtaláltam a kartondobozt. Jane mindenre gondosan ráírta, hogy mi van benne. Láttam a takaros kis betűit a dobozok oldalán. Megálltam. A kézírás olyan átkozottul személyes. Végighúztam rajta az ujjaimat. Megérintettem a betűit, és elképzeltem, ahogy fogja a filctollat a kezében, és ráírja a dobozra: FÉNYKÉPEK - COPELANDÉK. Sok hibát elkövettem az életemben. De Jane. ő volt az én jó tündérem. A jósága megváltoztatott, jobbá és erősebbé tett minden értelemben. Igen, szerelmes voltam belé, szenvedélyesen, de nem csak erről volt szó. Jane képes volt kihozni belőlem a legjobbat. Neurotikus, bizonytalan, szegény srác voltam, erre jött ez a tökéletes teremtés, aki meglátott bennem valamit. Hogyan? Hogyan lehetnék én értéktelen, ha ez a csodalény szerelmes lett belém? Jane volt az én sziklám. Aztán beteg lett. A sziklám megrendült. És vele együtt én is. Megtaláltam a fényképeket, amelyek azon a régen volt nyáron készültek. Lucyről nem volt egy sem. Előrelátóan kidobtam őket még évekkel ezelőtt. Lucyvel volt egykét közös számunk - Cat. Stevens, James Taylor. Képtelen vagyok meghallgatni őket. Még most is. Mind a mai napig. Figyelek, hogy soha ne kerüljenek rá az iPodomra. Ha meghallom a rádióban, villámgyorsan átváltok egy másik csatornára. Átválogattam egy kupac képet, amely azon a nyáron készült. Többségükön a nővérem volt. Addig kerestem, míg meg nem találtam azt, amelyet három nappal a halála előtt csináltak. Doug Billingham is rajta volt - a barátja. Gazdag srác. Anya, természetesen, örült neki. A tábor furcsa keveréke volt a kiváltságosoknak és a szegényeknek. A tábor területén belül tökéletes volt a keveredés a különböző társadalmi osztályok tagjai között, ott mindenki egyenlő volt. Így akarta Lucy apja, Ira, a jólelkű hippi. Margót Green, egy másik gazdag gyerek volt a kép közepén. Mint mindig. Ő volt a tábor legjobb nője, és ezt tudta is. Szőke volt, nagy mellű, és ezt ki is használta. Mindig idősebb fiúkkal járt, legalábbis Gil előtt. Nekünk, egyszerű halandóknak Margót élete olyan volt, mint egy televíziós melodráma, amelyet tátott szájjal figyeltünk. Magam elé képzeltem, ahogy átvágott torokkal fekszik az erdőben. Egy pillanatra behunytam a szemem. Gil Perez is rajta volt a képen. Ezért jöttem le ide. Felkapcsoltam a kislámpát, és alaposan megnéztem a képet. Odafent eszembe jutott valami. Jobbkezes vagyok, de amikor Gilnek viccből belebokszoltam a karjába, mindig a bal kezemet használtam. Azért, nehogy hozzáérjek ahhoz a rémisztő sebhelyhez. Begyógyult már, de akkor sem akartam hozzáérni. Mintha felszakadhatna, és elkezdhetne spriccelni belőle a vér. Ezért a bal kezemet használtam, hogy a jobb vállába üssek vele. Hunyorogva közelebb hajoltam a képhez. Láttam, ahogy a sebhely alja kilátszik a pólója alól. A szoba forogni kezdett velem. Mrs. Perez azt mondta, hogy a sebhely a fia jobb karján volt. Akkor viszont én jobb kézzel ütöttem volna meg, hogy a bal karjához érjek hozzá. De nem azt csináltam. A bal kezemet használtam - hogy elkerüljem az ő bal karját. Most már volt bizonyítékom. Gil Pereznek a bal karján volt a sebhelye. Mrs. Perez hazudott. Most már csak arra kellett rájönnöm, hogy miért.

HETEDIK FEJEZET

Másnap reggel korán beértem az irodámba. Fél órám volt még Chamique Johnson, az áldozat meghallgatásáig. Átnéztem a jegyzeteimet. Mire az óra kilencet ütött, végeztem vele. Így hát fogtam magam, és felhívtam York nyomozót.

- Mrs. Perez hazudott - mondtam. Végighallgatta a magyarázatomat.

- Hazudott - ismételte York. - Nem gondolja, hogy ez egy kicsit erős kifejezés?

- Maga minek nevezné?

- Mondjuk tévedésnek?

- Nem tudta, hogy a fiának melyik karján volt a sebhelye?

- Persze, miért ne? Csak abban volt biztos, hogy nem ő az. Én ezt nem vettem be.

- Van valami új fejlemény az ügyben?

- Azt gondoljuk, hogy Santiago New Jersey-ben élt.

- Tudják a címet?

- Nem. De megvan a barátnője. Vagy legalábbis azt gondoljuk, hogy a barátnője.

- Hogy találták meg?

- Az üres mobiltelefon segítségével. A nő felhívta, és őt kereste.

- És kicsoda valójában? Úgy értem, tényleg Manolo Santiago?

- Nem tudom.

- A barátnő nem mondta el?

- A nő csak Santiagóként ismerte. Ja, és még valami.

- Micsoda?

- A holttestet elmozdították. Már akkor gyanítottuk, amikor megtaláltuk, de most már biztosak vagyunk benne. Az orvos szakértő a vérzés irányából és más jelekből, amelyeket nem igazán értek, és nem is érdekelnek, azt állapította meg, hogy Santiago valószínűleg már egy órája halott volt, amikor odarakták, ahol megtalálóik. Mivel kárpitdarabok voltak a ruházatán, jelen pillanatban az tűnik a legvalószínűbbnek, hogy egy autóból származnak.

- Szóval Santiagót megölték, begyömöszölték egy autó hátsó ülésére, és kirakták Washington Heightsben?

- Most így gondoljuk.

- Megvan a kocsi gyártmánya?

- Még nincs. De a szakértő szerint valami régi járgány. Egyelőre ez minden. De dolgoznak rajta.

- Milyen régi?

- Nem tudom. Nem új. Copeland, hagyjon levegőhöz jutni!

- Meglehetősen nagy személyes érdekeltségem van az ügyben.

- Épp erről beszélek.

- Miről?

- Miért nem száll be, és segít nekünk?

- Ezt meg hogy érti?

- Úgy értem, hogy ez az ügy kezd egyre kaotikusabb lenni. Most már van egy New Jersey-i szál is benne - Santiago valószínűleg ott élt. Vagy legalábbis a barátnője. Azt mondja, ő mindig ott találkozott vele - New Jersey-ben.

- Az én megyémben?

- Nem, azt hiszem, Hudsonban. Vagy talán Bergenben. Fogalmam sincs. De akkor is közel magához. És hadd mondjak még valamit.

- Csupa fül vagyok.

- A nővére New Jersey-ben élt, nem?

- De igen.

- Az nem hozzám tartozik. Esetleg megpróbálkozhatna azzal, hogy magához vonja, még ha kívül is van a megyehatáron. Nyissa meg újra az ügyet - gyanítom, hogy amúgy sincs nagy tolongás érte. Ezen elgondolkodtam. York ki akart használni. Abban reménykedett, hogy elvégzek valamennyi munkát helyette, hogy aztán learathassa a dicsőséget - de nem volt ezzel semmi bajom.

- Az a barátnő - mondtam. - Mi a neve?

- Raya Singh.

- Lakcím?

- Beszélni akar vele?

- Ha nem bánja.

- Amíg nem cseszi szét az ügyemet, azt csinál, amit akar. De adhatok egy baráti jó tanácsot?

- Persze.

- Az az elmebeteg, Nyakfelmetsző Jack. Már elfelejtettem a nevét.

- Wayne Steubens - mondtam.

- Maga ismerte, igaz?

- Olvasta az ügy aktáit, nem? - kérdeztem vissza.

- De igen. Maga is a gyanúsítottak között volt.

Még mindig magam előtt látom Lowell seriffet és a szkeptikus arckifejezését. Érthető volt, persze.

- Mire akar kilyukadni?

- Csak arra, hogy Steubens még mindig arra vár, hogy kegyelmet kapjon.

- Az első négy gyilkosságért soha nem ítélték el - mondtam. - Nem volt rá szükség - anélkül is volt elég bizonyíték ellene.

- Tudom. De akkor is. Köze volt hozzá. Ha ez tényleg Gil Perez, az talán segíthet Steubensnek is. Érti, hogy hová akarok kilyukadni? Persze. Azt kérte, addig ne mondjam el senkinek, amíg nem tudunk valamit biztosan. Megígértem neki. Az utolsó dolog, amit akartam, az volt, hogy segítsek Wayne Steubensnek. Leraktuk. Loren Muse dugta be a fejét az ajtón.

- Van valami újság? - kérdeztem.

- Semmi. Sajnálom. - Ránézett az órájára.

- Készen áll az előadásra?

- Igen.

- Akkor induljunk.

- Chamique Johnsont idézem a tanúk padjára. Chamique konzervatív öltözékben volt, de azért nem vittük túlzásba. Azt akartam, hogy látni lehessen rajta az utcát. Az utcasarkokat. Még arra is sikerült rávennem, hogy magas sarkúban legyen. Vannak helyzetek, amikor bizonyos dolgokat el kell rejteni az esküdtek szeme elől. És vannak helyzetek, mint például ez a mostani, amikor az egyetlen esélyünk az, ha mindent megmutatunk, a szemölcsöket is. Chamique felemelt fejjel ment ki. A szeme jobbra-balra cikázott, nem olyan simlis módon, mint Nixonnak, hanem inkább úgy, mint aki nem tudja, honnan várhatja a következő ütést. A sminkje egy kicsit túl sok volt. De ez belefért. Úgy nézett ki tőle, mint egy kislány, aki igyekszik felnőttnek látszani. Voltak az irodában olyanok, akik nem értettek egyet ezzel a taktikával. De én meg voltam róla győződve, hogy ha titkolózunk, akkor az igazság sem fog kiderülni. Ezért választottam ezt az utat. Chamique megismételte a nevét, megesküdött a Bibliára, és leült. Rámosolyogtam, és a szemébe néztem. Chamique alig észrevehetően bólintott. Jelzett, hogy kezdhetjük.

- Sztriptíztáncosként dolgozik, igaz? Az esküdteket meglepte, hogy egy ilyen kérdéssel kezdem, mindenféle felvezetés nélkül. Néhányan felszisszentek. Chamique pislogott. Volt némi elképzelése arról, hogy mi vár itt rá, de szándékosan nem avattam be mindenbe.

- Részben - felelte.

Nem tetszett a válasza. Túl óvatosnak tűnt.

- De az igaz, hogy pénzért leveszi a ruháját, vagy nem?

- De igen.

Ez már jobb volt. Csak semmi hezitálás.

- Klubokban szokott vetkőzni vagy privát bulikon?

- Mindkettőn.

- Melyik klubban szokott vetkőzni?

- Newarkban, a Rózsaszín Pumában.

- Hány éves? - kérdeztem.

- Tizenhat.

- Nem kellene ahhoz betöltenie a tizennyolcat, hogy sztriptíztáncosként dolgozhasson?

- De igen.

- Akkor hogy csinálja? Chamique vállat vont.

- Van egy hamis személyi igazolványom, amely szerint huszonegy vagyok.

- Szóval megsérti a törvényt?

- Azt hiszem.

- Megsérti a törvényt vagy nem? - kérdeztem. Volt egy hangyányi él a hangomban. Chamique megértette. Azt akartam, hogy őszinte legyen. Azt akartam, hogy - elnézést az olcsó poénért - mutassa meg magát teljesen. A hangomba rejtett élt emlékeztetőnek szántam.

- Igen. Megsértem a törvényt.

A védelem felé pillantottam. Mort Pubin úgy meredt rám, mintha elment volna az eszem. Flair Hickory a két tenyerét összeillesztve ült a helyén, a mutatótijja az ajkához ért. Két védencük, Barry Marantz és Edward Jenrette kék zakóban és falfehér arccal ült mellettük. Nem tűntek se önelégültnek, se magabiztosnak, se gonosznak. Bűnbánónak látszottak, rémültnek és fiatalnak. Ha cinikus lettem volna, azt mondom, hogy szándékosan vágtak ilyen arcot, az ügyvédeik tanácsára. De ennél jobb emberismerő voltam, láttam rajtuk, hogy nem színészkednek. De nem hagyhattam, hogy ez befolyásoljon. A tanúra mosolyogtam.

- Nem maga az egyetlen, Chamique. Egy egész csokorra való hamis igazolványt találtunk bántalmazóinak a házában. Magának legalább annyi mentsége van, hogy a megélhetése érdekében szegte meg a törvényt. Mort már talpon volt.

- Tiltakozom!

- Helyt adok.

Mindegy, az ütést már bevittem. Ahogy a mondás tartja: „A kimondott szót nem lehet visszaszívni."

- Miss Johnson - folytattam. - Ön szűz?

- Nem.

- Van egy házasságon kívül született fia, igaz?

- Igen.

- Hány éves?

- Tizenöt hónapos.

- Mondja, Miss Johnson, az a tény, hogy ön nem szűz és van egy házasságon kívül született fia, alacsonyabb rendű emberré teszi?

- Tiltakozom!

- Helyt adok. - A bíró, a bozontos szemöldökű Arnold Pierce megrovóan nézett rám. - Csak rá akarok mutatni a nyilvánvaló tényre, bíró úr! Ha Miss Johnson egy felsőosztálybeli szőke lány lenne Short Hillsből vagy Livingstonból.

- Ezt tartogassa a záróbeszédére, Mr. Copeland!

Nem is fogom kihagyni. De nyitásnak sem volt rossz. Visszafordultam az áldozat felé.

- Élvezi a vetkőzést, Chamique?

- Tiltakozom! - ugrott fel ismét Mort Pubin.

- Irreleváns. Kit érdekel, hogy szerete vetkőzni vagy sem?

Pierce bíró kérdőn nézett rám.

- Akkor egyezzünk meg abban - mondtam Pubin felé fordulva -, hogy nem kérdezem többet a sztriptízről, ha maguk sem. Pubin elhallgatott. Flair Hickory még mindig nem szólalt meg. Nem szeretett tiltakozni. Az esküdtek nem szeretik a tiltakozásokat. Azt hiszik, hogy el akarnak titkolni előlük valamit. Flair azt akarta, hogy őt szeressék. Így Mortra hagyta a piszkos munkát. Ez volt a jó rendőr, rossz rendőr ügyvédverziója. Visszafordultam Chamique-hez.

- Aznap éjjel, amikor megerőszakolták, nem sztriptízre hívták, igaz?

- Tiltakozom!

- Amikor állítólag megerőszakolták - helyesbítettem.

- Nem - felelte Chamique. - Meghívtak.

- Meghívták abba a kollégiumi épületbe, ahol Mr. Marantz és Mr. Jenrette laknak?

- Így történt.

- Mi - Marantz vagy Mr. Jenrette hívta meg?

- Egyikük sem.

- Akkor kicsoda?

- Egy másik fiú, aki ott lakott.

- Mi a neve?

- Jerry Flynn.

- Értem. Honnan ismerte Mr. Flynnt?

- Egy héttel korábban már dolgoztam nekik.

- Amikor azt mondja, hogy dolgozott nekik.

- Vetkőztem nekik - fejezte be a mondatomat Chamique. Ez tetszett. Kezdte elkapni a ritmust.

- És Mr. Flynn is ott volt?

- Mindannyian ott voltak.

- Amikor azt mondja, mindannyian. A lány a két vádlottra mutatott.

- Ők is ott voltak, meg még egy csomó másik srác.

- Körülbelül hányan?

- Úgy húszan-huszonöten.

- Értem. De Mr. Flynn volt az, aki egy héttel később meghívta a bulira?

- Igen.

- És maga elfogadta a meghívást?

A szeme megtelt könnyel, de nem hajtotta le a fejét, úgy válaszolta:

- Igen.

- Miért döntött úgy, hogy elmegy? Chamique ezen elgondolkodott.

- Olyan volt, mintha egy milliárdos hívott volna meg a jachtjára.

- Ez imponált önnek?

- Igen. Természetesen.

- És a pénzük?

- Az is.

Örültem neki, hogy ezt válaszolta.

- És - folytatta - Jerry nagyon kedves volt velem, amikor vetkőztem.

- Mr. Flynn kedvesen bánt önnel?

- Igen. Bólintottam. Ingoványos területre értünk, de nem hátráltam meg.

- Chamique, térjünk vissza arra az estére, amikor sztriptízelni hívták - éreztem, hogy hevesebben kezd verni a szívem. - Nyújtott más szolgáltatásokat is a jelenlévőknek? Elkaptam a tekintetét. Nyelt egyet, de nem sírta el magát. Halk hangon válaszolt.

- Igen.

- Ezek szexuális természetű szolgáltatások voltak?

- Igen. Lehajtotta a fejét.

- Ne szégyenkezzen - mondtam.

- Szüksége volt a pénzre.

- A vádlottak padja felé intettem.

- De nekik vajon milyen mentségük van?

- Tiltakozom!

- Helyt adok.

Mort Pubin azonban ezúttal nem érte be ennyivel.

- Bíró úr, ez felháborító!

- Valóban felháborító - helyeseltem.

- Hogyan védhet ilyen embereket?

Mort Pubin elvörösödött.

- Bíró úr! - vinnyogta.

- Mr. Copeland!

Felemeltem a tenyeremet, jelezve, hogy igaza van a bírónak, és befejeztem. Azzal akartam kifogni a szelet a hajójukból, hogy én magam hozok elő minden olyan adatot, ami terhelő lehet Chamique-re nézve.

- Gondolt úgy Mr. Flynnre, mint lehetséges partnerre? Mort Pubin szinte le sem ült, ugrott fel újra:

- Tiltakozom! Mi köze az ügyhöz?

- Mr. Copeland?

- Hogy ne lenne köze hozzá? A védelem azt állítja, hogy Miss Johnson csak azért hozta fel ezeket a vádakat, hogy pénzt húzzon ki a védenceikből. Próbálom kideríteni, mi járhatott a fejében aznap éjjel.

- Folytassa - mondta Pierce bíró. Megismételtem a kérdést.

Chamique arca megvonaglott, és hirtelen pontosan annak látszott, ami: egy rémült kamasznak. - Jerry nem volt egy súlycsoportban velem.

- De azért?

- De azért igen, vagyis nem tudom. Senkivel nem találkoztam még korábban, aki úgy viselkedett volna velem. Kinyitotta előttem az ajtót. Olyan kedves volt. Nem vagyok ehhez hozzászokva.

- Ráadásul gazdag is. Legalábbis önhöz képest.

- Igen.

- Ez jelentett magának valamit?

- Persze. Szerettem az őszinteségét. Chamique az esküdtekre pillantott. Arcára visszatért a dacos kifejezés.

- Nekem is vannak álmaim.

Hagytam, hadd lebegjen a mondat néhány pillanatig, mielőtt folytatnám.

- És aznap este miről álmodott, Chamique? Mort ismét tiltakozni akart, de Flair Hickory a karjára tette a kezét. Chamique megvonta a vállát.

- Butaság.

- Akkor is mondja el!

- Azt gondoltam, hogy esetleg. de tudom, hogy ostobaság. hogy talán tetszem neki, érti?

- Értem - feleltem. - Hogy jutott el a buliba?

- Irvingtonban felszálltam egy buszra, aztán gyalogoltam.

- És amikor megérkezett, Mr. Flynn ott volt?

- Igen.

- Kedves volt magával?

- Először igen. - Egy könnycsepp gördült le az arcán.

- Nagyon kedves volt. Sokáig. Elhallgatott.

- Folytassa, Chamique!

- Sokáig - még egy könnycsepp követte az előzőt -, sokáig az volt életem legszebb estéje. Hagytam, hadd eméssze az esküdtszék. Megjelent egy harmadik könnycsepp is.

- Jól érzi magát? - kérdeztem. Chamique megtörölte az arcát.

- Jól vagyok.

- Biztos benne?

Hangja ismét kemény volt és határozott.

- Kérdezzen, Mr. Copeland - mondta.

Csodálatosan viselkedett. Az összes esküdt lélegzet visszafojtva figyelte a szavait. És biztos voltam benne, hogy el is hitték őket.

- Később megváltozott Mr. Flynn viselkedése?

- Igen.

- Mikor?

- Láttam, hogy sugdolózik azzal az emberrel.

- Edward Jenrette felé mutatott.

- Mr. Jenrette-tel?

- Igen. Vele.

Jenrette próbálta állni Chamique tekintetét, de nem sikerült neki.

- Azt látta, hogy Mr. Jenrette súg valamit Mr. Flynn-nek?

- Igen.

- És azután mi történt?

- Jerry megkérdezte, nincs-e kedvem sétálni vele.

- Úgy érti, Jerry Flynn?

- Igen.

- Mondja el, mi történt.

- Kimentünk. Volt egy söröshordójuk odakint. Megkérdezte, kérek-e sört. Mondtam, hogy nem. Nagyon izgága volt, meg minden. Mort Pubin felugrott.

- Tiltakozom! Széttártam a karom, és fáradtan a bíróra néztem.

- Bíró úr!

- Elutasítom - mondta Pierce bíró.

- Folytassa - kértem Chamique-et.

- Jerry öntött magának egy sört, és attól fogva azt nézte.

- A sörét nézte?

- Igen. Nem nézett rám többet. Valami megváltozott. Megkérdeztem tőle, hogy jól van-e. Azt mondta, persze, minden rendben. Aztán - nem csuklott el a hangja, de nagyon közel állt hozzá -, aztán azt mondta, nagyon dögös vagyok, és szeretné nézni, ahogy leveszem a ruháimat.

- Ez meglepte önt?

- Igen. Addig nem beszélt így velem. Olyan durva lett a hangja.

- Chamique nyelt egyet. - Mint a többieké.

- Folytassa.

- Azt mondta: „Gyere, megmutatom a szobámat!"

- Maga mit felelt erre?

- Hogy rendben van.

- Fel akart menni a szobájába?

Chamique behunyta a szemét. Újabb könnycsepp bukott ki a szemhéja alól. Megrázta a fejét.

- Kérem, válaszoljon szavakkal.

- Nem - mondta.

- Miért ment fel mégis?

- Mert azt akartam, hogy kedveljen.

- És azt hitte, akkor kedvelni fogja, ha felmegy vele a szobájába? Chamique alig hallható hangon válaszolt:

- Tudtam, hogy ha nem megyek vele, akkor nem fog. Megfordultam, és visszamentem az asztalomhoz. Úgy tettem, mint aki a jegyzetei között keresgél. Csak időt akartam hagyni az esküdteknek, hogy megemésszék a hallottakat. Chamique egyenes háttal ült. Az állát felemelte. Próbálta nem mutatni, de érezni lehetett a fájdalmát.

- Mi történt az után, hogy felment vele a szobába?

- Beléptem az ajtón. - Jenrette-re nézett. - És akkor ő megragadott. Ismét megkértem, hogy nuitasson rá Edward Jenrette-re, és nevezze meg.

- Volt még valaki más is a szobában?

- Igen. Ő.

Barry Marantzra mutatott. Akkor vettem észre, hogy a két család ott ül a vádlottak mögött. A szülők arca olyan volt, mint egy-egy halotti maszk. Az arcbőrük megfeszült, mintha valaki hátulról húzná, az arccsontjuk előretigrott, a szemük pedig besüppedt. Azért voltak ott, hogy megóvják a gyereküket. Látszott rajtuk, mennyire megviselte őket az egész. Sajnáltam őket. De most már nem volt visszaút. Edward Jenrette és Barry Marantz mögött álltak emberek, hogy megvédjék őket. Chamique Johnson mögött nem állt senki. Egy részem értette, hogy mi történt itt. Túl sokat ittak, elveszítették a fejüket, megfeledkeztek a következményekről. Talán soha többé nem fognak ilyet csinálni. Talán megtanulták a leckét. De most már akkor sem volt visszaút. Vannak emberek, akik a velejükig romlottak, akik egész életükben gonoszak és kegyetlenek voltak másokkal. És vannak olyanok, akik egyszerűen csak elcseszték. Az utóbbi fajtából sokkal többel találkozom. De nekem nem az a feladatom, hogy különbséget tegyek közöttük. Azt meghagyom a bírónak az ítélkezéskor.

- Rendben - mondtam. - Mi történt azután?

- Bezárta az ajtót.

- Melyikük? Marantzra mutatott.

- Chamique, megkönnyítené a dolgomat azzal, hogy Mr. Marantznak vagy Mr. Jenrette-nek nevezi őket? A lány bólintott.

- Szóval Mr. Marantz bezárta az ajtót. És azután mi történt?

- Mr. Jenrette azt mondta, térdeljek le.

- Mr. Flynn ekkor hol volt?

- Nem tudom.

- Nem tudja? - Úgy csináltam, mint aki meglepődik.

- Nem ő kísérte fel az emeletre?

- De igen.

- Nem állt maga mellett, amikor Mr. Jenrette megragadta?

- De igen.

- És azután hová tűnt?

- Nem tudom. Nem jött be a szobába. Hagyta, hogy bezárják az ajtót.

- Nem is látta többet?

- Csak később.

Vettem egy mély lélegzetet, és belevágtam. Megkérdeztem Chamique-től, hogy mi történt azután. Elmondattam vele mindent. A vallomása minden részletre kiterjedő volt. Tárgyilagos hangon beszélt - mintha nem is vele történt volna a dolog. Semmit sem hallgatott el. Elmondta, hogy miket mondtak, hogyan nevettek, mit csináltak vele. Ragaszkodtam a részletekhez. Nem hiszem, hogy az esküdtek hallani akarták. Meg tudtam érteni. De azt akartam, hogy minél pontosabb legyen, idézzen fel minden pozitúrát, ki hol volt, ki mit csinált. Sokkoló volt. Amikor befejeztük, vártam pár másodpercet, majd rátértem a legnagyobb problémánkra.

- A vallomásában azt állította, hogy támadói a Cal és Jim nevet használták.

- Tiltakozom, bíró úr!

Flair Hickory volt az. Most először szólalt meg. Halkan beszélt, mégis mindenki odafigyelt rá.

- A vallomásában nem azt mondta, hogy a Cal és Jim neveket használtákmondta Flair. - Azt állította, hogy a két támadót úgy hívták, hogy Cal és Jim.

- Újrafogalmazom a kérdést - mondtam ingerülten, miközben az arcomra az volt írva: „Hogy lehet valaki ennyire szőrszálhasogató?" Visszafordultam Chamique felé.

- Melyikük volt Cal és melyikük Jim? Chamique Barry Marantzot azonosította Calként, Edward Jenrette-et pedig Jimként.

- Bemutatkoztak magának? - kérdeztem.

- Nem.

- Akkor honnan tudta a nevüket?

- Így szólították egymást.

- Például Mr. Marantz azt mondta, hogy „Fordítsd meg, Jim!"? Valahogy így? - Igen.

- Tudja, hogy egyik vádlottat sem hívják Jimnek vagy Calnek? - kérdeztem.

- Tudom.

- Maga szerint mi az oka ennek?

- Nem tudom. Én csak elmondtam, ami történt.

Semmi hezitálás, nem keresett kifogásokat - jó válasz volt. Hagytam, hadd eméssze ezt is az esküdtszék.

- Mi történt az után, hogy megerőszakolták?

- Kényszerítettek rá, hogy fürödjék meg.

- Hogyan?

- Bedugtak egy tusolóba. Beszappanoztak. A Uisolóban volt egy slag. Le kellett sikálnom magam, azután lemostak a slaggal.

- Utána mi történt?

- Elvették a ruháimat. Azt mondták, elégetik őket. Adtak egy pólót meg egy rövidnadrágot.

- És azután?

- Jerry kikísért a buszmegállóhoz.

- Mondott valamit Mr. Flynn útközben?

- Nem.

- Egy szót sem?

- Egy szót sem.

- Maga mondott neki valamit?

- Nem.

Ismét eljátszottam a meglepettet.

- Nem mondta el neki, hogy megerőszakolták? Chamique most először mosolyodott el.

- Maga szerint nem tudott róla?

Ezt is hagytam leülepedni. Megint sebességet akartam váltani.

- Fordult ügyvédhez, Chamique?

- Úgy is mondhatjuk.

- Ezt hogy érti?

- Nem én fordultam hozzá, hanem ő talált meg engem.

- Hogy hívják?

- Horace Foley. Nincsenek olyan szép ruhái, mint Mr. Hickorynak. Flair elmosolyodott.

- Beperli a vádlottakat?

- Igen.

- Miért perli őket?

- Hogy megfizessenek azért, amit tettek - mondta.

- Nem ezt csinálJLik most? - kérdeztem. - Keressük a módját annak, hogy megbüntessük őket?

- Igen. De a pert a pénz miatt indítottam. Úgy tettem, mint aki nem érti a dolgot.

- De a védelem azt fogja állítani, hogy csak azért találta ki a vádakat, hogy pénzt húzzon ki belőlük. Azt fogják mondani, hogy a keresete a bizonyíték rá, hogy a pénz érdekli.

- Érdekel is a pénz - mondta Chamique.

- Soha nem állítottam az ellenkezőjét. Vártam.

- Magát nem érdekli a pénz, Mr. Copeland?

- De igen - mondtam.

- Hát akkor?

- Akkor a védelem azt fogja állítani, hogy ez egy indíték a hazugságra.

- Ez ellen nem tudok mit tenni - mondta. - Ha azt mondanám, hogy nem érdekel a pénz, az lenne a hazugság. - Az esküdtekre nézett. - Ha itt ülve azt mondanám, hogy a pénz semmit nem jelent számomra, hinnének nekem? Persze, hogy nem. Én sem hinném el, ha azt mondanák, hogy nem fontos maguknak a pénz. Az előtt is érdekelt a pénz, hogy megerőszakoltak volna. Most is érdekel. Nem hazudok. Megerőszakoltak. Azt akarom, hogy börtönbe kerüljenek. És ha még pénzt is ki tudok szedni belőlük, akkor miért is ne? Tudnám mire költeni. Hátraléptem. Az őszinteség - a valódi őszinteség - nem hasonlítható semmi máshoz.

- Nincs több kérdésem - mondtam.

NYOLCADIK FEJEZET

A tárgyalást az ebédszünet idejére berekesztették. Ebédidőben általában megbeszélem a stratégiát a beosztottjaimmal. De most nem volt hozzá kedvem. Egyedül akartam lenni. Végig akartam pörgetni magamban még egyszer az eseményeket, hogy lássam, mit felejtettem ki, mit fog tenni Flair. Rendeltem egy sajtburgert meg egy sört a pincérnőtől, aki úgy nézett ki, mintha egy tévéreklámból lépett volna ki. Szivinek szólított. Imádom, amikor egy pincérnő szivinek szólít. Egy per arról szól, hogy két elbeszélő küzd a nézők figyelméért. A cél az, hogy hitelessé tegyed a főszereplődet. A hitelesség sokkal fontosabb, mint az ártatlanság. Az ügyvédek gyakran megfeledkeznek erről. Azt hiszik, az a feladatuk, hogy bebizonyítsák a védencükről, hogy olyan tiszta, mint a ma született bárány. Pedig nem. Ezért soha nem próbálom lebutítani a helyzetet az esküdtek számára. A legtöbb ember meglehetősen jó emberismerő. Sokkal könnyebben hisznek neked, ha kiderül, hogy vannak hibáid. Legalábbis a vád szempontjából ez a helyzet. Egy védőügyvéd mindig fel akarja kavarni a vizet, hogy ne lehessen tisztán látni. Ahogy Flair Hickoiy olyan találóan mondta, az a cél, hogy megidézze Miss Kételyt. Nekem épp az ellenkezője kellett. Hogy minél egyértelműbb legyen minden. A pincérnő újra megjelent.

- Tessék, szivi - mondta, és lerakta elém a sajtburgert. Olyan zsíros volt, hogy összefutott a nyál a számban. Pont ilyennek szerettem. Rátettem a kezem, és éreztem, ahogy az ujjaim belesüppednek a buciba.

- Mr. Copeland?

Akkor vettem csak észTe, hogy egy fiatalember áll mellettem.

- Nem látja, hogy ebédelek? - kérdeztem.

- Ezt önnek küldik. Letett egy darab papírt az asztalomra, és elment. Egy határidőnaplóból kitépett oldal volt négyrét hajtva. Kinyitottam. Kérem, látogasson meg. A jobb oldali utolsó boxban ülök. E.JJenrette Edward apja volt az. A sajtburgeremre néztem. Visszanézett rám. Utálok hideg vagy újramelegített kaját enni. Így hát megettem. Majd éhen haltam. Próbáltam nem falni. A sör pokolian jólesett. Amikor végeztem, felálltam, és elsétáltam a jobb oldali utolsó boxhoz. E. J. Jenrette ott várt rám. Előtte egy pohár whiskynek látszó ital. Mindkét keze a pohár körül, mintha attól félt volna, hogy valaki el akarja venni tőle. Meredten nézte a pohár tartalmát. Nem nézett fel, amikor leültem vele szemben. Ha dühös volt is, amiért megvárakoztattam - ha észrevette egyáltalán -, E. J. Jenrette jól leplezte.

- Látni akart? - kérdeztem.

E. J. bólintott. Nagydarab férfi volt, sportolóalkattal, drága ingének gallérja megfeszült a nyaka körül. Vártam.

- Magának van gyereke - mondta. Vártam, hátha folytatj a.

- Mire lenne képes, hogy megóvja?

- Először is, nem engedném el a fia bulijára - feleltem. Felnézett.

- Ez nem vicces,

- Végeztünk? Belekortyolt az italába.

- Adok annak a lánynak százezer dollárt - mondta Jenrette.

- Adok a felesége alapítványának még százezret.

- Nagyszerű. Most akarja kiállítani a csekket?

- Ejti a vádakat?

- Nem. A szemembe nézett.

- A fiamról van szó. Tényleg azt akarja, hogy a következő tíz évet börtönben töltse?

- Igen. De a büntetés mértékéről a bíró fog dönteni.

- Csak egy kölyök. Egy kicsit elszaladt vele a ló.

- Magának van egy lánya is, Mr. Jenrette, nem igaz? Jenrette az italába bámult.

- Ha két irvingtoni fekete srác elkapná, beráncigálná egy szobába, és efféle dolgokra kényszerítené, akkor is szeretné a szőnyeg alá söpörni az egészet?

- Az én lányom nem sztriptíztáncos.

- Persze hogy nem. Rendelkezik az összes kiváltsággal. Megvan mindene. Miért kellene vetkőznie?

- Tegyen meg nekem egy szívességet - mondta Jenrette.

- Ne fárasszon ezzel

a szociológiai szarsággal! Azt akarja mondani, hogy semmi más lehetősége nem volt, mint hogy kurvának álljon? Ugyan már! Ezzel megsért minden olyan embert, akinek valaha sikerült kimásznia a gettóból. Felvontam a szemöldökömet.

- Gettóból? Nem válaszolt.

- Maga Short Hillsben lakik, igaz, Mr. Jenrette?

- Na és?

- Árulja már el nekem, hogy hány olyan szomszédja van, aki pénzért vetkőzik, vagy hogy a maga kifejezését használjam, kurvának állt?

- Nem tudom.

- Az, hogy Chamique Johnson mit csinál vagy mit nem csinál, az teljesen lényegtelen abból a szempontból, hogy megerőszakolták. Ezek a kérdések nem így dőlnek el. A maga fia nem döntheti el, ki érdemli meg, hogy megerőszakolják, és ki nem. Chamique Johnson azért lett sztriptíztáncos, mert be voltak határolva a lehetőségei. A maga lányának nincsenek.

- Megráztam a fejem. - Még mindig nem érti.

- Mit nem értek?

- Az a tény, hogy Chamique-nek ebből kell élnie, még nem teszi Edwardot kevésbé bűnössé. Sőt épp ellenkezőleg.

- A fiam nem erőszakolta meg.

- Azért van a per, hogy ezt eldöntse - mondtam.

- Végeztünk? Végre felemelte a fejét.

- Tudok én máshogy is beszélgetni.

- Úgy tűnik, már el is kezdte.

- Az alapítványra gondol? - Vállat vont.

- Az még semmi nem volt. Csak egy kis figyelmeztetés.

A szemembe nézett. Kezdett elegem lenni a dologból.

- A viszontlátásra, Mr. Jenrette! Utánam nyúlt, és elkapta az alkaromat.

- Meg fogják úszni.

- Majd meglátjuk.

- Ma bevitt egy-két ütést, de az a kis ribanc akkor is megkapja a magáét. Azt nem fogja tudni megmagyarázni, hogy miért tudta rosszul a nevüket. Ez lesz a veszte, és ezt maga is nagyon jól tudja. Hallgassa meg az ajánlatomat! Vártam.

- A fiam és a Marantz gyerek minden ellenük felhozott vádat beismernek, amíg nem kell börtönbe menniük. Ítélhetik őket közmunkára. Lehet olyan hosszú és szigorú próbaidő, amilyet csak akar. Ez így korrekt. És ezenfelül hajlandó vagyok anyagilag támogatni ezt a bajba jutott nőt, és arról is gondoskodom, hogy a JaneCare megkapja a pénzét. Ezzel mindenki nyerne. - Nem - feleltem. - Maga tényleg azt hiszi, hogy ezek a fiúk újra elkövetnének valami hasonlót?

- Őszintén? - kérdeztem. - Valószínűleg nem.

- Azt hittem, a börtön célja a rehabilitácó.

- Igen, de a rehabilitáció már nem rám tartozik - mondtam.

- Engem csak az igazság érdekel.

- És maga szerint az lenne az igazságos, ha a fiam börtönbe kerülne?

- Igen - feleltem. - De mint már mondtam, ez nem rám tartozik, hanem a bíróra és az esküdtekre.

- Maga soha nem követett el hibát, Mr. Copeland? Nem válaszoltam.

- Mert én utána fogok nézni. Addig fogok kutakodni, amíg ki nem derítem az összes hibát, amit valaha elkövetett. És aztán felhasználom őket maga ellen. Magának is megvannak a csontvázai, Mr. Copeland. Mindketten nagyon jól tudjuk. Ha tovább folytatja ezt a boszorkányüldözést, akkor kiteregetem a maga szennyesét is. - Szemmel láthatóan kezdett visszatérni a magabiztossága. Ez egyáltalán nem tetszett. - A fiam nagy hibát követett el. Próbáljunk olyan megoldást találni a megbüntetésére, amellyel nem tesszük tönkre az életét. Érti, amit mondok?

- Nincs több mondanivalóm önnek - mondtam. Még mindig fogta a karomat. - Utolsó figyelmeztetés, Mr. Copeland. Bármire hajlandó vagyok a fiamért. E. J. Jenrette-re néztem, aztán valami olyasmit csináltam, amivel sikerült meglepnem. Elmosolyodtam.

- Mi az? - kérdezte.

- Igazán szép - mondtam.

- Micsoda?

- Hogy ennyi ember van, aki hajlandó küzdeni a fiáért - mondtam.

- A tárgyalóteremben is. Nagyon sokan állnak Edward mellett.

- Sokan szeretik.

- Nagyon szép - mondtam, és kiszabadítottam a kezem a szorításából.

- De amikor ránézek azokra az emberekre, akik a fia mögött ülnek, tudja, mi jut eszembe?

- Micsoda?

- Hogy Chamique Johnson mögött nem ül senki.

- Szeretném megosztani ezt a dolgozatot az egész csoporttal - mondta Lucy Gold. Lucy szerette, ha a hallgatók körben ülnek, ő pedig középen áll. Kétségkívül volt benne valami olcsó színpadiasság, mint amikor a gonosz pankrátor körbejár a ringben, de a dolog működött. Ha a hallgatók körben ülnek, annak megvan az az előnye, hogy mindenkinek az első sorban jut hely. Nincs hová elbújni. Lonnie is a teremben volt. Lucy egy ideig tanakodott, hogy átengedje-e neki a felolvasást, mert úgy jobban tudná tanulmányozni az arcokat, de a narrátor nőnemű volt. Idétlenül hangzana. Ráadásul akárki is írta, az tudta, hogy Lucy figyelni fogja a reakciókat. Tudnia kellett. Tudnia kellett, hogy fel fogja vele zaklatni. Ezért Lucy úgy döntött, hogy ő fogja felolvasni, és Lonnie lesz az, aki figyeli majd a reakciókat. És persze Lucy is felnéz közben, tart majd szüneteket, hátha valaki elárulja magát. Sylvia Potter, a kis nyalizós, pont vele szemben ült. Karba tett kézzel, tágra nyílt szemmel várta, hogy elkezdje. Lucy a szemébe nézett, és halványan rámosolygott. Sylvia arca felderült. Mellette Alvin Renfro, egy kiváló képességű, de rendkívül lusta srác ült, vagyis inkább lógott a széken. A hallgatók többsége úgy ült a székén, mint akiknek nincsenek csontjaik, és bármelyik pillanatban lecsúszhatnának a padlóra.

- Tizenhét éves voltam, amikor ez történt - olvasta Lucy. - Egy nyári táborban voltam. Tábori segédfelügyelőként dolgoztam. Miközben folytatta a felolvasást a fák között történt eseményekről, a narrátorról és a fiújáról, P. - ről, a csókról és a sikolyokról, körbe-körbe mozgott a hallgatók között. Legalább egy tucatszor elolvasta már azóta, most mégis úgy érezte, hogy elszorul a torka. A lába remegni kezdett. Vetett egy gyors pillantást Lonnie-ra. Lonnie is hallotta a hangján, hogy valami nincs rendben, őt nézte. Lucy a tekintetével azt mondta neki: „Őket figyeld, ne engem!", mire Lonnie gyorsan elfordította a fejét. Amikor befejezte, Lucy azt kérte tőlük, hogy véleményezzék az írást. Ennek megvolt a maga rituáléja. A hallgatók tudták, hogy a szerző köztük van, de mivel önmagukat csak úgy építhetik fel, ha másokat előbb lerombolnak, ezért könyörtelenül ízekre szedték a műveket. Felemelték a kezüket, és akit felszólított, az mindig úgy kezdte, hogy „Nem tudom, hogy csak én éreztem-e így." vagy „Lehet, hogy tévedek.", és aztán belevágtak:

- Elég lapos írás.

- Nem éreztem benne a szenvedélyt.

- Bedugta a kezét a pólója alá? Ugyan már.

- Szerintem katasztrofális.

- Azt írja: „Csókolóztunk. Szenvedélyesen." Ne mondja, hogy „szenvedélyesen", inkább mutassa. Lucy moderálta őket. Ez volt az óra legfontosabb része. Egyetemi hallgatókat nehéz volt tanítani. Sokszor eszébe jutottak a zsibbasztóan hosszú előadások egyetemista korából, de azt soha nem tudta felidézni, hogy miről szóltak. A legcélravezetőbb módszer, és maga is ezt alkalmazta, az volt, hogy gyors kommentárokat fűzött az elhangzott véleményekhez. A tanítás nem a mennyiségről szólt, hanem a minőségről. Aki túl sokat beszél, az fárasztó háttérzenévé válik. Itt a kevesebb szinte mindig több. A tanárok imádnak a figyelem középpontjában lenni. Ez a másik nagy veszély. Az egyik professzora adta neki azt az egyszerű tanácsot, amihez a mai napig igyekezett tartani magát: „Ez nem rólad szól." Nagyon fontos volt még az is, hogy ne akarjon hibátlannak tűnni a hallgatói előtt. Ezért, ha elmesélt egy-egy anekdotát a saját életéből, igyekezett mindig olyat választani, amelyben valamit elrontott - volt belőle jó néhány -, de a végén valahogy mégis kimászott a slamasztikából. A másik probléma az volt, hogy a hallgatók sokszor nem azt mondták, amit valójában gondoltak, hanem azt, amiről azt hitték, hogy jó benyomást tesznek majd vele. Ez, természetesen, a fogadóórákra is igaz volt - a lényeg az volt, hogy jól hangozzék, nem az, hogy igaz legyen. Most azonban Lucy egy kicsit feszültebb volt a szokásosnál. Reakciókat akart. Azt akarta, hogy a szerző felfedje magát.

- Azt kértem, hogy mindenki egy saját élményét írja meg - mondta.

- De van valaki, aki elhiszi, hogy ez tényleg megtörtént? Mindenki elhallgatott. Voltak íratlan szabályok. Lucy pedig, azzal, hogy gyakorlatilag hazugnak nevezte a szerzőt, megszegte az egyiket. Visszakozott. - Úgy értem, olyan az egész, mintha egy regényt olvasnék. Ez általában jó, de mi a helyzet ebben a konkrét esetben? Ki az, aki esetleg megkérdőjelezi a történet hitelességét? Élénk vita alakult ki. Kezek emelkedtek a levegőbe. A hallgatók egymással vitatkoztak. Ez volt a munkája csúcspontja. Ha már az élete olyan sivár volt. Szerette ezeket a gyerekeket. Minden félévben újra és újra beleszeretett a diákjaiba. Ők voltak a családja, szeptembertől májusig. Aztán elmentek. Néhányan közülük visszatértek. De csak nagyon kevesen. És Lucy mindig örült nekik. De akkor már nem tartoztak a családjához. Mindig csak az aktuális tanítványai. Volt ebben valami abszurd. Egy ponton Lonnie fel állt, és kisétált a teremből. Lucy egy pillanatra eltűnődött, vajon hová mehet, de nem volt ideje foglalkozni vele. A csoportnak szüksége volt rá. Bizonyos napokon túl gyorsan ért véget az egész. Ez is azok közé tartozott. Amikor letelt az idő, és a hallgatók elkezdték összepakolni a holmijukat, Lucynek még mindig nem volt halvány fogalma sem róla, hogy ki küldte neki azt a dolgozatot.

- Ne feledjétek - szólt utánuk -, holnapra várom a következő két oldalt.

- Majd hozzátette: - De ha valaki akar, küldhet többet is. Bármennyit. Tíz perccel később belépett az irodájába. Lonnie már ott várta.

- Láttál valamit az arcukon? - kérdezte.

- Nem - felelte a férfi. Lucy nekiállt összeszedni a dolgait, papírokat gyömöszölt a laptop-táskájába.

- Hová mész? - kérdezte Lonnie.

- Találkozóm van valakivel. Lonnie hallotta a hangján, hogy jobban teszi, ha nem kérdezősködik tovább. Lucy minden héten elment erre a „találkozóra", de soha senkinek nem árulta el, kivel találkozik. Még Lonnie-nak sem.

- Óh - mondta Lonnie. Lesütötte a szemét. Elhallgatott.

- Mi az, Lonnie?

- Biztos, hogy tudni akarod, ki küldte azt a dolgozatot? Mármint, ez olyan, mintha elárulnánk ezt az egészet.

- Akkor is meg kell tudnom.

- Miért?

- Nem mondhatom el. Lonnie bólintott.

- Rendben.

- Rendben mi?

- Mikor jössz vissza?

- Egy, legfeljebb két óra múlva. Lonnie az órájára nézett.

- Addigra kiderítem, ki küldte - mondta.

KILENCEDIK FEJEZET

A tárgyalást elnapolták.

Voltak, akik azt mondták, hogy ez befolyásolja az ügy végkimenetelét, mert az esküdtek így az én előadásomon kívül mást már nem fognak hallani aznap, és így jobban leülepedik majd bennük, blablabla. Az efféle okoskodásnak nem volt semmi értelme. A bíróság egyszerűen így működött. Ha volt is valami pozitív hozadéka számomra ennek a döntésnek, azt kiegyenlítette az a tény, hogy Flair Hickorynak így volt még egy napja, hogy felkészüljön. A perek már csak ilyenek. Végső soron az eredmény nem az ilyen apróságokon múlt. Felhívtam Loren Muse-t a mobilomról.

- Van valami?

- Még dolgozom rajta.

Leraktam, és akkor láttam, hogy kaptam egy üzenetet York nyomozótól.

Fogalmam sem volt, mitévő legyek azzal kapcsolatban, hogy Mrs. Perez hazudott a Gil karján lévő sebhelyről. Ha szembesíteném a tényekkel, valószínűleg azt mondaná, hogy csak összezavarodott. De a kérdés az, hogy miért mondta azt, amit mondott? Lehet, hogy tényleg azt mondta, amit igaznak gondolt - hogy az nem a fia holtteste? Lehet, hogy Mr. és Mrs. Perez tényleg csak tévedett - hogy képtelenek voltak feldolgozni, hogy Gil egész idő alatt életben volt, és nem hittek a saját szemüknek sem?

Vagy hazudtak? És ha tényleg hazudtak, akkor miért? Mielőtt feltenném nekik a kérdést, további tényekre volt szükségem. Kétségbevonhatatlan bizonyítékot kellett szereznem, hogy a hullaházban látott férfi, aki Manolo Santiago néven élt, tényleg azonos volt Gil Perezzel, azzal a fiatalemberrel, aki közel húsz évvel ezelőtt a nővéremmel, Margót Greennel és Doug Billinghammel együtt eltűnt abban az erdőben. York üzenete így szólt: „Elnézést, hogy csak most jelentkezem. Raya Singhről kérdezett, az áldozat barátnőjéről. Csak a telefonszáma volt meg, akár hiszi, akár nem. Felhívtuk. Egy indiai étteremben dolgozik a 3-as út mellett." Megadta az étterem nevét és címét. „Állítólag egész nap ott lesz. Ha sikerül valamit kiderítenie, értesítsen. Annyi van még, hogy az áldozat használhatta már egy ideje ezt az álnevet. Volt néhány kisebb szabálysértése az utóbbi hat évben Los Angelesben. De semmi komoly. Majd beszélünk." Ez vajon mit jelenthet, tűnődtem. Nem sokat. Kimentem a kocsimhoz, és ahogy kinyitottam az ajtót, tudtam, hogy valami nem stimmel. Egy nagy barna boríték hevert a vezetőülésen. Tudtam, hogy nem az enyém. Tudtam, hogy nem én hagytam ott. És azt is tudtam, hogy bezártam a kocsi ajtaját. Valaki feltörte az autómat. Felemeltem a borítékot. Se cím, se bélyeg. Semmit nem írtak rá. Vékony volt. Beültem az autóba, és becsuktam magam mögött az ajtót. A boríték le volt ragasztva. A mutatóujjammal felnyitottam. Belenyúltam, és kihalásztam belőle a tartalmát. Megfagyott a vér az ereimben, amikor megláttam, mi az. Egy fénykép apámról. Elkomorodtam. Mi a.? A kép aljára takaros betűkkel a neve és az évszám volt írva: „Vlagyimir Copeland." Semmi más. Nem értettem. Pár másodpercig csak ültem mozdulatlanul, és bámultam apám fényképét. A fiatal leningrádi orvosra gondoltam, akitől annyi mindent elvett az élet, akinek annyi csalódásban és keserűségben volt része. Emlékeztem, ahogy vitatkoztak az anyámmal, két megsebzett ember, akinek egymáson kívül nem volt kit bántania. Emlékeztem, ahogy anyám egyedül sírt. Emlékeztem, ahogy Camille-lal ültünk éj szakánként. Mi soha nem veszekedtünk, talán azért, mert túl sok veszekedést láttunk. Néha megfogta a kezem, vagy azt mondta, hogy menjünk el sétálni. De legtöbbször csak bementünk a szobájába, Camille feltette valamelyik kedves lemezét, és elmondta, miért szereti, milyen mögöttes jelentése van, aztán beszélt arról a fiúról, aki tetszett neki az iskolában. Én meg csak ültem, hallgattam, és furcsa elégedettséget éreztem. Nem értettem. Miért tette ide valaki ezt a fényképet? Volt még valami a borítékban. Megfordítottam, hátha kiesik belőle. Semmi. Belenyúltam, és az ujjaim megérezték valamit az alján. Akkora volt, mint egy névjegykártya. Kihúztam. Az egyik oldalán piros vonalak voltak. Arra az oldalára nem írtak semmit. De a másik oldalra - amely teljesen fehér volt - valaki a következő három szót gépelte csupa nagybetűvel: AZ ELSŐ CSONTVÁZ

- Tudod, hogy ki küldte a dolgozatot? - kérdezte Lucy.

- Még nem - felelte Lonnie. - De meg fogom tudni.

- Hogyan? Lonnie nem emelte fel a fejét. Eltűnt a nagyképű szájhős. Lucynek bűntudata volt. A férfi rosszul érezte magát miatta. Lucy sem örült neki, de nem volt más választása. Mindent elkövetett, hogy megszabaduljon a múltjától. Nevet változtatott. Nem hagyta, hogy Paul megtalálja. Megszabadult természetes szőke hajától - vajon hány vele egykorú nőnek van természetes szőke haja? -, és ezt a barna bozontot hordta helyette.

- Oké - mondta Lucy. - Itt leszel, amikor visszajövök? Lonnie bólintott. Lucy elindult, le a lépcsőn az autójához. A tévében mindig olyan egyszerűnek tűnik új személyazonosságot szerezni. Lehet, hogy az is, Lucynek mégis meggyűlt vele a baja. Hosszadalmas procedúra. Azzal kezdte, hogy a vezetéknevét Silversteinről Goldra változtatta. Silverről Goldra, ezüstről aranyra. Okos, mi? Nem találta annak, de így legalább maradt némi kapcsolata az apjával, akit rajongásig szeretett. Lakott az ország minden részén. A tábor régen odalett. Vele együtt apja minden vagyona is. És tulajdonképpen az apja is. Ami megmaradt az apjából, Ira Silversteinből, az tíz mérföldre volt a Reston Egyetem épületétől. Kocsival ment, élvezte az egyedüllétet. Tom Waitset hallgatott, aki arról énekelt, hogy reméli, nem lett szerelmes, de természetesen az lett. Beállt a parkolóba. Az épület valamikor egy nagy birtokon elterülő udvarház volt, abból alakították át. Lucynek gyakorlatilag minden pénze erre ment el. Apja rozsdás, sárga Volkswagen bogara mellett állt meg. A bogár mindig pontosan ugyanazon a helyen parkolt. Jó esély volt rá, hogy az apja legalább egy éve be sem indította. Ira szabad elhatározásából volt itt. Bármikor elmehetett volna. Csak kijelentkezik, és kész. De valójában szinte soha nem hagyta el a szobáját. A baloldali érzelmű matricák már rég megfakultak az autó lökhárítóján. Lucynek is volt kulcsa a Volkswagenhez, és néhanapján beindította a motort, csak hogy feltöltse az akkumulátorát. Olyankor csak ült a kocsiban, és emlékezett. Látta maga előtt az apját, ahogy szakállas arccal mosolyog ki a lehúzott ablakon, és dudál-tülköl mindenkinek, aki elmegy mellettük. Lucynek soha nem volt szíve elvinni az autót. A recepciónál beírta a nevét a vendégkönyvbe. Az épületben egy drogfüggők és mentális problémákkal küszködők számára kialakított idősek otthona működött. Mindenféle ember megtalálható volt itt, teljesen „normálisnak" tűnő alakoktól kezdve egészen olyanokig, akik bármikor kaphattak volna egy statisztaszerepet a Száll a kakukk fészkére című filmben. Ira valahol a két véglet között volt. Lucy megállt az ajtóban. Ira háttal ült neki. A szokásos ponchója volt rajta. Ősz haja kócosan meredezett. Egy 1967-es klasszikus, a The Grass Roots - vagyis „Éljünk a mának" - című slágere szólt. Lucy együtt számolt Rob Grill-lel (1-2-3-4), a zenekar énekesével, majd hangtalanul tátogva velük énekelte a refrént, „sha-la-la-lala, let's live for today". Óriási szám. A szobában volt még egy hippi rózsafüzér, egy batikolt takaró és egy Where Have Ali the Flowers GoneP (Hova tűnt a sok virág?) poszter. Lucy elmosolyodott, de ebben a mosolyban nem sok öröm volt. A nosztalgia egy dolog - egy ember szellemi leépülése egy másik. A korai elmezavar szép lassan eluralkodott az apján. Talán a kora miatt, talán a sok füves cigitől, amit elszívott - ki tudja? Ira mindig is egy kicsit szórakozott volt, és a múltban élt, ezért nehéz lett volna megmondani, mikor fordultak rosszra a dolgok. Legalábbis az orvos ezt mondta. Lucy azonban tudta, hogy a kezdőlökést, az első lépést lefelé a lejtőn, az a nyár jelentette. Irát tették felelőssé azért, ami a fák között történt. Ő volt a tábor tulajdonosa. Jobban kellett volna vigyáznia a tábor lakóira. Rászállt a média, de az semmi sem volt ahhoz képest, amit a családoktól kapott. Ira túl kedves ember volt, hogy ezt el tudja viselni. Belerokkant. Ira most már alig hagyta el a szobáját. Gondolatban hol ebben az évtizedben járt, hol abban, de csak egyben - a hatvanas években - érezte jól magát. Ideje nagy részében azt is gondolta, hogy még mindig 1968 van. Máskor tudta, hogy mi az igazság - látszott az arcán -, de nem akart szembenézni vele. A tudomány mai állása szerint az volt a legokosabb, ha meghagyják ebben a hitében, ezért az orvosok megengedték, hogy a szobájában 1968 legyen. Az orvos elmagyarázta, hogy annál a fajta elmebajnál, amelyben Ira szenved, nem várható javulás, ezért ha azt akarják, hogy boldog legyen, engedjék meg neki, hogy a saját világában éljen. Márpedig Ira 1968-ban akart élni, ott volt a legboldogabb. Mi értelme lett volna ellenkezni vele?

- Hello, Ira!

Ira - soha nem akarta, hogy Lucy apának szólítsa - a begyógy-szerezettek lassúságával fordult felé. Úgy emelte fel a kezét, mintha víz alatt lett volna.

- Szia, Luce!

Lucynek minden önuralmára szüksége volt, hogy el ne sírja magát. Az apja mindig megismerte, mindig tudta, hogy kicsoda. Az a tény, hogy 1968-ban, ahol élt, a lánya még meg sem született, szemmel láthatóan nem zavarta. Ira nem hagyta, hogy egy ilyen apró ellentmondás tönkretegye az illúzióját. Az apja elmosolyodott. Ira mindig is túl jószívű, túl nagylelkű, túl naiv volt ehhez a kegyetlen világhoz. Lucy általában úgy beszélt róla, mint egy ex-hippiről, de ez nem fedte pontosan a valóságot, mert azt feltételezte, hogy Ira valamikor szakított a hippi életfilozófiával. Erről azonban szó sem volt. Ira még akkor is hű maradt az ügyhöz, amikor már mindenki rég levette a nyakából a rózsafüzért, kidobta a batikolt pólót, levágatta a haját, és megborotválkozott. Lucynek csodálatos gyerekkora volt, Ira soha egyetlenegyszer sem emelte fel a hangját. Szinte semmit nem tiltott meg neki, nem korlátozta, azt akarta, hogy a lánya mindent lásson és ismerjen meg, még olyan dolgokat is, amelyeket talán tényleg nem kellett volna. Furcsa módon, ez a szabadság szégyenlőssé tette egyszem gyermekét, a kis Lucy Silversteint.

- Annyira örülök, hogy itt vagy - mondta Ira, és tántorogva elindult felé. Lucy odalépett hozzá, és átölelte. Az apjának test- és öregségszaga volt. A ponchójára is ráfért volna egy mosás.

- Hogy érzed magad, Ira?

- Remekül, soha jobban. Kinyitott egy üvegcsét, és bevett egy vitamint. Gyakran csinálta ezt. Nonkapitalista életmódja ellenére az apja egy kisebb vagyont keresett vitaminokkal a hetvenes évek elején. Aztán eladta az egész vállalkozást, és megvette azt a telket Pennsylvania és New Jersey határán. Egy ideig kommunaként működött, de nem sokáig. Utána lett belőle nyári tábor.

- Szóval hogy vagy? - kérdezte meg ismét.

- Soha jobban, Luce. Aztán elkezdett sírni. Lucy leült vele, és megfogta a kezét. A férfi sírt, aztán nevetett, aztán megint sírt. Egyre csak azt ismételgette, hogy mennyire szereti Lucyt.

- Te vagy nekem minden, Luce - mondta.

- Mindent tudok. mindent, amit kell. Érted, mire gondolok?

- Szeretlek, Ira.

- Látod? Erről beszélek. Én vagyok a leggazdagabb ember a világon. Azután ismét elsírta magát. Lucy nem maradhatott túl sokáig. Vissza kellett mennie az irodába, hogy megtudja, Lonnie mit derített ki. Ira a vállára hajtotta a fejét. Tiszta korpa lett tőle a ruhája. Amikor bejött egy ápolónő, Lucy kihasználta az alkalmat, és kiszabadította magát. Utálta magát érte.

- Jövő héten újra eljövök, jó?

Ira bólintott. Mosolygott, amikor Lucy elment. Az ápolónő

- Lucy elfelejtette a nevét - a folyosón várta.

- Hogy van? - kérdezte tőle Lucy. Ez általában csak költői kérdés volt. Minden páciens rosszul volt, de a család nem ezt akarta hallani. Ennek megfelelően az ápolónő általában azt válaszolta, hogy Jól van, nincs vele semmi gond". Ezúttal azonban azt felelte:

- Az apja nagyon izgatott az utóbbi időben.

- Ezt meg hogy érti?

- Ira általában a világ legkedvesebb embere. De a hangulatváltásai.

- Mindig is voltak hangulatváltásai.

- De nem ilyenek.

- Utálatosan viselkedik?

- Nem. Nem arról van szó.

- Akkor miről? Az ápolónő vállat vont.

- Sokat beszél a múltról.

- Mindig a hatvanas évekről beszél - mondta Lucy.

- Nem, nem olyan régmúltról.

- Akkor miről?

- Valami nyári táborról.

Lucy érezte, hogy összeszorul a gyomra.

- És miket mond?

- Azt mondja, volt egy nyári tábora. De aztán elveszítette. Majd hirtelen elkezd zagyválni vérről, erdőről, sötétről meg efféle dolgokról. Aztán elhallgat. Hátborzongató. Az egész a múlt héten kezdődött. Azelőtt soha nem hallottam, hogy erről a táborról beszélt volna, arról meg főleg nem, hogy az övé lett volna. De lehet, hogy csak képzelődik, nem? Ez kérdés volt, de Lucy nem válaszolt rá. A folyosó végéről odakiáltott nekik egy másik ápolónő: - Rebecca? Az ápolónő, akiről kiderült, hogy Rebeccának hívják, azt mondta: - Rohannom kell. Amikor Lucy egyedül maradt a folyosón, visszament az apja szobájához, és benézett az ajtón. Ira háttal ült neki, a falat bámulta. Lucy eltűnődött. Vajon mi járhatott a fejében? Mi az, amit nem árult el neki? Mit tudott arról az éjszakáról? Elszakította magát az ajtótól, és elindult a kijárat felé. Amikor odaért a recepcióhoz, ismét alá kellett írnia a vendégkönyvet. Minden betegnek külön oldala volt. A recepciós kinyitotta Ira oldalánál, és Lucy felé fordította, hogy írja alá. Fogta a tollat, és ugyanolyan szórakozottan alá akarta firkantani, mint befelé jövet, amikor észrevett valamit. Volt ott egy másik név is. A múlt héten Irának volt egy másik látogatója is. Soha senki más nem látogatta meg rajta kívül. Soha. Lucy összevonta a szemöldökét, és elolvasta a nevet. Teljesen ismeretlen volt számára. Ki a fene az a Manolo Santiago?

TIZEDIK FEJEZET

Apám fényképe még mindig a kezemben volt. Kellett tennem egy kis kitérőt, mielőtt felkerestem volna Raya Singhet. A kártyára pillantottam. Az első csontváz. Ez azt jelenti, hogy nem csak egy van. De kezdjük ezzel - az apámmal. Egyetlen ember volt csak, aki segíthetett nekem, ha apámról és a potenciális többi csontvázról volt szó. Elővettem a telefonomat, és lenyomtam a hatos gombot. Ritkán hívtam ezt a számot, de még mindig benne volt a gyorshívómban. Van egy olyan érzésem, hogy mindig is ott lesz. Első csengésre felvette, és beleszólt dörmögő hangján. - Paul. Még ezen az egy szón is hallani lehetett erős akcentusát. - Hello, Sosh bácsi. Sosh igazából nem volt a bácsikám. A család barátja volt még a Szovjetunióból. Három hónapja, apám temetése óta nem találkoztam vele, de ahogy meghallottam a hangját, egyből megjelent előttem a hatalmas, medve termetű férfi. Apám azt mondta, hogy Sosh bácsi volt a legbefolyásosabb és legrettegettebb ember Pulkovóban, Leningrádnak abban a külvárosában, ahol mindketten felnőttek.

- Túl régen - mondta.

- Tudom. Ne haragudj.

- Áhh - mondta, mintha viszolyogna a bocsánatkérésemtől.

- De gondoltam, hogy ma telefonálni fogsz. Ez meglepett.

- Miért?

- Azért, kedves unokaöcsém, mert beszélnünk kell.

- Miről?

- Arról, amit nem fogok telefonon elmondani.

Sosh ügyletei, ha nem is voltak illegálisak, de mindenképpen az utca árnyékos oldalán köttettek.

- A városban vagyok. - Soshnak volt egy drága tetőtéri lakása Manhattanben, a Harminchatodik utcában. - Mikorra tudsz ideérni?

- Fél óra, ha nincs nagy forgalom - mondtam.

- Kiváló. Várlak.

- Sosh bácsi?

Apám fényképére néztem, amely az anyósülésen hevert.

- Legalább nagy vonalakban elárulhatnád, hogy miről akarsz velem beszélni.

- A múltadról, Pavel - az orosz nevemet használta.

- Arról, aminek a múltadban is kell maradnia.

- Ez meg mi a fenét akar jelenteni?

- Majd megbeszéljük - mondta, és lerakta.

Nem volt nagy forgalom, így huszonöt perc alatt odaértem Sosh bácsihoz. Az ajtónálló egy olyan röhejes, zsinórokkal díszített egyenruhában volt, amelyről mindig az jutott eszembe, hogy Brezsnyev nézhetett ki így a május elsejei felvonulásokon. Lehet, hogy Sosh nem véletlenül választotta ezt az épületet. Az ajtónálló ismerte az arcomat, és szóltak neki, hogy jövök. Ha nem szólnak neki előre, akkor nem csönget fel. Egyszerűen csak nem enged be. A felvonó ajtajában Alexej, Sosh régi barátja várt. Mióta az eszemet tudtam, Alexej Kokorov Sosh bácsi testőre volt. A hatvanas évei vége felé járhatott, néhány évvel fiatalabb volt Soshnál, és jó eséllyel pályázhatott volna a világ legrondább embere címre. Duzzadt, vörös orra és véreres arca volt, gondolom, a túl sok piálástól. A zakója és a nadrágja nem illett rá, de nem volt egy konfekcióméret. Alexej nem mutatta, hogy örülne nekem, de egyébként sem volt az a fajta, aki túl sokat nevetgélne. Fogta a lift ajtaját, amíg beszállok. Szó nélkül léptem be. Kurtán bólintott, majd becsukta az ajtót. Egyedül maradtam. A lift ajtaja a tetőtéri lakásnál nyílt ki. AZ ELSŐ CSONTVÁZ

Sosh bácsi néhány méterre állt az ajtótól. A szoba hatalmas volt, és kubista stílusú bútorok díszítették. Az ablakból káprázatos kilátás nyílt a városra, a falakat azonban vastag, kárpitszerű tapéta borította, amelynek a színéről - talán Merlot-nak hívták - mindig a vér jutott eszembe. Sosh arca felderült, amikor meglátott. Széttárta a karját. Az egyik legélesebb gyerekkori emlékem Sosh bácsi hatalmas keze volt. Még most is elképesztően nagynak tűnt. Megőszült az évek során, de még most, hetvenes éveit taposva is sugárzott belőle valami tiszteletet parancsoló erő. Kiléptem a liftből, és megálltam. - Mi az? - dörmögte. - Túl öreg vagy már egy öleléshez? Mindketten tettünk egy lépést a másik felé. Az ölelése, az orosz szokásoknak megfelelően, egy medvéére emlékeztetett. Éreztem az erejét. Az alkarja még mindig olyan volt, mint egy vastag vascső. Magához húzott, és biztos voltam benne, hogyha akarná, egy mozdulattal ketté tudná törni a gerincemet. Néhány másodperc múlva Sosh bácsi megfogta mindkét karomat a bicepszemnél, és eltartott magától, hogy jobban megvizsgálhasson. - Tiszta apád vagy - mondta ezúttal még erősebb akcentussal. - Pont úgy nézel ki, mint az apád. Sosh a Szovjetunióból érkezett, nem sokkal utánunk. Az Intourist, a szovjet utazási iroda manhattani telephelyén dolgozott. Az volt a feladata, hogy lehetővé tegye a Moszkvába vagy az akkori Leningrádba vágyó amerikaiaknak az utazást. Ez már régen volt. A Szovjetunió felbomlása után belevágott valami kétes vállalkozásba, amit csak úgy hívott: „import-export". Sosem tudtam, pontosan mit is jelent ez, de annyi biztos, hogy meg tudta belőle venni ezt a tetőtéri lakást. Sosh vizsgálgatott még néhány másodpercig. Fehér inget viselt, de nem volt állig begombolva, ezért látni lehetett alatta az atlétatrikóját. Vastag, ősz mellszőrzet türemkedett ki alóla. Vártam. Tudtam, hogy hamarosan kiderül, miért hívott ide. Sosh bácsi nem rajongott a bájcsevegésért. Mintha csak olvasna a gondolataimban, Sosh mélyen a szemembe nézett, és azt mondta:

- Kaptam néhány hívást.

- Kitől?

- Régi barátoktól. Vártam.

- Odaátról - folytatta.

- Nem egészen értem.

- Emberek kérdezősködnek.

- Sosh?

- Igen?

- A telefonban amiatt aggódtál, hogy lehallgatnak. Itt is attól félsz?

- Nem. Ez a hely teljesen biztonságos. Hetente átnézetem.

- Nagyszerű. Akkor mi lenne, ha befejeznéd a titokzatoskodást, és elmondanád, miről van szó? Elmosolyodott. Tetszett neki.

- Felbukkant néhány ember. Amerikaiak. Moszkvában vannak, sok pénzük van, és kérdezősködnek. Magamban bólintottam.

- Miről kérdezősködnek?

- Az apádról.

- De mit akarnak megtudni?

- Emlékszel a régi pletykákra?

- Most viccelsz. De nem viccelt. És a maga abszurd módján, még volt is benne logika. Az első csontváz. Gondolhattam volna. Természetesen emlékeztem a régi pletykákra. Majdnem tönkretették a családomat. A nővérem és én a Szovjetunióban születtünk az úgynevezett hidegháború idején. Apám orvos volt, de alkalmatlansággal vádolták, és megvonták tőle az engedélyt, mert zsidó volt. Akkoriban így mentek a dolgok. Eközben egy zsidó hitközösség itt, az Egyesült Államokban - egészen pontosan az illinois-i Skokie-ban - azon igyekezett, hogy segítsen a szovjet zsidóknak. A hetvenes években rengeteg zsidót sikerült kimenekíteniük a Szovjetunióból. Szerencsénk volt. Minket is kihoztak. Hosszú ideig úgy tekintettek ránk új hazánkban, mint hősökre. Apám szenvedélyes beszédeket mondott a péntek esti istentiszteleteken a szovjet zsidók szenvedéseiről. A gyerekek kitűzőket viseltek, hogy azzal is támogassák az ügyet. Rengeteg adomány érkezett. De alig egy év elteltével apám és a főrabbi összevesztek, majd hirtelen az a szóbeszéd kezdte járni, hogy apám azért jutott ki a Szovjetunióból, mert a KGB tagja, és nem is zsidó, az csak porhintés volt. A vádak nevetségesek voltak, ellentmondóak, hamisak és most már több mint huszonöt évesek. Megráztam a fejem. - Azt akarják bebizonyítani, hogy apám KGB-s volt? - Igen. Az a szemét Jenrette! Ezt jól megkaptam, gondoltam. Most már közszereplő voltam. A vádak, még ha végül hamisnak is bizonyulnak, mindenképp rossz hatással lesznek a karrieremre. Sejthettem volna. Ez a pletyka egyszer már tönkretette a családomat huszonöt évvel ezelőtt. Elhagytuk Skokie-t, és keletre költöztünk, Newarkba. A családunk soha többé nem lett a régi. Felnéztem.

- A telefonban azt mondtad, számítottál rá, hogy hívni foglak.

- Ha nem jelentkeztél volna, akkor én hívlak fel.

- Hogy figyelmeztess?

- Igen.

- Szóval találtak valamit - mondtam. A nagy ember nem válaszolt. Az arcát figyeltem. És közben éreztem, hogy az egész világom, a világ, amelyben felnőttem, szép lassan kicsúszik alólam.

- KGB-s volt, Sosh? - kérdeztem.

- Nagyon régen volt már - felelte Sosh.

- Ez azt jelenti, hogy igen? Sosh lassan elmosolyodott.

- Nem érted te ezt.

- Újra megkérdezem: ez azt jelenti, hogy igen?

- Nem, Pavel. De az apád. bizonyos szempontból mégis.

- Ez meg mit jelentsen?

- Tudod, hogy én hogyan kerültem ebbe az országba?

- Egy utazási irodának dolgoztál.

- Ez a Szovjetunió volt, Pavel. Nem voltak vállalatok, vagy utazási irodák. Az Intourist az államé volt. Minden az államé volt. Érted? - Azt hiszem.

- Ezért amikor a szovjet kormánynak lehetősége nyílt, hogy kiküldjön valakit New Yorkba, gondolod, hogy azt küldték, aki a legjáratosabb volt az utazások szervezésében? Vagy gondolod, hogy az szempont volt, hogy legalább minimálisan értsen hozzá? Óriási kezére gondoltam. Meg az erejére. - Szóval te KGB-s voltál? - Ezredes voltam a hadseregben. Nem hívtuk KGB-nek. De igen, azt hiszem, az voltam, amit te ma - ujjaival idézőjelet tett a levegőbe - „kémnek" neveznél. Amerikai tisztviselőkkel találkoztam. Próbáltam megvesztegetni őket. Az emberek mindig azt hitték, hogy megtudunk majd valami fontosat - valamit, amitől megváltoznak az erőviszonyok. Ostobaság. Soha semmi fontosat nem tudtunk meg. Soha. És az amerikai kémek? Ők sem tudtak meg rólunk semmit. Lényegtelen dolgokat adogattunk el egymásnak. Idétlen játék volt.

- És az apám? - A szovjet kormány kiengedte. A zsidó barátaid azt hitték, azért, mert sikerült nyomást gyakorolniuk a kormányra. De ugyan már! Majd pont egy maroknyi zsidó fog ráijeszteni arra a kormányra, amelyik senkitől nem fél a világon? Van benne valami vicces, ha belegondolsz.

- Azt akarod mondani.?

- Én csak azt mondom, hogy volt ez akkoriban. Megígérte apád, hogy segíteni fog a rendszernek? Természetesen. De csak azért, hogy kijuthasson. Nem olyan egyszerű ezt elmagyarázni, Pavel. El sem tudod képzelni, milyen lehetett ez neki. Apád jó orvos volt, és nagyon jó ember. A kormány mondvacsinált vádakkal visszavonta az engedélyét. Aztán a nagyszüleid. Istenem, Natasha szülei csodálatos emberek voltak. de te túl fiatal voltál még akkor, nem emlékezhetsz.

- Emlékszem - mondtam.

- Valóban?

Eltűnődtem, hogy valóban emlékszem-e a rájuk. Élt egy kép bennem a nagyapámról, az én Popimról, emlékszem dús, fehér hajára és mennydörgő nevetésére, meg a nagyanyámra, az én Nonimra, ahogy gyengéden korholja. De mindössze hároméves voltam, amikor elvitték őket. Tényleg emlékeztem rájuk, vagy csak az a régi fénykép kelt életre? Valódi emlék volt ez, vagy csak anyám történeteiből merítettem?

- A nagyszüleid értelmiségiek voltak - egyetemi tanárok. Nagyapád a történelem tanszék vezetője volt. Nagyanyád pedig briliáns matematikus. Ezt tudod, ugye? Bólintottam.

- Anyám azt mondta, az esti beszélgetésekből többet tanult, mint az iskolában. - Ez valószínűleg így is volt - mosolyodott el Sosh. - A város legokosabb emberei keresték a társaságukat. Gyakran megfordultak nálatok. Ez azonban a kormány figyelmét is felkeltette. Radikálisoknak bélyegezték őket. Veszélyes elemekké váltak. Emlékszel arra, amikor letartóztatták őket?

- Az utóhatására emlékszem - mondtam. Sosh egy pillanatra lehunyta a szemét.

- Arra, hogy mit tett anyáddal?

- Igen.

- Natasha utána már sohasem volt a régi. Fel tudod ezt fogni?

- Igen.

- Képzeld magad az apád helyébe. Szinte mindent elveszített - a karrierjét, a jó hírét, az orvosi engedélyét és végül a felesége szüleit. Aztán hirtelen a kormány kínált neki egy kiutat. Egy esélyt az újrakezdésre.

- Egy életet az USA-ban.

- Igen.

- És mindezért csak annyit kellett tennie, hogy kémkedik? Sosh legyintett egyet.

- Még mindig nem érted? Ez csak egy nagy játék volt. Ugyan mit tudhatott volna meg egy olyan ember, mint az apád? Még ha próbálkozott volna - de nem is próbálkozott. Ugyan mit mondhatott volna nekik?

- És az anyám?

- Natasha csak egy nő volt az ő szemükben. A szovjet kormány sosem törődött a nőkkel. Csak problémát jelentett nekik. Ahogy mondtam, a szülei, a nagyszüleid, az ő szemükben veszélyes, radikális elemek voltak. Azt mondod, emlékszel rá, amikor elvitték őket?

- Azt hiszem, igen.

- A nagyszüleid létrehoztak egy csoportot, próbálták érvényre juttatni az emberi jogokat. Egészen addig, míg egy besúgó fel nem dobta őket. Még aznap éjjel értük jöttek.

Elhallgatott.

- Mi az? - kérdeztem.

- Nem könnyű erről beszélni. Ami velük történt. Vállat vontam.

- Most már nem bántod őket azzal, ha elmondod. Nem felelt.

- Mi történt velük, Sosh?

- A Gulagra kerültek, egy munkatáborba. Rettenetes körülmények közé. A nagyszüleid már nem voltak fiatalok. Tudod, hogyan végezték?

- Meghaltak - mondtam. Sosh elfordult. Odalépett az ablakhoz. Remek kilátása nyílt a Hudsonra. Két hatalmas tengerjáró hajó állt a kikötőben. Balra fordulva a Szabadság-szobrot is látni lehetett. Manhattan olyan kicsi, alig nyolc mérföld az egyik végétől a másikig, de igaz, ami Soshra is: állandóan érezni, mekkora hatalma van.

- Sosh?

Amikor ismét megszólalt, olyan halkan beszélt, hogy alig hallottam.

- Tudod, hogyan haltak meg? - Ahogy az előbb mondtad. A körülmények rettenetesek voltak. A nagyapám szívbeteg volt. Még mindig nem fordult felém. - A kormány nem kezelte. Még a gyógyszerét sem adták neki oda. Három hónap alatt meghalt. Vártam.

- Mit nem mondtál még el, Sosh?

- Tudod, mi történt a nagyanyáddal?

- Azt tudom, amit anyám mesélt.

- Mondd el!

- Noni is beteg volt. És amikor a férje meghalt, a szíve felmondta a szolgálatot. Gyakran hallani ilyet régóta együtt élő házaspárokról. Az egyik meghal, mire a másik feladj a.

Sosh csak állt szótlanul.

- Sosh?

- Bizonyos értelemben - mondta - valóban ez történt.

- Bizonyos értelemben?

Sosh még mindig bámult ki az ablakon keresztül.

- A nagyanyád öngyilkos lett. Megdermedtem. Lassan rázni kezdtem a fejemet.

- Felakasztotta magát egy lepedőre. Csak ültem döbbenten. A Noniról készült fényképre gondoltam. A mindentudó mosolyára. A történetekre, amelyeket anyám mesélt róla, éles eszéről és még élesebb nyelvéről. Öngyilkos lett.

- Anyám tudta? - kérdeztem.

- Igen.

- Sosem beszélt róla.

- Talán nekem sem kellett volna.

- Akkor miért mondtad el mégis?

- Mert azt akartam, hogy tudjad, mi történt. Anyád gyönyörű nő volt. Kedves és szép. Apád imádta. De amikor a szüleit elvitték, és gyakorlatilag megölték, valami örökre megváltozott benne. Érezted, igaz? A melankóliáját? Már jóval az előtt megvolt benne, hogy a nővéred eltűnt volna. Nem válaszoltam, de persze, hogy éreztem.

- Azt akartam, hogy tudd, milyen volt neki - mondta.

- Milyen volt az anyádnak. Hátha akkor jobban megérted.

- Sosh? Még mindig háttal állt nekem.

- Tudod, hol van az anyám?

A nagy ember hosszú ideig nem felelt.

- Sosh?

- Mikor először elszökött, tudtam - mondta végül. Nyeltem egyet.

- Hová ment?

- Natasha hazament.

- Nem értem.

- Visszament Oroszországba.

- Miért?

- Nem hibáztathatod érte, Pavel.

- Nem is teszem, csak tudni akarom, hogy miért.

- Az ember nem szökhet meg a hazájából, mint ahogy ők tették. Hiába gyűlölöd a kormányt vagy a rendszert, az embereket, a saját népedet nem tudod meggyűlölni. A hazád mindig hazád marad. Örökké. Végre felém fordult. A szemembe nézett.

- És ezért szökött el? Sosh csak állt némán.

- Ez volt rá az oka? - kérdeztem szinte kiabálva. Éreztem, hogy valami megkeményedik bennem. - Mert a hazája mindig a hazája marad?

- Nem figyelsz rám.

- De figyelek, Sosh. Az embernek a hazája örökre a hazája marad. Baromság! És mi a helyzet a családjával? Az nem marad örökre a családja? A férje nem a férje, vagy a fia nem marad a fia? Nem felelt.

- Velünk mi van, Sosh? Velem és apával?

- Erre nem tudok választ adni, Pavel.

- Tudod, hogy most hol van?

- Nem.

- Tényleg nem?

- Tényleg nem.

- De ha akarnád, meg tudnád találni, igaz? Nem bólintott, de nem is rázta meg a fejét.

- Gyereked van - mondta. - Szép karriered.

- Na és?

- És ez mind olyan régen történt. A múlt a halottaké, Pavel. Ne akard feltámasztani őket! Temesd el őket, és lépj tovább!

- Az anyám nem halt meg - mondtam. - Igaz?

- Nem tudom.

- Akkor miről beszélsz? Hogy jönnek ide a halottak? És tudod, mit, Sosh? Ha már a halottaknál tartunk, van még valami. - Képtelen voltam leállítani magamat. -Már abban sem vagyok biztos, hogy a nővérem valóban meghalt. Arra számítottam, hogy megdöbben majd. Nem döbbent meg. Még csak meg sem lepődött.

- Számodra - mondta.

- Számomra mi?

- Az a legjobb, ha számodra mindketten halottak.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Igyekeztem kiverni a fejemből Sosh bácsi utolsó szavait, miközben végigszáguldottam a Lincoln Tunnelen. Két dologra kellett koncentrálnom, és semmi másra, csak arra a két dologra. Egy: el kell ítélni azokat a rohadékokat, akik megerőszakolták Chamique Johnsont. Kettő: ki kell deríteni, hol a pokolban volt Gil Perez az elmúlt húsz évben. Ellenőriztem a címet, amit Yorktól kaptam. Raya Singh egy indiai étteremben dolgozott.

Egyenesen oda tartottam. Apám fényképe még mindig az anyósülésen hevert. Igazából nem zaklatott fel állítólagos KGB-s múltja. A Soshsal folytatott telefonbeszélgetés után valahol számítottam is rá. Most azonban ismét elolvastam a kártyán lévő szavakat: AZ ELSŐ CSONTVÁZ

Az első. Ez azt jelentette, hogy lesz még több is. Nyilvánvaló volt, hogy Monsieur Jenrette, valószínűleg Mr. Marantz anyagi és erkölcsi támogatásával, bármire hajlandó annak érdekében, hogy lejárasson. Ha azoknak a régi - több mint huszonöt éves - vádaknak sikerült a nyomára bukkanniuk, akkor tényleg nagyon elszántak lehetnek. Mit találhatnak ellenem? Nem voltam rossz fiú. De tökéletes sem. Senki sem az. Valamit biztosan találni fognak. És azt majd aránytalanul felnagyítva tálalják. Ezzel komoly károkat okozhatnak a Jane Care-nek, a jó híremnek és a politikai ambícióimnak - de Chamiqtie-nek is megvoltak a maga csontvázai. Én győztem meg arról, hogy vegye elő őket és mutassa meg a világnak. Ha ő hajlandó volt rá, akkor én sem hátrálhatok meg. Amikor megérkeztem az indiai étteremhez, leállítottam a motort, és üresbe tettem a váltót. Ez nem az én körzetem volt, de nem gondoltam, hogy ez sokat számított volna. Kinéztem a szélvédőn, ismét elgondolkodtam a csontvázakon, aztán felhívtam Loren Muse-t. Amikor felvette, bemutatkoztam, és azt mondtam:

- Van egy kis problémám.

- Mi az?

- Jenrette apj a rám szállt.

- Az mit jelent?

- A múltamban vájkál.

- És találni fog valamit?

- Bárkinek kezdünk el vájkálni a múltjában, találunk valamit - mondtam.

- Az enyémben nem.

- Valóban? És azok a hullák Renóban?

- Minden vád alól tisztáztam magam.

- Nagyszerű.

- Csak vicceltem, Cope. Nem veszi a lapot?

- Alig kapok levegőt a röhögéstől, Muse. Az időzítése egyszerűen káprázatos.

- Jól van, térjen rá a lényegre! Miért hívott?

- Jóban van valamelyik magánnyomozó irodával, igaz?

- Igen.

- Kérdezősködjön egy kicsit! Próbálja meg kideríteni, hogy ki szaglászik utánam!

- Oké, ráállok a témára.

- Muse?

- Igen?

- Nem ez az elsődleges. Ha nincs rá ember, akkor ne foglalkozzon vele!

- De van, Cope. Már mondtam, ráállok a témára.

- Milyenek voltunk ma?

- Ez egy jó nap volt a jófiúknak - mondta.

- Igen.

- De lehet, hogy nem elég jó.

- Cal és Jim?

- Kezdek eljutni arra a pontra, hogy mindenkit agyonlőjek, akit így hívnak.

- Hajrá - mondtam, és leraktam. A belső kialakításukat tekintve az indiai éttermek általában két kategóriába oszthatók - nagyon sötétek és nagyon világosak. Ez egy nagyon világos és színes étterem volt, leginkább egy hindu templomra emlékeztetett, és kimondottan elegáns hely volt. Hamis mozaikok, illetve Ganésa és más, számomra ismeretlen istenségek megvilágított szobrai díszítették az éttermet. A pincérnőknek kilátszott a hasuk a ruhájukból; leginkább a Jeannie, a háziszellem című sorozat öltözékeire emlékeztetett. Mindenkinek megvannak a maga sztereotípiái, de ahogy beléptem, rögtön olyan érzésem támadt, mintha egy hollywoodi musical díszletei közé keveredtem volna. Próbálom elfogadni és értékelni a különböző idegen kultúrákat, de akárhogy is igyekszem, az indiai zenét egyszerűen képtelen vagyok elviselni. Ami most szólt, az úgy hangzott, mintha macskát kínoztak volna egy szitárral. Az ajtóban álló hostess kérdőn nézett rám.

- Hány személyre?

- Nem enni jöttem - mondtam. Várt.

- Raya Singh itt van?

- Kicsoda?

Megismételtem a nevet.

- Nem tudom. óh, várjon csak, az új lány.

- Összefonta a karját a mellkasa előtt, és elhallgatott.

- Itt van? - kérdeztem újra.

- Ki keresi?

Megrezegtettem a szempillámat. Sosem voltam jó benne. Próbáltam elbűvölőnek tűnni, de másoknak általában inkább a röhejes szó jutott eszébe róla.

- Az Egyesült Államok elnöke.

- Mi van?

Adtam neki egy névjegyet. Elolvasta, aztán legnagyobb meglepetésemre kiabálni kezdett.

- Raya! Raya Singh!

Raya Singh előlépett, én pedig tettem egy lépést hátra. Fiatalabb volt, mint amire számítottam, a húszas évei elején járt, és elképesztően csinos volt. Az első dolog, ami feltűnt rajta - nem tudtam nem észrevenni abban a kivágott hasú felsőben -, hogy milyen domborulatai vannak. Mozdulatlanul állt, de a teste mintha hullámzott volna. Kócos, fekete haja szinte könyörgött érte, hogy megigazítsa valaki. A bőre inkább arany, mint barna színű volt, mandulavágású szemében pedig bármely férfi örökre el tudott volna veszni.

- Raya Singh? - kérdeztem.

- Igen.

- A nevem Paul Copeland. Ügyész vagyok Essex megyéből. Volna rám néhány perce?

- A gyilkosság miatt keres?

- Igen.

- Akkor természetesen van. Kulturált hangja volt, leginkább egy New England-i bentlakásos iskola kifinomultságát idézte. Igyekeztem nem bámulni. Észrevette, és elmosolyodott. Nem akarok perverznek tűnni, mert nem arról volt szó. A női szépség nagy hatással van rám. Nem hinném, hogy egyedül vagyok ezzel. Úgy hat rám, mint valami művészeti alkotás. Ahogy Rembrandt vagy Michelangelo. Ahogy az éjszakai fényekbe öltözött Párizs, vagy egy napfelkelte a Grand Canyonban vagy az arizonai égbolt türkizkékje. A gondolataim nem erkölcstelenek voltak, sokkal inkább művésziek. Kimentünk az utcára, hogy nyugodtan tudjunk beszélgetni. Átölelte magát a karjaival, mintha fázna. A mozdulata mégis inkább kihívónak tűnt. Valószínűleg nem tehetett róla. Akármit csinált, arról holdfényes tengerpart vagy franciaágy jutott az ember eszébe - ennyit a művészi gondolataimról. Legszívesebben felajánlottam volna neki a kabátomat, de egyáltalán nem volt hideg. Ja, és kabát sem volt rajtam.

- Ismer egy Manolo Santiago nevű férfit? - kérdeztem.

- Meggyilkolták - mondta. A hangja furcsán közömbös volt, mintha betanult szöveget mondana.

- De ismerte?

- Igen, ismertem.

- Szeretők voltak?

- Még nem.

- Még nem?

- A kapcsolatunk plátói volt - mondta.

A tekintetem a járdára siklott, majd át az utca túloldalára. Annál jobb, gondoltam. Nem nagyon érdekelt a gyilkosság, vagy hogy ki követte el. Csak az érdekelt, hogy megtudjam, ki volt Manolo Santiago.

- Tudja, hol lakott Mr. Santiago?

- Nem, sajnálom. Nem tudom.

- Hogyan ismerkedtek meg?

- Leszólított az utcán.

- Csak így? Odament magához az utcán?

- Igen - felelte.

- És aztán?

- Megkérdezte, nem innék-e meg vele egy csésze kávét.

- És maga mit mondott erre?

- Igent.

Megkockáztattam még egy pillantást. Gyönyörű. A világos ruha és a sötét bőr. gyilkos kombináció.

- Gyakran csinál ilyet? - kérdeztem.

- Milyet?

- Hogy összefut egy vadidegennel, és elfogadja a meghívását? Ez szemmel láthatóan szórakoztatta.

- Ugye nem kell megmagyaráznom a viselkedésemet, Mr. Copeland?

- Nem. Erre nem mondott semmit.

- Meg kell tudnunk néhány dolgot Manolo Santiagóról - mondtam.

- Megkérdezhetem, hogy miért?

- A Manolo Santiago egy álnév volt. Először is azt próbálom kideríteni, hogy mi lehetett az igazi neve.

- Engem hiába kérdez.

- Nem akarom túllépni a hatáskörömet, de nem nagyon értem a dolgot -mondtam.

- Mit nem ért?

- Magát biztosan állandóan ajánlatokkal bombázzák a férfiak - mondtam. Elmosolyodott.

- Ez nagyon hízelgő, Mr. Copeland, köszönöm. Próbáltam nem eltérni a tárgytól.

- Szóval miért ment el vele?

- Fontos ez?

- Abból talán többet megtudnék róla.

- El nem tudom képzelni, hogy mit. Tegyük fel, hogy azt mondom, jóképűnek találtam. Az segítene?

- Annak találta?

- Minek - jóképűnek? - Ismét elmosolyodott. Egy rakoncátlan hajtincs az arcába hullott. - Csak nem féltékeny?

- Ms. Singh?

- Igen?

- Egy gyilkossági ügyben nyomozok. Azt hiszem, legfőbb ideje, hogy komolyan beszéljünk.

- Gondolja, hogy képesek vagyunk rá?

- Hátratolta a hajtincset. Tartottam magamat.

- Rendben - mondta. - Próbáljuk meg.

- Nincs valami ötlete, hogyan deríthetnénk ki a személyazonosságát? Ezen elgondolkodott.

- Esetleg a telefonhívásai alapján?

- Ellenőriztük a telefont, amit nála találtunk. A maga hívása volt az egyetlen rajta.

- Korábban más száma volt - mondta.

- Emlékszik rá? Bólintott, és megadta. Elővettem egy tollat, és felírtam az egyik névjegyem hátulj ára.

- Valami más nem jut eszébe?

- Nem igazán. Elővettem egy újabb névjegykártyát, és felírtam rá a mobilom számát. - Ha valami mégis eszébe jut, kérem, hívjon fel, rendben?

- Természetesen.

Odaadtam neki. Csak nézett rám mosolyogva.

- Igen?

- Nem visel jegygyűrűt, Mr. Copeland.

- Nem vagyok házas.

- Elvált vagy özvegy?

- Honnan tudja, hogy nem vagyok megrögzött agglegény? Raya Singh ezt válaszra sem méltatta.

- Özvegy - mondtam.

- Részvétem.

- Köszönöm.

- Régen történt?

Azt akartam mondani neki, hogy semmi köze hozzá, de nem akartam kiesni a kegyeiből. Olyan gyönyörű volt.

- Majdnem hat éve.

- Értem - mondta.

Rám nézett azokkal a gyönyörű szemeivel.

- Köszönöm az együttműködést - mondtam.

- Miért nem kérdezi meg? - szólalt meg hirtelen.

- Tessék?

- Tudom, hogy csinosnak tart. Egyedül vagyok, maga is egyedül van. Miért nem kérdezi meg, hogy volna-e kedvem találkozni magával?

- Nem keverem a magánéletemet a munkámmal - feleltem.

- Kalkuttából jöttem. Járt már ott? Meghökkentett a gyors témaváltás. Az akcentusa alapján nem gondoltam volna, de manapság ez már nem sokat jelentett. Mondtam neki, hogy sosem jártam ott, de már hallottam róla.

- Annál sokkal rosszabb hely - mondta. Erre megint nem válaszoltam, kíváncsi voltam, hová akar kilyukadni.

- Van egy tervem - mondta. - Az első része az volt, hogy kijussak ide. Az Egyesült Államokba.

- És a második?

- Errefelé az emberek bármire képesek, hogy előre jussanak. Vannak, akik lottóznak. Vannak, akik arról álmodoznak, hogy, mondjuk, profi sportolók lesznek. Vannak, akik bűnözővé válnak, vagy eladják magukat. Tisztában vagyok az adottságaimmal. Gyönyörű vagyok. És kedves, ráadásul tudom - egy pillanatra elhallgatott, mint aki keresi a megfelelő szót -, hogyan kell jónak lenni egy férfihoz. Mesésen boldoggá tudnám tenni. Figyelnék rá. Mellette állnék. Segítenék neki. Különlegessé tenném az éjszakáit. Odaadnám neki magam, amikor csak akarja, és úgy, ahogy akarja. És mindezt boldogan. Okéééé, gondoltam. Egy forgalmas utca közepén álltunk, de esküszöm, olyan csend volt, hogy a tücsök ciripelését is hallani lehetett. Kiszáradt a szám.

- Manolo Santiago - mondtam. A hangom nagyon távolinak tűnt.

- Azt gondolta, hogy talán ő az a férfi.

- Azt gondoltam, talán - mondta. - De nem ő volt az. Maga kedves férfinak tűnik. Aki jól bánna egy nővel. - Raya Singh mintha közelebb húzódott volna hozzám, bár a mozdulatot nem láttam. - Látom, hogy magának gondjai vannak. Hogy éjjelente nem alszik jól. Mondja, honnan tudja, Mr. Copeland?

- Mit honnan tudok?

- Hogy nem én vagyok az igazi. Hogy nem én vagyok az, aki boldoggá tenné. Hogy nem én vagyok az, aki mellett nyugodtan aludna. Ejha.

- Nem tudom - mondtam. Szótlanul nézett. Bizseregni kezdtek a lábujjaim. Tudtam, hogy csak játszik velem. Nagyon jól tudtam. Mégis volt valami megnyerő ebben az egész színjátékban. De az is lehet, hogy csak elvakított a szépsége.

- Mennem kell - mondtam. - Tudja a számomat.

- Mr. Copeland? Vártam.

- Igazából mit keres itt?

- Tessék?

- Miért érdekli annyira Manolo meggyilkolása?

- Azt hittem, ezt már megmagyaráztam. Én vagyok a megyei ügyész Essex.

- Nem ezért van itt.

Vártam. Csak nézett rám szótlanul. Végül megkérdeztem:

- Miből gondolja ezt? A válasza felért egy balhoroggal.

- Maga ölte meg?

- Micsoda?

- Azt kérdeztem.

- Hallottam, mit kérdezett. Természetesen nem. Hogy jut ilyen eszébe? De Raya Singh úgy tett, mintha ezt meg sem hallaná. - Viszontlátásra, Mr. Copeland! - mondta, és még egyszer elmosolyodott, amitől úgy éreztem magam, mint egy partra vetett hal. - Remélem, megtalálja, amit keres.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Lucy be akarta ütni a Google-ba Manolo Santiago nevét - biztosan valami riporter, aki cikket ír arról a rohadék Wayne Steubens-ről -, de Lonnie az irodájában várta. Nem nézett fel, amikor Lucy belépett. Lucy odament hozzá, és enyhén fenyegető hangsúllyal megkérdezte.

- Tudod, ki küldte a dolgozatot?

- Nem vagyok benne teljesen biztos.

- De?

Lonnie vett egy mély levegőt. Felkészült, mint egy búvár a merülésre.

- Tudod, hogyan kell lenyomozni egy e-mailt?

- Nem - felelte Lucy, és visszament az íróasztalához.

- Amikor kapsz egy e-mailt, tudod, hogy van az a csomó halandzsa az ESMTPről meg a Message ID-ről?

- Tegyük fel, hogy tudom.

- Ezek azt mutatják meg, hogyan jutott el hozzád az üzenet. Hová ment, honnan jött, milyen útvonalon jutott el A-ból B-be. Mintha csak jelzőtáblák lennének.

- Értem.

- Természetesen megvan a módja annak, hogy névtelenül küldjünk üzeneteket. De általában még akkor is hagyunk nyomokat magunk után.

- Remek, Lonnie, nagyszerű - mondta Lucy, amikor a férfi elhallgatott.

- Jól sejtem, hogy sikerült ráakadnod néhány ilyen nyomra abban az e-mailben, amelyikkel a dolgozat jött?

- Igen - mondta Lonnie. Felnézett, és kipréselt magából egy mosolyt.

- Többet nem fogom megkérdezni, hogy miért akarod tudni.

- Jó.

- Mert ismerlek, Lucy. A legtöbb bombázóhoz hasonlóan iszonyú hisztis tudsz lenni. De azt is tudom, hogy hihetetlenül korrekt vagy. Ha vissza akarsz élni a csoport bizalmával, ha el akarod árulni a diákjaidat, engem és mindent, amiben hiszel, arra biztosan nagyon jó okod van. Fogadni mernék, hogy élet-halál kérdése. Lucy szótlanul nézett rá.

- Élet-halál kérdése, ugye?

- Csak mondd el, hogy ki küldte, Lonnie!

- Az e-mailt a Frost könyvtár egyik számítógépterméből küldték.

- A könyvtárból - ismételte Lucy. - Ott van vagy ötven számítógép, nem?

- De, nagyjából annyi.

- Akkor sosem fogjuk megtudni, ki küldte. Lonnie ingatni kezdte a fejét.

- Azt tudjuk, hogy mikor küldték. Tegnapelőtt délután hat óra negyvenkettőkor.

- És ez segít rajtunk?

- A könyvtárban, ha használni akarod valamelyik számítógépet, akkor be kell jelentkezned. Be kell írnod a nevedet egy füzetbe, így hát fogtam magam, átsétáltam a könyvtárba, és megnéztem a füzetet. Összehasonlítottam a csoportba járó hallgatók névsorát a tegnapelőtt délután hat és hét óra között számítógépezőkével. Elhallgatott.

- És?

- Csak egyetlen átfedés volt a két lista között.

- Kicsoda? Lonnie az ablakhoz lépett. Kinézett az udvarra.

- Adok egy kis segítséget - mondta.

- Lonnie, most tényleg nem vagyok olyan.

- Hosszú a nyelve - mondta Lonnie. Lucy megdermedt.

- Sylvia Potter?

Lonnie még mindig háttal állt neki.

- Lonnie, azt akarod mondani, hogy azt a dolgozatot Sylvia Potter küldte nekem?

- Igen - felelte. - Pontosan ezt akarom mondani.

Az irodába menet felhívtam a kocsiból Loren Muse-t.

- Kérnék még egy szívességet - mondtam.

- Halljuk!

- Van egy telefonszám, amiről mindent tudni akarok. Hogy kinek a nevén volt. Kiket hívott róla. Mindent.

- Mi a szám?

Megadtam neki a számot, amit Raya Singhtől kaptam.

- Tíz percet kérek.

- Ez ennyire egyszerű?

- Hé, nem azért lettem főnyomozó, mert jó a seggem.

- Ezt meg ki mondta? Felnevetett.

- Szeretem, ha jó kedve van, Cope.

- Ne szokjon hozzá! Letettem. Teljesen oda nem illő volt, amit mondtam - vagy ez még elment az ő „jó seggem van" vicce után? Mi sem volt egyszerűbb, mint kritizálni a politikai korrektséget. A túlkapások valóban nevetségesek voltak. De dolgoztam már olyan helyen is, ahol semmiféle gátat nem szabtak az efféle megjegyzéseknek. Nem szívesen lettem volna ott nő. Olyan ez, mint a látszólag túl óvatos biztonsági előírások gyerekek számára. A kölyköknek minden körülmények között fejvédőt kell viselniük, ha bicikliznek. A játszótéren csak speciális mulcs lehet a borítás, olyan mászókára nem mehetnek, ami túl magas, háromsaroknyi távolságot nem tehetnek meg kísérő nélkül, és akkor a fogvédőről meg a védőszemüvegről még nem is beszéltem. Könnyű gúnyolódni ezen, meg azt mondogatni, hogy „A mi időnkben nem volt semmi ilyesmi, aztán mégis túléltük". Ti igen, de nagyon sok gyerek nem. Régebben a gyerekek sokkal szabadabbak voltak. Nem tudták, miféle gonosz leselkedik rájuk a sötétben. Gyanútlanul elmentek táborozni, amikor a biztonsági előírások még nagyon lazák voltak. Aztán éjszaka néhányan kiszöktek az erdőbe, és soha többé nem tértek vissza. Lucy Gold felhívta Sylvia Potter szobáját. Senki nem vette fel. Nem meglepő. Megnézte az iskolai telefonkönyvben, de a lány neve mellett nem szerepelt mobilszám. Lucynek rémlett, hogy látott már Sylviánál BlackBerryt, ezért küldött neki egy rövid e-mailt, amelyben arra kérte, hogy minél előbb hívja vissza. Tíz percbe sem telt, és megcsörrent a telefonja.

- Ön keresett, tanárnő?

- Igen, Sylvia, köszönöm, hogy felhívtál. Be tudnál ugrani az irodámba?

- Mikor?

- Most ráérsz? Hallgatás.

- Sylvia?

- Mindjárt kezdődik az angol irodalom szemináriumom - mondta.

- Ma tartok kiselőadást. Jó lesz akkor, ha itt végeztem?

- Persze, tökéletes - felelte Lucy.

- Körülbelül két óra múlva ott vagyok.

- Nagyszerű, várlak. Újabb hallgatás.

- Elmondaná, hogy miről van szó, tanárnő?

- Ráér, Sylvia, ne aggódj. Akkor az órád után várlak.

- Hello!

Loren Muse volt az. Másnap reggel volt, a bíróságon voltam. Flair Hickory néhány percen belül megkezdi Chamique kikérdezését.

- Hello! - üdvözöltem.

- Elég szarul néz ki, Cope.

- Micsoda remek megfigyelés, nyomozó!

- Aggódik a tárgyalás miatt?

- Természetesen.

- Chamique-kel nem lesz gond. Jól felkészítette. Bólintottam, és próbáltam újra az ügyre koncentrálni. Muse közelebb lépett hozzám.

- Utánanéztem a telefonszámnak, amit adott - mondta.

- Nincsenek jó híreim. Vártam.

- Eldobható készülék. Vagyis egy olyan telefon, amit valaki megvett készpénzért adott mennyiségű lebeszélhető perccel, és nem kellett megadnia hozzá a nevét. - Az nem érdekes, hogy ki vette - mondtam.

- Engem csak az érdekel, hogy milyen hívásokat bonyolítottak róla.

- Nem könnyű - felelte Muse. - A normális csatornákon keresztül pedig lehetetlen. Akárkié is volt, a neten rendelte. Beletelik egy kis időbe, mire le tudom nyomozni, és hozzáférhetek a híváslistájához. Megráztam a fejem. Elindultunk a tárgyalóterem felé.

- Még valami - mondta. - Hallott már a HNY-ről?

- Hatékony Nyomozás - mondtam.

- Pontosan. A legnagyobb magánnyomozó cég az államban. Cingle Shaker, akit ráállítottam a fiúkra, régebben nekik dolgozott. Azt beszélik, hogy kaptak egy minden-költséget-állnak-pénz-nem-számít megbízást, hogy maga után szaglásszanak. Odaértünk a tárgyalóteremhez.

- Nagyszerű - mondtam.

Odaadtam neki egy Gil Perezről készült régi fényképet.

- Mi ez? - kérdezte Muse, miután rápillantott.

- Nálunk dolgozik még Farrell Lynch, aki azokat a számítógépes dolgokat csinálja? - Igen. - Kérje meg, hogy futtasson le egy öregítő programot erre az arcra. Öregítse húsz évvel. Ja, és mondja meg neki, hogy kopaszra borotválta a fejét. Loren Muse kérdezni akart még valamit, de ránézett az arcomra, és meggondolta magát. Vállat vont, aztán otthagyott. Leültem a tárgyalóteremben. Bejött Pierce bíró. Mindannyian felálltunk. Azután Chamique Johnson helyet foglalt a tanúk padján. Flair Hickory felállt, és gondosan begombolta halványkék zakóját. Összevontam a szemöldököm. Utoljára 1978-ban láttam ilyen színű zakót egy reklámfilmben. Flair Chamique-re nézett, és elmosolyodott.

- Jó reggelt, Miss Johnson! Chamique rémülten meredt rá.

- Jó reggelt - nyögte ki végül. Flair úgy mutatkozott be, mintha csak egy koktélpartin találkoztak volna. Chamique előéletét kezdte boncolgatni. Udvarias volt, de határozott. Letartóztatták prostitúcióért, igaz? Letartóztatták kábítószer-fogyasztásért, igaz? Megvádolták azzal, hogy kirabolta egy kuncsaftját, és elvett tőle nyolcvannégy dollárt, igaz? Nem tiltakoztam. Ez is része volt a szemölcsöket is stratégiámnak. A nem túl hízelgő tények nagy részét én is megemlítettem, de Flair kérdései nagyon hatásosak voltak. Egyelőre még nem tért rá Chamique vallomására. Egyszerűen csak bemelegített a rendőrségi jegyzőkönyvek ismertetésével. Húsz perc után végül megelégelte az előjátékot.

- Szívott már marihuánát, igaz?

- Igen - felelte Chamique.

- A kérdéses estén is szívott?

- Nem.

- Nem? - Flair a szívéhez kapott, mintha valami szörnyen sokkoló választ kapott volna a kérdésére. - Hmm. Alkoholt vitt be a szervezetébe?

- Mit csináltam?

- Ivott alkoholt aznap este? Sört vagy bort?

- Nem.

- Semmit?

- Semmit.

- Hmm. Mást sem? Mondjuk egy üdítőt?

Először tiltakozni akartam, de aztán meggondoltam magam. Hagytam, hadd kezelje a helyzetet, ahogy tudja.

- Csak egy kis puncsot - mondta Chamique.

- Puncsot? Értem. És abban nem volt alkohol?

- Nekem azt mondták.

- Kik?

- A fiúk.

- Milyen fiúk? Chamique habozott.

- Jerry.

- Jerry Flynn?

- Igen.

- És még ki?

- Tessék?

- Azt mondta, hogy a fiúk. Többes számban. Az azt jelenti, hogy több mint egy. Jerry Flynn az csak egy. Ki mondta még magának, hogy a puncs, amit fogyasztott, nem tartalmaz alkoholt? Egyébként hány pohárral ivott belőle?

- Nem tudom.

- Egynél többet?

- Azt hiszem.

- Kérem, ne találgasson, Miss Johnson. Egynél több pohárral ivott, vagy sem?

- Valószínűleg igen.

- Az is lehet, hogy többet ivott meg belőle, mint két pohár?

- Nem tudom.

- De lehetséges?

- Igen. Talán.

- Szóval lehet, hogy több, mint két pohár puncsot ivott. Lehet, hogy háromnál is több pohárral ivott?

- Nem hiszem.

- De nem biztos benne. Chamique vállat vont.

- Kérem, hangosan válaszoljon a kérdésre.

- Nem hiszem, hogy három pohárral megittam volna. Valószínűleg csak kettővel. Vagy még annyival sem.

- És az egyetlen személy, aki azt mondta magának, hogy a puncsban nincsen alkohol, az Jerry Flynn volt. Jól mondom?

- Azt hiszem.

- Az előbb azt mondta, hogy „fiúk". Most azt mondja, hogy csak egy személy. Megváltoztatja a vallomását? Felálltam.

- Tiltakozom! Flair leintett. - Igaza van, kis jelentőségű kérdés. Menjünk tovább. - Megköszörülte a torkát, és csípőre tette az egyik kezét.

- Fogyasztott valamilyen kábítószert aznap este?

- Nem.

- Még egy slukkot sem, mondjuk, egy marihuánás cigarettából? Chamique megrázta a fejét, aztán eszébe jutott, hogy hallható választ kell adnia, ezért odahajolt a mikrofonhoz, és azt mondta:

- Nem.

- Hmm, értem. És mikor fogyasztott utoljára drogot? Ismét felálltam.

- Tiltakozom! A drog szó vonatkozhat másra is - aszpirinre, Tylenolra. Flair érdeklődve nézett rám.

- Maga szerint van itt olyan ember, aki nem tudja, miről beszélek?

- Jobban szeretném, ha egyértelműen fogalmazna.

- Ms. Johnson. Illegális drogokról beszélek. Mint a marihuána, a kokain, az LSD vagy a heroin. Ért engem, ugye?

- Igen, azt hiszem.

- Mikor fogyasztott utoljára illegális drogot?

- Nem emlékszem.

- Azt mondta, hogy azon az estén nem fogyasztott.

- így van.

- Mi a helyzet az azt megelőző estével?

- Akkor sem.

- És az azt megelőző este?

Chamique arca egy pillanatra megrándult, amikor azt felelte:

- Nem. - Nem hittem neki.

- Nézzük, hátha segít, ha megpróbálunk felállítani egy időrendet. A fia most tizenöt hónapos, igaz?

- Igen.

- Fogyasztott illegális drogot azóta, hogy megszületett?

- Igen - felelte Chamique alig hallható hangon.

- Elmondaná nekünk, hogy pontosan milyet? Ismét talpon voltam.

- Tiltakozom! Mindannyian értjük, hogy mire akar kilyukadni. Ms. Johnson fogyasztott drogot a múltban. Ezt senki nem vitatja. Ez azonban nem teszi Mr. Hickory ügyfeleinek tettét kevésbé szörnyűvé. Nem értem, miért boncolgatja tovább a kérdést.

- Mr. Hickory? - nézett a bíró Flairre.

- Azt gondoljuk, hogy Ms. Johnson rendszeres drogfogyasztó. Azt gondoljuk, hogy aznap este is valamilyen kábítószer hatása alatt állt, és ezzel az esküdtszéknek is tisztában kellene lennie, amikor a vallomása hitelességét értékelik.

- Ms. Johnson már kijelentette, hogy nem fogyasztott drogot aznap este, és alkoholt sem vitt be a szervezetébe - ezt az utolsó kifejezést gúnyosan megnyomtam.

- Nekem pedig jogomban áll kételkedni abban, amit mond - vágott vissza Flair. -A puncsban ugyanis volt alkohol. Be fogom idézni Mr. Flynnt, aki eskü alatt vallja majd, hogy a felperes tudta ezt, amikor ivott belőle. Csak azt akarom, hogy lássák, ez a nő, aki kismamaként sem riadt vissza a drogok használatától.

- Bíró úr! - kiáltottam.

- Rendben, ebből elég. - Csapott oda a bíró kalapáccsal.

- Folytathatnánk, Mr. Hickory?

- Természetesen, bíró úr.

Visszaültem. Ostobaság volt tiltakoznom. Úgy tűnt, mintha valamit el akarnék tussolni, ráadásul ezzel csak újabb lehetőséget adtam Flairnek arra, hogy elmondja a saját verzióját. Az én taktikám az volt, hogy csendben maradok. Elveszítettem a fejemet, és Flair ezt könyörtelenül kihasználta. - Ms. Johnson, ön azzal vádolja ezt a két fiút, hogy megerőszakolták, igaz? Ezt sem hagyhattam szó nélkül.

- Tiltakozom! Az áldozat nem jogász, nincs tisztában a jogi szakkifejezésekkel. Ő csak elmondta, hogy mit tettek vele. Az a bíróság dolga, hogy megtalálja rá a helyes terminust.

Flair ismét érdeklődve nézett rám.

- Nem a jogi szakkifejezést várom tőle - mondta aztán. - Arra vagyok kíváncsi, ő hogyan mondaná el a saját szavaival.

- Miért? Tesztelni akarja a szókincsét?

- Bíró úr - mondta Flair - feltehetném a kérdést?

- Miért nem magyarázza meg, hogy mire akar kilyukadni, Mr. Hickory?

- Jól van, akkor újrafogalmazom. Miss Johnson, amikor a barátnőivel beszélget, azt mondja nekik, hogy önt megerőszakolták?

Chamique habozott.

- Igen. A

- Aha. És mondja csak, Ms. Johnson, van olyan ismerőse, aki még azt állítja, hogy megerőszakolták?

- Tiltakozom - szóltam közbe újra. - Jelentősége?

- Elutasítom.

Flair odalépett közvetlenül Chamique elé.

- Mondja bátran - nézett rá, mintha csak segíteni akarna neki.

- Igen.

- Ki az?

- Egy pár lány, akikkel együtt dolgozom.

- Pontosan hány?

Chamique felnézett, mint aki próbál visszaemlékezni.

- Azt hiszem, kettő.

- Sztriptiztáncosok vagy prostituáltak?

- Mindkettő.

- Úgy érti, hogy egyikük.

- Nem, mindketten csinálják mindkettőt.

- Értem. És ez az állítólagos erőszak akkor történt, amikor dolgoztak vagy a szabadidejükben?

Megint felálltam.

- Bíró úr, elég legyen már ebből! Hogy jön ez ide?

- Nagyra becsült kollégámnak teljesen igaza van - mondta Flair, és felém intett a karjával. - Amikor igaza van, akkor igaza van. Visszavonom a kérdést.

Rám mosolygott. Lassan visszaültem a helyemre, átkozva Flair magabiztosságát.

- Ms. Johnson, ismer olyan embereket, akik nemi erőszakot követtek el?

- Úgy érti, hogy a védencein kívül? - szúrtam közbe. Flair csak egy pillantást vetett rám, majd az esküdtek felé fordult, mintha azt mondaná: Istenem, micsoda olcsó poén volt!És igaza volt: valóban az volt. Chamique a maga részéről ezt válaszolta:

- Nem értem, mire gondol.

- Nem baj, kedvesem - mondta Flair olyan arckifejezéssel, mintha Chamique válasza untatta volna. - Majd később visszatérünk rá.

Utálom, amikor Flair ezt mondja.

- Az állítólagos támadás ideje alatt a védenceim, Mr. Jenrette és Mr. Marantz, álarcot viseltek?

- Nem.

- Álruhában voltak?

- Nem.

- Megpróbálták elrejteni az arcukat?

- Nem.

Flair Hickory megrázta a fejét, mintha ez lett volna a legérthetetlenebb dolog, amit valaha hallott.

- Maga azt állítja a vallomásában, hogy akarata ellenére megragadták, és bevonszolták a szobába. Jól mondom?

- Igen.

- Abba a szobába, ahol Mr. Jenrette és Mr. Marantz tartózkodott?

- Igen.

- Nem az utcán támadták meg vagy valami sötét helyen, amit nem lehetne kapcsolatba hozni velük. Jól mondom?

- Igen.

- Nem gondolja, hogy ez egy kicsit különös? Megint tiltakozni akartam, de aztán inkább hagytam.

- Szóval ön azt állítja a vallomásában, hogy a két férfi, aki megerőszakolta, nem viselt álarcot, semmilyen módon nem akarta álcázni magát, sőt megmutatták az arcukat, és legalább egy tanú látta, amikor berángatták a saját szobájukba. Jól mondom?

Imádkoztam, nehogy Chamique bizonytalanul válaszoljon. Nem tette.

- Pontosan így történt, igen.

- Valami miatt azonban mégis álnevet használtak? - Flair maga volt a megtestesült döbbenet.

Chamique nem válaszolt. Helyes.

Flair Hickory úgy rázta a fejét, mintha valaki azt mondta volna neki, hogy kettő meg kettő az öt.

- Az ön támadói a Cal és Jim nevet használták a sajátjuk helyett. Ez van a vallomásában, igaz?

- Igen.

- Ön szerint ennek van értelme?

- Tiltakozom - mondtam. - Szerinte ennek az egész brutális támadásnak nincs értelme.

- Tudom, tudom - mondta Flair Hickory. - Csak abban reménykedtem, hátha Ms. Johnsonnak van egy elmélete arra, hogy a támadói miért mutatták meg az arcukat, és miért hívták be a saját szobájukba, hogy aztán álnéven szólítsák egymást. - Kedvesen elmosolyodott. - Van, MissJohnson?

- Micsoda?

- Elmélete arra, hogy két fiú, akiket Edwardnak és Barrynek hívnak, miért szólították egymást Calnek és Jimnek?

- Nincs.

Flair Hickoiy visszasétált az asztalához.

- Nem sokkal ezelőtt azt kérdeztem, ismer-e olyan valakit, aki nemi erőszakot követett el. Emlékszik rá?

- Igen.

- Jól van. Ismer olyat?

- Nem hinném.

Flair bólintott, és felemelt egy papírlapot az asztaláról.

- Mi a helyzet egy olyan férfival, aki jelenleg a Rahway börtönben tölti büntetését szexuális jellegű bűncselekmények miatt, és a neve - jól figyeljen, Ms. Johnson - Broodway? Chamique-nek elkerekedett a szeme.

- Úgy érti, hogy James?

- Úgy értem, Jim vagy James - ahogy tetszik - Broodway, aki korábban a New Jersey állambeli Newarkban lakott a Central Avenue 1189-es szám alatt. Ismeri?

- Igen - felelte halkan. - Ismertem.

- Tudta, hogy most börtönben van? Chamique vállat vont.

- Sok olyan embert ismerek, aki most börtönben van.

- Ebben biztos vagyok - most először éreztem némi élt Flair hangjában -, de nem ez volt a kérdésem. Azt kérdeztem, tudta-e, hogy jim Broodway börtönben van.

- Ő nem jim, hanem James.

- Még egyszer felteszem a kérdést, Miss Johnson, aztán meg kell kérnem a bíróságot, hogy.

Talpra ugrottam.

- Tiltakozom! Zaklatja a tanút.

- Elutasítom. Válaszoljon a kérdésre!

- Hallottam róla valamit - mondta Chamique szelíden. Flair teátrálisan felsóhajtott.

- Lenne szíves igennel vagy nemmel válaszolni? Tudta azt, Miss Johsnon, hogyjim Broodway jelenleg börtönben van?

- Igen.

- Na, végre! Ugye, hogy nem volt olyan nehéz?

- Bíró úr! - méltatlankodtam.

- Semmi szükség a helyzet dramatizálására, Mr. Hickory. Folytassa! Flair Hickory visszasétált a székéhez.

- Volt önnek valaha szexuális kapcsolata Jim Broodwajel?

- A neve James - ismételte meg Chamique.

- Akkor az egyszerűség kedvééit hívjuk Mr. Broodwaynek, rendben? Volt önnek valaha szexuális kapcsolata Mr. Broodwayjel?

Ezt nem hagyhattam szó nélkül.

- Tiltakozom! A tanú szexuális élete nem tartozik az ügyhöz. A törvény ezt egyértelműen kimondja.

Pierce bíró Flairre nézett:

- Mr. Hickory?

- Nem Miss Johnson jó hírét akarom bemocskolni, nem az a célom, hogy laza erkölcsű nőnek állítsam be - mondta Flair. - A vád képviselője már amúgy is egyértelművé tette, hogy Miss Johnson prostituáltként dolgozott, és jó néhány férfival létesített már szexuális kapcsolatot.

Mikor tanulom már meg befogni a számat?

- Amire a kérdés vonatkozik, az egy másik ügy, és ezzel kapcsolatban a felperesnek nincs semmi szégyellnivalója. Elismerte, hogy volt már szexuális kapcsolata férfiakkal. Az a tény, hogy ezek közül Mr. Broodway volt az egyik, aligha rajzol skarlát betűt a mellére.

- Ez sértő - ellenkeztem.

Flair úgy nézett rám, mintha épp akkor pottyantam volna ki egy ló hátsó feléből.

- Most magyaráztam el, hogy miért nem az. De az igazság az, hogy Chamique Johnson nagyon komoly bűncselekménnyel vádol két fiatalembert. Azt vallotta, hogy egy Jim nevű férfi megerőszakolta. A kérdésem egyszerű és világos. Létesített-e valaha szexuális kapcsolatot Jim Broodwayjel - vagy ha úgy tetszik, Jamesszel -, aki jelenleg nemi erőszakért börtönben ül?

Most már láttam, hová akar kilyukadni. És egyáltalán nem örültem neki.

- Folytathatja - mondta a bíró. Visszaültem.

- Miss Johnson, volt önnek valaha szexuális kapcsolata Mr. Broodwayjel? Chamique arcán legördült egy könnycsepp.

- Igen.

- Egynél többször?

- Igen.

Mindenki azt várta, hogy Flair most majd belemegy a részletekbe, de neki több esze volt ennél. Enyhe irányváltás következett.

- Volt valaha részeg vagy állt drog hatása alatt, miközben Mr. Broodway-jel szexelt?

- Elképzelhető.

- Igen vagy nem?

Halkan beszélt, de magabiztosan. Ugyanakkor volt a hangjában valami sértő is.

- Igen.

Chamique most már nyíltan sírt. Felálltam.

- Egészségügyi szünetet kérek, bíró úr.

Flair azonban nem várta meg, hogy a bíró válaszoljon, és gyorsan bevitte az ütést.

- Volt olyan, hogy más férfi is részt vett Jim Broodwayjel folytatott szexuális együttlétükben?

A tárgyalóterem egy emberként hördült fel.

- Bíró úr! - kiáltottam.

- Csend legyen! - Csapkodott a kalapáccsal a bíró. - Csend legyen! A terem gyorsan elcsendesedett. Pierce bíró rám nézett.

- Tudom, hogy nehéz végighallgatni, de engedélyezem a kérdést. - Chamiquehez fordult: - Válaszoljon, kérem! A gyorsíró visszaolvasta a kérdést. Chamique csak ült, és hagyta, hogy a könnyek csorogjanak az arcán. Amikor a gyorsíró végzett, Chamique azt felelte:

- Nem.

- Mr. Broodway eskü alatt fogja vallani.

- Megengedte valami barátjának, hogy nézze! - kiáltott fel Chamique. - Ennyi az egész! De nem engedtem, hogy hozzám érjen! Hallja? Nem engedtem neki! Néma csend volt a teremben. Próbáltam nem lehajtani a fejem, és nem behunyni a szemem.

- Szóval - mondta Flair Hickory - maga lefeküdt egy Jim nevű.

- James! A neve James!

- Az illetővel, miközben egy másik férfi is volt a szobában, és közben azt állítja, hogy fogalma sincs, honnan vette a Jim és Cal neveket?

- Nem ismerek semmiféle Calt! És az ő neve James! Flair Hickory közelebb lépett hozzá. Arcán most aggodalom ült, úgy csinált, mint aki legszívesebben megsimogatná a lányt.

- Biztos benne, hogy nem csak képzelte ezt az egészet, Miss Johnson? Hangja egy jóságos doktor bácsiéra emlékeztetett. Chamique megtörölte az arcát.

- Igen, Mr. Hickory. Biztos vagyok benne. Teljesen biztos. Flair azonban nem hátrált meg.

- Nem akarom azt mondani, hogy hazudik - folytatta, nekem pedig uralkodnom kellett magamon, hogy ne ugorjak fel -, de nem lehetséges, hogy túl sok puncsot ivott - tudom, hogy nem a maga hibája volt, mert azt mondták, hogy nincs benne alkohol - aztán közös megegyezéssel szexuális aktusba kezdett valakivel, közben pedig bevillant valami régebbi esemény? Nem gondolja, hogy ez megmagyarázná, miért ragaszkodik hozzá, hogy a két férfit, akik megerőszakolták, Calnek és Jimnek hívják? Már talpon voltam, hogy tiltakozzam, amiért egyszerre két kérdést tett fel, de Flair nagyon jól tudta, mit csinál.

- Visszavonom - mondta Flair Hickory, mintha ez az egész végtelen szomorúsággal töltené el. - Nincs több kérdésem.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Amíg Sylvia Potterre várt, Lucy beütötte a Google-ba Ira látogatójának, Manolo Santiagónak a nevét. Sok találat volt, de egyik sem segített. Nem újságíró volt -vagy legalábbis egyetlen erre utaló linket sem talált. Akkor meg ki a franc volt? És miért látogatta meg az apját? Persze megkérdezhetné Irát. De nem biztos, hogy emlékszik rá. Eltelt két óra. Aztán három és négy is. Felhívta Sylvia szobáját. Senki nem vette fel. Ismét írt egy e-mailt a BlackBerryjére. Erre sem jött válasz.

Ez nem volt jó jel. Honnan a pokolból tudhat Sylvia Potter a múltjáról? Lucy megint megkereste a nevét a hallgatói telefonkönyvben. Sylvia Potter a Stone House épületben lakott, az iskolaudvar másik felén. Úgy döntött, hogy átsétál, és megnézi, mi van vele.

Az egyetemi campusoknak varázslatos hangulata van. Ennél védettebb hely nem létezik a világon, és lehet ugyan panaszkodni emiatt, ez akkor is így van jól. Vannak dolgok, amelyek vákuumban jobban fejlődnek. Fiatalkorában az ember itt biztonságban érezheti magát - idősebb korban pedig el lehet rejtőzni benne, ahogy ő és Lonnie tették.

A Stone House valamikor egy hallgatói klub kollégiumi épülete volt. Tíz évvel ezelőtt azonban az egyetem vezetése betiltotta a hallgatói klubokat, mondván, hogy anti-intellektuális szerveződések. Lucy nem vitatta, hogy a hallgatói kluboknak voltak negatív hozadékai is, de a betiltásuk mégis túl keménykezű és fasiszta megoldásnak tűnt számára. Egy közeli egyetemen állítólag az egyik diákklub tagjai megerőszakoltak egy lányt. De ha nem diákklub lett volna, akkor egy focicsapat vagy egy rockerbanda. Nem tudta, hogy mi lett volna a jó megoldás, de abban biztos volt, hogy nem lehet mindentől megszabadulni, ami nem tetszik. Bűnhődjenek a bűnösök, gondolta, ne a szabadság. A Stone House kívülről még mindig ugyanaz az impozáns téglaépület volt. Belülről azonban minden személyességétől megfosztották. Eltűntek a tapéták, a lambéria és az évszázados mahagónibútorok, helyükre szürkésfehér és bézsszínű, semleges dolgok kerültek. Szégyen, gondolta Lucy.

Hallgatók ténferegtek jobbra-balra. Amikor belépett, néhányan odanéztek, de nem túl sokan. Zene üvöltött mindenhonnan. Az ajtók tárva-nyitva. A falakon Che Guevara-posztereket látott. Lehet, hogy sokkal jobban hasonlított az apjára, mint gondolta. Az egyetemi campusok minden másnál jobban őrizték a hatvanas évek hangulatát. A stílus és a zene változik, de a „flling" ugyanaz. A középső lépcsősort választotta, amelyet szintén megfosztottak eredetiségétől. Sylvia Potter egy egyágyas szobában lakott a második emeleten. Lucy megkereste az ajtaját. Volt rajta egy fehér tábla, amelyre üzeneteket lehet írni filctollal, de nem volt rajta semmi. A tábla pontosan az ajtó közepén volt. A tetejére valaki gyöngybetűkkel felírta, hogy „Sylvia". A név mellett egy rózsaszín virág díszelgett. Az egész ajtó nagyon oda nem illőnek tűnt, mintha egy másik korszakból maradt volna ott.

Lucy bekopogott. Senki nem válaszolt. Lenyomta a kilincset. Zárva volt. Arra gondolt, hogy hagy neki valami üzenetet - végtére is erre találták ki azokat a kis fehér táblákat -, de nem akarta összerondítani. Ráadásul az már nagyon kétségbeesettnek tűnt volna. Egyszer már telefonált. Küldött egy e-mailt. Nem akart túl messzire menni.

Elindult visszafelé, és már majdnem leért a lépcső aljára, amikor nyílt a Stone House bejárati ajtaja, és belépett rajta Sylvia Potter. Ahogy meglátta Lucyt, földbe gyökerezett a lába. Lucy lelépett az utolsó lépcsőfokról, és megállt Sylvia előtt. Nem szólt semmit, próbálta elkapni a lány tekintetét. Sylvia mindenhová nézett, csak Lucyre nem.

- Óh, jó napot, tanárnő! Lucy szótlanul hallgatta.

- Elhúzódott az órám, sajnálom. Meg itt van ez a projekt, amit holnapra be kell fejeznem. Gondoltam, már úgyis késő van, maga meg biztos hazament. Azt hittem, ráér holnapig.

Összevissza beszélt, de Lucy nem szakította félbe.

- Jó az, ha holnap beugrók? - kérdezte Sylvia.

- Most nem érsz rá?

Sylvia látványosan rápillantott az órájára.

- Igazán sajnálom, de nagyon el vagyok maradva ezzel a projekttel. Nem várhat holnapig?

- Miről szól az a projekt?

- Tessék?

- Melyik tanárnak kell bemutatnod azt a projektet? Ha túl sok idődet elrabolnám, írok neki, hogy adjon még egy nap haladékot. Csend.

- Felmehetünk a szobádba - mondta Lucy. - Beszélgetni. Sylvia végre a szemébe nézett.

- Gold tanárnő? Lucy várt.

- Azt hiszem, nem akarok beszélni magával.

- A dolgozatodról van szó.

- A dolgozatomról? - rázta meg a fejét Sylvia. - De hiszen névtelenül küldtem. Honnan tudja, hogy melyik az enyém?

- Sylvia.

- Megígérte! Megígérte, hogy név nélkül kezeli őket, bizalmasan! Maga mondta!

- Tudom, hogy mit mondtam.

- Honnan tudja, hogy.? - Elhallgatott. Aztán kihúzta magát, és azt mondta: -Nem akarok beszélni magával.

- Pedig muszáj lesz - mondta Lucy a leghatározottabb hangján. Sylvia azonban nem adta meg magát.

- Nem, nem muszáj. Nem kényszeríthet. És. Istenem, hogy tehette ezt? Azt mondta nekünk, hogy névtelen és szigorúan bizalmas, erre.

- Ez nagyon fontos.

- Nem, nem az. Nem akarok beszélni magával. És ha bárkinek elmondja, szólok a dékánnak, hogy mit csinált, és ki fogják rúgni. Most már többen bámulták őket. Lucynek kezdett kicsúszni a kezéből az irányítás.

- Kérlek, Sylvia, tudnom kell.

- Semmit!

- Sylvia.

- Semmit nem kell magának elmondanom! Hagyjon békén! Azzal Sylvia Potter sarkon fordult, kinyitotta az ajtót, és elrohant.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Miután Flair Hickory végzett Chamique-kel, behívattam az irodámba Loren Muset.

- Hajaj - mondta Loren. - Ez cumi volt.

- Feküdjön rá erre a név dologra - mondtam.

- Milyen név dologra?

- Derítse ki, hogy hívta-e valaki Broodwayt Jimnek, vagy Chamique-nek van igaza, és mindenki Jamesnek szólította.

Muse összeráncolta a homlokát.

- Mi az?

- Maga szerint ez segíteni fog?

- Ártani nem árthat.

- Még mindig hisz neki?

- Ugyan már, Muse. Ez csak ködösítés.

- De annak nagyon jó.

- A barátnője, Cingle, kiderített valamit?

- Még nem.

A bíró, hála Istennek, egy nap szünetet rendelt el. Flair tálcán nyújtotta át nekem a saját fejemet. Tudom, hogy ennek az igazságról kell szólnia, és nem valamiféle verseny kettőnk között, de akkor sem esett jól. Cal és Jim erősebbek voltak, mint valaha. Megcsörrent a mobiltelefonom. Ránéztem a kijelzőre, de ismeretlen volt a szám. A fülemhez emeltem, és beleszóltam:

- Halló?

- Raya vagyok.

Raya Singh. A gyönyörű, indiai pincérnő. Éreztem, hogy kiszárad a torkom.

- Hogy van?

- Köszönöm, jól.

- Eszébe jutott valami?

Muse engem nézett. Próbáltam azt sugallni a tekintetemmel, hogy ez magánbeszélgetés. Nyomozó létére Muse nagyon nehezen vette a lapot. De az is lehet, hogy szándékos volt.

- Van valami, amit el kellett volna mondanom - mondta Raya Singh. Vártam.

- De maga olyan hirtelen bukkant fel. Meglepett. Még mindig nem vagyok biztos benne, hogy helyes-e, amit teszek.

- Ms. Singh?

- Kérem, szólítson Rayának.

- Raya - mondtam -, a leghalványabb fogalmam sincs róla, hogy miről beszél.

- Ezért kérdeztem, hogy mit keres itt. Emlékszik?

- Igen.

- Tudja, miért kérdeztem?

Gondolkodtam néhány másodpercig, majd úgy döntöttem, hogy ezúttal az őszinteséget választom.

- Mert olyan szerencsétlenül próbáltam szemezni magával?

- Nem - felelte.

- Rendben, játsszunk a maga szabályai szerint. Miért kérdezte? És ha már itt tartunk, azt miért kérdezte, hogy én öltem-e meg? Muse felvonta a szemöldökét, de nem törődtem vele. Raya Singh nem válaszolt.

- Miss Singh? Raya?

- Mert említette a maga nevét - mondta végül.

Először azt hittem, rosszul hallok, ezért kérdeztem valami ostobaságot.

- Ki említette a nevemet?

- Maga szerint kiről beszélgetünk? - kérdezett vissza egy árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában.

- Manolo Santiago említette az én nevemet?

- Igen, ki más.

- És korábban nem gondolta, hogy ezt el kellene mondania nekem?

- Nem tudtam, hogy megbízhatok-e magában.

- És miért gondolta meg magát?

- Rákerestem a nevére az interneten. Maga tényleg megyei ügyész.

- Mit mondott rólam Santiago?

- Hogy maga hazudott valamiről.

- Miről?

- Nem tudom.

Nem hagytam annyiban.

- Kinek mondta ezt?

- Egy férfinak. Nem tudom a nevét. És újságkivágásokat is tartott magáról a lakásában.

- A lakásában? Mintha azt mondta volna, hogy nem tudja, hol lakott.

- Az még akkor volt, amikor nem bíztam magában.

- És most már bízik? Erre nem válaszolt.

- Vegyen fel az étterem előtt egy óra múlva - mondta Raya Singh -, és megmutatom, hol lakott Manolo.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Amikor Lucy visszatért az irodájába, Lonnie már ott volt, kezében papírlapokkal.

- Mi az? - kérdezte Lucy.

- A dolgozat folytatása.

Uralkodnia kellett magán, hogy ne tépje ki a lapokat a férfi kezéből.

- Megtaláltad Sylviát? - kérdezte Lonnie.

- Igen.

- És?

- Teljesen bekattant, és nem volt hajlandó beszélni velem. Lonnie leült a székére, és felrakta a lábát az íróasztalra.

- Akarod, hogy megpróbáljam szóra bírni?

- Nem hiszem, hogy ez túl jó ötlet volna. Lonnie magabiztosan elmosolyodott.

- Nagyon meggyőző tudok lenni.

- Hajlandó lennél csak azért felszedni, hogy segíts nekem?

- Ha muszáj.

- Én a helyedben aggódnék a jó hírem miatt. - Lucy leült, és a kezébe vette a lapokat. - Te már olvastad?

- Igen.

Lucy bólintott, és ő is belekezdett:

P. kitépte magát az ölelésemből, és elrohant arra, amerről a sikoltozást hallottuk. Utána kiáltottam, de nem állt meg. Két másodperccel később teljesen elnyelte az éjszaka. Próbáltam követni, de sötét volt. Nekem jobban kellett volna ismernem t, mint P. - nek. Neki ez volt az első éve a táborban. Egy lány sikoltozott. Ennyit én is meg tudtam állapítani. A fák között csörtettem. Nem kiáltottam többet. Valami miatt nem mertem. Meg akartam találniP. - t, de nem akartam, hogy bárki is megtudja, hol vagyok. Tudom, hogy ostobaságnak hangzik, mégis ezt gondoltam. Féltem. Világított a hold. A holdfény ben mindennek megváltoztatja a színét. Mint azok a színes lámpák, amelyeket apám használt régebben. Feketefénynek hívták őket, pedig inkább lilák voltak. Amire rávilágítottak vele, annak megváltozott a színe. A hold ugyanilyen volt. Ezért amikor végre megtaláltam P. - t, és megláttam azt a furcsa színt a pólóján, először nem jöttem rá, hogy mi az. Nem láttam, hogy vörös. Inkább kéknek látszott. Rám nézett. A szeme elkerekedett.

- Menjünk innen - mondta. - És soha senkinek ne mondjuk el, hogy itt jártunk. Ennyi volt. Lucy még kétszer elolvasta. Azután lerakta az asztalra. Lonnie őt nézte.

- Jól sejtem - mondta lassan -, hogy ennek a kis mesének te vagy a narrátora?

- Tessék?

- Próbáltam kitalálni, mi ez az egész, Lucy, és csak egyetlen lehetséges magyarázatot találtam. Te vagy az a lány a történetben. Valaki rólad ír.

- Ez nevetséges - mondta.

- LIgyan már, Luce! Vérfertőzős sztorink is van ebben a kupacban, az Isten szerelmére! Mégsem keressük meg, hogy ki írta. Ne mondd már, hogy annyira megfogott ez az erdei B-horror!

- Felejtsd el, Lonnie! A férfi megrázta a fejét.

- Sajnálom, édes, de az nem az én stílusom. Még akkor sem tenném, ha nem lennél ilyen baromi jó nő, és nem akarnálak kicsomagolni a bugyidból. Lucy nem is reagált erre a megjegyzésre.

- Szeretnék segíteni, ha tudok.

- Nem tudsz.

- Többet tudok, mint gondolnád. Lucy a szemébe nézett.

- Miről beszélsz?

- De ugye nem leszel dühös rám? Lucy szótlanul nézte.

- Kicsit kutattam utánad.

Lucy érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul, de igyekezett nem mutatni.

- Lucy Gold nem az igazi neved. Megváltoztattad.

- Ezt meg honnan tudod?

- Ugyan már, Luce! Tudod, meddig tartott kiderítenem a számítógéppel? Döbbenten meredt rá.

- Volt valami ebben az írásban, ami nem hagyott nyugodni - folytatta Lonnie. -Ez az egész nyári táboros mese. Fiatal voltam még, de emlékszem Nyakfelmetsző Jackre. Ezért elkezdtem keresgélni. A szőke jobban állt neked - vigyorodott el.

- Nehéz időszak volt az életemben.

- Képzelem.

- Ezért változtattam meg a nevemet.

- Jól van, értem. A családod nevét nagyon meghurcolták. Nem akartad, hogy örökre rajtad ragadjon.

- Így van.

- Most meg, ki tudja, miért, de egyszer csak újra itt van. Lucy bólintott.

- Miért? - kérdezte Lonnie.

- Nem tudom.

- Szeretnék segíteni.

- Már mondtam, hogy nem tudsz.

- Kérdezhetek valamit? Lucy megvonta a vállát.

- Tudtad, hogy a Discovery Channel néhány évvel ezelőtt készített egy műsort az esetről?

- Igen - felelte Lucy.

- Arról nem beszéltek benne, hogy te is ott lettél volna. Mármint ben, aznap éjjel.

Lucy erre nem szólt semmit.

- Nem mondasz semmit?

- Nem beszélhetek róla.

- Ki az a P.? Paul Copeland, igaz? Tudod, hogy államügyész lett belőle? Vagy valami ilyesmi.

Lucy megrázta a fejét.

- Nem könnyíted meg a dolgomat - mondta Lonnie. Lucy továbbra is csak ült némán.

- Rendben - mondta végül Lonnie. - Akkor is segítek.

- Hogyan?

- Megkeresem Sylvia Pottert.

- És?

- Valahogy szóra bírom.

- Hogyan?

- Megvannak a módszereim - mondta, azzal elindult az ajtó felé.

Az indiai étterem felé menet tettem egy kitérőt Jane sírjához. Nem tudtam volna megmondani, hogy miért. Ritkán kerestem fel - talán háromszor egy évben. Nem igazán éreztem itt a feleségem jelenlétét. A sírhelyet Jane szülei választották ki. „Sokat jelent nekik" magyarázta a halálos ágyán. Igaza volt. A szülei - különösen az anyja - ezzel el tudták terelni a figyelmüket, és úgy érezhették, hogy valami hasznosat csinálnak. Nem nagyon törődtem vele. Képtelen voltam elhinni, hogy Jane meghalhat - még az utolsó pillanatban is, amikor már tényleg nagyon rosszra fordult az állapota, még akkor is bíztam benne, hogy majd csak rendbe jön valahogy. Számomra a halál az halál - végleges és visszafordíthatatlan, ami után nem következik semmi. És ezen se drága virágtartók, se gondozott sírhantok nem tudnak változtatni. Megálltam a parkolóban, és gyalog mentem be a temetőbe. Friss virág volt a sírján. Mi, zsidók nem csinálunk ilyet. Mi inkább köveket teszünk a sírokra. Jobban tetszik ez a szokás. A virágok, a maguk életteli színeivel, valahogy olyan obszcének a szürke sírkövön. A feleségem, az én gyönyörű Jane-em ott rohad két méter mélyen a frissen vágott liliomok alatt. Nem tudom, miért, de úgy érzem, mintha ezzel megbecstelenítenénk az emlékét. Leültem egy padra. Nem beszéltem hozzá. Annyira szörnyű volt a vége. Jane szenvedett. Én néztem. Legalábbis egy ideig. Jane otthon akart meghalni. A szemem láttára fogyott el, éreztem az elmúlás szagát, hallottam a nyögéseit. A hang, ami a leggyakrabban eszembe jutott, ami még az álmaimba is befurakodott, az a szörnyű fuldokló köhögés, inkább csak fuldoklás, amitől Jane annyit szenvedett, és annyira fájt neki, ami hónapokig kínozta, én pedig próbáltam erős lenni, de nem voltam az, és ezt Jane is tudta, tudtuk mindketten. Kapcsolatunk elején volt egy időszak, amikor tudta, hogy vannak kétségeim. Elveszítettem a nővéremet. Anyám elhagyott. És most, hosszú idő után először, beengedtem egy nőt az életembe. Emlékszem, ahogy egyszer késő éjjel feküdtem az ágyon Jane mellett, és a mennyezetet bámultam. Emlékszem egyenletes szuszogására, a legédesebb hangra a világon, ami aztán annyira megváltozott a végére. Emlékszem, ahogy lassan magához tért, átölelt, és közelebb húzódott hozzám.

- Én nem az anyád vagyok - mondta halkan, mintha csak olvasna a gondolataimban. - Én soha nem foglak elhagyni. De végül csak elhagyott.

Randiztam néhányszor a halála után. Volt néhány egészen intenzív érzelmi kapcsolatom is. Azt reméltem, hogy egy nap majd találok valakit, és újra megnősülök. De most, ahogy arra a régi éjszakára gondoltam, rájöttem, hogy ez valószínűleg soha nem fog megtörténni. Én nem az anyád vagyok, mondta a feleségem. A sírkőre néztem. Elolvastam a feleségem nevét. Szerető anya, lány és feleség. A két oldalán angyalszárnyak. Elképzeltem anyósomékat, ahogy kiválasztották őket, a megfelelő méretű angyalszárnyakat. A megkérdezésem nélkül megvették a Jane melletti sírhelyet is. Ha nem házasodom újra, akkor, gondolom, az enyém lesz. Ha igen, nos, akkor nem tudom, mit csinálnak majd vele. Jane segítségét akartam kérni. Azt akartam, hogy nézzen körül, akárhol is van, és próbálja meg kideríteni, hogy a nővérem életben van-e vagy sem. Bamba vigyor ült ki az arcomra. Aztán hirtelen eszembe jutott valami. Tudom, hogy temetőben telefonálni nem ildomos dolog. De nem hiszem, hogy Jane megharagudott volna érte. Elővettem a mobilt a zsebemből, és ismét lenyomtam rajta a hatos gombot. Sosh első csörgésre felvette.

- Akarok kérni egy szívességet - mondtam.

- Már megmondtam. Ne telefonon.

- Keresd meg az anyámat, Sosh! Csend.

- Tudom, hogy képes vagy rá. Kérlek. Az apám és a nővérem emlékére. Keresd meg nekem az anyámat!

- És ha nem fog menni?

- Neked menni fog.

- Anyád régóta eltűnt.

- Tudom.

- Gondoltál ara, hogy esetleg nem akarja, hogy megtalálják?

- Igen - feleltem.

- És?

- Akkor is - mondtam. - Nem mindig azt kapjuk, amit akarunk. Találd meg nekem, Sosh. Kérlek. Leraktam a telefont. Ismét a feleségem sírjára néztem. - Hiányzol - mondtam hangosan a halott feleségemnek. - Carának és nekem. Nagyon, nagyon hiányzol. Aztán felálltam, és visszasétáltam a kocsihoz.

TIZENHATODIK FEJEZET

Raya Singh az étterem parkolójában várt rám. Ezúttal farmert és sötétkék blúzt viselt. A haját hátul lófarokba fogta össze. A hatás így sem volt kevésbé lenyűgöző. Megráztam a fejem. Épp most jöttem a feleségem sírjától. Szentségtörésnek tűnt, hogy így csodálom egy fiatal nő szépségét.

Érdekes világban élünk. Beült mellém az autóba. Csodás illata volt.

- Hová? - kérdeztem.

- Tudja, melyik a 17-es út?

- Igen.

- Azon észak felé. Kikanyarodtam a parkolóból.

- Most már elmondja az igazat? - kérdeztem.

- Soha nem hazudtam magának - mondta.

- Csak bizonyos dolgokat nem mondtam el.

- Még mindig azt állítja, hogy Santiagóval az utcán ismerkedett meg?

- Igen. Nem hittem neki.

- Hallotta tőle valaha azt a nevet, hogy Perez? Nem felelt.

- Gil Perez? - próbálkoztam tovább.

- Jobbra van a kijárat a 17-eshez.

- Tudom, hol van a kijárat, Raya.

Rápillantottam. Profilból láttam az arcát, ahogy nézett ki a szélvédőn. Szívfájdítóan gyönyörű volt.

- Meséljen arról, amikor a nevemet hallotta tőle - mondtam.

- Már elmondtam.

- Mondja el még egyszer!

Vett egy mély lélegzetet. Behunyta a szemét.

- Manolo azt mondta, hogy maga hazudott.

- Miről hazudtam?

- HazLidott valamiről, ami - habozott -, ami a fák között történt, ben. Éreztem, hogy a szívem hevesebben kezd verni.

- Ezt mondta? Hogy a fák között, ben?

- Igen.

- Mik voltak a pontos szavai?

- Nem emlékszem.

- Kérem.

- „Paul Copeland hazudott arról, hogy mi történt abban ben." Vagy valami ilyesmi. - Hirtelen oldalra billentette a fejét. - Várjon csak.

Vártam.

És akkor valami olyat mondott, amitől majdnem félrerántottam a kormányt. Azt mondta, hogy:

- Lucy.

- Tessék?

- Ez volt a másik név, amit említett. „Paul Copeland hazudott arról, hogy mi történt abban ben. Akárcsak Lucy."

Most rajtam volt a sor, hogy elhallgassak.

- Paul? - kérdezte Raya. - Ki az a Lucy? Az út hátralévő részét csendben tettük meg.

Lucy járt a fejemben. Próbáltam felidézni szőke haját és a haja csodás illatát. De nem sikerült. Homályosak voltak az emlékeim. Nem emlékeztem már, hogy mi volt a valóság, és mi az, ami csak a képzeletemben történt meg. Csak a varázslatra emlékeztem. A vágyra. Fiatalok voltunk, ügyetlenek, tapasztalatlanok, de mégis volt benne valami fantasztikus. Istenem, mennyire kívántam! Hogyan is kezdődött? És hogyan lett a vágyból végül szerelem? A nyári szerelmek mindig véget érnek. Ez íratlan szabály volt. Mint egyes növények vagy rovarok, akik nem tudják túlélni azt az évszakot. Azt gondoltam, hogy mi mások vagyunk. Őszintén hittem benne, hogy soha nem fogjuk elengedni egymást. A fiatalok olyan ostobák. A kis garzonlakás a New Jersey-i Ramsey-ben volt. Rayának volt hozzá kulcsa. A harmadik emeleten kinyitott egy ajtót. A lakást leginkább a „jellegtelen" szóval tudnám jellemezni. A berendezés pont annyira volt személyes, ahogy azt egy New Jersey-i bérlakástól várja az ember.

Amikor beléptünk a szobába, Raya halkan felszisszent.

- Mi az? - kérdeztem. Tekintetével körbepásztázta a szobát.

- Az asztal tele volt papírokkal - mondta. - Aktákkal, magazinokkal, tollakkal, ceruzákkal.

- Most nincs rajta semmi. Raya kihúzta az egyik fiókot.

- A ruhái is eltűntek.

Alaposan átkutattuk a lakást. Minden eltűnt - nem találtunk se papírokat, se aktákat, se újságkivágásokat, se fogkefét, semmi személyes tárgyat, semmit. Raya leült a kanapéra.

- Valaki eljött ide, és kitakarította a lakást.

- Mikor j árt itt utolj ára?

- Három nappal ezelőtt. Elindultam az ajtó felé.

- Jöjjön!

- Hová megy?

- Beszélni akarok valakivel a recepción.

De ott csak egy fiatal srácot találtunk. Gyakorlatilag semmilyen információval nem tudott szolgálni. A bérlő Manolo Santiagóként jelentkezett be. Készpénzben fizetett, és készpénzben hagyta ott a kauciót is. A lakás a hónap végéig ki volt fizetve. És a srác természetesen nem emlékezett rá, hogy Mr. Santiago hogy nézett ki. Ez a baj ezekkel az újfajta házakkal. Az embernek nem kell a főbejáraton keresztül közlekednie. Így könnyen észrevétlennek lehetett maradni. Raya és én visszamentünk Santiago szobájába.

- Azt mondta, papírok voltak itt?

- Igen.

- Mi volt bennük?

- Nem kíváncsiskodtam.

- Raya - mondtam.

- Tessék?

- Őszintén szólva nem hiszek magának.

Csak nézett rám azokkal az átkozottul gyönyörű szemeivel.

- Mi az?

- Azt akarja, hogy bízzak meg magában - mondta.

- Igen.

- De mi okom lenne rá? Ezen elgondolkodtam.

- Hazudott, amikor először találkoztunk - mondta.

- Mivel kapcsolatban?

- Azt mondta, hogy a gyilkosság ügyében nyomoz. Mint egy rendes nyomozó. De ez nem volt igaz, ugye?

Nem válaszoltam.

- Manolo - folytatta. - Ő sem bízott magában. Olvastam azokat a cikkeket. Tudom, hogy történt valami abban ben húsz évvel ezelőtt. Manolo azt gondolta, hogy maga hazudott.

Még mindig nem szóltam semmit.

- És most azt várja tőlem, hogy mondjak el mindent? Maga mit tenne? Ha az én helyemben volna, maga mindent elmondana?

Igyekeztem összeszedni a gondolataimat. Volt igazság abban, amit mondott.

- Szóval olvasta azokat a cikkeket?

- Igen.

- Akkor tudja, hogy én is ott voltam abban a nyári táborban.

- Igen, tudom.

- És azt is tudja, hogy a nővérem aznap éjszaka eltűnt. Bólintott. Felé fordultam, és a szemébe néztem.

- Ezért vagyok itt.

- Hogy megbosszulja a nővérét?

- Nem - mondtam. - Hogy megtaláljam.

- De azt hittem, hogy a nővére meghalt. Wayne Steubens meggyilkolta.

- Mostanáig én is azt hittem. Raya egy pillanatra elfordította a fejét, aztán egyenesen a szemembe nézett.

- Akkor miről hazudott?

- Semmiről.

Már megint azok a szemek.

- Bennem megbízhat - mondta.

- Tudom.

Várt. Én is vártam.

- Ki az a Lucy?

- Egy lány, aki szintén ott volt a táborban.

- Ennyi? Mi köze ehhez az egészhez?

- Az apja volt a tábor tulajdonosa - mondtam.

Aztán hozzátettem:

- És akkor ő volt a barátnőm.

- És miről hazudtak mindketten?

- Nem hazudtunk.

- Akkor Manolo miről beszélt?

- Fogalmam sincs. Éppen ezt próbálom kideríteni.

- Nem értem. Mitől olyan biztos benne, hogy a nővére életben van?

- Nem vagyok benne biztos - mondtam.

- De azt hiszem, igen jó esély van rá.

- Miért?

- Manolo miatt.

- Mi van vele?

Az arcát tanulmányoztam, és azon tűnődtem, vajon csak játszik-e velem.

- Az előbb nem válaszolt, amikor Gil Perezről kérdeztem - mondtam.

- Az ő neve is szerepelt azokban a cikkekben. Őt is megölték aznap éjjel.

- Nem - mondtam.

- Ezt nem értem.

- Tudja, hogy Manolót miért érdekelte annyira, hogy mi történt aznap éjjel?

- Sose mondta.

- És nem is volt rá kíváncsi? Vállat vont.

- Azt mondta, hogy az ő dolga.

- Raya - mondtam -, nem Manolo Santiago volt az igazi neve. Vártam, hátha önként rávág valamit, de nem tette.

- Az igazi neve Gil Perez volt - mondtam. Beletelt néhány másodpercbe, mire ezt felfogta.

- A fiú ből?

- Igen.

- Biztos benne?

Jó kérdés volt, de habozás nélkül válaszoltam:

- Igen.

Elgondolkodott.

- Szóval azt akarja mondani, hogy egész idő alatt életben volt? Bólintottam.

- És ha ő életben volt. - Raya Singh elhallgatott. Befejeztem helyette a mondatot.

- Akkor talán a nővérem is.

- De az is lehet - folytatta Raya -, hogy Gil ölte meg mindannyiukat. Különös. Ez eddig eszembe sem jutott. Pedig volt értelme. Gil megöli őket, aztán otthagy egy-két nyomot, hogy azt higgyék, ő is áldozat volt. De Gil volt elég okos ahhoz, hogy ezt véghezvigye? És mi van Wayne Steubensszel? Elképzelhető, hogy tényleg igazat mondott, és az első négy gyilkossághoz semmi köze?

- Ha így van, akkor is tudni akarom - mondtam. Raya összevonta a szemöldökét.

- Manolo azt mondta, hogy maga és Lucy hazudtak. Ha ő gyilkolta volna meg őket, miért mondott volna ilyet? Miért gyűjtötte volna az újságkivágásokat, miért próbálta volna kideríteni, mi történt? Ha ő tette volna, akkor tudta volna a választ, nem? Átvágott a szobán, és megállt közvetlenül előttem. Olyan fiatal és olyan gyönyörű volt. Szerettem volna megcsókolni.

- Mit titkol előlem? - kérdezte. Megcsörrent a mobilom. A kijelzőjére pillantottam. Loren Muse volt az. Felvettem, és beleszóltam:

- Igen?

- Van egy kis problémánk - mondta Muse. Behunytam a szemem, és vártam.

- Chamique vissza akarja vonni a vallomását.

Az irodám Newark központjában van. Állandóan azt hallom, hogy folyik a város újraélesztése. Nem látom. Amióta az eszemet tudom, ez a város pusztul. De legalább jó alaposan megismertem. A történetét, amely a felszín alatt húzódik. Nagyszerű emberek élnek itt. Az amerikai társadalom hajlamos ugyanolyan sztereotípiákat gyártani a városokról, mint az etnikai vagy más kisebbségekről. Egy bizonyos távolságból könnyű utálni őket. Emlékszem Jane konzervatív szüleire, és hogy mennyire undorodtak a melegektől. Jane kollégiumi szobatársa, Helen meleg volt, a szülei azonban nem tudtak róla. Amikor megismerkedtek vele, mindketten azonnal megkedvelték. Amikor megttidták, hogy Helen leszbikLis, ugyanúgy kedvelték. És aztán a barátnőjét is. Legtöbbször így működött a dolog. Könnyű volt utálni a melegeket, a feketéket, a zsidókat vagy az arabokat. Egyéneket utálni azonban már sokkal nehezebb volt. Newarkkal ugyanez volt a helyzet. Lehetett utálni a várost magát, de a konkrét kerületeknek, üzleteknek és embereknek volt egy olyan kisugárzása, amit nem lehetett nem szeretni. Chamique az irodámban ült. ÁtkozottLil fiatal volt, de az arcán már nyomot hagyott az élet. Nem volt könnyű élete. És valószínűleg ezek után sem lesz könnyebb. Az ügyvédje, Horace Foley túl sok kölnit használt, és a szemei túlságosan távol ültek egymástól. Magam is ügyvéd vagyok, ezért nem szeretem a hivatásommal szembeni előítéleteket, de biztos voltam benne, hogy egy haldoklótól is elperelné az ágyát, ha azt a megbízatást kapja.

- Szeretnénk, ha ejtené a vádat Mr. Jenrette és Mr. Marantz ellen - mondta

Foley. - Nem tehetem - feleltem, és Chamique-re néztem. Nem hajtotta le a fejét, de egyértelműen kerülte a tekintetemet. - Hazudott tegnap a bíróságon? - kérdeztem tőle.

- A védencem soha nem hazudik - mondta Foley.

Ügyet sem vetettem rá. Chamique rám nézett, és azt mondta:

- Úgysem sikerül elítélni őket.

- Azt nem tudhatja.

- Komolyan beszél?

- Igen.

Chamique rám mosolygott, mintha én lennék a legnaivabb teremtmény a világon.

- Nem érti, ugye?

- Óh, dehogynem, nagyon is értem. Pénzt kínálnak, ha visszavonja a vallomását. Az összeg nagysága pedig elérte azt a szintet, amit az ügyvédje, Mr. Minek - A Fürdés-Ha-Van-Kölni, elfogadhatónak ítél.

- Minek nevezett? Muse-ra pillantottam.

- Kinyitná az ablakot?

- Máris, Cope.

- Hé! Minek nevezett?

- Az ablak nyitva. Nyugodtan ugorjon ki, ha megunta a rikácsolást. -Visszafordultam Chamique felé. - Ha most visszavonja a vádakat, az azt jelenti, hogy a tegnapi és a tegnapelőtti tanúvallomása hazugság volt. Az államnak rengeteg pénzébe került a maga hamis tanúzása. A hamis tanúzás bűn. Ezért börtönbe juttatom.

- Hozzám beszéljen, Mr. Copeland - szólt közbe Foley -, ne a védencemhez.

- Magához? Magának a szagát sem bírom.

- Nem tűröm tovább ezt a..

- Csss - mondtam. Tölcsért formáltam a kezemből, és a fülemhez illesztettem. -Hallja ezt a hangot?

- Milyen hangot?

- A kölnijétől hámlani kezdett a tapéta. Figyeljen, és maga is hallani fogja. Csss, hallgassa csak!

Ezt már Chamique sem állta meg mosoly nélkül.

- Ne vonja vissza - mondtam.

- Muszáj.

- Akkor beperelem.

Az ügyvédje készen állt újra harcba szállni, de Chamique a karjára tette a kezét.

- Nem fog ilyet tenni, Mr. Copeland.

- De igen.

Chamique-nek azonban igaza volt. Tudta, hogy blöffölök. Egy szegény, megfélemlített lány volt, akit megerőszakoltak, és most eljött a lehetőség, hogy némi pénzhez jusson - nagy valószínűséggel több pénzhez, mint amennyit valaha látni fog még egyszer az életben. Ki a fenének képzeltem magam, hogy előadást tartsak neki értékekről és igazságról? Mindketten felálltak. Horace Foley azt mondta:

- Holnap reggel aláírjuk a papírokat.

Nem szóltam egy szót sem. Egy részem megkönnyebbült, és emiatt szégyelltem magam. Legalább a JaneCare megmenekül, gondoltam. Apám emléke - és persze a politikai karrierem - pedig nem szenved csorbát. Egyszóval kikerülök a célkeresztből. De ez nem rólam szólt. Hanem Chamique-ről. Chamique kezet nyújtott. Megszorítottam.

- Köszönöm - mondta.

- Ne tegye ezt - kérleltem, de már magam sem hittem benne, hogy meg tudom győzni. Látta rajtam. Elmosolyodott. Aztán kisétáltak az irodámból. Elől Chamique, utána az ügyvédje. Csak a kölnije szaga maradt ott emlékeztetőnek.

Muse vállat vont.

- Mit lehet ilyenkor csinálni? Én is pont ezen tűnődtem. Hazamentem, és megvacsoráztam Carával. Az óvodában kapott „házi feladatot", ami abból állt, hogy piros dolgokat kellett kivágnia az újságokból. Első ránézésre könnyű feladatnak tűnt, de Carának, természetesen, semmi nem volt jó, amit együtt találtunk. Nem tetszett neki se a piros mozdony, se a modell piros ruhája, de még a tűzoltóautó sem. Hamarosan rájöttem, hol követtem el a hibát: lelkesedni mertem azon képek iránt, amelyeket ő talált. Olyanokat mondtam, hogy: „Nézd, kicsim, ez a ruha piros! Remek! Ez tökéletes lesz!" Nagyjából húsz perc kellett ahhoz, hogy felismerjem, ez rossz taktika. Amikor legközelebb ráakadt egy piros ketchupös üvegre, vállat vontam, és közömbös hangon azt mondtam:

- Nem nagyon szeretem a ketchupöt. Fogta az ollót, és nekiállt kivágni. Gyerekek. Cara énekelni kezdett, miközben vagdosott. A dalt a Dóra, a felfedező című rajzfilmsorozatból vette, és gyakorlatilag annyiból állt, hogy a „hátizsák" szót ismételgette, míg a közelében tartózkodó szülő agya fel nem mondta a szolgálatot. Néhány hónappal korábban elkövettem azt a hibát, hogy vettem neki egy Dóra, a felfedező Beszélő Hátizsákot (azt ismételgette, hogy „hátizsák, hátizsák, hátizsák"), amihez járt egy Beszélő Térkép is („Én vagyok a térkép, én vagyok a térkép, én vagyok a térkép!"). Amikor Madison, az unokatestvére átjött játszani, legtöbbször Dóra, a felfedezőt játszottak. Az egyikük volt Dóra, a másik pedig egy meglehetősen érdekes nevű majom, „Bakancs". Ritkán fordul elő, hogy egy majmot valamilyen lábbeliről nevezzenek el. Épp ezen gondolkodtam, Bakancson meg azon, ahogy Cara és az unokatestvére szoktak vitatkozni, hogy ki legyen Dóra és ki legyen Bakancs, amikor egyszerre villámcsapásként ért a felismerés. Megdermedtem. Percekig csak ültem szótlanul. Még Carának is feltűnt.

- Apa?

- Egy pillanat, szívem.

Felrohantam az emeletre, rengett az egész ház. Hol a pokolban voltak azok a számlák a buliról? Nekiálltam kihúzgálni a fiókokat. Beletelt néhány percbe, mire megtaláltam őket. Nem sok választott el attól, hogy kidobjam őket a ma délutáni megbeszélés után. Bingó, ott voltak. Átfutottam a számlákat. Megtaláltam köztük az internetes rendelések számláit, aztán fogtam a telefont, és feltárcsáztam Muse számát. Első csöngésre felvette.

- Mi a helyzet?

- Egyetemista korában sokat éjszakázott? - kérdeztem.

- Legalább hetente kétszer.

- És hogy maradt ébren?

- M&Ms. Jó sok. Esküszöm, hogy a narancssárgákban amfetamin van.

- Vegyen belőle, amennyi kell! Még el is számolhatja.

- Tetszik a hangja, Cope.

- Van egy ötletem, de nem tudom, nem futottunk-e máris ki az időből.

- Az idő miatt ne aggódjon. Mivel kapcsolatos az ötlete?

- Azt hiszem, rájöttem, kicsoda Cal és Jim - mondtam.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Megszereztem Kölni Foley otthoni számát, és felébresztettem.

- Délután előtt ne merje aláírni azokat a papírokat - mondtam.

- Miért?

- Mert ha megteszi, garantálom, hogy én és az összes emberem mostantól örökké a sarkában lesz. Megmondom nekik, hogy Horace Foley védenceivel nem kötünk vádalkut, és mindig ragaszkodni fogunk hozzá, hogy a maximális börtönbüntetést kapják.

- Azt nem teheti. Nem feleltem.

- Kötelezettségeim vannak az ügyfelem felé.

- Mondja meg neki, hogy én kértem ezt a kis halasztást. Az ő érdekében.

- És a másik oldalnak mit mondjak?

- Mit tudom én, Foley, találjon ki valamit, kössön bele az egyik bekezdésbe, akármit! Csak tartson ki délutánig!

- És ez mennyiben szolgálja az ügyfelem érdekeit?

- Ha szerencsém van, és sikerül elkapnom őket, újra leülhet velük tárgyalni. És még többet tömhet a zsebébe.

Hallgatás.

- Tudja mit, Cope? - kérdezte végül.

- Igen?

- Furcsa egy kölyök ez a Chamique.

- Milyen értelemben?

- A legtöbb ember azonnal elvette volna a pénzt. Nekem azonban konkrétan meg kellett győznöm, hogy ez a legjobb, amit tehet. Mindketten tudtuk. De addig hallani sem akart róla, amíg le nem taglózták tegnap ezzel a Jim/James dologgal. Korábban, akármit is mondott a bíróságon, sokkal jobban érdekelte, hogy az a két rohadék börtönbe menjen, mint hogy őt kifizessék. Tényleg azt akarta, hogy igazságot szolgáltassanak.

- És magát ez meglepi?

- Maga még új ebben a szakmában. Én már huszonhét éve csinálom. Egy idő után cinikus lesz az ember. Egyszóval igen, kurvára meglepett.

- És miért mondta ezt el nekem?

- Ja, igen. Nézze, azt tudja, hogy én miért csinálom. A harmadrésze az enyém. De Chamique-nek ez más. Neki az egész életét megváltoztathatja ez a pénz. Szóval akármit is csinál, ügyész úr, ne csessze el neki! Lucy egyedül ivott. Éjszaka volt. Lucy a campus területén lakott, az egyik tanszéki épületben. A lakás több mint nyomasztó volt. A legtöbb egyetemi tanár keményen dolgozott és takarékoskodott, hogy egyszer saját házat vehessen magának, és ne kelljen itt élnie. Lucy több mint egy éve lakott itt. Előtte egy Amanda Simon nevű, angol irodalmat tanító vénkisasszony volt a lakója, aki több mint három évtizedet húzott le benne. Ötvennyolc éves korában halt meg tüdőrákban. A cigarettaszag azonban örökké őrá emlékeztetett. Hiába tépték le a régi tapétát, és festették ki az egész lakást újra, a szag nem tűnt el. Lucy néha úgy érezte, mintha egy hamutartóban élne. Lucy a vodkát kedvelte. Kinézett az ablakon. A távolban zene szólt. Egyetemi campus volt, valahol mindig szólt a zene. Ránézett az órájára. Éjfél volt. Bekapcsolta az iPodja apró hangfalát, és beállította a „Lágy" elnevezésű válogatásra. A számok nemcsak lassúak, de szívfájdítóak is voltak. Itta a vodkáját, ült a nyomasztó lakásában, szívta egy halott nő cigarettáinak a szagát, és közben szívszaggató dalokat hallgatott a kétségbeesésről és az elmúlásról. Szánalmas volt, de néha ennyi is elég volt ahhoz, hogy érezzen. Nem számított, hogy fáj-e vagy sem. Csak érezni akart. Joseph Arthur énekelte a Honey and tbe Moont. Az igaz szerelmének énekelte, hogy ha nem létezne, akkor ki kellene találnia magának. Hú, mekkora duma! Lucy próbálta elképzelni, ahogy egy valamirevaló férfi ezt mondja neki. Hitetlenkedve rázta meg a fejét. Becsukta a szemét, és megpróbálta összeilleszteni a darabokat. Nem állt össze a kép. A múltja ismét utánanyúlt. Lucy egész felnőtt élete azzal telt, hogy menekült abból ből, amely az apja nyári tábora mögött terült el. Átszelte az országot, elment egész Kaliforniáig és vissza. Megváltoztatta a nevét, a haja színét. De a múlt mindig követte. Néha sikerült szert tennie egy kis előnyre - már-már elhitte, hogy örökre maga mögött hagyta azt az éjszakát -, de aztán újra felbukkantak a halottak, és behozták a lemaradásukat. Végül mindig utolérte az a rettenetes éjszaka.

De most. hogyan? Az a dolgozat. Nem talált magyarázatot rá. Sylvia Potter még meg sem született, amikor Nyakfelmetsző Jack lecsapott arra a táborra. Ugyan mit tudhat róla? Persze, Lonnie-hoz hasonlóan, ő is kutakodhatott az interneten, és kideríthette, hogy mi rejtőzik Lucy múltjában. Vagy valaki, valaki, aki idősebb és okosabb, mondott neki valamit. De akkor is honnan tudta? Honnan tudta ezt bárki is? Mindössze egyetlen ember tudhatta, hogy Lucy hazudott az aznap éjszaka történtekkel kapcsolatban. De tudta, hogy Paul ugyanúgy nem beszélne róla senkinek. Az átlátszó folyadékot nézte a poharában. Paul. Paul Copeland. Még mindig látta maga előtt izmos karját és lábát, karcsú derekát, hosszú haját és azt a mosolyt, amely minden lányt levett a lábáról. Érdekes módon az apjukon keresztül ismerkedtek meg. Paul apja, aki a régi hazájában nőgyógyász volt, megszökött a megaláztatások elől, amelyek a Szovjetunióban érték, hogy aztán ugyanannyi megaláztatás érje a jó öreg USA-ban. Ira, Lucy aranyszívű apja sosem bírt ellenállni az ilyen történeteknek, ezért felvette Vlagyimir Copelandet tábori orvosnak. Így legalább ő és a családja nyáron kiszabadulhattak Newarkból. Lucy látta maga előtt, ahogy ütött-kopott Oldsmobile Cierájuk megáll a poros földúton, nyílik a négy ajtó, és kiszáll belőle a Copeland család. Amikor Lucy először megpillantotta Pault, és találkozott a tekintetük, szinte megnyílt alatta a föld. És tudta, hogy a fiú is ugyanazt érezte. Vannak ilyen ritka pillanatok az életben - amikor a színek hirtelen színesebbek lesznek, minden felderül, tisztábban hallod a hangokat, jobban ízlik az étel, és mindig, minden egyes pillanatban ő jár a fejedben, közben pedig tudod, hogy a másik pontosan ugyanezt érzi irántad.

- Csak így, ilyen egyszerűen - mondta hangosan Lucy, és kortyolt még egyet a vodka-tonikjából. Mint ezek a szívfacsaró dalok, amelyeket állandóan hallgatott. Ugyanúgy előidéztek egy érzést. Fájót vagy édeset - már nem számított. De ez már nem volt ugyanaz. Mit is énekelt Elton John a vodka-tonikról abban a számban, amelyiknek Bernié Taupin írta a szövegét? Valami olyasmit, hogy két vodka-tonik, és ismét lábra áll az ember. Lucynél ez nem működött. De miért adná fel ilyen könnyen?

Hagyd abba az ivást, mondta egy vékony hang a fejében. Aztán megszólalt egy jóval erősebb hang, és azt mondta a vékony hangnak, hogy fogja be a száját, különben szét lesz rúgva a segge. Lucy ökölbe szorította a kezét, és a levegőbe csapott vele. „Hajrá Erős Hang!"

Felnevetett, de a hang, a saját nevetésének a hangja, ahogy egyedül nevet a

szobában, megrémítette. Rob Thomas száma következett, aki azt kérdezte,

átölelheti-e, amíg darabokra hullik, a karjában tarthatja-e, amíg mindketten

lezuhannak. Lucy bólintott. Igen. Rob eszébe juttatta, hogy fázik, fél és teljesen szét van esve. A fenébe is, ezt a számot Paullal akarta hallgatni.

Paul.

Biztos tudni akarna erről a dolgozatról.

Húsz éve nem találkoztak, de hat évvel ezelőtt Lucy rákeresett az interneten. Nem akarta. Tudta, hogy Paul egy olyan ajtó, amelyet jobb, ha zárva tart. De részeg volt - micsoda meglepetés! -, és míg vannak, akik részegen telefonálgatnak, addig Lucy részegen mindig a Google után nyúlt.

Amit talált, az egyszerre volt kijózanító és teljesen várható. Paul megnősült. Ügyvéd lett belőle. Volt egy kislánya. Lucynek még a gyönyörű feleségéről is sikerült találnia egy képet. Jane - így hívták a feleségét - magas volt, vékony és gyöngysor volt a nyakában. Jól állt neki a gyöngysor. Még egy korty. Hat év alatt sok minden megváltozhatott, de Paul akkor Ridgewoodban lakott, alig húsz mérföldre attól az egyetemtől, ahol Lucy tanított. A számítógépére nézett. Paulnak tudnia kellene erről, nem igaz? Egy gyors Google keresés senkinek sem fog ártani. Hátha talál egy telefonszámot - otthonit, vagy még jobb, ha irodait. Hogy kapcsolatba léphessen vele. Hogy figyelmeztesse. Csak ezért, semmi másért. Semmi nosztalgiázás vagy ilyesmi. Letette a poharat az asztalra. Odakint esett az eső. A számítógép még be volt kapcsolva. A monitorvédője, hát igen, a szokásos Windows kép. Semmi családi fotósorozat. Sehol egy gyerek, de még csak egy háziállat sem. Csak a Windows jól ismert lógója, mintha még a számítógép is gúnyolódna rajta. Ez már több, mint szánalmas. Behozta a Google oldalát, és már épp be akarta ütni a nevet a keresőbe, amikor kopogtak az ajtón. Abbahagyta, amit csinált. Fülelt. Újabb kopogás. Lucy a képernyő jobb alsó sarkában lévő órára pillantott. 00.17. Igencsak kései látogató.

- Ki az? Semmi válasz.

- Ki.

- Sylvia Potter.

Könnyes volt a hangja. Lucy felállt, és kitántorgott a konyhába. A vodka maradékát kiöntötte a mosogatóba, az üveget pedig visszatette a konyhaszekrénybe. A vodkának nem volt szaga, vagy legalábbis nem sok, úgyhogy emiatt nem kellett izgulnia. Gyorsan belenézett a tükörbe. Szörnyen festett, de ezen már nem tudott segíteni.

- Jövök.

Kinyitotta az ajtót, és Sylvia gyakorlatilag beesett a szobába, mintha az ajtónak támaszkodva állt volna. Teljesen át volt ázva. A légkondicionáló a maximumon volt. Lucy majdnem mondott valamit arról, hogy így meg fog fázni, de pont úgy hangzott volna, mint egy aggódó anya. Becsukta az ajtót.

- Elnézést a késői zavarásért - mondta Sylvia.

- Semmi gond. Ébren voltam. A lány megállt a szoba közepén.

- Ne haragudjon a délutániért.

- Semmi baj.

- Én csak. - Sylvia körülnézett. Átölelte magát a karjával.

- Kérsz egy törölközőt vagy valamit?

- Nem.

- Hozhatok valamit inni?

- Jól vagyok.

Lucy intett Sylviának, hogy foglaljon helyet. Sylvia lerogyott az IKEA kanapéra. Lucy utálta az Ikea bútorokat és a csak rajzos használati utasításaikat, amelyeket mintha a NASA mérnökei készítettek volna. Lucy leült mellé, és várt.

- Hogy jött rá, hogy én írtam azt a dolgozatot? - kérdezte Sylvia.

- Nem fontos.

- Név nélkül küldtem.

- Tudom.

- És maga azt mondta, hogy bizalmasan fogja kezelni.

- Tudom. Ne haragudj.

Sylvia megtörölte az orrát, és lesütötte a szemét. A hajából még mindig csöpögött a víz.

- Hazudtam magának - mondta Sylvia.

- Mivel kapcsolatban?

- Arról, amit írtam. Emlékszik, amikor felkerestem az irodájában valamelyik nap? Emlékszik rá?

- Igen.

- Emlékszik, mit mondtam, hogy miről szól a dolgozatom? Lucy egy pillanatra elgondolkodott.

- Az első alkalomról.

Sylvia örömtelenül elmosolyodott.

- Igen, bár a maga beteges módján ez mégis igaz volt. Lucy egy pár másodpercig gondolkodott, majd azt mondta:

- Azt hiszem, nem teljesen értem, hogy mire gondolsz, Sylvia.

A lány hosszú ideig nem szólt semmit. Lucynek eszébe jutott, hogy Lonnie azt mondta, majd ő szóra bírja. De úgy volt, hogy azzal vár másnap délelőttig.

- Lonnie j árt nálad ma este?

- Lonnie Berger? A szemináriumról?

- Igen.

- Nem. Mit keresett volna nálam?

- Nem fontos. Tehát magadtól jöttél?

Sylvia nyelt egyet, és bizonytalanul Lucyre nézett.

- Rosszul tettem?

- Dehogyis. Örülök, hogy itt vagy.

- Nagyon félek - mondta Sylvia.

Lucy bólintott, próbált megnyugtató, bátorító lenni. Nem akart erőszakoskodni, nehogy elijessze, így várt. Két teljes percig várt, aztán nem bírta tovább.

- Semmi okod arra, hogy féljél - mondta.

- Maga szerint, mit tegyek?

- Először is mondj el mindent, rendben?

- Már elmondtam. Legalábbis a nagy részét. Lucy egy ideig gondolkodott, majd megkérdezte:

- Ki az a R?

- Tessék? - nézett rá értetlenül Sylvia.

- A dolgozatodban. Egy P. nevű fiúról írtál. Ki az a P.?

- Miről beszél?

Lucy elhallgatott. Nekifutott még egyszer.

- Mondd el, miért jöttél ide, Sylvia!

A lány azonban most már gyanakvó volt.

- Miért jött el a szobámba ma délután?

- Mert beszélni akartam veled a dolgozatodról.

- Akkor meg mit akar ezzel a P. nevű sráccal? Senkit nem hívtam P. - nek. Egyértelműen leírtam, hogy. - Elcsuklott a hangja. Kezébe temette az arcát, úgy suttogta. - .. .hogy az apám volt az. Átszakadt a gát. Úgy hullottak a könnyei, mint a záporeső. Lucy behunyta a szemét. A vérfertőzős történet. Amit Lonnie - val olyan döbbenten olvastak. A francba. Lonnie tévedett. Nem Sylvia írt arról az éjszakáról a fák között.

- Apád molesztált tizenkét éves korodban - mondta Lucy. Sylvia még mindig nem nézett fel. Képtelen volt abbahagyni a zokogást. Az egész teste rázkódott, miközben bólogatott a fejével. Lucy ránézett erre a szegény lányra, aki annyira szeretett volna megfelelni mindenkinek, és maga elé képzelte az apját. Kinyújtotta a kezét, és rátette Sylviáéra. Azután közelebb húzódott hozzá, és átölelte. Sylvia a vállára hajtotta a fejét, és sírt. Lucy ringatta, simogatta, csitítgatta, mint egy csecsemőt.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Egy szemhunyást sem aludtam. Muse sem. Mindössze arra maradt időm, hogy gyorsan megborotválkozzam. Olyan szagom volt, hogy komolyan felmerült bennem, kérek egy kis kölnit Horace Foley-tól.

- Szerezze meg nekem azokat a papírokat - mondtam Muse-nak.

- Igyekszem.

Amikor a bíró megkérdezte, hogy kit akarok a tanúk padjára idézni, meglepő választ adtam.

- Gerald Flynnt kérem a tanúk padjára.

Flynn volt az a „kedves" fiú, aki meghívta Chamique Johnsont a bulira. Úgy is nézett ki a túl sima bőrével, a középen elválasztott szőke hajával és naiv kék szemével. Mivel nem tudhatták, hogy a magam részéről mikor fejezem be, ezért a védelem már reggelre berendelte Flynnt, hogy kéznél legyen. Elvégre ő lett volna a koronatanújuk. Flynn eddig következetesen támogatta a barátait. De egy dolog volt hazudni a rendőrségnek, és egészen más ugyanezt megtenni a bíróságon. Muse-ra pillantottam. A leghátsó sorban ült, és igyekezett fapofát vágni. Nem nagyon sikerült neki. A pókerarc sosem volt az erőssége. Megkértem Flynnt, hogy ismételje meg a nevét a jegyzőkönyv kedvéért.

- Gerald Flynn.

- De a barátai Jerrynek szólítják, igaz?

- Igen.

- Rendben, akkor kezdjük az elején. Mikor találkozott először a felperessel, Ms. Chamique Johnsonnal? Chamique is eljött. Hátulról a második sorban ült, Horace Foley mellett. Érdekes helyválasztás. Mintha nem akarná elkötelezni magát. Reggel hallottam némi kiabálást a folyosón. Jenrette és Marantz családja nem nagyon örült annak, hogy Chamique az utolsó pillanatban visszatáncolt. Mindent bevetettek, de Foley állta a sarat. Ezért egy kicsit később kezdtünk. De az ajánlatot nem vonták vissza. Felvették a tárgyalótermi arcukat, a komoly, aggódó ábrázatot, és leültek a helyükre. Átmeneti csúszásnak gondolták. Csak pár óra.

- Amikor eljött a kollégiumba október tizenkettedikén - felelte Flynn.

- Így emlékszik a dátumra?

- Igen.

Olyan arcot vágtam, mintha azt gondoltam volna, Ejha, ez érdekes, pedig egyáltalán nem volt az. Még szép, hogy tudta a dátumot. Hetek óta azzal kelt és feküdt.

- Miért volt Ms. Johnson a kollégiumban?

- Egzotikus táncot adott elő.

- Maga rendelte oda?

- Nem. Vagyis az egész társaság, amiben én is benne vagyok, de nem én voltam az, aki felhívta, és odarendelte.

- Értem. Szóval elment magukhoz, és előadott egy egzotikus táncot?

- Igen.

- Maga végignézte ezt a táncot?

- Igen.

- És mit gondolt róla?

- Tiltakozom! - ugrott fel Mort Pubin. A bíró is érdeklődve nézett rám.

- Mr. Copeland?

- Ms. Johnson szerint Mr. Flynn hívta meg arra a bulira, ahol az erőszak történt. Próbálom megérteni, hogy miért tette ezt.

- Akkor miért nem azt kérdezi? - fordult a bíróhoz Pubin.

- Bíró úr, csinálhatom úgy, ahogy szeretném?

- Fogalmazza újra - mondta Pierce bíró. Visszafordultam Flynn felé.

- Maga szerint Ms. Johnson jó egzotikus táncos? - kérdeztem.

- Elég jó.

- Igen vagy nem?

- Nem kiváló, de azért igen, elég jó.

- Vonzónak találta?

- Igen, vagyis azt hiszem.

- Igen vagy nem?

- Tiltakozom! - szólt közbe Pvibin ismét. - Egy ilyen kérdésre nem kell igennel vagy nemmel felelnie. Lehet, hogy csak közepesen találta vonzónak. Nem lehet mindig igennel vagy nemmel válaszolni.

- Egyetértek, Mort - mondtam teljesen meglepve ezzel. - Hadd fogalmazzam meg máshogy a kérdést! Mr. Flynn, mennyire találta vonzónak Ms. Johnsont?

- Mondjuk egy tízes skálán?

- Igen, mondjuk egy egytől tízig terjedő skálán. Ezen elgondolkodott.

- Hetes, esetleg nyolcas.

- Remek, köszönöm. Az este folyamán beszélt Ms. Johnsonnal?

- Igen.

- Miről beszélgettek?

- Nem tudom.

- Próbálja felidézni!

- Megkérdeztem, hol lakik. Azt mondta, Irvingtonban. Megkérdeztem, jár-e iskolába, meg hogy van-e fiúja. Efféle dolgokról. Elmondta, hogy van egy gyereke. Megkérdezte, mit tanulok. Mondtam neki, hogy orvosnak készülök.

- Még valamit?

- Másra nem emlékszem.

- Értem. Mennyi ideig beszélgetett vele?

- Nem tudom.

- Hadd segítsek. Öt percnél hosszabb ideig?

- Igen.

- Hosszabb ideig, mint egy óra?

- Nem, nem hinném.

- Hosszabb ideig, mint fél óra?

- Nem tudom.

- Tíz percnél hosszabb ideig?

- Azt hiszem.

Pierce bíró félbeszakított, azt mondta, térjek a lényegre, és haladjunk tovább.

- Emlékszik még, hogy Ms. Johnson hogyan távozott aznap este?

- Jött értük egy autó.

- Óh, volt rajta kívül más egzotikus táncos is aznap este?

- Igen.

- Hányan voltak összesen?

- Hárman.

- Köszönöm. A másik kettő is Ms. Johnsonnal együtt ment el?

- Igen.

- Velük is beszélgetett?

- Nem, szerintem csak köszöntünk egymásnak.

- Akkor nem túlzás kijelenteni, hogy Chamique Johnson volt az egyetlen a három egzotikus táncos közül, akivel aznap este beszélgetésbe elegyedett?

Pubin úgy tett, mint aki tiltakozni akar, aztán mégis meggondolta magát.

- Igen, így volt - felelte Flynn. Elég az előjátékból!

- Chamique Johnson a tanúvallomásában azt mondta, hogy pluszpénzért szexuális jellegű szolgáltatásokat is nyújtott a bulin részt vevők némelyikének. Erről mit tud?

- Semmit.

- Valóban? Maga nem vette igénybe ezeket a szolgáltatásokat?

- Nem.

- És soha nem is hallott arról, hogy a társaságuk valamelyik tagja igénybe vette volna Ms. Johnson szexuális természetű szolgáltatásait?

Flynn csapdába esett. Vagy hazudik, vagy elismeri, hogy illegális tevékenységet folytattak. A legostobább megoldást választotta - a középutat.

- Lehet, hogy hallottam sugdolózni erről-arról. Én sem adhattam volna tökéletesebb mondatot a szájába. Ezzel teljesen olyan benyomást keltett, mint egy megrögzött hazudozó. Elővettem a leghitetlenkedőbb hanghordozásomat.

- Lehet, hogy hallott sugdolózni erről-arról?

- Igen.

- Szóval nem biztos benne, hogy hallotta - mondtam, mintha ez lenne a legröhejesebb dolog, amit életemben hallottam -, de azért lehetséges. Szóval egész egyszerűen nem emlékszik, hogy hallott-e másokat erről sugdolózni. Ez a vallomása?

- Bíró úr! - ezúttal Flair állt fel. Pierce bíró ránézett.

- Ha jól tudom, itt most egy állítólagos nemi erőszak ügyét tárgyaljuk - mondta Flair. - Vagy Mr. Copeland vádja olyan gyenge lábakon áll, hogy most már prostituáltak futtatásáért akarja perbe fogni ezeket a fiúkat?

- Nem ez a célom - mondtam. Flair rám mosolygott.

- Akkor kérem, olyan kérdéseket tegyen fel a tanúnak, amelyek az állítólagos támadással kapcsolatosak. Ne kérje tőle azt, hogy számoljon be minden olyan vétségről, amelyet a barátai elkövettek.

- Folytassa, Mr. Copeland - mondta a bíró. Nyavalyás Flair!

- Elkérte Ms. Johnson telefonszámát? - kérdeztem Jerry Flynntől.

- Igen.

- Miért?

- Mert azt gondoltam, hogy majd fel fogom hívni.

- Tetszett magának?

- Igen, vonzónak találtam.

- Pedig csak hetes, esetleg nyolcas volt, nem? - Mielőtt Pubin felugorhatott volna, folytattam. - Visszavonom. Végül felhívta Ms. Johnsont?

- Igen.

- Elmondaná nekünk, hogy ez mikor történt meg? És ha tudja, kérem, próbálja meg minél pontosabban felidézni, hogyan zajlott ez a telefonbeszélgetés!

- Tíz nappal később felhívtam, és megkérdeztem, van-e kedve eljönni egy bulira a kollégiumba.

- Azt akarta, hogy megint mutasson be egy egzotikus táncot?

- Nem - mondta Flynn. Láttam, hogy nyel egyet, a szeme pedig könnyes lesz. - Vendégként hívtam. Ezt hagytam leülepedni. Jerry Flynnre néztem. Hagytam, hogy az esküdtek is ránézzenek. Volt valami az arcán. Tényleg tetszett neki Chamique Johnson? Összezavarodtam. Eddig azt hittem, hogy Jerry Flynn is benne volt - hogy eleve azért hívta Chamique-et. Próbáltam minél gyorsabban végiggondolni a dolgot.

- Mr. Copeland? - sürgetett a bíró.

- Ms. Johnson elfogadta a meghívást?

- Igen.

- Amikor azt mondta, hogy „vendégként" hívta meg, az igazából azt jelenti, hogy randevúra hívta?

- Igen.

Elmondattam vele, ahogy Chamique megérkezett, és ivott a puncsból.

- Szólt neki, hogy alkohol van benne? - kérdeztem.

- Igen.

Hazugság volt. És hazugságnak is látszott, de még jobban ki akartam hangsúlyozni, hogy milyen nevetséges az állítása.

- Mondja el, hogy zajlott le a párbeszéd - kértem.

- Nem értem a kérdést.

- Megkérdezte Ms. Johnsont, hogy akar-e inni valamit?

- Igen.

- És ő igennel válaszolt?

- Igen.

- És aztán maga mit mondott?

- Megkérdeztem, kér-e egy kis puncsot?

- És erre mit felelt?

- Hogy igen.

- És aztán?

Fészkelődni kezdett a székében.

- Azt mondtam neki, hogy alkohol van benne. Felvontam a szemöldökömet.

- Csak így?

- Tiltakozom! - emelkedett fel Pubin. - Mi az, hogy „csak így"? Azt mondta, alkohol van benne. Megválaszolta a kérdést. Pubinnak igaza volt. Így is egyértelmű volt, hogy hazudott. Intettem a bírónak, hogy nem akarok vitatkozni. Végigvezettem Flynnt az este történésein. A fiú kitartott az eredeti történet mellett, miszerint Chamique berúgott, és flörtölni kezdett Edward Jenrette-tel.

- Maga hogyan reagált erre? Vállat vont.

- Edward végzős, én meg gólya vagyok. Van ilyen.

- Szóval azt gondolja, hogy Chamique-nek azért tetszett jobban Mr. Jenrette, mert idősebb?

Pubin most nem tiltakozott.

- Nem tudom - mondta Flynn. - Talán.

- Óh, ha már itt tartunk, járt valaha Mr. Marantz és Mr. Jenrette szobájában?

- Természetesen.

- Hányszor?

- Nem tudom. Sokszor.

- Valóban? De hiszen maga csak egy gólya.

- Attól még a barátaim. Hitetlenkedő arcot vágtam.

- Egynél több alkalommal járt ott?

- Igen.

- Tíznél is több alkalommal?

- Igen.

Még hitetlenkedőbb arcot vágtam.

- Rendben, akkor azt mondja meg nekem, hogy milyen zenelejátszó rendszerük van a szobában?

Flynn habozás nélkül válaszolt:

- Egy iPod Bose hangfalakkal.

Ezt én is tudtam. Átkutattuk a szobát. Megvoltak a fényképek.

- És mi a helyzet a televízióval? Mekkora tévéjük van? Elmosolyodott, mintha átlátott volna a szitán.

- Nincsen tévéjük.

- Egyáltalán nincs tévéjük?

- Nincsen.

- Oké, akkor térjünk vissza a szóban forgó éjszakára. Flynn folytatta a meséjét. Bulizni kezdett a barátaival. Látta, hogy Chamique kéz a kézben felmegy az emeletre Jenrette-tel. Azt természetesen nem tudta, hogy utána mi történt. Később ismét találkozott Chamique-kel, és kikísérte a buszhoz.

- Nem látszott zaklatottnak? - kérdeztem. Flynn azt mondta, nem, sőt épp ellenkezőleg. Chamique mosolygott, és szemmel láthatóan „boldog" volt. Ez mindennek a teteje volt.

- Szóval, amikor Chamique Johnson azt mondta, hogy kiment magával a söröshordóhoz, majd felmentek az emeletre, a folyosón pedig megragadták, az mind hazugság volt? - kérdeztem.

Flynn okosabb volt annál, semhogy erre ráharapjon.

- Én csak azt mondom, amit láttam.

- Ismer valakit, akit Calnek vagy Jimnek hívnak? Elgondolkodott.

- Jimet többet is ismerek, de Cal nevűvel, azt hiszem, még nem találkoztam.

- Tisztában van vele, hogy Ms. Johnson állítása szerint a két férfi, aki megerőszakolta, Calnek és Jimnek nevezte magát? - Nem akartam, hogy Flair ismét tiltakozzon, és megint jöjjön a jelentéstani szőrszálhasogatással, de az utolsó két szónál azért forgattam a szememet. Flynn egy ideig habozott, hogy erre mit feleljen. Végül az igazságot választotta.

- Igen, hallottam róla.

- Volt a bulin valaki, akinek Cal vagy Jim volt a neve?

- Amennyire én tudom, nem.

- Értem. Van valami ötlete, hogy Mr. Jenrette és Mr. Marantz miért hívhatták így egymást?

- Nincs.

- Hallotta már valaha ezt a két nevet együtt? Mármint az állítólagos nemi erőszak előtt?

- Nem emlékszem rá.

- Szóval nem tudja, hogy Ms. Johnson miért vallotta azt, hogy a támadóit Calnek és Jimnek hívták?

Pubin közbekiáltott:

- Honnan tudhatná, hogy ez a tébolyult, bedrogozott nőszemély miért hazudott? Nem vettem le a szemem a tanúról.

- Semmi nem jut eszébe, Mr. Flynn?

- Semmi - felelte határozottan.

Loren Muse-ra pillantottam. A BlackBerryjét nyomogatta. Felnézett, elkapta a tekintetem, és bólintott.

- Bíró úr - mondtam -, van még néhány kérdésem a tanúhoz, de azt gondolom, tarthatnánk egy ebédszünetet. Pierce bíró beleegyezett. Uralkodnom kellett magamon, hogy ne rohanjak oda Loren Muse-hoz.

- Megvan - mondta vigyorogva. - A fax az irodájában várja.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Lucynek szerencsére nem volt délelőtti órája. Az elfogyasztott alkoholmennyiség és a Sylvia Potterrel való éjszakázás után délig ágyban maradt. Amikor felkelt, felhívta az egyetem egyik diáktanácsadóját, egy Katherine Lucas nevű pszichológust, akit Lucy nagyon jó szakembernek tartott. Elmondta neki, hogy mi a helyzet Sylviával. Lucas jobban tudta, mit kezdjen vele. A dolgozatra gondolt, ami ezt az egészet kiváltotta. . A fák. A sikolyok. A vér. Nem Sylvia Potter küldte. De akkor ki? Fogalma sem volt. Előző éjjel eldöntötte, hogy felhívja Pault. Erről neki is tudnia kellett. De nem csak az ital beszélt belőle? Mi a helyzet most, hogy felkelt a nap, és kijózanodott? Még most is olyan jó ötletnek tűnt? Egy órával később megtalálta Paul munkahelyi telefonszámát az interneten. Ő volt a megyei ügyész Esssexben, és mellesleg özvegy. Jane meghalt rákban. Paul létrehozott egy jótékonysági alapítványt a nevében. Lucyt különös érzés kerítette hatalmába, de egyelőre nem merte megfogalmazni magában. Remegő kézzel tárcsázta a számot. Amikor felvette a központos, Paul Copeland irodáját kérte. Fájt kimondania. Akkor jött rá, hogy húsz éve nem ejtette ki a nevét hangosan. Paul Copeland.

Egy nő vette fel:

- Paul Copeland, megyei ügyész irodája.

- Paul Copelandet keresem.

- Megkérdezhetem, hogy ki keresi?

- Egy régi barátja - mondta. Csend.

- A nevem Lucy. Mondja meg neki, hogy Lucy kereste. Húsz évvel ezelőttről.

- Vezetékneve van, Lucy?

- Csak mondja meg neki, rendben?

- Copeland ügyész úr jelenleg nincs az irodában. Ha megadja a telefonszámát, majd visszahívja. Lucy megadta az otthoni, az irodai és a mobilszámát is.

- Mit mondjak, mivel kapcsolatban keresi?

- Csak annyit mondjon neki, hogy Lucy kereste. És hogy nagyon fontos. Muse és én az irodámban voltunk. Becsuktam az ajtót. Szendvicseket rendeltünk ebédre. Én csirkesalátásat ettem korpás búzakenyérrel. Muse egy szörfdeszka méretű hűsgombócos szendvicset választott.

A fax a kezemben volt.

- Hol az a magánnyomozó? Cingle akárki?

- Shaker. Cingle Shaker. Mindjárt itt lesz. Leültem, és átnéztem a jegyzeteimet.

- Akarja, hogy átbeszéljük? - kérdezte.

- Nem. Elvigyorodott.

- Mi az? - kérdeztem.

- Utálok ilyet mondani a főnökömnek, Cope, de maga egy zseni.

- Ja - feleltem. - Szerintem is. Újra belemélyedtem a jegyzeteimbe.

- Magára hagyjam? - kérdezte Muse.

- Nem. Hátha eszembe jut valami, amit meg kell csinálnia. Felemelte a szendvicsét. Meglepő módon ipari daru nélkül sikerült eljuttatnia a szájáig. - Az elődje - mondta Muse, miközben begyűrte a szájába az első falatot - a nagyobb ügyeknél néha csak ült itt az irodában, és bámult maga elé. Azt mondta, koncentrál. Mint Michael Jordán büntetődobás előtt. Maga is ezt csinálja?

- Nem.

- Akkor - harapás, nyelés - felhozhatok egy teljesen más témát?

- Úgy érti, valami olyat, aminek semmi köze az ügyhöz?

- Igen, erre gondoltam. Felnéztem.

- Ami azt illeti, lehet, hogy jót is tenne, ha egy kicsit elterelné a figyelmemet. Mi jár a fejében? Elnézett jobbra, és néhány másodpercig hallgatott, mielőtt megszólalt:

- Vannak barátaim a manhattani gyilkosságiaknál.

Kezdtem sejteni, miről van szó. Haraptam egy jókorát a szendvicsemből.

- Száraz - mondtam.

- Tessék?

- A csirkesaláta. Száraz. - Leraktam, és megtöröltem a kezem a szalvétával. -Hadd találjam ki! Az egyik gyilkosságis barátja mesélt magának Manolo Santiago meggyilkolásáról?

- Igen.

- Azt is elmondta, mi az én elméletem?

- Mármint, hogy ő volt az egyik srác, akit Nyakfelmetsző Jack annak idej én megölt abban a táborban annak ellenére, hogy a szülei szerint nem?

- Igen, erre gondoltam.

- Igen, elmondta.

- És?

- És azt gondolják, elment az esze. Elmosolyodtam.

- És maga mit gondol?

- Tegnap még én is azt gondoltam volna, hogy elment az esze. De most már látom, hogy mire képes - mondta, és a faxra mutatott. - Szóval a lényeg az, hogy részt akarok benne venni.

- Miben?

- Tudja azt maga nagyon jól. Nyomozni fog, nem? Megpróbálja kideríteni, mi történt valójában húsz évvel ezelőtt abban ben.

- Így van. Széttárta a karját.

- Ebben akarok részt venni.

- Nem bízhatom meg egy beosztottamat a személyes ügyeim kivizsgálásával. - Először is, noha mindenki biztos benne, hogy Wayne Steubens ölte meg őket, technikailag az akta még mindig nyitva van. És ha jobban belegondol, arról van szó, hogy egy négyes gyilkosság a mai napig nincs felderítve. - De ez a gyilkosság nem a mi megyénkben történt. - Azt nem tudjuk. Csak azt tudjuk, hogy a holttesteket hol találták meg. Ráadásul az egyik áldozat, a nővére, ebben a városban élt.

- Határeset.

- Másodszor, nekem heti negyven óra a munkaidőm. De valójában közelebb áll a heti nyolcvanhoz. Ezt maga is tudja. Pont ezért léptetett elő. Szóval, hogy mit csinálok azon a negyven órán kívül, az csak rám tartozik. Ha akarom, dolgozhatok százat is. És mielőtt megkérdezné, ez nem csak egy szívesség a főnökömnek. Nyomozó vagyok. Mekkora dicsőség volna, ha sikerülne megoldanom ezt az ügyet! Mi a válasza?

- Felőlem - vontam meg a vállam.

- Részt vehetek benne?

- Részt vehet.

Alig bírta leplezni az örömét.

- És akkor mi az első lépés?

Elgondolkodtam. Volt valami, amit meg kellett tennem. Eddig halogattam, de tovább már nem halogathattam.

- Wayne Steubens - mondtam.

- Nyakfelmetsző Jack.

- Találkoznom kell vele.

- Ismerte, ugye? Bólintottam.

- Táborfelügyelők voltunk mindketten.

- Mintha azt olvastam volna, hogy nem fogad látogatókat.

- Rá kell vennünk, hogy mégis fogadjon.

- Virginiában van, egy legszigorúbb biztonsági fokozatú fegyházban - mondta Muse. - Felhívhatok egy-két embert.

Muse már azt is kiderítette, hol tartják fogva Steubenst. Hihetetlen.

- Csinálja - mondtam.

Kopogtak az ajtón, majd a titkárnőm, Jocelyn Durels dugta be a fejét a résen. - Üzenetek - mondta. - Kirakjam őket az íróasztalára? Mutattam a kezemmel, hogy adja csak ide őket.

- Volt valami fontos?

- Nem igazán. Sok újságíró kereste. Az ember azt hinné, tudják, mikor van a tárgyalás, de azért mégis telefonálnak. Elvettem tőle az üzeneteket, és nekiálltam átnézni őket. Muse-ra pillantottam. Szórakozottan nézelődött. Szinte semmilyen személyes tárgyat nem tartottam az irodában. Amikor megkaptam az irodát, kiraktam Cara fényképét a szekrényre. Két nappal később letartóztattunk egy pedofilt, aki kimondhatatlan dolgokat művelt egy Carával egykorú kislánnyal. Az irodában beszéltünk róla, és közben egyfolytában a lányom fényképét nézegettem. Végül megfordítottam, hogy a fal felé nézzen. Aznap este hazavittem a képet. Ez nem Carának való hely volt. Jobb, ha még a fényképe sincs itt. Az egyik üzeneten hirtelen megakadt a tekintetem. A titkárnőm olyan régimódi rózsaszín jegyzettömböt használ, amelyikben minden lapnak van egy sárga másolata is. Azokat elteszi magának. Az üzeneteket kézzel írja. Nagyon szép írása van. A hívó, a rózsaszín cetli szerint, a következő nevet adta meg: Lucy??

Egy pillanatig csak bámultam a nevet. Lucy. Ez nem lehet igaz, gondoltam. Ott állt a munkahelyi, az otthoni és a mobilszáma is. A hívószámokból az derült ki, hogy Lucy Kérdőjel New Jersey-ben élt, dolgozott és. mobilozott. Kiszóltam a titkárnőmnek.

- Jocelyn?

- Igen?

- Látom, hogy van itt egy üzenet egy Lucy nevű illetőtől - mondtam.

- Igen. Kábé egy órája telefonált.

- A vezetéknevét nem írta oda.

- Mert nem adta meg. Ezért tettem oda a kérdőjeleket.

- Ezt nem értem. Kérdezte tőle a vezetéknevét, és nem mondta meg?

- Pontosan.

- Mondott még valamit?

- A lap alján.

- Tessék?

- Megnézte, mit írtam a lap aljára?

- Nem.

Jocelyn türelmesen várt, nem ütötte le a magas labdát. A lap aljára pillantottam, és elolvastam:

Azt mondja, hogy egy régi barát húsz évvel ezelőttről. Elolvastam még egyszer. Aztán még egyszer.

- Föld hívja Cope kapitányt.

Muse volt az. Nem mondta, hanem énekelte, annak a régi Dávid Bowe számnak a dallamára. Megráztam magam. - Nem az operában van, Muse.

- Nagyon vicces. - Az üzenetre mutatott, és felvonta a szemöldökét. - És ki az a Lucy? Valami régi szerelem? Nem válaszoltam.

- Óh, a fenébe. - Felvont szemöldöke visszazuhant eredeti állapotába.

- Beletrafáltam, mi? Ne haragudjon.

- Semmi gond, Muse.

- Akárhogy is, most ne foglalkozzon vele, Cope. Majd utána. A mögöttem lévő faliórára pillantott. Követtem a tekintetét. Igaza volt. Az ebédszünet véget ért. Ez várhat. Nem tudtam, Lucy mit akarhat. Vagy mégis. A múlt visszatér. Mindenestül. Mintha a halottak elkezdtek volna kimászni a föld alól. De most más dolgom volt. Megfogtam a faxot, és felálltam. Muse is felállt.

- Kezdődjék az előadás - mondta. Bólintottam. Nem is akármilyen előadás. Meg fogom semmisíteni azokat a rohadékokat. És nagyon kell majd uralkodnom magamon, hogy ne élvezzem látványosan a dolgot. Az ebédszünet után Jerry Flynn meglehetősen magabiztosan foglalt helyet a tanúk padján. Délelőtt nem sokat ártottam neki. Semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy a délután másmilyen lesz.

- Mr. Flynn - kezdtem -, szereti a pornográfiát?

Tudtam, mi következik, ezért azonnal Mort Pubin felé fordultam, és gúnyosan intettem neki, mintha csak a színpadra akarnám invitálni.

- Tiltakozom!

Pubinnak ki sem kellett mondania a szót. A bíró megrovóan nézett rám. Vállat vontam.

- Ez itt egy számla, amit az ön kollégiumi épülete kapott internetes szolgáltatásokért - mondtam, és felemeltem a papírlapot. - Felismeri? Ránézett.

- A számlákat nem én fizetem. Az a kincstárnok dolga.

- Igen, Mr. Rich Deviné, aki megerősítette, hogy ez a számla az önök társaságáé.

A bíró Flair és Mort felé pillantott.

- Tiltakozás?

- Meg fogjuk állapítani, hogy valóban odatartozik-e - mondta Flair.

- Látja ezt a nevet? - kérdeztem Flynntől, és a lap tetejére mutattam.

- Igen.

- El tudja olvasni?

- Netflix.

- Egy x-szel a végén. Netflix - ismételtem meg hangosan.

- Tudja, mi az a Netflix?

- Egy DVD-kölcsönző szolgáltatás. E-mailben lehet rendelni tőlük. Egyszerre három DVD-t lehet kikölcsönözni. Ha egyet visszaküld az ember, akkor kapja a következőt.

- Remek, köszönöm. - Bólintottam, és néhány sorral lejjebb húztam az ujjamat.

- Felolvasná ezt is? Habozott.

- Mr. Flynn? Megköszörülte a torkát.

- HotFlixxx - mondta.

- Három x-szel a végén, ugye? - Ezt is hangosan megismételtem.

- Igen.

Úgy festett, mint aki mindjárt rosszul lesz.

- Elmondaná nekünk, mi ez a HotFlixxx?

- Olyan, mint a Netflix - felelte.

- Ez is egy DVD-kölcsönző?

- Igen.

- Mennyiben más, mint a Netflix? Elvörösödött.

- Náluk, hmm, másféle filmeket lehet kölcsönözni.

- Milyen filmeket?

- Ööö, hát, felnőtt filmeket.

- Értem. Szóval, amikor azt kérdeztem, szereti-e a pornográfiát, igazából az lett volna a helyes kérdés, hogy szokott-e pornográf filmeket nézni.

- Néha - mondta fészkelődve.

- Nincs abban semmi rossz, fiam. - Hátra sem kellett néznem, tudtam, hogy

Pubin már áll, ezért rámutattam. - És fogadni mernék, hogy Mr. Pubin is felállt, hogy közölje velünk, ő is szereti őket.

- Tiltakozom! - mondta Pubin.

- Visszavonom - mondtam.

Újra Flynn felé fordultam.

- Van olyan pornográf film,

amit különösen kedvel?

Kifutott a vér az arcából. Mintha a kérdésem elzárt volna egy csapot. Feje a védelem asztala felé fordult. Még épp időben reagáltam, hogy el tudjam állni előle a kilátást. Flynn ismét megköszörülte a torkát, majd azt mondta:

- Szeretnék élni az ötödik módosítással.

- Ugyan miért? - kérdeztem. Flair Hickoiy is felállt.

- A tanú jogi tanácsot kért.

- Bíró úr - mondtam. - Az egyetemen azt tanultam, hogy az ötödik módosításhoz akkor lehet folyamodni, ha valaki nem akar önmagára terhelő tanúvallomást tenni. A törvény azonban nem tiltja, hogy az embernek legyen kedvenc pornográf filmj e, vagy tévedek?

- Tarthatnánk tíz perc szünetet? - kérdezte Flair.

- Szó sem lehet róla, bíró úr - vágtam közbe.

- A tanú jogi tanácsot kért - erősködött Flair.

- Nem, nem azt kért. Az ötödik módosítással akart élni. De mentességet adok Mr. Flynn-nek.

- Mi alól? - kérdezte Flair.

- Ami alól csak akarja. De nem akarom, hogy elhagyja a tanúk padját.

Pierce bíró Flair Hickoryra pillantott. Nem siette el a döntést. Ha Flair megkapja, amit akar, bajba kerülhetek. Még a végén kitalálnak valamit. Jenrette-re és Marantzra néztem. Mozdulatlanul ültek.

- Nincsen szünet - mondta a bíró. Flair Hickory visszahanyatlott a székére. Újra Jerry Flynnhez fordultam.

- Van kedvenc pornográf filmje?

- Nincsen.

- Hallott már valaha egy pornográf filmről, amelynek az a címe, hogy - úgy tettem, mintha megnézném a papírjaimat, pedig tudtam fejből - Gerincre váglak? Sejthette volna, hogy ez következik, de a kérdés mégis sokkolóan hatott rá.

- Uh, megismételné a címet? Megismételtem.

- Látta már ezt a filmet, vagy hallott róla?

- Nem hinném.

- Nem hinné - ismételtem meg. - Tehát akkor lehetséges?

- Nem tudom biztosan. A filmcímek nem az erősségem.

- Nézzük, hátha sikerül felfrissíteni az emlékezetét.

Nálam volt a fax, amit Muse-tól kaptam. Látványosan átnyújtottam egy másolatot a védelemnek. Azután folytattam:

- A HotFlixxx szerint egy kópia ebből a DVD-ből az önök kollégiumi társaságának birtokában volt az elmúlt hat hónapban. És megint csak a HotFlixxx szerint a filmet egy nappal az után küldték vissza nekik, hogy Ms. Johnson feljelentést tett a rendőrségen.

Csend.

Pubin úgy nézett ki, mint aki lenyelte a nyelvét. Flair túl jó ügyvéd volt ahhoz, hogy bármit is eláruljon az arca. Úgy olvasgatta a faxot, mintha csak a vasárnapi újságot tartaná a kezében. Közelebb léptem Flynnhez.

- Még most sem emlékszik?

- Nem tudom.

- Nem tudja? Akkor próbálkozzunk valami mással!

A terem vége felé néztem. Loren Muse az ajtónál állt. Vigyorgott. Bólintottam. Kinyitotta az ajtót, és belépett egy nő, aki úgy nézett ki, mint valami amazon egy Bkategóriás filmből. Muse magánnyomozója, Cingle Shaker volt az. A tárgyalóteremben ülőknek elakadt a lélegzete.

- Felismeri ezt a nőt, aki most lépett be a tárgyalóterembe? - kérdeztem. Nem válaszolt.

- Mr. Flynn? - szólította meg a bíró.

- Igen. - Flynn megköszörülte a torkát, hogy időt nyerjen. - Felismerem.

- Honnan ismeri?

- Egy bárban találkoztam vele tegnap éjjel.

- Értem. És nem beszélgettek véletlenül a Gerincre váglak című filmről? Cingle ex-pornószínésznek adta ki magát. A társaság több tagját is sikerült szóra bírnia. Ahogy Loren Muse mondta - ilyen alakkal tényleg nem lehetett nehéz rávenni néhány egyetemistát, hogy bármiről is, de beszélgetni akarjanak.

- Lehet, hogy említettük - mondta Flynn.

- Mármint a filmet?

- Igen.

- Hmm - mondtam, mintha ez valami különösen érdekes fejlemény volna. -Szóval most, hogy meglátta Ms. Shakert, emlékszik a Gerincre váglak című filmre? Próbált nem összezuhanni, de a válla látványosan megereszkedett.

- Igen - mondta Flynn. - Azt hiszem, rémlik.

- Örülök, hogy tudtam segíteni - mondtam.

Pubin felállt, hogy tiltakozzon, de a bíró leintette. Folytattam.

- Úgy tudom, maga azt mondta Ms. Shakernek, hogy a Gerincre váglak az egész társaság kedvenc pornófilmje a kollégiumban. Igaz ez?

Habozott.

- Semmi gond, Jerry. Három barátja ugyanezt mondta Ms. Shakernek.

- Tiltakozom! - ugrott fel Mort Pubin.

Megint Cingle Shakerre pillantottam. Mindenki más is ugyanezt tette. Cingle mosolyogva integetett, mint valami híresség, akit most konferáltak fel a közönségnek. Előgurítottam egy TV-t és egy DVD-lejátszót. A kérdéses film már benne volt. Muse beállította a vonatkozó jelenetet.

- Bíró úr, múlt éjjel az egyik nyomozóm felkereste a Dávid Király Nyalópalotája nevű helyet New Yorkban. - Az esküdtekre néztem és így folytattam: - Éjjel-nappal nyitva van, de azt ne kérdezzék tőlem, hogy miért kell valakinek hajnali háromkor.

- Mr. Copeland!

A bíró szakított félbe - jogosan -, de az esküdtek elmosolyodtak. Pont ezt akartam. Oldott hangulatot, hogy aztán annál nagyobbat üssön az, amit meglátnak a DVD-n.

- A nyomozóm megvásárolta az összes olyan filmet, amit a kollégiumi társaság az elmúlt hat hónapban rendelt a HotFlixxxtől, köztük a Gerincre váglak című remeket is. Ebből szeretnék bemutatni egy jelenetet, ami szerintem nagyon is lényeges. Mindenki elhallgatott. A tekintetek Pierce bíró felé fordultak. Ezúttal sem siette el a döntést. Megvakarta az állát. Visszatartottam a lélegzetemet. A légy zümmögését is meg lehetett volna hallani a tárgyalóteremben. Mindenki előrehajolt. Pierce még egyszer megvakarta az állát. Legszívesebben ráüvöltöttem volna, hogy válaszoljon már.

Végül bólintott, és annyit mondott:

- Csinálja. Engedélyezem.

- Várjanak! - tiltakozott Mort Pubin. Bevetett mindent, ami csak eszébe jutott. Óvás, fellebbezés, technikai szünet. Flair Hickory is csatlakozott hozzá. De csak az idejüket vesztegették. A tárgyalóteremben már be is húzták a függönyöket, hogy jól lehessen látni a képernyőt. Aztán minden további magyarázat nélkül megnyomtam a Play gombot. A helyszín egy lepukkant hálószoba volt. Benne egy franciaágy. Három résztvevő. A jelenet nagyon rövid előjátékkal kezdődött. Aztán durva édeshármas kezdődött. Két férfi. Egy lány. A két férfi fehér volt. A lány fekete.

A férfiak úgy gyömöszölték és ráncigálták, mint egy gumibabát. Közben gúnyosan nevetgéltek, és beszéltek egymáshoz:

- Fordítsd meg, Cal. Igen, Jim, ez az. Lökd ide, Cal.

Én nem a képernyőt néztem, hanem az esküdteket. Láthatóan megdöbbentek. A fiúk a filmet utánozták, mint a gyerekek. A lányom és az unokahúgom ugyanezt csinálta a Dóra, a felfedezővel. Jenrette és Marantz a magLik beteges módján egy pornófilm egyik jelenetét játszották el. A tárgyalóteremben síri csend honolt. Figyeltem, ahogy az arcokra kiül a döbbenet, még a Jenrette és Marantz mögött ülőkére is, miközben a fekete lány sikoltozott, a két fehér férfi pedig gonoszul röhögött.

- Fordítsd a hátára, Jim. Óh, Cal, élvezi a kis ribanc. Adj neki, Jim, ez az, keményebben. És így tovább. Cal és Jim. Jim és Cal. A hangjuk sátáni volt. Megfordultam, és Chamique Johnsont kerestem a tekintetemmel. Egyenes gerinccel ült. A fejét felszegve.

- Vágd be neki, Jim. Na, most én jövök.

ChamiqLie rám nézett, és bólintott. Én is bólintottam. Könnyek csorogtak az arcán. Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, az enyémen is.

HUSZADIK FEJEZET

Flair Hickory és Mort Pubin kaptak egy félórás szünetet. Amikor a bíró felállt, hogy kimenjen, a tárgyalóteremben elszabadult a pokol. Visszasiettem az irodámba. Muse követett. A derekamig ért, de úgy viselkedett, mintha a testőröm lenne. Amikor becsuktam magunk mögött az iroda ajtaját, feltartotta a tenyerét.

- Csapjon bele!

Csak néztem rá. Leengedte a kezét.

- Vége van, Cope, nyertünk!

- Még nem egészen - mondtam.

- De egy fél óra múlva? Bólintottam.

- Akkor vége lesz. De addig még van egy csomó teendőnk. Visszamentem az íróasztalom mögé. Lucy üzenete még mindig ott hevert. Sikerült kizárnom arra az időre, amíg Flynnt faggattam. De most, hogy néhány percig élvezni akartam a sikert, ismét befurakodott a gondolataim közé. Muse látta, hogy a cetlit nézem.

- Egy barát húsz évvel ezelőttről - mondta Muse. - Akkor történt a gyilkosság a nyári táborban.

Felé fordLiltam.

- Van összefüggés, nem?

- Nem tudom - feleltem. - De valószínűleg igen.

- Mi a vezetékneve?

- Silverstein. Lucy Silverstein.

- Úgy van - mondta Muse, és hátradőlt a székében.

- Én is őrá gondoltam.

- Hogyhogy őrá gondolt? Honnan ismeri?

- Ugyan már, Cope. Tudja, milyen vagyok.

- Minden lében kanál?

- Ezért szeret.

- Igen, meg a cipői miatt. Szóval mikor készült fel így belőlem?

- Amint meghallottam, hogy maga lesz a megyei ügyész. Nem voltam meglepve.

- Ja, és az ügybe is beleástam magam, mielőtt szóltam volna, hogy részt akarok benne venni.

Ismét az üzenetre pillantottam.

- A barátnője volt - mondta Muse.

- Egynyári szerelem - mondtam.

- Gyerekek voltunk még.

- Mikor hallott felőle utoljára?

- Jó régen.

Egy percig csak ültünk szótlanul. Hallottam a felbolydulást az ajtó előtt. Nem foglalkoztam vele. Muse sem. Egyikünk sem szólt semmit. Csak ültünk, és néztük az asztalon heverő üzenetet. Végül Muse felállt.

- Van egy kis elintéznivalóm.

- Menjen csak - mondtam.

- Visszatalál nélkülem a tárgyalóterembe?

- Majd megoldom valahogy - feleltem. Muse megfogta a kilincset, majd visszafordult.

- Fel fogja hívni?

- Később.

- Rákeressek a nevére? Hátha találok valamit.

- Még ne - mondtam némi gondolkodás után.

- Miért ne?

- Mert valamikor ő nagyon sokat jelentett nekem, Muse. Nem akarom, hogy kutakodjon az életében!

Muse védekezően felemelte a kezét.

- Oké, oké, ne harapja le a fejem. Nem azt mondtam, hogy bilincsbe verve akarom iderángatni. Csak egy rutinellenőrzésre gondoltam.

- Ne, rendben? Legalábbis még ne.

- Akkor ráfekszem Wayne Steubens látogatásának ügyére.

- Köszönöm. IH7

- Ez a Cal és Jim dolog. Most már nem hagyja kicsúszni a kezéből, ugye?

- De nem ám.

Egyedül attól féltem, hogy a védelem azt állítja majd, hogy Chamique Johnson is látta a filmet, és arra alapozta a sztoriját, vagy összekeverte a filmet a valósággal. Számos tény szólt azonban mellettem. Először is, könnyen be lehetett bizonyítani, hogy a film nem ment a társalgóban felállított nagyképernyős tévén. Ezt több tanú is alátámasztaná. Másodszor pedig Jerry Flynn és a rendőrség által készített fotók segítségével bebizonyítottuk azt is, hogy Marantz és Jenrette szobájában nincsen tévé, tehát ott sem láthatta. Mégis ez volt az egyetlen dolog, amivel megpróbálkozhattak. Egy DVD-t számítógépen is le lehet játszani. Én azonban még ezt az esélyt sem akartam megadni nekik. Jerry Flynn egy sebzett bika volt. A bikaviadalokon megjelenik a bika, mire körülveszi egy csomó ember - de nem a matador. A bika addig kergeti őket, míg teljesen el nem készül az erejével. Akkor megjelennek a pikadorok lóháton, és hosszú lándzsákat döfnek a nyaka mögötti izomkötegbe. Minden csupa vér lesz, a nyaka feldagad, a bika pedig nem nagyon tudja mozgatni a fejét. Akkor jön egy újabb csoport, és azok banderillákat - tarka szalagokkal díszített tőröket -szúrnak a bika horpaszába, a válla mellé. Még több vér. A bika addigra már félholt. És végül jön a matador - spanyolul azt jelenti, hogy „gyilkos" -, előhúzza a kardját, és bevégzi a munkát. Ugyanez volt most a feladatom. A tanúm teljesen elkészült az erejével, lándzsát szúrtam a nyakába, és kidekoráltam színes kis tőrökkel. Eljött az ideje, hogy előhúzzam a kardot. Flair Hickory mindent elkövetett, hogy megakadályozza az elkerülhetetlent. Óvást nyújtott be, mondván, hogy a filmet eddig egy szóval sem említettük, ez így nem volt fair, előbb át kellett volna adnunk nekik, hogy megvizsgálják, bla-bla-bla. Visszavágtam. A film a védenceinél volt. Mi csak tegnap éjjel találtunk belőle egy kópiát. A tanú megerősítette, hogy a kollégiumban többször is megnézték. Ha Mr. Hickory azt állítja, hogy a védencei soha nem látták, akkor álljanak ki, és vallják eskü alatt. Flair sokáig vitatkozott. Érvelt, támadott, könyörgött, még a bírót is félrevonta, mindezt azért, hogyjerry Flynn egy kis levegőhöz jusson. De ez sem segített rajta. Abban a pillanatban láttam, ahogy Flynn leült a tanúk padjára. Túl mély sebeket ejtettek rajta a tőrök és a lándzsa. A film volt az utolsó balegyenes. Miközben lejátszottuk, összeszorított szemhéjjal ült, és szerintem a fülét is igyekezett becsukni. Flynn valószínűleg nem volt elvetemült srác. Az igazság az volt, hogy tényleg tetszett neki Chamique. Valóban randira hívta. De amikor a két felsőbb éves ezt megneszelte, rákényszerítették, hogy a kezükre játssza, és rekonstruálhassák vele a kedvenc filmjüket. Flynn gólyaként nem mondhatott nemet nekik.

- Szörnyen éreztem magam miatta - mondta. - De meg kell értenie, hogy nem tehettem mást. Nem értem meg, akartam mondani. De nem mondtam. Csak ránéztem, mire lesütötte a szemét. Aztán az esküdtek felé fordultam. Hagytam, hogy elteljen néhány másodperc.

Végül Flair Hickoryra pillantottam, és azt mondtam:

- Magáé a tanú.

Beletelt egy kis időbe, mire végre egyedül maradtam. Azok után, hogy olyan nevetséges módon ráripakodtam Muse-ra, úgy döntöttem, hogy végzek egy kis magánnyomozást. Beütöttem a Google-ba Lucy telefonszámait. Kettőre nem adott ki semmilyen találatot, de a harmadikról, a munkahelyi számáról, kiderült, hogy a Reston University egyik tanárának, bizonyos Lucy Goldnak a közvetlen száma. Gold. Silverstein. Aranyos. Eddig is tudtam, hogy az „én" Lucym az, de így végleg megbizonyosodtam róla. A kérdés már csak az volt, hogy mit csináljak. A válasz pofonegyszerű volt. Visszahívom. Hogy megtudjam, mit akar. Nem nagyon hittem a véletlenekben. Húsz éve nem hallottam felőle. Most meg hirtelen felhív, és nem hagyja meg a vezetéknevét. Ennek biztos, hogy van valami köze Gil Perez halálához. Biztos, hogy van valami köze ben történtekhez. Ez egyértelmű volt. Életem egy szakasza lezárult. Már régen el kellett volna felejtenem az egészet. Egy nyári románc, akármilyen intenzív, akkor is csak egy nyári románc volt. Talán szerelmes is voltam belé, igen, valószínűleg, de gyerekek voltunk még. A gyerekszerelmek ritkán élik túl a vért és a halottakat. Vannak ajtók. Én pedig becsuktam ezt az ajtót. Lucy a múlt részévé vált. Sok időbe tellett, mire ezt elfogadtam. De megtettem, és sikerült is zárva tartanom azt a nyavalyás ajtót. Most mégis ki kell nyitnom. Muse le akarta ellenőrizni. Igent kellett volna rá mondanom. Hagytam, hogy az érzelmeim diktálják a döntést. Várnom kellett volna. Sokkolóan hatott rám a neve. Várnom kellett volna, feldolgozni a sokkot, hogy tisztábban lássak. De nem tettem. Talán nem kellene még felhívnom. Nem, mondtam magamnak. Elég a tökölődésből!

Fogtam a telefont, és feltárcsáztam az otthoni számát. A negyedik csörgés után felvették. Egy női hang szólt bele:

- Nem vagyok itthon, de a sípszó után, kérem, hagyjon üzenetet. Túl gyorsan jött a sípszó. Nem voltam felkészülve rá. Leraktam. Teljesen összezavarodtam. Húsz év. Húsz éve nem láttam. Lucy akkor most harminchét éves. Kíváncsi voltam, vajon még mindig olyan gyönyörűe. Visszagondolva, már akkor úgy nézett ki, mint egy felnőtt nő. Vannak ilyen nők. Szedd már össze magad, Cope! Próbáltam. De ahogy meghallottam a hangját, ami semmit sem változott. Mint amikor egyszer csak összefutunk a régi kollégiumi szobatársunkkal. Elszállnak az évek, és máris ott vagyunk, ugyanabban a szobában, mintha semmi sem változott volna. Ez így működött. Ugyanolyan volt a hangja. Ismét tizennyolc éves voltam. Vettem néhány mély lélegzetet. Kopogtattak az ajtón.

- Nyitva.

Muse dugta be a fejét.

- Felhívta már?

- Megpróbáltam az otthoni számát.

Nem vette fel.

- Most nem tudja elérni - mondta Muse.

- Órája van.

- És maga ezt honnan is tudja?

- Onnan, hogy vezetőnyomozó vagyok. Nem kell minden utasítását betartanom. Leült, és felrakta az asztalra praktikus cipőbe bújtatott lábát. Az arcomat tanulmányozta, és nem szólt semmit. Én is csöndben maradtam. Végül azt kérdezte:

- Akarja, hogy elmenjek?

- Előbb mondja el, mit talált. Alig tudta elrejteni a mosolyát.

- Tizenhét évvel ezelőtt megváltoztatta a nevét. Most már Lucy Goldnak hívják.

Bólintottam.

- Ez közvetlenül a per után lehetett.

- Per? Óh, várjunk csak, szóval maguk beperelték a tábort, mi?

- Az áldozatok családja.

- És a tábor Lucy apjáé volt.

- Igen.

- Csúnya ügy volt?

- Nem tudom. Annyira nem folytam bele.

- De maguk nyertek?

- Persze. Egy nyári tábor, ahol gyakorlatilag semmilyen biztonsági szolgálat nem volt. - Kényelmetlenül éreztem magam, ahogy erről beszéltem. - A családok megkapták a Silverstein vagyon legértékesebb részét.

- Magát a tábort.

- Pontosan. Amit aztán eladtunk egy befektetőnek.

- Az egészet?

- vel sok kötelezettség is járt. Meglehetősen használhatatlan terület. Nem lehet rá építkezni.

- A tábor még megvan? Megráztam a fejem.

- A befektető lebontotta a faházakat, és lakóparkot épített a helyére.

- Mennyit kaptak végül?

- Az ügyvédi költségek kifizetése után családonként valamivel több mint nyolcszázezer dollárt.

Muse szeme elkerekedett.

- Ejha!

- Bizony. Nagy biznisz elveszíteni egy gyereket.

- Nem úgy éltettem. Leintettem.

- Tudom. Én vagyok a seggfej. Nem vitatkozott.

- Ez biztosan sok mindent megváltoztatott - mondta Muse. Nem feleltem azonnal. A pénzt beraktuk egy közös számlára. Anyám százezret vitt magával. A többit otthagyta nekünk. Nagylelkű volt tőle. Apa és én otthagytuk Newarkot, és átköltöztünk Montclairbe. Addigra már elnyertem egy ösztöndíjat a Rutgersre, de így később beiratkozhattam a Columbia jogi karára New Yorkban. Jane-nel ott ismerkedtem meg.

- Igen - mondtam. - Sok mindent megváltoztatott.

- Kíváncsi, mit tudtam még meg a régi szerelméről? Bólintottam.

- A UCLA-re járt. Pszichológia szakra. Doktori címet szerzett belőle a USC-n, majd egyet angolból is a Stanfordon. Nem sikerült még megtudnom az összes munkahelyét, de jelenleg itt dolgozik a szomszédban, a Reston Egyetemen. Tavaly kapta meg ezt az állást. Ja, és volt két ittas vezetése, amíg Kaliforniában élt. Az egyik 2001-ben, a másik 2003-ban. Mindkétszer elismerte. Ettől eltekintve nem volt dolga a rendőrséggel. Döbbenten ültem. Ittas vezetés. Ez nem rá vallott. Az apja, Ira rengeteget füvezett - olyan sokat, hogy Lucy mindig is irtózott mindenféle legális és illegális drogtól. Most meg volt két ittas vezetése. Nehéz volt elképzelni. De az is igaz, hogy a lány, akit ismertem, a törvény szerint még ki se próbálhatta az alkoholt. Boldog, naiv, fiatal lány volt, a családja jól állt anyagilag, az apja pedig az ártalmatlan hippik életét élte.

És ez mind meghalt azon az éjszakán az áldozatokkal együtt.

- Még valami - mondta Muse. Próbált közömbösnek tűnni. - Lucy Silverstein, vagyis Gold, nincs férjnél. Nem végeztem még, de egyelőre úgy tűnik, hogy soha nem is volt. Ezt nem tudtam mire vélni. Nyilvánvalóan nem volt köze a mostani történésekhez. De akkor is kíváncsivá tett. Olyan bűbájos teremtés volt, okos és életvidám, annyira szerethető. Hogy maradhatott szingli ennyi éven keresztül? Ráadásul ott volt az a két ittas vezetés is.

- Mikor ér véget az órája? - kérdeztem.

- Húsz perc múlva.

- Rendben, majd akkor felhívom. Még valami?

- Wayne Steubens nem fogad látogatókat, csak a legközelebbi rokonait és az ügyvédjét. Még dolgozom rajta. Több vasat is tartok a tűzben, de egyelőre ennyi.

- Ne vesztegessen rá túl sok időt!

- Nem fogok.

Az órámra pillantottam. Húsz perc.

- Azt hiszem, megyek - mondta Muse.

- Rendben. Felállt.

- Óh, még valami.

- Mi az?

- Akar látni róla egy fényképet? Felnéztem.

- A Reston honlapján minden tanszéket bemutatnak. A tanárokról fénykép is van.

- Előhúzott a zsebéből egy papírfecnit. - Ide felírtam a linket. Nem várta meg, hogy válaszoljak, csak ledobta a cetlit az asztalomra, és magamra hagyott. Volt még húsz percem. Miért is ne? A Yahoo a kezdőoldalam, ahonnan egy csomó más oldalt el tudok érni. Hírek, sport, miegymás. Begépeltem a linket, amit Muse-tól kaptam. És ott volt. Lucynek nem ez volt élete legjobb fényképe. A mosolya szigorú, az arca komor. Lerítt róla, hogy nem volt kedve a fényképezéshez. Szőke haja eltűnt. Tiidom, hogy ez a korral jár, most mégis volt egy olyan érzésem, hogy szándékosan csinálta. Ez a szín nem állt jól neki. Idősebb volt, de ahogy sejtettem, nem sokat változott. Az arca soványabb lett. Az arccsontjai így hangsúlyosabbá váltak. De még így is gyönyörű volt. Ahogy néztem az arcát, valami régóta szunnyadó érzés feléledt bennem, és görcsbe rántotta a gyomromat. Erre most semmi szükségem nem volt. Anélkül is elég bonyolult volt az életem. Nem akartam, hogy újra feltámadjanak a régi érzések. Elolvastam a rövid önéletrajzát, de nem tudtam meg belőle semmit. Mostanában a hallgatók rangsorolják az órákat és a tanárokat. Mindenkiről lehet találni valami információt a neten. Néhány kattintás, és kiderült, hogy Lucyt egyértelműen kedvelik a diákjai. Hihetetlenül jó osztályzatokat kapott tőlük. Elolvastam néhány kommentet. Azt írták, hogy az órái megváltoztatták az életüket. Elmosolyodtam, és furcsamód büszkeség töltött el. Letelt a húsz perc.

Vártam még ötöt, elképzeltem, ahogy bíicsút int a diákjainak, vált néhány szót az utolsókkal, aztán bepakolja a holmiját egy kopott műbőr táskába. Felemeltem a telefonkagylót, és kiszóltam Jocelynnek.

- Igen?

- Ne adjon be hívást - mondtam. - És senkit ne engedjen be.

- Rendben.

Kértem egy kimenő vonalat, maj d felhívtam Lucy mobilj át. A harmadik csörgés után meghallottam a hangját:

- Halló?

A szívem a torkomban dobogott, de sikerült beleszólnom.

- Én vagyok az, Luce. Aztán meghallottam, hogy elkezd sírni.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

- Luce? - mondtam a telefonba. - Jól vagy?

- Igen, jól. Csak.

- Tudom.

- Nem hiszem el, hogy sírva fakadtam.

- Mindig könnyen elsírtad magad - mondtam, de abban a pillanatban meg is bántam. Ő azonban csak nevetett.

- Mostanában már nem - mondta. Csend.

- Hol vagy? - kérdeztem.

- A Reston Egyetemen dolgozom. Épp az irodám felé megyek.

- Óh - mondtam, mert nem tudtam, mi mást mondhatnék.

- Ne haragudj a rejtélyes üzenetért. Már nem Silverstein a nevem.

Nem akartam elárulni, hogy ezt már tudom. De hazudni sem akartam, ezért

megint csak annyit mondtam: - Óh.

Megint csend. Ezúttal ő törte meg a hallgatást.

- Hű, de fura.

- Tudom - mondtam, és elmosolyodtam.

- Úgy érzem magam, mint kamaszkoromban - mondta. - Mintha tizenhat éves lennék, és egy pattanás miatt aggódnék.

- Részemről ugyanaz - mondtam.

- Igazából soha nem változunk meg, igaz? Úgy értem, a lelkünk mélyén örökké rémült gyerekek maradunk, akik azon tűnődnek, vajon mi lesz belőlük, ha felnőnek. Még mindig mosolyogtam, de közben arra gondoltam, hogy soha nem ment férjhez, meg a két ittas vezetésére. Nem változunk meg? Talán mi nem, de az életünk igen.

- Jó hallani a hangodat, Luce.

- A tiédet is. Csend.

- Azért telefonáltam. ~ Lucy elhallgatott. Aztán így folytatta: - Nem tudom, hogy is kezdjem el, de előbb hadd kérdezzek valamit. Nem történt veled semmi különös dolog mostanában?

- Különös dolog?

- Valami olyan, ami azzal az éjszakával kapcsolatos. Sejthettem volna, hogy valami ilyesmit fog mondani - éreztem, hogy közeledik -, a mosoly mégis olyan hirtelen fagyott le az arcomról, mintha bemostak volna egyet.

- De igen. Csend.

- Mi folyik itt, Paul?

- Nem tudom.

- Azt hiszem, ki kellene derítenünk.

- Egyetértek.

- Akarod, hogy találkozzunk?

- Igen.

- Furcsa lesz - mondta.

- Tudom.

- De nem ezért hívtalak. Mármint hogy találkozzunk. De szerintem meg kellene beszélnünk, nem gondolod?

- De igen - mondtam.

- Csak fecsegek, fecsegek. Mindig ezt csinálom, ha ideges vagyok.

- Emlékszem rá - mondtam. És megint, ahogy kimondtam, abban a pillanatban megbántam, ezért gyorsan hozzátettem:

- Hol találkozzunk?

- Tudod, hol van a Reston?

- Igen.

- Van még egy órám, aztán fél nyolcig egy megbeszélésem - mondta Lucy. - Mit szólnál az irodámhoz? Az Armstrong épületben van. Mondjuk nyolckor?

- Ott leszek.

Amikor hazaértem, meglepődve láttam, hogy a sajtó tábort vert a házam előtt. Gyakran hallani, hogy az újságírók szoktak ilyet csinálni, de ez volt az első, hogy a saját bőrömön tapasztalhattam meg. A helyi zsaruk persze kéznél voltak, látszott rajtuk, mennyire élvezik a felhajtást. Sorfalat álltak a kocsifelhajtóm két szélén, így be tudtam állni. Olyan jól végezték a dolgukat, hogy az újságírók egyáltalán nem fértek hozzám. Greta a hazatérő hősöknek kijáró üdvözlésben részesített. Összevissza puszilgatott és ölelgetett. Imádom Gretát. Vannak emberek, akikről tudod, hogy soha senkinek nem akarnak rosszat, és örökké melletted állnak. Nem sok ilyen van. De azért akad néhány. Ha rám lőnek, Greta elém ugrott volna, hogy a testével fogja fel a golyót. És én is bármit megtettem volna, hogy megvédjem. Ebből a szempontból a nővéremre emlékeztetett.

- Hol van Cara? - kérdeztem.

- Bob elvitte Carát és Madisont vacsorázni a Baumgart'sba. Estelié a konyhában volt, és mosogatott.

- Ma este el kell mennem - mondtam neki.

- Semmi gond. Cara alhat nálunk is - mondta Greta.

- Szerintem szívesebben alszik itthon, de köszönöm. Követett a nappaliba. Nyílt az ajtó, Bob jött meg a két lánnyal. Megint azt vártam, hogy a lányom a karjaimba veti magát, miközben azt sikítja „Apa! Hazajöttél!" De nem ez történt. Bár elmosolyodott, és odajött hozzám. Átöleltem, és megpusziltam az arcát. Továbbra is mosolygott, de az arcát azért megtörölte. Mindegy, túlélem. Bob megveregette a hátamat.

- Gratulálok a perhez - mondta.

- Még nincs vége.

- A média nem ezt mondja. Akárhogy is, Jenrette talán végre leszáll rólunk.

- Vagy még inkább ránk száll.

Elsápadt. Ha filmrendező lennék, Bobra a gazdag, rosszfiú, republikánus politikus szerepét osztanám. Pirospozsgás arc, vastag pofacsont, rövid, tömzsi ujjak. Újabb példa arra, milyen csalóka lehet a megjelenés. Bob családjában mindenki fizikai munkát végzett. Nagyon keményen megküzdött azért, hogy odajusson, ahol most tart. Semmit nem kapott ingyen az életben. Cara egy DVD-vel a kezében jött vissza a szobába. Úgy nyújtotta felém, mint egy meghívót. Behunytam a szemem, és eszembe jutott, milyen nap is van. Átkoztam az ostobaságomat.

- Moziest van - mondtam megadóan.

Még mindig a kezében tartotta a DVD-t. Tágra nyílt szemmel mosolygott. A borítón valami rajzolt vagy számítógépes animációval készült figura volt, egy beszélő autó vagy egy humoros vadállat, valami a Pixartól vagy a Disney-től, amit láttam már ezerszer.

- Pontosan - mondta. - Csinálsz nekem popcornt? Letérdeltem, hogy egy magasságban legyen a szemünk. A vállára

tettem a kezem.

- Drágaságom - mondtam.

- Apának ma este el kell mennie. Semmi reakció.

- Sajnálom, édesem. Vártam a könnyeket.

- Estelié megnézheti velem?

- Persze, szívem.

- És csinálhat nekem popcornt?

- Természetesen.

- Király!

Azt reméltem, hogy legalább egy kicsit elszontyolodik. Szó se volt ilyesmiről. Cara otthagyott. Bobra néztem. A tekintete azt mondta: Gyerekek- mit lehet tenni?

- Belül - mondtam, és a lányomra mutattam. - A lelke mélyén össze van törve. Bob felnevetett. Megszólalt a mobiltelefonom. A kijelzőn csak annyi állt, hogy NEW JERSEY, de megismertem a számot, és egy kicsit meglepődtem. Felvettem, és beleszóltam:

- Halló?

- Szép munka volt, szupersztár.

- Kormányzó úr - mondtam.

- Ez így nem helyes.

- Tessék?

- Kormányzó úr. Az Egyesült Államok elnökét hívhatod Elnök úrnak, de a kormányzókat vagy simán Kormányzónak vagy a vezetéknevükkel együtt, mondjuk Csődör kormányzónak szólítjuk.

- Mit szólnál a Nagyarc kormányzó megszólításhoz?

- Az tökéletes.

Elmosolyodtam. Elsőéves voltam, amikor egy bulin először találkoztam Dave Markie-val, aki most kormányzó volt. Féltem tőle. Egy bevándorló fia voltam, az ő apja meg egy szenátor. De ez a szép az egyetemi években. Különös barátságok köttetnek. Azóta is nagyon szoros kapcsolatban vagyunk. Dave kritikusai nem mulasztották el felhívni a figyelmet a barátságunkra, amikor engem jelölt Essex megye ügyészének. Dave azonban csak megvonta a vállát, és kinevezett. Nagyon jó volt a sajtóm, és a mai történések fényében a kongresszusi választásokon is jó eséllyel indulhattam.

- Nagy nap ez a mai, mi? Megcsináltad, haver. Ez az, Cope! Szép munka volt!

Egyszóval gratulálok!

- Kösz.

- Egyelőre persze nem kommentálom az ügyet.

- Nem láttam még olyan ügyet, amit te ne kommentáltál volna.

- Persze, de csak a magam kreatív módján. Hiszek az

igazságszolgáltatásunkban, és mivel minden állampolgár ártatlan, amíg be nem bizonyítják a bűnösségét, ezért megvárom, míg a bíró és az esküdtek elvégzik a dolgukat, és hivatalossá válik minden.

- Ez legalább akkora közhely, mintha nem mondanál semmit.

- Legalább akkora közhely, mint bármi más, amit mondhatnék - javított ki. - És egyébként hogy vagy, Cope?

- Megvagyok.

- Randizol?

- Hébe-hóba.

- Hé, haver, szingli vagy. Jóképű. Van pénzed a bankban. Érted, mire gondolok?

- Nagyon tapintatos vagy, Dave, de azt hiszem, értem, mire célozgatsz. Dave Markié mindig is nagy nőcsábász volt. Nem volt csúnya, de volt egy különleges adottsága, egyfajta kisugárzása. Bármelyik

nővel el tudta hitetni, hogy ő a legszebb és leggyönyörűbb nő a világon. Csak megjátszotta magát. Le akarta fektetni őket. Semmi mást. Mégsem találkoztam olyan férfival, aki nála sikeresebb lett volna hódítás terén. Dave nős volt, természetesen, két gyerek apja, de nem volt kétségem afelől, hogy néha azért félrelép. Vannak ilyen emberek. Nem tehetnek róla, ez egy ősi, primitív ösztön. Olyan, hogy Dave Markié nem hajtott rá egy nőre, egyszerűen nem létezett.

- Van egy jó hírem - mondta. - Holnap megyek Newarkba.

- Mi célból?

- Newark az államom legnagyobb városa, azért, és nekem minden egyes választó ugyanolyan fontos.

- Aha.

- Meg veled is találkozni akarok. Rég láttuk már egymást.

- Meglehetősen sok dolgom van ezzel az üggyel.

- Nem tudsz szakítani egy kis időt a kormányzódra?

- Miről van szó, Dave?

- Azzal kapcsolatos, amiről korábban beszéltünk. A kongresszusi kandidálásom.

- Jó hír? - kérdeztem.

- Nem. Csend.

- Azt hiszem, van egy kis probléma - mondta.

- Miféle probléma?

A hangja visszaváltott kedélyesre.

- Talán semmi, Cope. Majd megbeszéljük. Találkozzunk az irodádban. Mondjuk ebédidőben?

- Rendben.

- Szerezz azokból a szendvicsekből. Arról a brandfordi helyről.

- A Hobby'sból.

- Pontosan. Egy pulykamelles szendvicset kérek rozskifliben. Magadnak is rendelj egyet! Akkor holnap ebédkor. Lucy Gold irodája az egyetem legrondább épületében volt, egy hetvenes években épült tömbben, amelyet eredetileg futurisztikusnak szántak, ám valójában úgy nézett ki, mint amit félbehagytak, mielőtt elkészült volna. A többi téglaépületre is elkelt volna némi borostyán. A parkoló délnyugati csücskében álltam meg az autóval. Magam felé fordítottam a visszapillantó tükröt, belenéztem, és legszívesebben lecseréltem volna a ruhámat, a hajamat, az arcomat.

Kiszálltam, és átvágtam az udvaron. Hallgatók mászkáltak mindenfelé. A lányok sokkal csinosabbak voltak, mint amilyenre emlékeztem, de ezt valószínűleg csak a korom miatt éreztem így. Biccentettem feléjük, ahogy elmentünk egymás mellett. Nem viszonozták. Amikor egyetemista voltam, volt egy harmincnyolc éves srác az évfolyamunkon. Katona volt, és utána döntött úgy, hogy szerez egy diplomát. Emlékeztem, mennyire kilógott közülünk, mert olyan átkozottul öreg volt. Ugyanannyi idős voltam most. Nehéz elképzelni. Ugyanannyi idős voltam, mint az az öreg fószer. Továbbra is ilyen együgyű kérdéseken gondolkodtam, mert így legalább sikerült elterelnem a figyelmemet arról, hová is megyek. Fehér ing, kék farmer, kék zakó és Ferragamo papucscipő volt rajtam zokni nélkül. Mr. Lazán Jólöltözött. Ahogy közeledtem az épülethez, éreztem, hogy szabályosan remegek. Haragudtam magamra. Felnőtt ember voltam. Egyszer már megházasodtam. Volt egy gyerekem, a feleségem meghalt. A fél életem eltelt azóta, hogy utoljára láttam ezt a nőt.

Mikor növünk ki ebből?

Megnéztem a tájékoztató falat, noha Lucy mondta, hogy az irodája a harmadikon van. Valóban ott volt. Lucille Gold, egyetemi tanár. 3-B. Megnyomtam a felvonó gombját. Amikor felért a harmadikra, kiléptem belőle, és balra fordultam, pedig láttam, hogy az „A-E" jelzésű nyíl jobbra mutat. Megtaláltam az ajtaját. Egy papírlap lógott rajta, amelyen fel lehetett iratkozni a fogadóóráira. Alig volt már üres hely. Ki volt rakva egy órarend is, meg a házi dolgozatok leadási határideje. Uralkodnom kellett magamon, hogy meg ne szagoljam a saját leheletemet, pedig nem sokkal korábban rágtam el egy borsmentás cukorkát.

Kopogtam két éleset. Magabiztosan. Férfiasan. Istenem, de szánalmas voltam! - Gyere be! A hangjára összerándult a gyomrom. Kinyitottam az ajtót, és beléptem a szobába. Az ablak mellett állt. A lenyugvó nap sugarai aranyszínbe öltöztették. Még mindig gyönyörű volt. Földbe gyökerezett a lábam. Egy pillanatig csak álltunk egymástól öt méterre, és egyikünk sem mozdult.

- Milyen a megvilágítás? - kérdezte.

- Tessék?

- Próbáltam kitalálni, hogy hova álljak. Tudod, amikor kopogtál. Kinyissam az ajtót? Nem, túl korai lenne még olyan közel menni. Maradjak az íróasztalom mögött ceruzával a kezemben? Nézzek fel az olvasószemüvegem mögül? Egy barátom segített kielemezni az összes lehetőséget, és végül arra jutottunk, hogy ez lesz a legjobb - a szoba másik végében, félig leeresztett redőnnyel. Elmosolyodtam.

- Fantasztikusan nézel ki.

- Akárcsak te. Hány öltözéket próbáltál fel?

- Csak ezt az egyet - mondtam.

- De egyszer már mondták, hogy ez áll a legjobban.

- Én három blúzt is felpróbáltam.

- Ez nagyon jó. Mindig is jól állt neked a zöld.

- Akkor még szőke hajam volt.

- Igen, de a szemed még mindig zöld - mondtam.

- Bejöhetek? Bólintott.

- Csukd be az ajtót!

- Most mit csinálunk? Megöleljük egymást vagy ne?

- Még ne.

Lucy leült az íróasztala mögé. Fogtam egy széket, és helyet foglaltam az asztal másik oldalán.

- Minden olyan zavaros - mondta.

- Tudom.

- Legalább egymillió kérdést fel akarok tenni.

- Én is.

- Láttam a feleségedet a neten - mondta.

- Részvétem. Bólintottam.

- Apád hogy van?

- Nem túl jól.

- Sajnálattal hallom.

- Az a sok szabad szerelem és kábítószer végül megtette a hatását. Ira sosem. sosem heverte ki azt, ami történt.

Azt hiszem, ezt sejtettem.

- És a te szüleid? - kérdezte Lucy.

- Apám néhány hónappal ezelőtt halt meg.

- Részvétem. Emlékszem rá, milyen volt azon a nyáron.

- Akkor volt utoljára boldog - mondtam.

- A nővéred miatt?

- Sok minden miatt. Apádnak hála ismét orvosként dolgozhatott. Imádta -imádott gyógyítani. Soha többé nem nyílt rá lehetősége.

- Sajnálom.

- Apám tényleg nem akarta azt a pert - nagyon kedvelte Irát -, de kellett valakit hibáztatnia, és anyám nem hagyta, hogy kimaradjon belőle. A másik három család nagyon elszánt volt.

- Nem kell magyarázkodnod Elhallgattam. Igaza volt.

- És anyád? - kérdezte.

- A házasságuk ráment.

Szemmel láthatóan nem lepte meg a válaszom.

- Nem haragszol, ha megszólal belőlem a pszichológus? - kérdezte.

- Egyáltalán nem.

- Elveszíteni egy gyereket nagy megpróbáltatás egy házasság számára -mondta Lucy. - A legtöbb ember azt gondolja, hogy csak a legerősebb házasságok élnek túl egy ekkora csapást. De ez nem így van. Sokat foglalkoztam a témával. Láttam „szörnyű" házasságokat, ahol éppen ez hozta újra össze a szülőket. És láttam olyanokat is, amelyek „tökéletesek" voltak, és úgy törtek darabokra, mint valami olcsó műanyag játék. Jó a kapcsolatod vele?

- Anyámmal?

- Igen.

- Tizennyolc éve nem láttam. Néhány másodpercig szótlanul ültünk.

- Sok embert veszítettél el, Paul.

- Ugye nem fogsz analizálni?

- Nem, szó sincs róla. - Hátradőlt, és felfelé fordította a tekintetét. Erről a mozdulatról azonnal eszembe jutott valami. A tábor régi baseballpályáján ültünk, a térdig érő fűben, a karomban tartottam, ő pedig ugyanígy felnézett, mint most.

- Egyetemista koromban volt egy barátnőm - szólalt meg Lucy. - Volt egy ikertestvére. Nem egypetéjű, de akkor is ikertestvér. Nem mintha ez nagy különbség lenne, de az egypetéjűek között általában szorosabb a kapcsolat. A lényeg az, hogy másodéves korunkban az ikertestvére meghalt egy szörnyű autóbalesetben. A barátnőm nagyon különös módon reagált rá. Feldúlta a dolog, természetesen, ugyanakkor mintha meg is könnyebbült volna. Azt gondolta, hogy ezt megúszta. Isten őt választotta. Most már biztonságban van. Egy ember életében csak egy ilyen tragédia lehet. Érted, mit akarok mondani?

- Igen, értem.

- De az élet nem így működik. Vannak, akik egész életükben megússzák. Mások pedig többet kapnak, mint amennyit megérdemelnének. Sokkal többet. És a legrosszabb az benne, hogy ez nem mentesít a többi csapás alól.

- Az élet nem fair - mondtam.

- Ámen. - Aztán elmosolyodott, és így szólt: - Azért furcsa, nem?

- De.

- Tudom, hogy alig hat hétig voltunk együtt.

- Nagyjából.

- És ha jobban belegondolsz, ez csak egy nyári románc volt. Azóta nyilván tucatnyi barátnőd volt már.

- Tucatnyi? - kérdeztem vissza.

- Miért? Inkább több száz?

- Legalább - mondtam.

Csend. Éreztem, hogy valami szorítja a mellkasomat.

- De te különleges voltál, Lucy. Te. Elhallgattam.

- Igen, tudom - mondta. - Te is nekem. Azért olyan idétlen ez az egész. Mindent tudni akarok rólad. De nem vagyok benne biztos, hogy ez a megfelelő időpont.

Úgy éreztem magam, mint akit kezelésbe vett egy plasztikai idősebész. Leválasztotta rólam az elmúlt húsz évet, és ismét tizennyolc voltam, még a varratok sem látszottak.

- Mi az, ami miatt felhívtál? - kérdeztem.

- A különös dolog?

- Igen.

- Azt mondtad, veled is történt valami. Bólintottam.

- Kezdenéd te? - kérdezte. - Tudod, mint régen, akkor is mindig te kezdeményeztél.

- Óh.

- Ne haragudj. - Elhallgatott, és összefonta a karját, mintha fázna. - Csak locsogok összevissza, mint valami ostoba liba. Nem tehetek róla.

- Semmit nem változtál, Luce.

- Dehogynem, Cope. Megváltoztam. El sem hinnéd, mennyire megváltoztam. Összetalálkozott a tekintetünk, először azóta, hogy beléptem a szobába. Általában nem sokat tudok kiolvasni az emberek tekintetéből. Elég sok jó hazudozót láttam már ahhoz, hogy ne higgyek mindig a szememnek. De Lucy tekintetében volt valami, egy történet, amely sok fájdalomról mesélt. Nem akartam, hogy hazugságok legyenek kettőnk között.

- Tudod, mi a foglalkozásom? - kérdeztem.

- Te vagy a megyei ügyész. Azt is láttam a neten.

- így van. Ez azt is jelenti, hogy hozzáférek bizonyos információkhoz. Az egyik nyomozóm lefuttatta a nevedet a rendszeren.

- Értem. Szóval tudsz az ittas vezetéseimről. Nem szóltam semmit.

- Túl sokat ittam, Cope. És még mindig túl sokat iszom. De már nem vezetek.

- Nem rám tartozik.

- Nem. Valóban nem. De azért örülök, hogy elmondtad. - Hátradőlt, és az ölébe ejtette a kezét. - Elmondod végre, hogy mi történt?

- Néhány nappal ezelőtt két nyomozó a manhattani gyilkosságiaktól megmutatta nekem egy azonosítatlan férfi holttestét - mondtam. - Szerintem a férfi, aki a harmincas évei vége felé járhatott, Gil Perez volt.

Tátva maradt a szája.

- A mi Gilünk?

- Igen.

- Ez meg hogy lehetséges?

- Nem tudom.

- Egész idő alatt életben volt?

- Úgy tűnik. Megrázta a fejét.

- A szüleinek elmondtad?

- A rendőrség bevitte őket, hogy azonosítsák.

- És mit mondtak?

- Hogy nem Gil az. Hogy Gil meghalt húsz évvel ezelőtt. Visszahanyatlott a székébe.

- Ejha. - Az alsó ajkát babrálta, miközben gondolkodott. Egy újabb mozdulat, ami a táborban töltött napokat idézte. - És Gil mit csinált egész idő alatt?

- Azt meg sem kérdezed, hogy biztos vagyok-e a dolgomban?

- Persze, hogy biztos vagy benne. Nem mondtad volna el, ha nem lennél. Szóval a szülei vagy hazudnak, vagy nem hajlandók elfogadni a valóságot.

- Igen.

- Melyik a kettő közül?

- Nem vagyok benne biztos, de a hazugság felé hajlok.

- Fel kell keresnünk őket.

- Nekünk?

- Igen. Mit sikerült még megtudnod Gilről?

- Nem sokat - fészkelődtem a székben. - És mi a helyzet veled? Mi történt?

- A diákjaim név nélkül szoktak házi dolgozatokat írni. Az egyik arról szól, hogy mi történt velünk aznap éj szaka.

Azt hittem, rosszul hallok.

- Egy házi dolgozat?

- Igen. Sok részlet teljesen helytálló. Hogyan mentünk ki be. Hogy estünk egymásnak. Hogy hallottuk meg a sikoltozást.

Még mindig nem bírtam felfogni.

- Egy házi dolgozat, amit valamelyik hallgatód írt?

- Igen.

- És fogalmad sincs, hogy ki volt az?

- Nincs.

Ezen elgondolkodtam.

- Ki tudja a valódi nevedet?

- Nem tudom. Ha valakit tényleg érdekel, nem lehet olyan nehéz kideríteni.

- És mikor kaptad meg ezt a házi dolgozatot?

- Hétfőn.

- Egy nappal Gil meggyilkolása után. Ezen mindketten elgondolkodtunk.

- Itt van nálad az a dolgozat? - kérdeztem.

- Lefénymásoltam neked.

Átnyújtotta a lapokat az asztal felett. Elolvastam őket. Újra ott voltam, a fák között. Fájdalmas volt olvasni. Az érzelmi oldalán tűnődtem, hogy soha nem tudta kiheverni a titokzatos P. - t. De amikor visszaraktam az asztalra, az első mondatom mégis ez volt:

- Nem így történt.

- Tudom.

- De majdnem. Bólintott.

- Találkoztam azzal a fiatal nővel, aki ismerte Gilt. Azt mondta, hogy hallotta, amint Gil rólunk beszélt. Szerinte hazudtunk. Lucy egy pillanatra elhallgatott. Oldalra fordult a székkel, így most profilból láttam az arcát.

- Hazudtunk is - mondta.

- De semmi olyanról, ami lényeges.

- Szeretkeztünk, miközben megölték őket - mondta. Erre nem feleltem. Igyekeztem különválasztani, háttérbe szorítani ezt a dolgot. Ez volt az én nagy trükköm. Mert ha nem választom külön, akkor mindennap eszembe jut, hogy aznap én voltam őrségben. Hogy nem lett volna szabad kiszöknöm a barátnőmmel. Hogy jobban kellett volna vigyáznom. Mert ha felelősségteljesebb lettem volna, ha azt tettem volna, ami a feladatom, akkor másnap reggel nem kellett volna azt hazLidnom, hogy este létszámellenőrzést tartottam. Ha valóban ellenőriztem volna őket, akkor nem csak másnap reggel derül ki, hogy eltűntek. Lehet, hogy épp akkor vágták el a nővérem torkát, amikor én kipipáltam a faházellenőrzés rubrikáját.

- Gyerekek voltunk még, Cope - mondta Lucy. Még mindig nem mondtam semmit.

- Kiszöktek. Akkor is kiszöktek volna, ha ott vagyLink.

Valószínűleg nem, gondoltam. Mert én ott lettem volna. Észrevettem volna őket. Vagy feltűntek volna az üres ágyak, amikor a létszámellenőrzést végzem. De nem tettem meg egyiket sem. Leléptem, és a barátnőmmel szórakoztam. Aztán másnap reggel, amikor nem voltak sehol, azt gondoltam, csak viccelnek. Gil Margot-val randizott, bár azt hittem, addigra már szakítottak. A nővérem Doug Billinghammel flörtölt, bár nem tűnt komolynak a dolog. Azt gondoltam, hogy leléptek, és most jót nevetnek rajtunk valahol. Így hát hazudtam. Azt mondtam, hogy ellenőriztem a faházakat, és mindenki a helyén volt. Nem észleltem a veszélyt. Azt mondtam, egyedül voltam aznap éjjel -túl hosszú ideig ragaszkodtam ehhez a hazugsághoz -, mert meg akartam óvni Lucyt. Hát nem különös? Semmit nem tudtam még arról, hogy mi történt, tehát hazudtam. Amikor Margot Gréent megtalálták, bevallottam az igazat, vagy legalábbis a nagy részét - hogy nem őrködtem rendesen. De Lucyt kihagytam a történetből. Később pedig már nem mertem újra megmásítani a szavam, és elmondani a teljes igazságot, így is gyanús voltam a rendőröknek - soha nem felejtem el Lowell seriff hitetlenkedő arcát -, és ha később bevallom az igazat, akkor csak még gyanúsabbá váltam volna. Egyébként sem volt semmi jelentősége. Ugyan mit számít, hogy egyedül voltam-e vagy sem? A lényeg az, hogy nem figyeltem rájuk. A per során Ira Silverstein ügyvédje megpróbálta rám kenni a felelősséget. De kölyök voltam még. Csak a fiúk oldalán tizenkét faház volt. Ha a helyemen vagyok, akkor is kiszökhettek volna. Egy őr édeskevés volt. Ez igaz. Jogilag nem az én hibám volt. Jogilag.

- Apám rendszeresen visszajárt abba be - mondtam. Lucy felém fordult.

- Ásott - folytattam.

- Mit csinált?

- Ásott. Kereste a nővéremet. Nekünk mindig azt mondta, hogy horgászni megy. De én tudtam. Két évig csinálta.

- És miért hagyta abba?

- Anyám elhagyott minket. Azt hiszem, apám rájött, hogy a megszállottsága már így is túl sokba került neki. Inkább felfogadott egy magándetektívet. Felhívta néhány régi barátját. De ásni már nem ásott többet. Lucy íróasztalára néztem. Óriási rendetlenség volt rajta. Papírok szanaszét, némelyik félig lelógva, mint egy-egy megfagyott vízesés. Nyitott könyvek hevertek sebesült katonaként mindenfelé.

- Ez a baj, ha nincs meg a holttest - mondtam.

- Gondolom, ismered a gyász különböző stációit?

- Igen - bólintott. - Az első a tagadás.

- Pontosan. És bizonyos értelemben sosem sikerült túllépnünk rajta.

- Nincs holttest, tehát nem is halt meg. Ahhoz, hogy tovább tudjatok lépni, bizonyíték kellett volna.

- Apámnak. Én biztos voltam benne, hogy Wayne megölte. De aztán láttam, ahogy apám eljár be ásni.

- És te is kételkedni kezdtél.

- Mondjuk inkább úgy, hogy nem zártam ki a lehetőségét.

- És az anyád?

- Egyre jobban eltávolodott tőlünk. A házasságuk sosem volt tökéletes. Mindkettőjüket megtaposta az élet. És amikor a nővérem meghalt - vagy ki tudja, mi történt vele -, anyám teljesen visszavonult a maga külön birodalmába. Mindketten elhallgattunk. A nap utolsó sugarai lassan kihunytak. Az égbolt lila színbe öltözött. Kinéztem a tőlem balra lévő ablakon. Lucy követte a tekintetemet. Húsz éve nem ültünk ilyen közel egymáshoz. Az előbb azt mondtam, hogy az éveket mintha sebészkéssel választották volna le rólam. Most szép lassan visszatértek. Visszatért a szomorúság. Láttam rajta. Az én családom széthullása egyértelműen azon az éjszakán kezdődött. Azt reméltem, hogy Lucynek sikerült magát túltennie rajta. De nem. O sem tudott szabadulni az emlékétől. Nem tudom, mi történt még vele az elmúlt húsz évben. Túl kézenfekvő lenne a történteket hibáztatni mindazért a fájdalomért, ami a tekintetében ült. De most már értettem. Láttam magamat, ahogy elhúzódom tőle aznap éjjel. A dolgozatban arról volt szó, hogy soha nem tudott túljutni rajtam. Nem gondolnám, hogy ekkora hatással lettem volna rá. De azon az éjszakán valóban nem sikerült túljutnia. Képtelen volt feldolgozni azt, ami az apjával történt. És a gyerekkorával.

- Paul?

Még mindig az ablakot bámulta.

- Igen?

- Mit fogunk most csinálni?

- Kiderítjük, mi is történt valójában.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Emlékszem, hogy Olaszországban láttam egy faliszőnyeget, amelynek látszólag aszerint változott a perspektívája, hogy hol állt az ember. Ha jobbról néztem, akkor az asztal is jobbra nézett. Ha balról, az asztal követett. Dave Markié kormányzó a tökéletes megtestesítője volt ennek a jelenségnek. Megvolt benne az a képesség, hogy amikor végigment egy termen, minden egyes jelenlévő úgy érezte, hogy felé fordul, és őt nézi. Emlékszem, hogy egyetemista korunkban menynyi nőt le tudott venni a lábáról, és nem a külsejével, hanem azzal, hogy látszólag annyira érdekesnek találta őket. Volt valami hipnotikus hatása a tekintetének. Emlékszem, amikor egy leszbikus évfolyamtársunk azt mondta: „Amikor Dave Markié így néz rám, esküszöm, bánni kezdem, hogy a lányokat szeretem."

Amikor belépett az irodámba, ugyanez történt. Jocelyn Durels, a titkárnőm, kuncogni kezdett. Loren Muse elvörösödött. Még az államügyészünk, Joan Thurston arcára is olyan mosoly ült ki, mint amilyen hetedikes korában, mikor először csókolózott.

Sokan azt mondják, hogy ezt csak a hatalomnak köszönheti. Én azonban ismertem már azelőtt is. A hatalom csak tovább fokozta, de nem az volt a kiváltója. Megöleltük egymást. Megfigyeltem, hogy a férfiak ezt csinálják, megölelik egymást üdvözlésképpen. Kedveltem ezt a szokást, nagyon is emberi volt. Nem sok igazán jó barátom van, ezért az a néhány nagyon fontos számomra. Sok száz ember közül választottam ki őket, és éreztetni is akarom velük a szeretetemet.

- Ne legyen itt ez a sok ember - súgta a fülembe Dave. Kibontakoztunk az ölelésből. Mosolygott, de vettem az üzenetet. Kiküldtem mindenkit az irodából. Csak Joan Thurston maradt ott rajtunk kívül. Elég jól ismertem. Az államügyész irodája az utca másik végén volt. Próbáltunk együttműködni, segíteni egymásnak. Ugyanaz a terület tartozott a fennhatóságunk alá - Essex megyében nagyon sok bűncselekmény történt -, de őt csak a nagyobb ügyek érdekelték. Ez jelen pillanatban a terrorizmust és a politikai korrupciót jelentette. Ha más bűncselekményekbe ütközött, azokat átpasszolta nekünk.

Amint becsukódott az ajtó, és hármasban maradtunk, Dave arcáról eltűnt a mosoly. Leültünk a tárgyalóasztalomhoz. Én az egyik oldalra, ők a másikra.

- Rossz hír? - kérdeztem.

- Nagyon.

Kinyújtottam a kezem, és mutattam, hogy mondja, felkészültem rá. Dave Joan Thurstonra nézett. Thurston megköszörülte a torkát.

- Miközben mi itt beszélgetünk, a nyomozóim behatolnak aJaneCare nevű alapítvány irodájába. Házkutatási parancsuk van. Lefoglaljuk a számlákat, az iratokat és a számítógépeket. Nem akartam nagy felhajtást, de a média megneszelte a dolgot.

Éreztem, hogy gyorsabban ver a pulzusom.

- Kacsa az egész. Egyikük sem szólt semmit.

- Jenrette áll mögötte. Azért csinálja, hogy engedjem el a fiát.

- Tudjuk - mondta Dave.

- Hát akkor?

Dave Thurstonra nézett.

- Ez még nem jelenti azt, hogy a vádak alaptalanok - mondta az államügyész.

- Mi a fenéről beszél?

- Jenrette nyomozói olyan helyekre is bejutottak, ahová mi soha nem tudnánk. Találtak néhány kellemetlen dolgot. Felhívták rá az egyik legjobb emberem figyelmét. Az emberem elkezdett vizsgálódni. Próbáltuk diszkréten kezelni. Tudjuk, mit jelentenek az ilyen vádak egy alapítvány számára.

Egyre kevésbé tetszett ez az egész.

- Találtak valamit?

- A sógora sikkasztott.

- Bob? Az nem lehet.

- Legalább százezer dollárt.

- Mire?

Thurston átnyújtott két papírlapot. Átfutottam őket.

- A sógora épp úszómedencét csináltat, igaz? Nem feleltem.

- Ötven lepedő a Marston Medencék cégnek különböző összegekben épületbővítés címen. Hajtott végre épületbővítést a JaneCare?

Nem feleltem.

- És még nagyjából harminc lepedő a Barry Tájszobrászatnak. A kifizetés jogcíme: a környező terület kicsinosítása.

A JaneCare irodája Newark belvárosában volt, egy kétszintes házban. Se épületbővítés, se csinosítás nem volt tervbe véve. Nem volt szükségünk több helyre. Arra összpontosítottunk, hogy pénzt szerezzünk a gyógykezelésekre. Ezért hoztuk létre ezt az egészet. Túl sok visszaéléssel találkoztam már a különböző alapítványoknál, ahol a szervezet fenntartására messze több pénzt fordítottak, mint jótékony célokra. Bob és én sokat beszéltünk erről. Ugyanazt gondoltuk róla. Rosszullét kerülgetett.

- Senkivel nem tehetünk kivételt. Te is tudod - mondta Dave.

- Tudom - feleltem.

- Még ha akartuk volna, se tudjuk titokban tartani. Valaki értesítette a médiát. Joan azért van itt, hogy sajtókonferenciát tartson.

- Le fogják tartóztatni? - kérdeztem Thurstontól.

- Igen

- Mikor?

Thurston Dave-re pillantott.

- Már elrendeltük a házi őrizetet. Nagyjából egy órával ezelőtt. Gretára gondoltam. Madisonra. Az úszómedencére. Bob egy nyavalyás medence miatt lopott a feleségem alapítványától.

- Azért a bilincsbe verést megússza? - kérdeztem Dave-től.

- Nem. Kábé tíz perc múlva megnézheted a tévében. A barátod vagyok, de megegyeztünk, hogy az ilyen ügyekben következetesek leszünk. Senkivel nem tehetünk kivételt. Bólintottam. Valóban megegyeztünk. Nem tudtam mit mondani. Dave felállt. Joan Thurston követte a példáját.

- Szerezz neki egy jó ügyvédet, Cope. Attól tartok, hogy ez csúnya ügy lesz. Bekapcsoltam a tévét, és megnéztem, ahogy Bobot letartóztatják. Nem a CNN vagy a Fox közvetítette, hanem a News 12 New Jersey, a helyi hírcsatorna. A fényképek az összes jersey-i napilapban, mint a Star-Ledger és a Bergen Record is benne lesznek. Hosszú másodpercekig mutatták Bobot, ahogy bilincsbe verve viszik a rendőrautóhoz. Nem hajtotta le a fejét. Zavartnak tűnt, mint egy gyerek, aki nem érti, mi történik körülötte. Émelyegtem. Hívtam Gretát otthon és a mobilján is. Nem vette fel egyiket sem. Mindkettőn hagytam neki üzenetet. Muse végigülte velem. Amikor a hírblokknak vége lett, azt mondta:

- Ez cumi.

- Az bizony.

- Fel kéne kérnie Fiairt, hogy képviselje.

- Összeférhetetlenség.

- Miért? A Chamique-ügy miatt?

- Igen.

- Nem értem, miért. Nekik semmi közük egymáshoz.

- Az ügyfele apja, E. J. Jenrette kezdeményezte a nyomozást.

- Igaza van. A fenébe is. Nem szóltam semmit.

- Beszélhetünk Gil Perezről és a nővéréről? - kérdezte némi hallgatás Litán.

- Persze.

- Mint tudja, húsz évvel ezelőtt szakadt ruhadarabokat és vért találtak benne. Bólintottam.

- A vér 0 pozitív volt. Mindkét eltűnt személyé ugyanaz volt. Tízből négy embernek ez a vércsoportja, úgyhogy nincs benne semmi meglepő. Akkoriban még nem volt DNS-vizsgálat, ezért nem lehettek benne biztosak. Utánanéztem. Egy DNS-vizsgálat legalább három hét. De valószínűleg több. Csak fél füllel figyeltem rá. Bob járt a fejemben, ahogy megbilincselve viszik a rendőrautóhoz. Gretára gondoltam, a kedves, drága Gretára, és hogy ez mennyire meg fogja viselni. A feleségemre gondoltam, Jane-re, és az alapítványra, amely most meg fog szűnni. Emléket akartam állítani a feleségemnek, akit elveszítettem. És most ezt is elveszítettem.

- Ráadásul a DNS-vizsgálathoz kell valami, amivel össze tudjuk hasonlítani. A nővére vérét össze tudjuk hasonlítani a magáéval, de szükségünk van valakire a Perez családból is, aki együttműködik.

- Van még valami?

- Igen. Ami azt illeti, Perez esetében nem is kell DNS-vizsgálat.

- Miért nem?

- Farrell Lynch befejezte az öregítést a programmal. Elővett két fényképet. Az egyiket a hullaházban készítették Manolo Santiagóról. A másik az öregítő programmal készült abból a képből, amit én adtam Gil Perezről. Szinte teljesen megegyezett a kettő.

- Ejha - mondtam.

- Megszereztem Perez szüleinek a lakcímét. - Odaadott egy darab papírt. Rápillantottam. Park Ridge-ben laktak. Alig egy órányira az irodámtól.

- Beszélni akar velük? - kérdezte Muse.

- Igen.

- Akarja, hogy magával menjek?

Megráztam a fejem. Lucy is ragaszkodott hozzá, hogy velem tartson. Annyi bőven elég lesz.

- Eszembe jutott még valami - mondta.

- Mi az?

- Az elásott holttestek felderítése sokat fejlődött az elmúlt húsz évben. Emlékszik Andrew Barrettre?

- A laboros a John Jayben? Nagydumás, furcsa fickó.

- És mellesleg egy zseni. Igen, ő az. Valószínűleg a megyében ő a legnagyobb szakértője az új talajradarnak. Gyakorlatilag ő találta fel, és viszonylag gyorsan nagyon nagy területet át tud fésülni vele.

- Az túl nagy terület.

- De egy próbát azért megér, nem igaz? Nézze, Barrett alig várja már, hogy kipróbálhassa. Azt mondja, szüksége van a terepgyakorlatra.

- Már beszélt is vele?

- Persze, nem kellett volna? Vállat vontam.

- Maga tényleg vérbeli nyomozó. Ismét a tévére pillantottam. Ismételték Bob letartóztatását. Ezúttal még szánalmasabb volt. Ökölbe szorult a kezem.

- Cope?

Visszafordultam Muse felé.

- Indulnunk kell a bíróságra - mondta.

Bólintottam, és szó nélkül felálltam. Kinyitotta az ajtót. Néhány perccel később megpillantottam E. J. Jenrette-et az előcsarnokban. Szándékosan elállta az utamat. Vigyorogva meredt rám.

Muse megállt, majd megpróbált maga után húzni.

- Menjünk balra. Ott átvághatunk a.

- Nem.

Tovább mentem egyenesen előre. Elöntött a düh. Muse-nak szednie kellett a lábait, hogy lépést tudjon tartani velem. E. J. Jenrette mozdulatlanul állt, és figyelte, ahogy közeledem felé. Muse a vállamra tette a kezét.

- Cope.

Nem lassítottam.

- Jól vagyok.

E. J. továbbra is vigyorgott. A szemébe néztem. Az utamban állt. Odaléptem hozzá, az arcunk alig néhány centire volt egymástól. Az a barom még mindig csak vigyorgott.

- Én figyelmeztettem - mondta.

Elvigyorodtam én is, és még közelebb hajoltam hozzá.

- Már szóltam mindenkinek - mondtam.

- Miről?

- Aki elkapja a kis Edwardot odabent, az jobb bánásmódban részesül. A maga fiacskája lesz a legkeresettebb köcsög az egész börtönben.

Azzal faképnél hagytam, mielőtt reagálhatott volna. Muse futólépésben jött utánam.

- Gyönyörű volt - mondta.

Haladtam tovább. Természetesen nem volt igaz, amit mondtam - az apa bűnei nem szállhatnak a fiúra -, de ha E. J. - nek esténként bevillan ez a kép, akkor már elértem, amit akartam. Muse elém ugrott.

- Le kell higgadnia, Cope.

- Szálljon már le rólam, Muse! Maga a nyomozóm, nem a pszichiáterem. Megadóan felemelte a kezét, és félreállt az utamból. Bementem a tárgyalóterembe, leültem a helyemre, és vártam a bírót. Mégis mi a francot képzelt Bob? Vannak tárgyalási napok, amikor semmi nem történik. Ez is egy olyan volt. Flair és Mort tudták, hogy nagy bajban vannak. Ki akarták zárni a bizonyítékok közül a DVD-t, mert nem mutattuk be korábban. Eljárási hibát emlegettek. Beadványokat nyújtottak be meg szakértői véleményeket. Egész éjjel ezen dolgozhattak. Pierce bíró türelmesen végighallgatta őket. A kezével az állát simogatta, pontosan úgy nézett ki, mint egy bíró. Nem kommentálta a hallottakat. Mindössze annyit mondott, hogy „meg fogja vizsgálni". Nem aggódtam. Flairéknek nem volt semmijük. De egyszerre befészkelte magát a fejembe egy gondolat. Rám szálltak. Keményen rám szálltak. De mi van, ha nem csak rám? Mi van, ha a bíróra is? Az arcát figyeltem. Semmit nem árult el. Próbáltam elkapni a tekintetét, hátha sikerül elcsípnem valami árulkodó jelet. Semmit nem láttam, de ez nem jelentett se jót, se rosszat. Délután háromra már végeztünk is. Visszamentem az irodába, és megnéztem az üzeneteimet. Gretától semmi. Ismét megpróbáltam felhívni. Megint nem vette fel. Megpróbáltam Bob mobilját is. Megint semmi. Hagytam egy üzenetet. A két fényképre pillantottam - az idős Gil Perezre és a halott Manolo Santiagóra. Aztán felhívtam Lucyt. Első csengésre felvette.

- Hello - szólt bele. Ezúttal volt valami játékosság a hangjában, nem úgy, mint előző éjszaka. Mindig meg tudott lepni valamivel.

- Hello.

Furcsa, szinte már vidám hallgatás következett.

- Megvan Mr. és Mrs. Perez címe - mondtam. - Meg akarom kérdezni őket még egyszer.

- Mikor?

- Most. Nem laknak messze. Útközben beugrom érted, ha neked is jó.

- Rendben, várlak.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Lucy káprázatosan nézett ki.

Szűk, zöld pulóver volt rajta, amely pontosan úgy feszült, ahogy az a nagy könyvben meg van írva. A haja hátul összefogva. Egy tincset a füle mögé tűrt. Ezúttal szemüveget viselt. Jól állt neki. Beszállt a kocsiba, és nekiállt átnézni a CDimet.

- Counting Crows - mondta. - Az August andEverything After.

- Szereted?

- Az utóbbi húsz év legjobb első albuma. Bólintottam. Becsúsztatta a diszket a nyílásba. Felcsendült a RoundHere. Csendben hallgattuk. Amikor az énekes, Adam Duritz ahhoz a részhez ért, hogy nem bírja már tovább, mert leomlanak a falak, amelyeket épített maga köré, megkockáztattam egy pillantást Lucyre. Könnyek ültek a szemében.

- Jól vagy?

- Milyen CD-d van még?

- Mit szeretnél hallgatni?

- Valami pörgős, szexi zenét.

- Meat Loaf - vágtam rá azonnal.

- Mit szólnál a Bat Out of Hellhez?

- Uramisten - sóhajtotta. - Emlékszel?

- Soha nem indulok el nélküle.

- Mindig is javíthatatlanul romantikus voltál.

- Mondjuk egy kis Paradise By The Dashboard Ligbt?

- Jó, de azt a részt ugorjuk át, amikor a nő, mielőtt megadná magát, megígérteti a férfival, hogy örökké szeretni fogja.

- Megadja magát - ismételtem. - Imádom ezt a kifejezést. Felém fordult.

- Engem milyen szöveggel csábítottál el?

- Valószínűleg a tuti nőfogó dumámmal.

- Mi is az?

- Kérlek, naaa, kérlek szépen! - mondtam vinnyogó hangon. Felnevetett.

- Hiába nevetsz, nálad működött.

- De velem nem volt nehéz dolgod.

- Igazad van, ezt már el is felejtettem.

Játékosan rácsapott a karomra. Elmosolyodtam. Lucy elfordult, és kinézett az ablakon. Egy ideig szótlanul ültünk, és hallgattuk Meat Loafot.

- Cope?

- Tessék?

- Te voltál nekem az első. Majdnem beletapostam a fékbe.

- Tudom, hogy úgy tettem, mintha nem így lenne. Apám meg a szabad szerelem, meg minden. Tudom, hogy azt hitted. De akkor sem. Te voltál az első férfi az életemben. Az első, akit igazán szerettem. Mázsás súllyal nehezedett ránk a csend.

- Utánad persze mindenkivel összefeküdtem.

Megráztam a fejem. Oldalra pillantottam. Lucy már újra mosolygott. A navigációs rendszer utasítását követve jobbra kanyarodtam. Perezék a Park Ridge egyik társasházában laktak.

- Tudják, hogy jövünk? - kérdezte Lucy.

- Nem.

- Honnan tudod, hogy itthon vannak? - kérdezte.

- Mielőtt felvettelek, idetelefonáltam. Rejtett számra állítottam a telefonomat. Amikor Mrs. Perez felvette, elváltoztattam a hangomat, és Haroldot kértem. Azt mondta, rossz számot hívtam. Elnézést kértem, és leraktam.

- Ez igen, te aztán érted a dolgodat.

- Igen, de igyekszem szerény maradni.

Kiszálltunk a kocsiból. Szép, gondozott környék volt. A levegőben valami növény illata úszott. Nem tudtam rájönni, hogy mi az. Talán orgona. Émelyítően erős illat volt, mintha valaki kiborított volna egy samponos flakont. Mielőtt kopoghattam volna, kinyílt az ajtó. Mrs. Perez volt az. Nem üdvözölt, csak állt szótlanul, és gyanakodva méregetett minket.

- Beszélnünk kell - mondtam. Lucyre nézett.

- Maga kicsoda?

- Lucy Silverstein - felelte. Mrs. Perez behunyta a szemét.

- Ira lánya.

- Igen.

A válla alig észrevehetően megereszkedett.

- Bemehetünk? - kérdeztem.

- És ha azt mondom, hogy nem? A szemébe néztem.

- Ezt nem fogom annyiban hagyni.

- Mit nem fog annyiban hagyni? Az az ember nem a fiam volt.

- Kérem - mondtam. - Csak öt percet kérek. Mrs. Perez felsóhajtott, és hátralépett. Bementünk. A samponillat idebent még erősebb volt. Túl erős. Becsukta az ajtót, és a kanapéhoz vezetett minket.

- Mr. Perez itthon van?

- Nincsen.

Az egyik hálószobából zaj hallatszott. A sarokban kartondobozok álltak. Az oldalukon lévő felirat szerint orvosi készítmények voltak. Körülnéztem a szobában. A dobozoktól eltekintve minden nagyon rendezett volt. Esküdni mertem volna, hogy készen vették a berendezést. Az egységcsomagban volt egy kandalló is. Felálltam, és odasétáltam hozzá. A kandallópárkányon családi fényképek sorakoztak. Megnéztem őket. A Perez szülőkről nem volt kép. Sem Gilről. Az összes fényképen Gil két fiútestvére és a nővére szerepelt. Az egyik fiú tolószékben volt.

- Az Tomás - mondta Mrs. Perez, és a tolószékben ülő mosolygó fiú képére mutatott, amely a Kean Egyetem diplomaosztóján készült. - CP-je van. Tudja, mi az?

- Cerebrál parézis. Agyi eredetű bénulás.

- Igen.

- Mennyi idős?

- Tomás? Harminchárom.

- És ő kicsoda?

- Eduardo - felelte Mrs. Perez. Az arckifejezése azonban azt mondta, hogy róla ne kérdezzek. Eduardo nehéz esetnek látszott. Eszembe jutott, hogy Gil mesélt a bátyjáról, aki egy banda tagja volt, de nem hittem neki.

A lányra mutattam. - Emlékszem, hogy Gil beszélt róla - mondtam. - Két évvel volt idősebb Gilnél, ugye? Azt mondta, egyetemre akar menni. - Glenda ügyvéd lett - mondta Mrs. Perez, és kidüllesztette a mellkasát. - A Columbiára járt.

- Tényleg? Én is.

Mrs. Perez elmosolyodott. Visszament a kanapéhoz.

- Tomás a szomszédban lakik. Kiütöttük az egyik falat.

- El tudja látni magát?

- Én gondoskodom róla. Meg van egy ápolónő is, aki jár hozzá.

- Itthon van most?

- Igen.

Bólintottam, és leültem én is. Nem tudom, miért érdekelt. Talán arra voltam kíváncsi, hogy tudott-e a testvéréről. Tudta-e mit csinált, hol volt az elmúlt húsz évben? Lucy egész idő alatt a helyén maradt. Csendben ült, hagyta, hogy én vigyem a szót. Mindent megnézett, tanLilmányozta a lakást, valószínűleg előbújtak belőle a pszichológusreflexek. Mrs. Perez rám nézett.

- Miért jött el ide?

- A holttest, akit találtunk, Gil volt.

- Már elmagyaráztam, hogy. Elővettem a barna borítékot.

- Mi ez?

Kinyitottam, és kivettem belőle az egyik fényképet. A régi kép volt az, amely még a táborban készült. Leraktam a dohányzóasztalra. Mrs. Perez szótlanul meredt a fia fényképére. Az arcát figyeltem, hátha elárul valamit. Semmit nem vettem észre, az arckifejezése mégis valahogy megváltozott. Talán túl finoman ment végbe az átalakulás. Az egyik pillanatban még teljesen rendben volt, a következőben pedig már nem. Megrepedt az álarc, és feltárult mögötte a fájdalom. Behunyta a szemét.

- Miért mutatja ezt nekem?

- A sebhely.

A szemét még mindig nem nyitotta ki.

- Azt mondta, Gil sebhelye a jobb karján volt. De nézze meg a fényképet. Azon látszik, hogy a bal karján volt.

Nem felelt.

- Mrs. Perez?

- Az a férfi nem a fiam volt. A fiamat húsz évvel ezelőtt megölte Wayne Steubens.

- Nem.

Belenyúltam a borítékba. Lucy előrehajolt. Ezt a képet még ő sem látta. Elővettem a fényképet.

- Ez itt Manolo Santiago, a férfi a hullaházból.

- Mi volt a neve? - kapta fel a fejét Lucy.

- Manolo Santiago.

Lucy arcára kiült a döbbenet.

- Mi az? - kérdeztem.

Intett, hogy semmi. Folytattam.

- Ez pedig - mondtam, és előhúztam az utolsó képet - egy számítógépes szimuláció, amelyet egy öregítő program végzett. Megkértem az egyik technikust, hogy Gil régi fényképét öregítse húsz évvel, és tegyen rá ugyanolyan szakállt, illetve kopasz fejbőrt, amilyen Manolo Santiagónak volt. A képet leraktam a másik mellé.

- Vessen rájuk egy pillantást, Mrs. Perez! Hosszú ideig nézte a két képet.

- Igen, hasonlít rá. De ez nem jelent semmit. Vagy csak annyit, hogy minden latin-amerikai hasonlóan néz ki.

- Mrs. Perez?

Lucy volt az, most először szólt Gil anyjához, azóta, hogy beléptünk a lakásba.

- Miért nincs kint egyetlen kép sem Gilről? Lucy a kandallópárkányra mutatott. Mrs. Perez nem követte a tekintetével. Lucyt nézte.

- Vannak gyerekei, Ms. Silverstein?

- Nincsenek.

- Akkor úgysem értené.

- Minden tiszteletem az öné, Mrs. Perez, de ez baromság. Mrs. Perez megrándult, mintha felpofozták volna.

- Olyan képek is vannak ott, amelyeken a gyerekei még fiatalok. Abból az időszakból, amikor Gil még élt. De miért nincs egyetlen kép sem a fiáról? Sok szülővel találkoztam, akik a gyereküket gyászolták. Mindegyikük kitette a fényképét. Kivétel nélkül. És a sebhelyről is hazudott. Ilyen dolgot egy anya nem felejt el. Láthatja a fényképeket. Azok nem hazudnak. És Paul a legfontosabbat még nem is mondta. Fogalmam sem volt, hogy miről beszél, ezért inkább csendben maradtam.

- A DNS-vizsgálat, Mrs. Perez. Idefelé jövet kaptuk meg az eredményét. Ez még csak előzetes, de egyezik. A maga fia az. Ez igen, gondoltam, szép húzás volt, Lucy.

- DNS-vizsgálat? - kiáltotta Mrs. Perez. - Nem adtam rá engedélyt, hogy DNSvizsgálatot csináljanak.

- A rendőrségnek nincs szüksége az engedélyére - mondta Lucy. - Meg aztán Manolo Santiago maga szerint nem is a fia.

- De. hogy jutottak hozzá az én DNS-mintámhoz?

- Ezt nem áll módunkban elárulni - vettem át a szót Lucytől.

- Ezt tényleg. tényleg megtehetik?

- Igen, megtehetjük.

Mrs. Perez hátradőlt. Hosszú ideig nem szólt egy szót sem. Türelmesen vártunk.

- Hazudik - mondta végül.

- Tessék?

- Vagy hazudik, vagy a DNS-vizsgálat téved - mondta. - Az a férfi nem az én fiam. Az én fiamat megölték húsz évvel ezelőtt. A maga nővérével együtt. A maga apjának a nyári táborában, mert senki nem vigyázott rájuk. Szellemeket hajkurásznak mindketten. Lucyre pillantottam, hátha tud erre mondani valami frappánsat. Mrs. Perez felállt.

- Most pedig azt akarom, hogy távozzanak.

- Kérem - mondtam.

- Az én nővérem is eltűnt aznap éjjel.

- Nem segíthetek.

Mondani akartam még valamit, de Lucy leintett. Úgy döntöttem, hogy jobb, ha elmegyünk, és összedugjuk a fejünket. Hátha ő rájött olyasvalamire is, amire én nem. Amikor kiléptünk az ajtón, Mrs. Perez azt mondta:

- Ne jöjjenek vissza! Hagyjanak nyugodtan gyászolni.

- Azt hittem, a fia már húsz éve halott.

- Ezt sosem lehet feldolgozni - felelte Mrs. Perez.

- Valóban nem - folytatta Lucy. - De egy idő után az ember már nem akar egyedül maradni a gyászával. Lucy sarkon fordult, és elindult. Követtem. Az ajtó becsukódott mögöttünk. Miután beültünk a kocsiba, ránéztem, és azt kérdeztem:

- Nos?

- Egyértelműen hazudik.

- Szép blöff volt - mondtam.

- A DNS-vizsgálat?

- Aha.

Lucy nem mosolyodott el.

- Odabent mondtál egy nevet. Manolo Santiago.

- Az volt Gil álneve.

Gondolkodott. Vártam néhány másodpercet, majd rákérdeztem:

- Miért?

- Tegnap meglátogattam az apámat. Egy olyan, hm, otthonban van. Megnéztem a vendégkönyvet. Az elmúlt hónapban volt még egy látogatója rajtam kívül. Egy Manolo Santiago nevű férfi.

- Ejha - mondtam.

- Bizony.

Próbáltam összerakni a dolgokat. Nem ment.

- Gil Perez miért látogatta volna meg az apádat?

- Jó kérdés.

Eszembe jutott, amit Raya Singh mondott arról, hogy Lucy és én hazudtunk.

- Megkérdezted Irát?

- Meg fogom. De nincs jól. A múltban él.

- Egy próbát azért megér. Bólintott. Befordultam jobbra, és úgy döntöttem, hogy témát váltok. - Mitől vagy olyan biztos benne, hogy Mrs. Perez hazudik? - kérdeztem. - Látszik rajta, hogy gyászol. Érezted azt a szagot? Gyertya. Feketében volt. Látszott a szemén, hogy ki van sírva, a válla meg volt ereszkedve. Mindez együtt. Meg a képek.

- Mi van velük?

- Ebben nem hazudtam. Szinte soha nem fordul elő, hogy a gyerekkori képek közül kihagyja valaki a halott gyereke fényképét. Önmagában ez még nem jelentene semmit, de észrevetted a furcsa elrendezést? Nem volt elég kép a kandallópárkányon. Szerintem levette róla Gil képeit. Csak úgy, a biztonság kedvéért, hátha történik valami ehhez hasonló.

- Úgy érted, valaki beugrik, és meglátja?

- Nem tudom pontosan. De szerintem Mrs. Perez meg akart szabadulni a bizonyítékoktól. Azt hitte, hogy ő az egyetlen, akinek vannak róla fényképei. Nem gondolhatta, hogy te is őrzöl képet arról a nyárról.

Ezen elgondolkodtam.

- Teljesen természetellenes volt a reakciója, Cope. Mintha egy szerepet játszott volna. Egyértelmű, hogy hazudik.

- A kérdés már csak az, hogy miért?

- Ha kétségeid vannak, válaszd a legkézenfekvőbb választ.

- Vagyis? Lucy vállat vont.

- Gil segített Wayne-nek megölni őket. Ez mindent megmagyarázna. Úgyis mindenki arra gyanakodott, hogy Steubensnek volt egy bűntársa - egyébként hogyan lett volna képes olyan gyorsan elásni a holttesteket? Bár az is lehet, hogy csak egy holttestről volt szó.

- A nővéreméről.

- Igen. Aztán Wayne és Gil elhatározták, hogy úgy tesznek, mintha Gil is meghalt volna. Talán Gil később is segített Wayne-nek. Ki tudja?

Nem feleltem.

- Ha így van, akkor a nővérem halott - mondtam végül.

- Tudom.

Ismét elhallgattam.

- Cope?

- Tessék?

- Ez nem a te hibád. Szótlanul ültem.

- Ha valakié, akkor az enyém - mondta. Félreálltam az autóval.

- Miről beszélsz?

- Te ott akartál maradni aznap éjjel. El akartad látni a szolgálatot. Én voltam az, aki becsábított a fák közé.

- Becsábított? Erre nem felelt.

- Most viccelsz, ugye?

- Nem - mondta.

- Akkor is volt már saját akaratom, Lucy. Nem azért mentem oda, mert te kényszerítettél.

Egy ideig hallgatott, majd azt mondta:

- Még mindig magadat hibáztatod.

Éreztem, hogy a kezem megfeszül a kormányon.

- Nem, nem így van.

- De igen, Cope, te is tudod. Ugyan már. Nagyon jól tudod, hogy a nővéred minden valószínűség szerint halott. Abban reménykedsz, hogy kapsz egy második esélyt. Hogy jóvá tudod tenni.

- A pszichológia diplomád tényleg jól jön néha, mi? - kérdeztem.

- Nem akartalak.

- És mi a helyzet veled, Luce? - kérdeztem kicsit élesebben, mint szándékoztam. - Te nem hibáztatod magadat? Nem ezért iszol olyan átkozottul sokat?

Csend.

- Ezt nem kellett volna mondanom.

- Semmit nem tudsz az életemről - felelte halkan.

- Tudom. Ne haragudj. Semmi közöm hozzá.

- Az a két ittas vezetés már régen volt.

Nem szóltam semmit. Elfordította az arcát, és kinézett az ablakon. Újra elindítottam az autót. Csendben haladtunk.

- Talán igazad van - mondtam. Nem nézett rám.

- Hadd mondjak el valamit, amiről még senkinek sem beszéltem - mondtam. Éreztem, hogy elvörösödöm, és könnyek gyűlnek a szemembe. - Az után az éjszaka után apám soha többé nem nézett rám úgy, mint korábban. Lucy felém fordult. - Lehet, hogy csak képzelődtem. Kivetítettem rá a saját bűntudatomat. Nem ő hibáztatott engem, csak én magamat. Mi lett volna, ha nem hagyom el a helyemet? Mi lett volna, ha ott maradok? Változott volna valami? És az is lehet, hogy csak a gyereke elvesztése miatt érzett fájdalmat láttam az arcán. De mindig úgy éreztem, hogy ennél több van a tekintetében. Valami vádló.

A karomra tette a kezét.

- Oh, Cope. Vezettem tovább.

- Szóval talán igazad van. Talán mégis vezekelnem kell a múlt miatt. De mi a helyzet veled?

- Hogyhogy mi a helyzet velem?

- Téged miért érdekel ez annyira? Mit remélsz, mire fogsz rátalálni annyi év Litán?

- Most viccelsz?

- Nem. Kíváncsi vagyok, mi a motivációd.

- Az életem azon az éjszakán véget ért. Fel tudod ezt fogni? Nem szóltam semmit.

- A családok - köztük a tiéd is - bíróság elé citálták az apámat. Mindenünket elvettétek. Ira nem volt képes kiheverni egy ekkora csapást. Képtelen volt feldolgozni.

Vártam, hogy folytassa, de nem tette.

- Ezt értem - mondtam. - De mire számítasz? Én valóban a nővéremet akarom megmenteni. Vagy ha az már lehetetlen, akkor legalább kideríteni, mi történt vele. De te mit akarsz?

Nem válaszolt. Vezettem. Kezdett sötétedni.

- El sem tudod képzelni, milyen sebezhetőnek érzem most magam - mondta. Erre nem tudtam, mit feleljek, így hát azt mondtam:

- Soha nem lennélek képes bántani. Csend.

- Néha olyan érzésem van, mintha két életem lenne - mondta. - Az egyik addig az éjszakáig tartott. Addig a dolgok jól mentek. A másik, a mostani akkor kezdődött. És ebben már semmi sem megy jól. Igen, tudom, hogy milyen teátrálisan hangzik ez az egész. De olyan ez, mintha aznap éjjel letaszítottak volna egy dombról, és azóta is folyamatosan bucskáznék lefelé. Néha már-már sikerül megkapaszkodnom, de olyan meredek a lejtő, hogy igazából sosem tudom visszanyerni az egyensúlyomat, és gurulok tovább lefelé. Talán - nem biztos, de talán - ha sikerülne megtudnom, mi is történt aznap éjjel, lehet, hogy végre meg tudnék állni. Olyan csodálatos teremtés volt, amikor megismertem. Emlékeztetni akartam rá. El akartam neki mondani, milyen gyönyörű és vidám lány volt, és hogy mennyi ígéret rejlett benne. De tudtam, hogy ez túl atyáskodóan hangzana. Helyette inkább így szóltam:

- Olyan átkozottul jó újra viszontlátni téged, Lucy.

Összeszorította a szemét, mintha megütöttem volna. Arra gondoltam, amit mondott, hogy nem akar túl sebezhető lenni. Eszembe jutott a dolgozat, és hogy soha többé nem találkozott az igaz szerelemmel, soha. Meg akartam fogni a kezét, de tudtam, hogy mindkettőnknek túl friss még a seb, és hogy egy ilyen mozdulat egyszerre volna túl kevés, és nagyon sok.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Lucyt kitettem az irodájánál.

- Holnap délelőtt - mondta - meglátogatom Irát, és rákérdezek Manolo Santiagóra.

- Oké.

Lucy az ajtó felé nyúlt.

- Ki kell még javítanom egy csomó dolgozatot.

- Bekísérlek.

- Ne.

Lucy kiszállt a kocsiból. Egészen addig néztem, míg el nem tűnt az ajtó mögött. A gyomrom megfeszült. Próbáltam megfogalmazni, mit is érzek pontosan, de nem sikerült. Elborítottak az érzelmek. Nehéz volt különválasztani őket egymástól. Megcsörrent a mobilom. A kijelzőre pillantottam. Muse volt az.

- Hogy ment a dolog Perez anyjával? - kérdezte Muse.

- Szerintem hazudik.

- Azt hiszem, találtam valamit, ami érdekelni fogja.

- Csupa fül vagyok.

- Mr. Pereznek egy helyi bár a törzshelye, a Smith Brothers. Ott lóg minden este, iszogat, dartsozik, miegymás. Úgy hallottam, általában mértékkel iszik. De az elmúlt két éjjel alaposan felöntött a garatra. Üvöltözött meg kötözködött a többi vendéggel.

- Gyászol - mondtam.

A hullaházban Mrs. Perez volt az erősebb kettőjük közül. A férfi rá támaszkodott. Emlékszem, hogy látszott rajta a megrendülés.

- Akárhogy is, az ital megoldja az emberek nyelvét - mondta Muse.

- Nagy igazság.

- Perez most éppen ott van. A bárban. Lehet, hogy érdemes lenne tenni vele egy próbát.

- Már megyek is.

- Még valami.

- Igen?

- Wayne Steubens hajlandó fogadni magát. Egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

- Mikor?

- Holnap. A virginiai Red Onion fegyházban van. És összehoztam utána egy találkozót Geoff Bedford FBI-ügynökkel is. Az övé volt Steubens ügye annak idején.

- Nem lehet. Holnap tárgyalás van.

- De lehet. Majd valaki beugrik maga helyett, a lényeg már úgyis eldőlt. Foglaltam helyet a holnap reggeli gépre. Nem tudom, milyen bárra számítottam. Azt hiszem, egy kicsit durvábbra, valami késdobálóra. Ez a hely azonban inkább egy elegáns étteremre hasonlított annyi különbséggel, hogy a bárrész nagyobb, a vendéglőrész pedig kisebb volt, mint a legtöbb helyen. A falakat lambéria borította, az automatákból pedig mindenki ingyen vehetett pattogatott kukoricát. A hangfalakból a nyolcvanas évek slágerei üvöltöttek, amikor beléptem, akkor éppen a Head OverHeels a Tears for Fearstől. Az én időmben ezt egy yuppie-bárnak hívták volna. Fiatal férfiak meglazított nyakkendővel és nők, akik nagyon igyekeztek üzletasszonyoknak látszani. A férfiak üvegből itták a sört, és próbáltak úgy tenni, mint akik jól érzik magukat a haverjaikkal, miközben a nőket stírölik. A hölgyek martinit kortyolgattak, és lopva a férfiakat nézték. Megráztam a fejem. Olyan volt, mint egy oktatófilm az ember nevű emlős párzási szokásairól. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy Jorge Perez-féle fickó törzshelye, ennek ellenére megtaláltam a helyiség hátsó traktusában. A bárpultnál ült négy vagy öt cimborájával, csupa rutinos alkoholistával, akik tudták, hogyan kell inni. Rosszallóan méregették a huszonegyedik század fiataljait. Odaléptem Mr. Perezhez, és a vállára tettem a kezem. Lassan megfordult. Vele együtt a barátai is. A szeme véreres volt. Úgy döntöttem, hogy a legegyenesebb utat választom.

- Őszinte részvétem - mondtam.

Meglepettnek tűnt. A többi pasas, csupa ötvenes éveiben járó latin férfi, úgy néztek rám, mintha a lányukat molesztálnám. Mr. Perez pólót és khaki színű nadrágot viselt. Eltűnődtem, hogy ez vajon jelent-e valamit, de nem jöttem rá, hogy mit.

- Mit akar? - kérdezte.

- Beszélgetni.

- Hogy talált meg?

Úgy tettem, mintha meg se hallottam volna a kérdést.

- Láttam, milyen arcot vágott a hullaházban. Miért hazudott Gilről? Elkeskenyedett a szeme.

- Kit nevezett hazugnak?

A barátai egyre szúrósabb tekintettel méregettek.

- Talán jobb lenne, ha négyszemközt beszélnénk meg.

- Nem - rázta meg a fejét.

- Tudja, hogy az én nővérem is eltűnt aznap éjjel, nem? Elfordult, és megfogta a sörét. Háttal volt nekem, amikor válaszolt.

- De igen, tudom.

- A maga fia volt az a hullaházban. Még mindig a hátához beszéltem.

- Mr. Perez?

- Tűnjön el innen!

- Nem megyek sehova.

A barátai - kemény melósok, akik egész életükben a szabad ég alatt dolgoztak -most már kimondottan fenyegetően méregettek. Egyikük lecsusszant a bárszékről.

- Üljön vissza - mondtam neki.

Nem mozdult. Farkasszemet néztünk egy ideig, álltam a tekintetét. Felállt egy másik is, és nyomatékosan karba tette a kezét.

- Tudják, ki vagyok én? - kérdeztem.

Benyúltam a zsebembe, és előhúztam az ügyészi jelvényemet. Igen, olyanom is van. Ami azt illeti, én vagyok Essex megye legmagasabb rangú rendőrtisztje. Nem szeretem, ha fenyegetnek. Bepöccenek tőle.

- Remélem, mindannyian teljesen tiszták - mondtam. - Remélem, a családjuk és a barátaik is teljesen tiszták. Remélem, hogy azok, akikkel véletlenül összefutnak az utcán, szintén teljesen tiszták. A szemek kezdtek elkerekedni.

- Elő az igazolványokkal - mondtam. - Mindenki, egy, kettő! A fickó, aki először felállt, felemelte a kezét.

- Hé, mi nem akarunk balhét.

- Akkor húzzanak innét! Néhány bankjegyet dobtak a bárpultra, és elmentek. Nem szaladtak, még csak nem is siettek, de egyértelmű volt, hogy nem akarnak ujjat húzni velem. Általában nem szeretek efféle dolgokkal fenyegetőzni. Olyan érzésem támad, mintha visszaélnék a hatalmammal, de ezek a fickók mintha könyörögtek volna érte. Perez felém fordLilt. Látszott rajta, hogy nem örül a fejleményeknek.

- Végül is azért van ez a jelvény, hogy használjam, nem igaz?

- Mit akar még tőlem? - kérdezett vissza.

A mellette lévő bárszéken nem ült senki, így elfoglaltam. Intettem a csaposnak, hogy hozzon nekem is egy olyat, mint Pereznek.

- A maga fia volt az a hullaházban - mondtam. - Bizonyítékom is van rá, de anélkül is mindketten tudjuk, hogy így van. Megitta a sörét, és intett egy újabbért. Egyszerre érkezett meg az enyémmel. Felemeltem a korsómat, mintha koccintani akarnék vele. Csak nézett meredten, de nem nyúlt a sajátjához. Belekortyoltam a sörbe. Nincs is jobb az első korty hideg sörnél egy forró nyári napon. Az istenek itala.

- Két lehetőség van - folytattam. - Az első az, hogy továbbra is úgy tesz, mintha nem Gil lenne az. Már kértem DNS-vizsgálatot. Tudja, mi az, Ligye, Mr. Perez? Körülnézett.

- Van még olyan ember, aki ne tudná?

- Igaza van, annyi helyszínelőt látni már a tévében, hogy az óvodások is tudják. A lényeg az, hogy semeddig sem fog tartani, hogy bebizonyítsuk, Manolo Santiago azonos Gillel. Perez a szájához emelte a sörét. A keze remegett. Az arcán mintha megjelent volna egy törésvonal. Tovább ütöttem a vasat.

- Szóval a kérdés az, hogy mi történik, ha egyszer bebizonyítjuk, hogy a maguk fia az? Arra tippelek, hogy maga meg a felesége majd döbbenten néznek, és megpróbálják beadni nekünk, hogy álmukban sem gondolták volna. De senki nem fog hinni magLiknak. Hazugnak fognak tűnni. És akkor az embereim tényleg elkezdenek majd nyomozni. Átnézzük a telefonhívásaikat, a bankszámlakivonataikat, kikérdezzük a szomszédaikat, a barátaikat, a gyerekeiket.

- A gyerekeimet hagyja ki ebből!

- Szó sem lehet róla - mondtam.

- Ez így nem fair.

- Az nem fair, hogy letagadja a saját fiát. Megrázta a fejét.

- Maga ezt nem érti.

- Hogy a pokolba ne érteném! Az én nővérem is ott volt abban a nyomorult erdőben!

Könnyek gyűltek a szemébe.

- Nem fogok leszállni magáról. Se a feleségéről, sem a gyerekeiről. Addig kutatok, míg nem találok valamit. És higgye el, hogy végül találni fogok. A sörét bámulta. Könnyek csorogtak az arcán. Nem törölte le őket.

- A francba - mondta.

- Mi történt, Mr. Perez?

- Semmi.

Lehajtotta a fejét. Közelebb hajoltam hozzá.

- A maga fia ölte meg a nővéremet? Felnézett. Kétségbeesetten fürkészte az arcomat, hátha felfedezi rajta a sajnálat jelét, de hiába kereste. Rezzenéstelen arccal álltam a tekintetét.

- Nem beszélgetek magával többet - mondta Perez.

- Ő volt az? Ezt akarják eltitkolni?

- Semmit nem akarunk eltitkolni.

- Nem a levegőbe beszéltem, Mr. Perez. Rászállok magukra. Rászállok a gyerekeikre. Olyan gyorsan mozdult a keze, hogy nem volt időm reagálni. Elkapta a zakóm hajtókáját, és magához rántott. Jó húsz évvel idősebb volt nálam, de éreztem, hogy jó erőben van még. Gyorsan összeszedtem magam, és eszembe jutott az egyik fogás, amit gyerekkoromban tanultam: rácsaptam az alkarjára. Elengedett. Nem tudom, hogy az ütés miatt, vagy csak azért, mert nem akart verekedni. De akárhogy is, elengedett. Alltunk egymással szemben. A csapos minket nézett.

- Segítségre van szüksége, Mr. Perez? - kérdezte. Megint előkaptam a jelvényt.

- Minden borravalót bevall az adóhivatalnak? Hátrahőkölt. Mindenki hazudik. Mindenkinek van takargatnivalója.

Mindenki megszegi a törvényeket.

Perez és én még mindig egymást bámultuk. Aztán Perez így szólt:

- Igyekszem minél világosabb lenni. Vártam.

- Ha rászáll a gyerekeimre, akkor én rászállok a magáéra. Éreztem, hogy elönti az agyamat a vér.

- Ez meg mit akar jelenteni?

- Ez azt jelenti, hogy leszarom, milyen jelvénye van - mondta. - A gyerekeimet akkor sem fenyegetheti. Azzal megfordult, és kisétált az ajtón. Elgondolkodtam azon, amit mondott. Sehogy sem tetszett. Aztán fogtam a mobilomat, és felhívtam Muse-t.

- Derítsen ki Perezékről mindent, amit csak tud - mondtam.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Greta végre visszahívott.

Hazafelé mentem a kocsival, és kétségbeesetten kerestem azt az átkozott kihangosítót, nehogy az Essex megyei ügyészt szabálysértésen kapják.

- Hol vagy? - kérdezte Greta. Hallottam a hangján a könnyeket.

- Úton hazafelé.

- Nem bánod, ha átmegyek?

- Persze, hogy nem. Már hívtalak korábban.

- A bíróságon voltam.

- Kiengedték Bobot óvadék ellenében?

- Igen. Odafent van, Madisont fekteti le.

- Elmondta neked, hogy.

- Mikor érsz haza?

- Tizenöt, maximum húsz perc múlva.

- Egy óra múlva ott vagyok, rendben? Mielőtt válaszolhattam volna, lerakta. Cara még ébren volt, amikor hazaértem. Ennek örültem. Ágyba dugtam, és eljátszottuk a legújabb kedvenc játékát, a „szellemet". A „szellem" a bújócska és a fogócska kombinációja. Egyikünk elbújik. Amikor a másik megtalálja, megpróbálja elkapni, mielőtt az visszaérne a házba. A mi verziónkat az tette extrán idétlenné, hogy mindezt az ágyban játszottuk. Ez igencsak korlátozta a búvóhelyek számát, illetve annak esélyét, hogy az ember visszaérjen a házba. Cara általában bebújt a takaró alá, én pedig úgy tettem, mintha nem találnám. Azután ő hunyta be a szemét, és én bújtam el, általában úgy, hogy bedugtam a fejem a párnája alá. Ő legalább olyan jól tettette, hogy nem lát, mint én. Néha közvetlenül az orra elé bújtam, így amikor kinyitotta a szemét, azonnal meglátott. Mindketten nevettünk, mint a. hát igen, mint a gyerekek. Dedós kis játék volt, és tudtam, hogy Cara hamarosan ki fogja nőni, pedig szívesen játszottam volna vele még hosszú évekig. Mire Greta megérkezett - azzal a kulccsal jött be, amelyet még évezredekkel korábban adtam neki -, annyira belefeledkeztem a kislányommal való játékba, hogy szinte mindent sikerült kitörölnöm: fiatal fiúkat, akik megerőszakolnak egy lányt; lányokat, akiknek nyoma vész ben; sorozatgyilkosokat, akik elvágják a torkukat; sógorokat, akik visszaélnek az ember bizalmával; gyászoló apákat, akik kislányokat fenyegetnek. De a kulcscsörgés azonnal visszarepített a valóságba.

- Mennem kell - mondtam Carának.

- Még egyet - kérlelt.

- Greta nénéd az. Beszélnem kell vele.

- Csak még egyet! Kérlek!

A gyerekek mindig csak még egyet akarnak. És ha megkapják, akkor még egyet, aztán még egyet. Soha nem hagyják abba. Mindig kérnek még egyet.

- Rendben, még egyet - adtam meg magam. Cara elmosolyodott, elbújt, én megtaláltam, aztán elkapott, én pedig mondtam, hogy most már tényleg mennem kell, de ő könyörögni kezdett, hogy még egyet, én azonban hajthatatlan voltam, megpusziltam, és otthagytam. Esdeklő tekintetében könnyek csillogtak. Greta a lépcső alján várt rám. Nem volt sápadt. Nem sírt. A szája egy keskeny vonal volt, ami csak még jobban kiemelte amúgy is erős arccsontját.

- Bob nem jött? - kérdeztem.

- Madisonra vigyáz. És az ügyvédje is hamarosan megérkezik.

- Ki fogja védeni?

- Hester Crimstein.

Ismertem. Nagyon jó védőügyvéd volt. Lementem a lépcsőn. Általában meg szoktam puszilni az arcát. Most nem tettem. Igazából nem nagyon tudtam, hogyan viselkedjek. Vagy hogy mit mondjak. Greta elindult a nappali felé. Követtem. Leültünk a kanapéra. Megfogtam a kezét. Az arcára néztem, arra az ártatlan, angyali arcra. Imádtam Gretát. Tényleg. Megszakadt érte a szívem.

- Mi ez az egész? - kérdeztem.

- Segítened kell Bobnak - mondta. - Segítened kell rajtunk.

- Bármit megteszek, amit csak tudok. Ismerhetsz.

A keze jéghideg volt. Lehajtotta a fejét, majd felemelte, és rám nézett. - Mondd azt, hogy te adtad kölcsön azt a pénzt - mondta Greta monoton hangon. - Hogy tudtál róla. Megbeszéltük, hogy kamatostul visszafizeti. Szótlanul meredtem rá.

- Paul?

- Azt akarod, hogy hazudjak?

- Azt mondtad, bármit megteszel.

- Ezzel azt akarod mondani. Azt akarod mondani, hogy Bob tényleg elvette azt a pénzt? Ellopta az alapítványtól?

Greta hangja megkeményedett.

- Kölcsönvette, Paul.

- Most viccelsz, ugye? Greta elhúzta a kezét.

- Te ezt nem érted.

- Akkor magyarázd meg!

- Börtönbe fog kerülni - mondta. - A férjem. Madison apja. Bob börtönbe fog kerülni. Felfogtad ezt? Tönkremegy az egész életünk.

- Ezt akkor kellett volna meggondolnia, mikor ellopta azt a pénzt az alapítványtól.

- Nem lopta. Csak kölcsönvette. Az utóbbi időben sok gondja volt a munkahelyén. Tudtad, hogy elveszítette a két legnagyobb ügyfelét?

- Nem. Miért nem szólt róla?

- Mégis mit mondott volna?

- Akkor sem az a válasz, hogy elkezd lopni.

- Nem. - Elhallgatott. Megrázta a fejét. - Ez nem ilyen egyszerű. Már aláírtuk a szerződést a medencére. Hibát követtünk el. Túlköltekeztünk.

- És a családod pénze?

- Jane halála után a szüleim mindent értékpapírokba fektettek. Nem nyúlhatok hozzá. Megráztam a fejem. - És akkor az a megoldás, hogy ellopja az alapítvány pénzét? - Megtennéd, hogy nem ismételgeted ezt? Nézd - mondta, és elővett néhány fénymásolt papírlapot. - Bob nyilvántartást vezetett minden egyes centről, amit elvett. Hat százalékos kamattal számolt. Ha végre egyenesbe jön, mindent visszafizet. Egyszerűen csak összecsaptak a fejünk felett a hullámok. Átfutottam a papírokat, hátha találok bennük valamit, ami segítene elhinni, hogy nem az történt, aminek látszik. De semmi olyan nem volt benne. Kézzel írt számok, amelyeket bármikor lefirkanthatott. Végtelenül elszomorodtam.

- Tudtál róla? - kérdeztem.

- Az nem érdekes.

- Hogy a pokolba ne lenne érdekes? Tudtál róla?

- Nem - felelte. - Nem mondta, honnan van a pénz. De van fogalmad róla, mennyit dolgozott a JaneCare-rel? Hány órát egy héten? Ő volt az igazgatója. Egy ilyen pozícióért máshol hat számjegyű fizetést adnak.

- Ugye nem akarod azt mondani, hogy ezzel próbálod igazolni, amit tett?

- Úgy igazolom, ahogy tudom. Szeretem a férjemet. Te is ismered. Tudod, hogy Bob jó ember. Kölcsönvette azt a pénzt, és vissza is fizette volna, mielőtt bárki észreveszi. Mindenki ezt csinálja. Te is nagyon jól tudod. De e miatt a nyavalyás nemi erőszak ügy miatt a rendőrség elkezdett vizsgálódni. És mivel te közszereplő vagy, példát fognak statuálni. Tönkre fogják tenni a férfit, akit szeretek. És ha őt tönkreteszik, azzal tönkretesznek engem és a családomat is. Felfogtad ezt, Paul? Felfogtam. Számtalan alkalommal láttam már, hogy megy ez. Igaza volt. Az

egész család meg fogja szenvedni. A média senkit sem kímél. Próbáltam félretenni a dühömet. Próbáltam Greta szemszögéből nézni a dolgokat. Próbáltam elfogadni a kifogásait.

- Nem tudom, mit vársz tőlem - mondtam.

- Az életemről van szó, Paul. Összerándultam, amikor ezt mondta.

- Ments meg minket, kérlek!

- Hazugsággal?

- Kölcsön volt. Egyszerűen csak nem maradt rá ideje, hogy elmondja neked. Becsuktam a szemem, és megráztam a fejemet.

- Egy alapítványtól lopott. A húgod alapítványától.

- Az nem a híigomé - mondta. - Hanem a tiéd. Ezt elengedtem a fülem mellett.

- Hidd el, hogy nagyon szeretnék nektek segíteni, Greta.

- Szóval hátat fordítasz nekünk?

- Nem fordítok hátat. De nem hazudhatok a kedvedért. Rezzenéstelen arccal nézett. Az angyal eltűnt.

- Én megtenném érted. Te is tudod - mondta. Erre nem feleltem.

- Mindenkit cserbenhagytál eddig az életedben - folytatta Greta.

- Nem vigyáztál

a nővéredre a táborban. És amikor a húgom a legjobban szenvedett. - Elhallgatott. Hirtelen tíz fokkal hidegebb lett a szobában. A gyomromban szendergő kígyó felébredt, és elkezdett mocorogni. Álltam a tekintetét.

- Gyerünk, folytasd! Mondd ki, amit akartál!

- A JaneCare nem Jane-ről szólt, hanem rólad. A te bűntudatodról. A húgom haldoklott. Elviselhetetlen fájdalmai voltak. Én ott voltam a halálos ágyánál. Te viszont nem.

A végeérhetetlen szenvedés. Napok, hetek, hónapok. Ott voltam. Végignéztem. Legalábbis a nagyját. Végignéztem, ahogy a nő, akit szeretek, lassan elsorvad. Láttam, ahogy a tekintetében kihunyt a láng. A halál szagát éreztem rajta, azon a nőn, akinek orgonaillata volt, amikor egyszer a szabadban szeretkeztünk egy esős délutánon. És ahogy közeledett a vég, már nem bírtam tovább. Nem bírtam nézni, ahogy a fény végleg kialszik. Összeroppantam. Életem legrosszabb pillanata volt ez. Összeroppantam, és elrohantam, Jane pedig nélkülem halt meg. Gretának igaza volt. Cserbenhagytam. Másodszor is otthagytam az őrhelyemet. Soha nem fogom megbocsátani magamnak - és a bűntudatom kétségkívül hozzájárult ahhoz, hogy létrehozzam a JaneCare-t. Greta természetesen tudta, hogy mit csináltam. Ahogy mondta, a végén csak ő volt ott vele. De mostanáig soha nem beszéltünk erről. Soha nem vágta még ezt az arcomba. Mindig tudni akartam, hogy Jane vajon keresett-e engem a végén. Tudtae, hogy nem vagyok ott? De soha nem kérdeztem rá. Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy most megkérdezem. De ugyan milyen válasz elégítene ki? Milyen választ érdemelnék? Greta felállt.

- Szóval nem segítesz rajtunk?

- Segítek, de hazudni nem fogok.

- Ha Jane-t megmenthetnéd vele, akkor hazudnál? Nem válaszoltam.

- Ha egy hazugsággal megmenthetnéd Jane életét - ha egy hazugsággal visszahozhatnád a nővéredet -, akkor megtennéd?

- Ez csak játék a szavakkal.

- Nem, egyáltalán nem az. Mert itt most az életemről van szó. És te nem vagy hajlandó hazudni azért, hogy megmentsd. Jellemző rád, Cope. A halottakért gondolkodás nélkül megtennéd. De az élőkhöz már nem vagy ilyen jó.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Muse átfaxolta Wayne Steubens anyagának háromoldalas zanzáját. Muse-ra lehetett számítani. Nem küldte el az egész aktát. Elolvasta, és kiszedte nekem a lényeget belőle. A nagy részét már ismertem. Emlékszem, amikor Wayne-t letartóztatták, sokan nem értették, miért éppen táborlakókat gyilkolt. Valami rossz élménye miatt? Az egyik pszichiáter arra gyanakodott, hogy Steubenst szexuálisan zaklathatták gyerekkorában, amikor táborozni volt. Egy másik pszichiáter szerint viszont csak azért, mert olyan könnyű volt: az első négy áldozat egy nyári tábor lakói közül került ki, és simán megúszta. Mi oka lett volna változtatni? A gyilkolás izgalma összekapcsolódott benne a nyári táborokkal, és egyszerűen csak újra át akarta élni azt az érzést. Wayne a többi táborban nem dolgozott. Az túl egyértelmű lett volna. De a körülmények végül lebuktatták. Egy Geoff Bedford nevű FBI-ügynök kapta el. Wayne mérsékelt megfigyelés alatt állt az első négy gyilkosság miatt. Amikor azt a fiút megölték Indianában, Bedford módszeresen utánanézett, hogy ki lehetett ott mindkét gyilkosság helyszínén. Magától értetődően a táborfelügyelőkkel kezdte. Én is köztük voltam. Bedford először semmit nem talált Indianában, de a harmadik eset után volt egy pénzfelvétel Wayne Steubens nevére nem messze attól a virginiai városkától, ahol a holttestet megtalálták. Ez volt a nagy áttörés. Bedford elkezdett komolyan vizsgálódni. Kiderült, hogy Wayne Steubens valóban nem vett fel pénzt Indianában, de a pennsylvaniai Everettben és az ohiói Columbusban igen. Bedford ebből arra következtetett, hogy Wayne kerülő úton ment vissza New Yorkba. Alibije nem volt, ráadásul találtak egy moteltulajdonost Muncie-ban, aki azonosította. Bedford házkutatási parancsot kért. Különböző tárgyakat találtak elásva Steubens kertjében, amelyek az áldozatoktól származtak. Az első négy áldozattól nem volt semmi. De az elmélet az volt, hogy valószínűleg azok voltak az első gyilkosságai, és vagy nem volt ideje begyűjteni őket, vagy akkor még nem jutott eszébe. Wayne nem volt hajlandó beszélni. Azt állította, hogy ártatlan. Azt mondta, valaki rá akarja kenni az egészet.

A virginiai és az indianai gyilkosságok miatt ítélték el. Ott volt elegendő bizonyíték ellene. A mi táborunk esetében nem. Ráadásul voltak más problémák is. Wayne csak egy kést használt. Hogyan tudta mind a négyüket megölni vele? Hogy sikerült becsábítania őket be? Hogy tudta olyan jól elrejteni azt a két holttestet, hogy a mai napig nem találták meg őket? Mindegyiket meg lehetett persze magyarázni -annyi ideje azért volt, hogy azt a kettőt alaposan elrejtse mélyén -, de az ügy akkor sem volt egyértelmű. Az indianai és a virginiai gyilkosságokkal nem volt efféle gond. Már majdnem éjfél volt, amikor Lucy felhívott.

- Hogy ment Jorge Perezzel? - kérdezte.

- Igazad volt. Hazudnak. De beszélni ő sem hajlandó.

- Akkor mi a következő lépés?

- Találkozom Wayne Steubensszel.

- Tényleg?

- Igen.

- Mikor?

- Holnap délelőtt. Csend.

- Lucy?

- Igen?

- Mi volt az első gondolatod, amikor letartóztatták?

- Ezt meg hogy érted?

- Wayne mennyi lehetett? Húszéves?

- Igen.

- Táborfelügyelők voltunk mindketten - mondtam.

- Én a piros faházban laktam,

ő kettővel lejjebb, a sárgában. Mindennap láttam. Együtt kosaraztunk. És persze, én is láttam, hogy nincs ki mind a négy kereke. De hogy gyilkos lett volna?

- Ez senkinek nincs a homlokára írva. Te is bűnözőkkel dolgozol. Tudnod kell.

- Persze, igazad van. De te is ismerted, nem?

- Dehogynem.

- És mit gondoltál róla?

- Hogy egy faszfej. Önkéntelenül is elmosolyodtam.

- De kinézted volna belőle, hogy ilyet fog tenni?

- Milyet? Hogy elvágja valakinek a torkát, és élve eltemeti? Nem, Cope. Ezt nem néztem ki belőle.

- Gil Perezt nem ölte meg.

- De a többi embert igen. Te is tudod.

- Azt hiszem.

- Ugyan már! Te is tudod, hogy csak ő ölhette meg Margot-t és Dougot. Mégis mennyi az esély rá, hogy felügyelő egy táborban, ahol történetesen gyilkosság történik, majd belőle is gyilkos lesz?

- Nem is lehetetlen - mondtam.

- Micsoda?

- Az is lehet, hogy azok a gyilkosságok indítottak el valamit Wayne-ben. Talán korábban is benne volt már a gyilkos ösztön, és az a nyár, amikor a közvetlen közelében vágták el néhány ember torkát, az volt a katalizátor.

- El is hiszed, amit mondasz?

- Igazából nem, de sosem lehet tudni.

- Még valami eszembe jutott róla - mondta.

- Micsoda?

- Wayne megrögzött hazudozó volt. Most, hogy pszichológus vagyok, már tudom az orvosi szakkifejezést rá. Emlékszel rá? Állandóan hazudott. Csak úgy, a hazugság kedvéért. Ez volt a természetes reakciója mindenre. Ha megkérdezted tőle, mi volt a reggeli, reflexből hazudott.

Gondolkodtam egy kicsit, próbáltam visszaemlékezni.

- Igen, igazad van. Állandóan hencegett. Ő volt a gazdag gyerek, és próbált beilleszkedni közénk. Azt mondta, hogy drogdíler. Meg hogy bandatag. A barátnője állítólag szerepelt a Playboyban. Egy szavát sem lehetett elhinni.

- Ez jusson eszedbe akkor is, amikor beszélsz vele - mondta Lucy.

- Eszembe fog.

Csend. Az alvó kígyó eltűnt. Most más szunnyadó érzések kavarogtak bennem. Még mindig volt valami köztem és Lucy között. Nem tudtam, hogy valódi érzések-e vagy csak a nosztalgia, de nem akartam félresöpörni őket, noha tudtam, hogy azt kellene tennem.

- Ott vagy még? - kérdezte.

- Igen.

- Furcsa ez az egész, nem? Mármint mi.

- Igen, az.

- Nem csak neked - mondta Lucy. - Nekem is. Ugyanazt érzem, mint te.

- Jó hallani.

- Ez segít?

- Igen. És neked?

- Nekem is. Szívás lenne, ha csak én éreznék így. Elmosolyodtam.

- Jó éjt, Cope!

- Jó éjt, Luce!

Sorozatgyilkosnak lenni - vagy legalábbis sorozatgyilkosságért ülni - nagyon stresszmentes dolog lehet, Wayne SteLibens ugyanis alig öregedett húsz év alatt. A táborban egy jóképű srác volt. És ez mit sem változott. Hullámos haja most pár centisre volt vágva, de ez is jól állt neki. Tudtam, hogy mindössze napi egy órára engedik ki a cellájából, de azt biztosan a napon töltötte, mert nyoma sem volt rajta a szokásos börtönsápadtságnak. Wayne Steubens széles vigyorral üdvözölt.

- Osztálytalálkozót szervezel a táborlakóknak?

- Manhattanben tartjuk a Rainbow Roomban. Remélem, el tudsz jönni. Erre olyan hahotában tört ki, mintha az évszázad viccét sütöttem volna el. Természetesen mindketten tudtuk, hogy nem, de az is biztos volt, hogy ez a beszélgetés oldottabb hangulatú lesz, mint a korábbi kihallgatásai. A legjobb szövetségi ügynökök vallatták annak idején. Olyan pszichiáterek próbálták kiszedni belőle az igazságot, akik az összes trükköt ismerték a Pszichopaták Kézikönyvéből. A normális módszerek itt nem működtek. Nekünk volt közös múltunk. Még egyfajta barátság is volt köztünk. Ezt kellett felhasználnom. A nevetése kuncogássá szelídült, majd a mosoly is eltűnt az arcáról.

- Még mindig Cope-nak hívnak?

- Igen.

- Hát akkor, hogy vagy, Cope?

- Királyul - feleltem.

- Királyul - ismételte Wayne. - Úgy beszélsz, mint a jó öreg Ira bácsi. A táborban bácsinak és néninek hívtuk a szülőket.

- Ira őrült egy fazon volt, nem igaz, Cope?

- Hát, nem volt hétköznapi, az biztos.

- De nem ám.

Wayne elkapta a fejét. Próbáltam a halványkék szemébe nézni, de összevissza cikázott a tekintete. Volt benne valami mániákus. Eltűnődtem, hogy vajon be van-e gyógyszerezve - valószínűleg -, majd rögtön eszembe jutott, hogy ezt vajon miért nem kérdeztem meg, mielőtt bejöttem hozzá.

- Na, elmondod, mit keresel itt? - kérdezte Wayne. Majd mielőtt válaszolhattam volna, felemelte a tenyerét. - Várj, ne is mondd el! Még ne!

Valahogy másra számítottam. Nem tudom, pontosan mire. Azt hiszem, arra, hogy őrültebb lesz, olyan, mint egy valódi elmebeteg. A filmekből ismert, sorozatgyilkosokkal kapcsolatos, klasszikus sztereotípiák jártak a fejemben - a metsző tekintet, az állandó fészkelődés, az ajakrágás, az ökölbe szoruló kéz, a felszín alatt fortyogó indulat. Wayne azonban nem produkálta egyiket sem. Még azokra a szociopatákra sem emlékeztetett, akikkel nap mint nap találkozik az ember. Azok a kedves fickók, akikről tudjuk, hogy hazudnak, és bármilyen szörnyűséget kinézünk belőlük. Még ezt sem éreztem rajta. Amit kaptam, az bizonyos szempontból sokkal félelmetesebb volt ennél. Az, hogy itt ültem és beszélgettem Wayne-nel - azzal az emberrel, aki minden valószínűség szerint megölte a nővéremet és még hét másik embert -, teljesen normálisnak tűnt. Ez volt az igazán rémisztő.

- Eltelt húsz év, Wayne. Tudni akarom, mi történt a fák között.

- Miért?

- Mert a nővérem is köztük volt.

- Nem, Cope, nem ezt kérdeztem. - Egy kicsit előrehajolt. - Miért most? Te magad mondtad, hogy eltelt húsz év. Miért érdekel éppen most?

- Nem is tudom - mondtam. A szemembe nézett. Próbáltam állni a tekintetét. Fordított felállás: a pszichopata vizsgál engem, hogy nem hazudok-e.

- Az időzítés felettébb érdekes - mondta végül.

- Miért?

- Mert nem te vagy az első váratlan vendégem. Lassan bólintottam, próbáltam leplezni izgatottságomat.

- Ki volt még itt?

- Miért kellene elmondanom?

- Miért ne mondanád el? Wayne Steubens hátradőlt.

- Még mindig jóképű srác vagy, Cope.

- Te sem panaszkodhatsz - feleltem.

- De azt hiszem, a randizás most nem aktuális.

- Igazából dühösnek kellene rád lennem.

- Miért is?

- Mert tönkretetted azt a nyaramat.

Különválasztani a dolgokat. Már beszéltem róla. Tudom, hogy az arcom nem ámít el semmit, de a gyomromat mintha pengékkel vagdosták volna. Cseverésztem egy tömeggyilkossal. A kezére pillantottam. Elképzeltem rajta a vért. Elképzeltem, ahogy a kés pengéjét az áldozatai torkához szorította. Azok a látszólag ártalmatlan kezek most ott nyugodtak az acélasztalkán. Vajon mi mindent követhettek el?

Próbáltam egyenletesen lélegezni.

- Mivel tettem tönkre? - kérdeztem.

- Nekem kellett volna lefektetnem.

- Kit kellett volna neked lefektetned?

- Lucyt. Látszott rajta, hogy valakivel össze fog jönni azon a nyáron. Ha te nem lettél volna ott, én kaptam volna meg a belépőjegyet, ha érted, mire gondolok. Erre nem tudtam, mit feleljek, de valamit mondanom kellett.

- Azt hittem, Margót Greenre voltál ráindulva. Elmosolyodott. - Jó kis teste volt, mi? - De még mennyire. - Igazi első osztályú bige. Emlékszel, amikor ott voltunk a kosárlabdapályán? Emlékeztem. Azonnal. Különös, hogy működik az emberi agy. Margót volt a tábor legjobb nője, és tudta is magáról. Mindig felháborítóan szűk topokat viselt, amelyeknek az egyetlen célja az volt, hogy még izgatóbb legyen benne, mintha meztelen volna. Valamelyik nap az egyik lány megsérült a röplabdapályán. Már nem emlékszem a nevére. Azt hiszem, eltört a lába, de ki emlékszik már rá? Csak arra emlékszünk mindannyian, hogy a pánikba esett Margót Green elrohan a kosárlabdapálya mellett abban az átkozott szűk topban. Mindene táncol és ugrál felalá benne, mi pedig, harminc vagy negyven fiú, csak állunk, és tátott szájjal bámuljuk. A férfiak disznók. De a kamaszok is. Különös világ ez. A természet úgy intézte, hogy a tizennégy és tizenhét év közötti hímek két lábon járó erekcióvá váljanak. Nem tehetnek róla. A társadalom azonban arra kárhoztatja őket, hogy szó nélkül tűrjenek és szenvedjenek. És ezt a szenvedést egy Margót Green a végtelenségig tudta fokozni.

Istennek azért van humorérzéke, azt meg kell hagyni.

- Emlékszem.

- Micsoda bige - mondta Wayne.

- Tudtad, hogy dobta Gilt?

- Margót?

- Igen. Közvetlenül a gyilkosság előtt.

- Felvonta az egyik szemöldökét.

- Érdekes, mi?

Nem szóltam semmit, hagytam beszélni, hátha folytatja. Folytatta.

- Margót megvolt nekem. De nem volt olyan jó csaj, mint Lucy. - A szája elé kapta a kezét, mintha túl sokat árult volna el. Micsoda alakítás! Még mindig nem szólaltam meg.

- Tudod, hogy volt egy kis ez meg az köztünk. Mielőtt megérkeztél volna. Tudtad, hogy előtted én jártam Lucyvel?

- Aha.

- Mi az, mitől vagy olyan zöld, Cope? Csak nem a féltékenységtől?

- Húsz évvel ezelőtt volt.

- Igen, húsz évvel ezelőtt. És az igazat megvallva csak tapizásig jutottam. De lefogadom, hogy te nem álltál meg ott, Cope. Letépted a kis liliomot, mi? Próbált feldühíteni. Nem mentem bele a játékba.

- Egy igazi úriember soha nem mondja el, ha hódít - feleltem.

- Persze, igazad van. Ne érts félre, de ti tényleg nagyon összeillettetek. A vak is láthatta. Te meg Lucy igazi pár voltatok. Ez nem egy átlagos nyári flört volt, nem igaz?

Elmosolyodott, és gyorsan pislogott néhányat.

- Ez már nagyon régen volt - mondtam.

- Ezt te sem hiszed el, ugye? Persze, idősebbek lettünk, de a legtöbb dologban pontosan ugyanúgy érzünk, mint akkor. Vagy szerinted nem? - Szerintem nem, Wayne. - Végül is az élet megy tovább. Biztos tudod, hogy van internethozzáférésünk. Pornóoldalakat meg efféléket nem nézhetünk, és minden kommunikációt ellenőriznek. De a te nevedre rá tudtam keresni. Megtudtam, hogy özvegy vagy, és van egy hatéves kislányod. Csak a neve nem volt ott. Hogy hívják? Nem tehettem róla, de felállt a szőr a hátamon. Ahogy ez a pszichopata a lányomról beszélt, az rosszabb volt, mint amikor a fényképe az irodámban állt. Igyekeztem uralkodni magamon, és visszatérni az eredeti témához.

- Mi történt abban ben, Wayne?

- Emberek haltak meg.

- Ne szórakozz velem!

- Itt csak egyvalaki szórakozik kettőnk közül, Cope! Ha az igazságra vagy kíváncsi, előbb neked kell kezdeni. Mit keresel itt? Miért épp most jöttél el? Mert az időzítés egyáltalán nem véletlen. Ezt mindketten tudjuk. Hátrafordultam. Tudtam, hogy figyelnek minket. Csak azt kértem, hogy ne hallgatózzanak. Intettem a kezemmel, hogy valaki jöjjön be. Egy őr kinyitotta az ajtót.

- Uram?

- Volt Mr. Steubensnek látogatója az elmúlt, mondjvik, két hétben?

- Igen, uram. Egy.

- Kicsoda?

- Ha akarja, kikereshetem a nevét.

- Legyen szíves.

Az őr kiment. Visszafordultam Wayne felé. Nem tűnt mérgesnek.

- Nyertél - mondta. - De nem lesz rá szükség. Elmondom. Egy Curt Smith nevű férfi.

- Soha nem hallottam a nevét.

- Ő viszont hallotta már a tiédet. Egy HNY nevű cégnek dolgozik.

- Magándetektív?

- Igen.

- És azért jött, mert. - Hirtelen leesett a tantusz. Azok a rohadt szemetek! -Azért jött, mert valami rosszat akart rólam hallani.

Wayne Steubens megérintette az orrát, majd rám mutatott.

- Mit ajánlott cserébe? - kérdeztem.

- A főnöke régen valami nagykutya volt a szövetségieknél. Azt mondta, el tudja intézni, hogy jobb bánásmódban részesüljek.

- Mondtál neki valamit?

- Nem. Két okból. Az egyik, hogy az ajánlata szart sem ér. Egy ex-FBI-os semmit sem tud tenni értem.

- És a másik?

Wayne Steubens előrehajolt. Biztos akart lenni benne, hogy a szemébe nézek.

- Figyelj rám, Cope! Azt akarom, hogy nagyon figyelj arra, amit mondok. Álltam a tekintetét. - Sok csúnya dolgot követtem el életemben. Nem megyek bele a részletekbe. Nincs is rá szükség. Követtem el hibákat. Az elmúlt tizennyolc évet ebben a patkánylyukban töltöttem miattuk. De én nem tartozom ide. Tényleg nem. Indianáról meg Virginiáról nem akarok beszélni. Akik ott meghaltak, azokat nem ismertem. Vadidegenek voltak. Elhallgatott, behunyta a szemét, és megdörgölte az arcát. Széles arca volt. Az arcbőre úgy csillogott, mintha viasszal lett volna bekenve. Megint kinyitotta a szemét. Látni akarta, hogy még mindig őt nézem-e. Őt néztem. Akkor sem tudtam volna megmozdulni, ha akarok. - De - és most jön a második számú ok, Cope - arról fogalmam sincs, hogy mi történt abban ben húsz évvel ezelőtt. Én ugyanis nem voltam ott. Nem tudom, mi történt a barátaimmal - nem vadidegenekkel, Cope, hanem a barátaimmal -, Margót Green-nel, Doug Billinghammel, Gil Perezzel és a nővéreddel.

Csend.

- Indianában és Virginiában te ölted meg azokat a fiúkat? - kérdeztem.

- Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy nem?

- Sok bizonyítékot találtak.

- Igen.

- De te még mindig azt állítod, hogy ártatlan vagy.

- Azt.

- Ártatlan vagy, Wayne?

- Egyszerre csak egy dologra koncentráljunk, jó? Én most arról a nyárról beszélek. Arról a nyári táborról. Senkit nem öltem meg ott. Fogalmam sincs, mi történt a fák között.

Szótlanul ültem.

- Ügyész vagy most, igaz?

Bólintottam.

- Valakik vájkálnak a múltadban. Ez érthető. Nem is törődnék vele. Ha nem lennél most itt. De itt vagy, ez pedig azt jelenti, hogy valami történt. Valami új. Valami, aminek köze van ahhoz az éjszakához.

- Hová akarsz kilyukadni, Wayne?

- Mindig azt gondoltad, hogy én öltem meg őket - mondta. - De most először már nem vagy olyan biztos benne, igaz?

Nem feleltem.

- Valami megváltozott. Látom az arcodon. Most először komolyan elbizonytalanodtál azzal kapcsolatban, hogy valóban én öltem-e meg őket. És ha valamit megtudtál, azt köteles vagy nekem is elmondani.

- Semmilyen kötelezettségem nincsen feléd, Wayne. Azokért a gyilkosságokért nem ítéltek el. Csak az indianai és a virginiai gyilkosságokéit kaptad a büntetésedet. Széttárta a karját.

- Akkor mi okod van rá, hogy ne mondd el nekem, amit megtudtál?

Ezen elgondolkodtam. Igaza volt. Ha elmondom neki, hogy Gil Perez még egy héttel ezelőtt is életben volt, az semmit nem változtatna az ítéletén - Gil meggyilkolása miatt ugyanis nem ítélték el. A dolog azonban mégsem volt ennyire egyszerű. Ha egy sorozatgyilkos valamelyik áldozatáról kiderül, hogy mégsem ölték meg - vagy legalábbis nem akkor és nem ő -, akkor a sok hulla pillanatok alatt semmivé válhat. Úgy döntöttem, ezúttal a diszkréciót választom. Amíg nem sikerül minden kétséget kizáróan azonosítani Gil Perezt, addig nem volt értelme bármit is elmondani. Wayne-re néztem. Vajon tényleg bolond? Azt gondoltam, hogy igen. De hogyan lehetne megbizonyosodni róla? Akárhogy is, ennél többet aligha fogok ma kideríteni, gondoltam. Felálltam.

- Viszlát, Wayne!

- Viszlát, Cope! Elindultam az ajtó felé.

- Cope? Megfordultam.

- Te is tudod, hogy nem én öltem meg őket, igaz? Nem válaszoltam.

- És ha nem én öltem meg őket - folytatta -, akkor az más megvilágításba helyez mindent, ami aznap éjjel történt. Nem csak Margot-val, Douggal, Gillel és Camille-lal. De velem is. És veled.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

- Ira, nézz rám egy pillanatra!

Lucy kivárta az apja egy világosabb pillanatát. A szobájában ült vele szemben. Ira ma előszedte a régi lemezeit. A SweetBabyJames borítójáról a hosszú hajú James Taylor nézett rájuk, míg a Beatles az Abbey Roadon vágott át (Paul mezítláb!). Marvin Gaye sálat tekert a nyaka köré a What's Going On borítóján, Jim Morrisonból pedig csak úgy sütött a szexualitás a Doors eredeti albumán.

- Ira?

Az apja mosolyogva nézett egy régi fényképet, amely még a tábor idején készült. A sárga Volkswagen bogár teljesen ki volt dekorálva. Mindenhol virágok és békejelek rajta. Ira középen állt, a karja összefonva a mellkasa előtt. Körülötte lányok. Mindenki rövidnadrágot meg pólót viselt, és mindannyian mosolyogtak. Lucy emlékezett arra a napra. Remek fénykép volt. Abból a fajtából, amely mindig jókedvre deríti az embert, ha előveszi a legalsó fiókból, még a legreménytelenebb napokon is.

- Ira?

- Hallgatlak - fordult felé az apja.

Barry McGuire 1965-ös háborúellenes himnusza, az Eve of Destruction szólt a lemezjátszóból. Akármilyen felzaklató volt is a dal, Lucyt valahogy mindig megnyugtatta. Barry McGuire elképesztően sötét képet fest benne a világról. A felrobbanó földgolyóról szól, a Jordán-folyón úszó hullákról, a nukleáris háborút elindító gombnyomásról, a kommunista Kínáról, a rengeteg képmutatásról és gyűlöletről, ami a világban van. A refrénben pedig szinte már gúnyosan azt kérdezi, hogyan lehet a hallgató olyan naiv, hogy nem látja, a pusztulás küszöbén állunk. Akkor mégis mi volt az, ami megnyugtatta Lucyt? Az, hogy igaz volt. A világ valóban egy szörnyű hely volt. Akkoriban a bolygó valóban a pusztLilás küszöbén állt. De végül túlélte - mondhatnák egyesek vidáman. A világ azonban ma sem volt sokkal jobb hely. És ez aligha fog megváltozni. McGuire világa elég rémisztő volt. De lehetett volna még rémisztőbb. Elég visszamenni húsz évet - második világháború, nácik. Ahhoz képest a hatvanas évek maga volt a Disneyland. De azt is túléltük. A világ mindig a pusztulás küszöbén áll. És valahogy mindig megússzuk. Talán mindig mindenki megússza. Lucy megrázta a fejét. Nem. Ennyire nem lehet naiv. Ennél azért már több esze van. Ira szakálla ma meg volt nyírva. A haja azonban még mindig összevissza állt. Az ősz szálak kékes színűre festették a fejét. Remegett a keze, és Lucy elgondolkodott, hogy ez vajon a kezdődő Parkinson-kór jele-e. Tudta, hogy az elmúlt egy-két év nem volt túl jó Ira számára. De ugyan melyik éve volt jó az elmúlt húsz évben?

- Mi az, drágám?

Az érdeklődés kiült az arcára. Ez volt Ira egyik legnagyobb vonzereje - őszintén törődött az emberekkel. Remek hallgatóság volt. Észrevette a fájdalmat, és mindig megpróbálta enyhíteni. Mindenki érezte benne ezt az empátiát - az összes táborlakó, az összes szülő, az összes barátja. De amikor az egyetlen gyerekéről volt szó, arról az emberről, akit a legjobban szeretett a világon, ez a gondoskodás még szembeötlőbb és szívmelengetőbb volt. Mint egy meleg takaró a leghidegebb téli napon. Istenem, micsoda remek ember volt az apám, gondolta. Nagyon hiányzott neki. - A vendégkönyvben láttam, hogy volt egy Manolo Santiago nevű látogatód -mondta Lucy. - Emlékszel rá, Ira?

A férfi mosolya eltűnt.

- Ira?

- Igen - felelte. - Emlékszem.

- Mit akart?

- Beszélni.

- Miről akart beszélni?

Beharapta az ajkát, mintha erővel akarná csukva tartani.

- Ira?

Az apja megrázta a fejét.

- Kérlek, mondd el - kérlelte Lucy.

Ira kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang. Mikor végre megszólalt, alig lehetett hallani a suttogását.

- Te is tudod, miről akart beszélni.

Lucy hátrapillantott a válla felett. Egyedül voltak a szobában. Az Eve of Destruction már véget ért. Most a the Mamas and the Papas énekelt arról, hogy az összes falevél megbarnult.

- A táborról? - kérdezte. Ira bólintott.

- Mit akart megtudni? Ira sírva fakadt.

- Ira?

- Nem akartam visszamenni oda - mondta.

- Tudom, hogy nem akartál.

- Egyre csak kérdezgetett.

- Miről, Ira? Miről kérdezgetett? A kezébe temette az arcát.

- Kérlek.

- Mit akart megtudni?

- Képtelen vagyok visszamenni oda. Érted? Képtelen vagyok rá.

- Most már nem árthat neked.

Még mindig nem emelte fel a fejét. A válla rázkódott.

- Azok a szegény gyerekek.

- Ira? - Rettenetesen rémültnek tűnt. Lucy nem tudta, mitévő legyen.

- Apa?

- Mindenkit cserbenhagytam.

- Nem, dehogy hagytál.

A férfi zokogása most már feltartóztathatatlanná vált. Lucy letérdelt elé. Érezte, hogy az ő szeme is megtelik könnyel.

- Kérlek, apa, nézz rám!

Nem nézett rá. Rebecca, az ápolónő dugta be a fejét az ajtón.

- Megyek, és hozok neki valamit - mondta.

- Ne! - emelte fel a kezét Lucy. Ira megint felzokogott.

- Szerintem szüksége van valamire, ami megnyugtatja.

- Még ne - mondta Lucy. - Kérem, hagyjon magunkra minket egy kicsit!

- Felelősséggel tartozom érte.

- Jól van. Beszélgettünk, és kicsit elérzékenyült. Ennyi az egész.

- Szólok az orvosnak.

Lucy mondani akarta neki, hogy ne, de az ápolónő addigra eltűnt.

- Ira, kérlek, figyelj rám!

- Nem.

- Mit mondtál neki?

- Csak így tudtalak megvédeni. Érted?

Nem értette. Megfogta az apja arcát, és fel akarta emelni a fejét. Ira üvöltésétől majdnem hanyatt esett. Lucy elengedte. Ira felállt, a széke feldőlt, ő pedig bekuporodott a sarokba.

- Nem!

- Semmi baj, apa. Csak.

- Nem!

Rebecca nővér tért vissza két másik nővel. Az egyikben Lucy felismerte az orvost. A másiknál egy injekciós tű volt.

- Minden rendben van, Ira - mondta Rebecca. Elindultak felé. Lucy eléjük állt.

- Menjenek ki! - mondta.

Az orvos - a kitűzője szerint Julié Contrucci - megköszörülte a torkát.

- Nagyon izgatott - mondta.

- Akárcsak én - felelte Lucy.

- Tessék?

- Azt mondta, izgatott. Nagy dolog. Az izgatottság hozzátartozik az élethez. Én is izgatott vagyok néha. Maga is szokott izgatott lenni, nem? Ő miért ne lehetne az?

- Mert nincs jól.

- Jól van. Muszáj, hogy néhány percig még magánál legyen. Ira ismét felzokogott.

- Ilyen, amikor magánál van?

- Egyedül akarok maradni vele. Dr. Contrucci összefonta a karját.

- Ezt nem maga dönti el.

- A lánya vagyok.

- Az apja saját akaratából van itt. Bármikor elmehet, ha úgy tartja kedve. Soha egyetlen bíróság sem nyilvánította cselekvésképtelennek. Csak rajta áll. Contrucci Irára nézett.

- Kér egy nyugtatót, Mr. Silverstein?

Ira tekintete jobbra-balra cikázott, mint valami sarokba szorított állaté.

- Mr. Silverstein?

A lányára nézett. Ismét sírva fakadt.

- Nem mondtam neki semmit, Lucy. Ugyan mit mondhattam volna? Tovább zokogott. Az orvos Lucyre nézett. Lucy az apjára.

- Jól van, Ira. Nincs semmi baj.

- Szeretlek, Luce.

- Én is szeretlek.

Az ápolónők odamentek hozzá. Ira kinyújtotta a karját, majd kábán elmosolyodott, ahogy a tű behatolt a vénájába. Lucyt ez a gyerekkorára emlékeztette. Ira soha nem csinált gondot belőle, hogy a lánya is látja, ha füvezik. Lucy emlékezett az apja arcára, ahogy mélyen leszívta a füstöt, majd elmosolyodott. Lucy most eltűnődött, hogy vajon miért volt rá szüksége. Emlékezett, hogy felfújták a dolgot a gyilkosságok után. Gyerekkorában a drogok egyszerűen hozzátartoztak az apjához - a „mozgalom" része volt az is. De Lucy most gondolkodóba esett. Lehet, hogy ő is emiatt iszik? Lehet, hogy van valami függőséget okozó gén? Vagy Ira is ugyanarra használta ezeket a szereket, mint Lucy az alkoholt, hogy elkerülje a szembenézést a valósággal?

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

- Most ugye csak viccel?

Geoff Bedford különleges ügynök és én egy teljesen átlagos vendéglőben ültünk. Az a fajta hely volt, ahol a törzsvendégek autogrammal ellátott fotói ki vannak rakva a falra. Bedford sportos, rövid hajú férfi volt hosszú, biciklikormányra emlékeztető bajusszal, amelynek a két végét viasszal pödörte hegyesre. Biztos vagyok benne, hogy egyszer láttam már ilyet máskor is, de sehogy sem tudtam rájönni, hogy hol. Leginkább úgy nézett ki, mint egy erőművész a húszas évekből.

- Nem, nem viccelek. Odajött a pincérnő. Nem szólított minket szivinek. Utálom az ilyet. Bedford gondosan végigolvasta az étlapot, majd rendelt egy kávét. Követtem a példáját. Visszaadtuk az étlapokat. Bedford megvárta, míg a nő elmegy.

- Steubens tette, kétség sern férhet hozzá. Ő ölte meg azokat az embereket. Régen sem volt semmi kétségem felőle. És most sincs. És ezt nem csak azért mondom, mert ezt kell mondanom. Száz százalékig biztos vagyok benne, hogy ő tette.

- Én az első négy gyilkosságról beszélek. Ami ben történt.

- Mi van velük?

- Semmilyen bizonyíték nem volt ellene - mondtam.

- Tárgyi bizonyíték valóban nem.

- Négy áldozat - mondtam. - Ketten közülük fiatal lányok, Margót Green és a nővérem.

- Pontosan.

- De Steubens későbbi áldozatai között nem volt egyetlen nő sem.

- Így van.

- Mindannyian tizenhat és tizennyolc év közötti fiúk voltak. Nem találja ezt furcsának?

Úgy nézett rám, mintha hirtelen nőtt volna egy második fejem.

- Nézze, Mr. Copeland, beleegyeztem, hogy találkozzunk, mert egyrészt maga megyei ügyész, másrészt pedig a nővérét is ez a szörnyeteg ölte meg. De ez a beszélgetés kezd.

- Épp most voltam Wayne Steubensnél - szakítottam félbe.

- Tudok róla. És hadd áruljam el, hogy az a fickó egy igazi pszichopata, ráadásul megrögzött hazudozó is.

Eszembe jutott, hogy Lucy ugyanezt mondta. Aztán eszembe jutott az is, amit Steubens a flörtjükről mondott, mielőtt még megérkeztem volna a táborba.

- Tudom - feleltem.

- Én ebben nem vagyok olyan biztos. Nézze, Wayne Steubens közel húsz évig a mindennapjaim része volt. Gondoljon csak bele! Ha valaki, én aztán tudom, milyen meggyőzően tud hazudni. Nem teljesen értettem, hová akar kilyukadni, ezért ismét félbeszakítottam.

- Új bizonyíték került napvilágra - mondtam.

Bedford összeráncolta a homlokát. A bajusza a szájával együtt lefelé görbült.

- Miről beszél?

- Tudja, ki az a Gil Perez?

- Persze, hogy tudom. Mindenkiről mindent tudok, akinek köze volt ehhez az ügyhöz.

- Az ő holtteste soha nem került elő.

- így igaz. És a maga nővérét sem találtuk meg.

- Ezt mivel magyarázza?

- Maga járt abban a táborban. Ismeri a környéket.

- Ismerem.

- Tudja, hány négyzetkilométer az ?

- Tudom.

Felemelte a jobb kezét, és ránézett. - Hello, Mr. Tű! - Aztán ugyanezt tette a ballal is, és azt mondta: - Hadd mutassam be a barátomnak, Mr. Szénakazalnak.

- Wayne Steubens viszonylag alacsony férfi.

- És?

- Doug majdnem százkilencven centi magas volt. És Gil is keménykötésű srác volt. Maga szerint Wayne hogy tudta meglepni és legyűrni mind a négyüket?

- Úgy, hogy kés volt nála. Margót Greent megkötözte. Neki egyszerűen csak elvágta a torkát. Azt nem tudjuk pontosan, hogy a többieket milyen sorrendben intézte el. Talán őket is megkötözte - különböző pontjain. Nem tudjuk. Doug Billinghamet legyűrte, az biztos. Billingham holtteste egy sekély gödörben volt félmérföldnyire Margót hullájától. Több késszúrás is volt rajta, néhány a kezén, ami azt jelzi, hogy védekezni próbált. Illetve megtaláltuk a maga nővérének meg Gil Pereznek a véres ruhadarabjait. De ezt maga is tudja.

- Igen, tudom.

Bedford hátrabillentette a székét, így elöl csak a lábujjhegye érte a földet.

- Szóval árulja el, Mr. Copeland, milyen új bizonyíték került napvilágra?

- Gil Perez.

- Mi van vele?

- Nem aznap éjjel halt meg. Hanem ezen a héten. Bedford majdnem leesett a székről.

- Tessék?!

Elmondtam neki, hogy Manolo Santiago valójában Gil Perez volt. Ha azt mondom, hogy szkeptikus volt, akkor azzal igencsak megszépítem a valóságot. Az igazság ugyanis az, hogy Bedford ügynök úgy meredt rám, mintha arról próbálnám meggyőzni, hogy a húsvéti nyuszi létezik.

- Hadd foglaljam össze - mondta, amikor befejeztem. Visszajött a pincérnő a két kávéval. Bedford intett, hogy mást nem kérünk. Óvatosan felemelte a csészét, vigyázva, nehogy a pereme hozzáérjen a bajuszához. - Perez szülei tagadják, hogy ő lenne az. A manhattani gyilkosságiak nem hisznek magának. És maga mégis azt mondja, hogy.

- Ő az.

Bedford felnevetett.

- Azt hiszem, eleget beszélgettünk, Mr. Copeland. Letette a kávéját, és elkezdett kimászni a bokszból.

- Tudom, hogy ő az. Csak idő kérdése, hogy bebizonyítsam. Bedford megállt.

- Tudja, mit? - mondta. - Játsszuk végig! Tegyük fel, hogy valóban Gil Perez volt az. Hogy túlélte azt az éjszakát.

- Oké.

- Ez még nem menti fel Wayne Steubenst. Egyáltalán nem. Sokan vannak, akik azt hiszik, hogy Steubensnek - itt keményen rám nézett - volt egy bűntársa az első gyilkosságoknál. Maga is feltette a kérdést, hogyan tudott elbánni négy emberrel. Nos, ha két gyilkos volt és három áldozat, az már sokkal hihetőbb, nem?

- Azt gondolja, hogy Perez a bűntársa volt?

- A pokolba is, nem! Nem hiszem, hogy túlélte azt az éjszakát. Csak eljátszom a lehetőséggel, hátha mégis kiderül, hogy az a manhattani hulla valóban Gil Perez. Öntöttem egy kis tejszínt a kávémba.

- Ismeri Sir Arthur Conan Doyle-t? - kérdeztem.

- Ő írta a Sherlock Holmes-sztorikat, nem?

- Pontosan. Sherlock egyik axiómája így hangzik: „Nagy hibát követ el az, aki úgy gyárt elméleteket, hogy nincs az összes adat a birtokában - mert olyankor nem az elméletét alakítja a tényekhez, hanem a tényeket az elméletéhez."

- Kezd visszaélni a türelmemmel, Mr. Copeland.

- Adtam önnek egy új tényt. Erre ahelyett, hogy újragondolná az elméletét, azonnal talált egy módot, hogy ezt a tényt hozzáigazítsa az elméletéhez. Döbbenten meredt rám. Nem hibáztattam érte. Tudom, hogy kemény voltam vele, de nem volt más választásom.

- Tud valamit Wayne Steubens múltjáról? - kérdezte.

- Néhány dolgot.

- Klasszikus pszichopata gyerekkor.

- Ez még nem bizonyíték - mondtam.

- De sokat segíthet. Például tudta, hogy amikor Steubens kamasz volt, a környéken rengeteg háziállat tűnt el nyomtalanul?

- Valóban? Ez aztán a bizonyíték! Meg vagyok győzve.

- Hadd mondjak el egy esetet.

- Hallgatom.

- Ehhez van egy szemtanúnk is. Egy Charlie Kadison nevű srác. Amikor az eset történt, nem beszélt róla senkinek, mert annyira meg volt ijedve. Wayne Stetibens tizenhat éves volt, amikor eltemetett egy kis fehér kutyát - mi is a neve annak a fajtának, valami francia.

- Bichon frise?

- Az az. Nyakig betemette a kutyát, hogy csak a feje látszott ki. Szerencsétlen mozdulni sem tudott.

- Elég beteges.

- És a j ava még csak most jön. Ismét kortyolt egyet a kávéjából. Vártam. Visszatette a csészét az asztalra, és megtörölte a száját egy szalvétával. - Miután nyakig betemette a kutyát, a maga haverja átment Kadisonékhoz, és kölcsönkérte a motoros fűnyírójukat.

Elhallgatott, rám nézett, és bólintott.

- Aú - mondtam.

- És van még egy csomó ilyen történetem. Legalább egy tucat.

- Akkor hogyan lehetett Wayne Steubens mégis táborfelügyelő.

- Nincs ebben semmi meglepő. Ira Silverstein nem arról volt híres, hogy bárkit is lenyomoztat maga körül.

- És senki nem gondolt Wayne-re, amikor az első gyilkosságok megtörténtek? - Nem tudtunk róla. Először a helyi zsaruk nyomoztak az ügyben, nem mi. Csak később vált szövetségi üggyé. Ráadásul az emberek túlságosan féltek Steubenstől, nem mertek előhozakodni vele. Mint Charlie Kadison. Biztos emlékszik rá, hogy Steubens gazdag családból jött. Az apja meghalt még fiatalkorában, de az anyja mindentől védte, bárkit lefizetett, ha kellett. A széltől is óvta a fiacskáját. Nagyon konzervatívan nevelte. És nagyon szigorúan.

- Ez is tökéletesen beleillik a képbe, igaz?

- Nem csak erről van szó, Mr. Copeland. Maga is ismeri a tényeket. New Yorkban élt, történetesen mégis ott volt mindhárom államban - Virginiában, Indianában, Pennsylvaniában -, amikor a gyilkosságok történtek. Mennyi az esélye ennek? És aztán ott van az aduász: a házkutatás során olyan tárgyakat - vagy inkább trófeákat találtunk, amelyek egyértelműen az áldozatoktól származtak.

- De nem az összes áldozattól - mondtam.

- Épp elégtől.

- De az első négy közül senkitől.

- Így van.

- Miért nem?

- Szerintem? Valószínűleg sietett. Gyorsan el kellett rejtenie a holttesteket. Kifutott az időből.

- Ez megint csak úgy hangzik, mintha a tényeket akarná az elmélethez igazítani. Hátradőlt a széken, és az arcomat tanulmányozta.

- És mi a maga elmélete, Mr. Copeland? Mert alig várom már, hogy hallhassam. Nem feleltem. Széttárta a karját.

- Az lenne az elmélete, hogy egy sorozatgyilkos, aki táborozók torkát vágta el Indianában és Virginiában, korábban egészen véletlenül egy olyan nyári táborban volt felügyelő, ahol legalább két másik embernek is elvágták a torkát? Igaza volt. Erre én sem tudtam megnyugtató választ adni.

- Maga is ismeri a tényeket, akár igazítva vannak, akár nem. Ügyészként dolgozik. Mondja el akkor, hogy mi történt! Gondolkodtam. Türelmesen várt. Még tovább gondolkodtam.

- Még nem tudom - mondtam végül. - Talán korai lenne még elméleteket gyártani. Lehet, hogy további tényekre van hozzá szükség.

- És miközben azokat keresi - mondta -, egy Wayne Steubens-hez hasonló fickó megöl még néhány táborozót.

Megint csak igazat kellett neki adnom. A Jenrette és Marantz ellen szóló bizonyítékokra gondoLtam. Objektíven nézve Wayne Steubens ellen legalább ennyi

- ha nem több - bizonyíték volt.

- Gil Perezt nem ő ölte meg - mondtam.

- Hallom, amit mond. Akkor vegye ki az egyenletből. Tegyük fel, hogy a Perez gyereket nem ő ölte meg. - Felfelé fordította a két tenyerét. - És akkor mi van? Eltöprengtem. Akkor az van, gondoltam, hogy még mindig nem tudom, mi a fene történt a nővéremmel.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Egy órával később már egy repülőgépen ültem. Még be sem csukódott mögöttem az ajtó, amikor Muse már hívott.

- Hogy ment a dolog Steubensszel? - kérdezte.

- Majd elmesélem. A bíróságon mi volt?

- Semmi, csak szócséplés. Állandóan azt ismételgették, hogy „véleményezés alatt". Átkozottul unalmas dolog lehet ügyvédnek lenni. Hogy nem lövik főbe magukat egy-egy ilyen nap után?

- Komoly erőfeszítés kell hozzá. Szóval nem történt semmi?

- Semmi, de a holnapi tárgyalás elmarad. A bíró csütörtökön mindkét fél képviselőit látni akarja.

- Miért?

- Körbeadtak valami szakvéleményt, de az asszisztense, nem jut eszembe a neve, azt mondta, nem fontos. Viszont van egy érdekesebb hírem.

- Mi az?

- Ráállítottam a legjobb informatikusunkat azokra a dolgozatokra, amelyeket a barátnőjének küldtek.

- És?

- És sikerült rájönnie valamire.

- Mire?

- Elintéztem egy-két telefont, utánanéztem ennek-annak, és találtam valami érdekeset.

- Mit?

- Azt hiszem, tudom, ki küldte őket.

- Kicsoda?

- Magánál van a BlackBerryje?

- Igen.

- Hosszú. Egyszerűbb, ha elküldöm e-mailben.

- Oké.

- Többet nem akarok mondani. Inkább megvárom, hogy maga is ugyanarra a következtetésre jut-e, mint én.

Mintha csak magamat hallottam volna Geoff Bedforddal beszélgetve.

- Nem akarja, hogy a tényeket igazítsam az elméletemhez, mi?

- Tessék?

- Nem fontos, Muse. Csak küldje azt az e-mailt!

Négy órával az után, hogy elváltam Geoff Bedfordtól, a Lucy irodájával szomszédos szobában ültem. A két helyiséget csak egy ajtó választotta el egymástól, de a másik lakója, egy angol professzor alkotói szabadságon volt. Lucynek volt hozzá kulcsa. Lucy az ablaknál állt, amikor kopogás nélkül belépett az asszisztense, egy Lonnie Berger nevű figura. Különös módon Lonnie egy kicsit Lucy apjára, Irára emlékeztetett. Ugyanaz a Pán Péter stílus, egy született kívülálló. Nincs semmi bajom a hippikkel vagy szélsőbalosokkal vagy akárhogy is hívjuk őket. Szükségünk van rájuk. Meggyőződésem, hogy mindkét végletre szükségünk van, még azokra is, akikkel nem értünk egyet vagy akiket utálni akarunk. Nélkülük unalmasabb lenne az élet. Nem lenne kivel vitatkozni. Ha jobban belegondolunk, bal nélkül nincsen jobb sem, Közép pedig csak akkor lehet, ha van mindkettő.

- Mi az ábra, Luce? Képzeld, randiztam a dögös pincérnőmmel. - Lonnie észrevette, hogy a nyitott ajtóban ülök, és elhalt a hangja.

- Ki ez? - kérdezte.

Lucy még mindig az ablakon nézett ki, nem fordLilt hátra.

- És mit keres Mitnick professzor irodájában?

- A nevem Paul Copeland - mondtam. Kezet nyújtottam. Megrázta.

- Aha - mondta Lonnie. - Maga az a fickó a dolgozatból, igaz? Mr. P. Tudja, utánaolvastam a neten.

- Igen, Lucy beszélt az amatőr nyomozásodról. Így valószínűleg azt is tudod, hogy nekem van egypár igazán jó nyomozóm is, csupa hivatásos, akik nekem

dolgoznak. Elengedte a kezemet.

- Nincs valami, amit szeretnél megosztani velünk? - kérdeztem továbbra is szándékosan tegezve.

- Miről beszél?

- Egyébként részben igazad volt. Az e-mailt valóban a Frost könyvtár egyik számítógépéről küldték 18.42-kor. De Sylvia Potter nem volt ott este hat és hét között.

Lonnie hátrálni kezdett.

- Te voltál az, Lonnie - mondtam.

Kényszeredetten elvigyorodott, és megrázta a fejét. Időt akart nyerni.

- Mi ez a baromság? Hé, álljon meg a menet. - A mosoly lehervadt az arcáról, miközben úgy akart tenni, mint aki szóhoz sem jut a döbbenettől. - Ugyan már, Luce, csak nem gondolod, hogy...

Lucy végre felé fordult, de továbbra sem szólalt meg. Lonnie rám mutatott.

- Ugye nem hiszel ennek a fickónak? Ő egy...

- Egy mi vagyok?

Nem felelt. Lucy csak nézte szótlanul. Nem szólt egy szót sem. Csak állt, és nézte, míg Lonnie remegni nem kezdett, majd végül lerogyott egy székbe.

- A francba - mondta. Vártunk. Lehajtotta a fejét.

- Nem olyan egyszerű ez - mondta végül.

- Szívesen meghallgatjuk - feleltem. Lucyre nézett.

- Tényleg megbízol ebben a fickóban?

- Sokkal jobban, mint benned - szólalt meg Lucy.

- Én a helyedben nem tenném, Luce.

- Köszönjük a jó tanácsot - vetettem közbe. - Most pedig áruld el, miért küldted azokat a dolgozatokat!

A fülbevalóját kezdte piszkálni.

- Semmit nem vagyok köteles elárulni.

- De még mennyire, hogy az vagy - mondtam.

- Én vagyok a megyei ügyész.

- Na és?

- Letartóztathatlak zaklatásért.

- Nem, nem tartóztathat le. Először is, semmit nem tud bizonyítani.

- Már hogyne tudnék. Azt hiszed, nagyon értesz a számítógépekhez, mi? Valószínűleg tudsz is egy-két dolgot, amivel lenyűgözheted az elsőéveseket, de az én embereim igazi profik. Kiderítették, hogy te küldted. Bizonyítékunk is van rá. Ezen elgondolkodott. Látszott rajta, azt fontolgatja, hogy folytassa-e a tagadást, vagy válasszon valami új taktikát. Az új mellett döntött.

- Na és akkor mi van? Még ha én küldtem is őket, hol van bennük a zaklatás? Mióta tiltja a törvény, hogy kitalált történeteket küldjön valaki egy egyetemi tanárnak? Ebben igaza volt.

- Kirúgathatlak - mondta Lucy.

- Talán igen, talán nem. De ha már itt tartunk, Luce, kettőnk közül te vagy az, akinek magyarázkodnia kellene. Te hazudtál a múltadról. Te változtattad meg a nevedet azért, hogy elmenekülhess előle.

Lonnie élvezte a vitát. Kihúzta magát ültében, karba tette a kezét, és nagyon elégedett volt magával. Legszívesebben orrba vágtam volna. Lucy nem vette le róla a tekintetét. Lonnie nem tudott a szemébe nézni. Hátraléptem. Átengedtem Lucynek a terepet, hadd intézze a maga módján.

- Azt hittem, barátok vagyunk - mondta.

- Azok is vagyunk.

- És akkor?

Lonnie megrázta a fejét.

- Te ezt nem érted.

- Akkor magyarázd el!

Lonnie ismét a fülbevalóját kezdte birizgálni.

- De nem őelőtte.

- De bizony énelőttem, Lonnie - szóltam közbe. Ennyit arról, hogy átengedem a terepet.

Megveregettem a vállát.

- Én vagyok a legújabb barátod. És tudod, miért?

- Nem.

- Mert egy befolyásos és dühös rendőr vagyok. És az a gyanúm, hogyha a nyomozóim megrázzák a fádat, valami le fog esni onnan.

- Kizárt dolog.

- Nem annyira - feleltem.

- Kérsz egy kis ízelítőt? Elhallgatott. Felmutattam a BlackBerrymet. - Itt vannak a korábbi rendőrségi ügyeid. Akarod, hogy felsoroljam őket? Az önelégült vigyor eltűnt az arcáról. - Az összes megvan, barátocskám. Még a titkosított anyagok is. Erről beszéltem, amikor azt mondtam, hogy egy befolyásos és dühös zsaru vagyok. Legalább százféle módon ki tudlak csinálni. Úgyhogy fejezd be a süketelést, és mondd el szépen, miért küldted azokat a dolgozatokat!

Lucyre pillantottam. Alig láthatóan bólintott. Mostanra talán megértette. Megbeszéltük a taktikát, mielőtt Lonnie megérkezett volna. Ha kettesben lettek volna, Lonnie kidLimálta volna magát - összevissza hazudozott és visszaélt volna a barátságukkal. Ismertem a fajtáját. Felveszi a nagymenő, kemény csávó arcát, és igyekszik elbűvölni mindenkit a mosolyával, de elég egy kicsit ráijeszteni, és azonnal bedobja a törölközőt. Ráadásul az ilyen Lonnie-félékből a félelem sokkal őszintébb reakciót vált ki, mint ha az együttérzésére akarnánk apellálni. Lucyre pillantott.

- Nem volt más választásom - mondta. Kifogásokat keres. Jól van.

- Akár hiszed, akár nem, de miattad tettem, Llicc Hogy megvédjelek. Oké, persze magamért is. Nézd, annak idején nem tüntettem fel azokat a rendőrségi ügyeket a jelentkezési lapomon. Ha az egyetem rájön, engem kirúgnak. Ilyen egyszerűen. Legalábbis a fickó ezt mondta.

- Milyen fickó? - kérdeztem.

- Nem tudom a nevét.

- Lonnie.

- Komolyan beszélek. Nem mondták.

- Akkor mit mondtak?

- Megígérték, hogy Lucynek nem esik bántódása. Ő nem érdekelte őket. Azt mondták, az ő érdekében csinálják ezt az egészet, mert - azzal Lonnie felém fordult

- el akarnak kapni egy gyilkost. A legkeményebb nézését vette elő, ami nem volt valami kemény. Gondolom, azt várta, hogy összeroppanok, és mindent bevallok. - Csak, hogy tudd: belül remegek - mondtam neki néhány másodperc elteltével.

- Azt hiszik, hogy magának van valami köze azokhoz a gyilkosságokhoz.

- Csodás, köszönöm. És aztán mi történt, Lonnie? Azt mondták, küldd el a dolgozatokat, igaz?

- Igen.

- Ki írta őket?

- Nem tudom. Gondolom, ők.

- Állandóan ezt mondod. Hányan voltak egyáltalán?

- Ketten.

- És hogy hívták őket, Lonnie?

- Nem tudom. Magánnyomozók voltak. Azt mondták, az egyik áldozat családja bérelte fel őket. Az egyik áldozat családja. Hazugság. Szemenszedett hazugság. A HNY volt az, a newarki magánnyomozó iroda. Egyszerre kezdett értelmet nyerni az egész.

- Az ügyfelük nevét nem árulták el?

- Nem. Azt mondták, hogy bizalmas.

- Fogadni mertem volna. És mit mondtak még?

- Hogy a cégük ezeknek a régi gyilkosságoknak az ügyében nyomoz. Hogy nem hiszik el a hivatalos verziót, miszerint Nyakfelmetsző Jack tette. Lucyre pillantottam. Beszámoltam neki a Wayne Steubensnél és Geoff Bedfordnál tett látogatásomról. Beszéltünk arról az éjszakáról is, a saját szerepünkről a történetben, a hibákról, amelyeket elkövettünk, és a bizonyosságról, hogy mind a négyen meghaltak, és Wayne Steubens ölte meg őket. De most már nem tudtuk, hogy mit gondoljunk.

- Még valami?

- Ez minden.

- Ugyan már, Lonnie!

- Ez minden, esküszöm.

- Nem, nem hinném. Ezek a fickók azért küldték Lucynek azokat a dolgozatokat, hogy lássák, hogyan reagál rájuk, nem igaz?

Nem felelt.

- A te feladatod az volt, hogy figyeld. Aztán mondd el nekik, hogy mit láttál. Ezért jöttél el másnap, és mondtad el neki azt, amit kiderítettél a múltjáról. Azt remélted, hogy megbízik benned. Ez is része volt az egyezségnek, nem? Ki kellett használnod, hogy bízik benned, és kiszedned belőle minden részletet.

- Ez nem igaz.

- Dehogynem. Ajánlottak valami jutalmat, ha kiderítesz rólam valamit?

- Jutalmat?

- Igen, Lonnie, jutalmat. Pénzt.

- Nem pénzért csináltam. Megráztam a fejem.

- Ez hazugság.

- Tessék?

- Ne tegyél úgy, mintha félelemből vagy emberbaráti szeretetből tetted volna. Fizettek érte, nem igaz?

Kinyitotta a száját, hogy tagadja, de nem hagytam szóhoz jutni.

- Ugyanazok a nyomozók, akik előásták a régi rendőrségi ügyeidet, a bankszámládhoz is hozzá tudtak férni - folytattam. - Találtak egy ötezer dolláros készpénzbefizetést. Öt nappal ezelőtt West Orange-ban. Lonnie becsukta a száját. Meg kellett hajolnom Muse előtt. Tényleg hihetetlenül jó nyomozó volt.

- Nem csináltam semmi törvénybe ütközőt - mondta.

- Ezzel azért vitatkoznék, de most nem vagyok olyan hangulatban. Ki írta azokat a dolgozatokat?

- Nem tudom. Megkaptam az oldalakat, és azt mondták, lassanként adjam be neki.

- És azt nem mondták, honnan szerezték az információt?

- Nem.

- És szerinted?

- Azt mondták, megvannak a forrásaik. Nézze, mindent tudtak rólam. Lucyről is mindent tudtak. De ők magát akarták. Csak maga érdekelte őket. Bármi, amit megtudok tőle Paul Copelandről. Azt hiszik, hogy maga a gyilkos.

- Nem, nem hiszik azt, Lonnie. Azt hiszik, hogy egy idióta vagy, aki besározhatja a nevemet. Lonnie-nak komoly erőfeszítésbe került, hogy úgy tegyen, mint aki meg van lepődve. Lucyre nézett.

- Ne haragudj. Tudod, hogy soha nem lennélek képes bántani.

- Lonnie, tegyél meg nekem egy szívességet - mondta. - Takarodj a szemem elől!

HARMINCADIK FEJEZET

Alexander „Sosh" Siekierky egyedül állt a tetőtéri lakásában. Az ember hozzászokik a környezetéhez. Így megy ez. Kezdett elkényelmesedni. Túlságosan is ahhoz képest, hogy honnan indult. Most azonban ez az életstílus volt az általánosan elfogadott. Eltűnődött, hogy vajon még mindig olyan kemény-e, mint régen, amikor bement azok közé a hazugok közé, és félelem nélkül szembeszállt velük. Biztos volt benne, hogy a válasz: nem. És nem az évek gyengítették meg. Hanem a kényelem. Gyerekként Sosh és a családja bent rekedt az ostromlott Leningrádban. A nácik körülvették a várost, és elmondhatatlan szenvedést okoztak lakóinak. Sosh 1941. október 21-én lett ötéves, egy hónappal az után, hogy a blokád elkezdődött. A hatodik és a hetedik születésnapján az ostrom még mindig tartott. 1942 januárjában, amikor egy ember fejadagja napi 10 deka kenyér volt, Sosh bátyja, a tizenkét éves Gavrel és a nővére, a nyolcéves Alina éhen haltak. Sosh úgy maradt életben, hogy kóbor állatokat evett. Főleg macskákat. Mindenki hallott már ilyen történeteket, de aki nem élte át, az el sem tudja képzelni azt a rettegést, az agóniát. Az ember teljesen tehetetlen. De még ehhez, ehhez a szörnyűséghez is hozzá lehet szokni. Akárcsak a kényelemhez.

Soshnak eszébe jutott, amikor megérkezett az Egyesült Államokba. Bárhol vehetett ételt. Nem voltak hosszú sorok. Nem voltak hiánycikkek. Emlékezett rá, hogy vett egy csirkét. A fagyasztóban tartotta. Képtelen volt elhinni. Egy egész csirke. Aznap éjszaka verejtékben úszva riadt fel. Kirohant a fagyasztóhoz, kinyitotta, és csak nézte a csirkét. Attól megnyugodott. A mai napig tartott mindig egy csirkét a fagyasztóban. A legtöbb régi szovjet kollégája visszasírta a régi időket. Hiányzott nekik a hatalom. Néhányan visszatértek a szülőhazába, de a legtöbben maradtak. Megkeseredett emberek voltak. Sosh munkát adott néhány régi kollégájának, mert bízott bennük, és segíteni akart rajtuk. Közös volt a múltjuk. És amikor nehéz idők jöttek, a régi KGB-s barátai pedig különösképpen sajnálták magukat, Sosh tudta, hogy ők is kinyitják a hűtőszekrényt, és csodálkozva nézik, milyen messzire jutottak. Amikor éhezik az ember, akkor nem foglalkozik a boldogsággal. Ezt jó volt néha felidézni. Ebben az elképesztő gazdagságban az ember könnyen eltéved. Olyan ostobaságok miatt kezd aggódni, mint spiritualitás meg belső egészség meg kapcsolatok. Közben pedig fogalma sincs róla, milyen hihetetlenül szerencsés. Fogalma sincs róla, milyen az éhezés, amikor az ember látja saját magát csont és bőrré válni. Fogalma sincs róla, milyen reménytelenül ülni valaki mellett, akit szeret, és aki nem is olyan régen fiatal volt és egészséges, most pedig haldoklik. És a legszörnyűbb az egészben, hogy valami primitív, állati szinten még örül is a halálának, mert így mostantól egy falattal több kenyér jut neki. Akik azt hiszik, hogy az ember különb a többi állatnál, azok vakok. Minden ember vadállat. A jól tápláltak egy kicsit lustábbak. Nem kell ölniük az élelemért. Így hát kiöltöznek, és úgynevezett fennkölt célokat találnak maguknak, hogy azt hihessek, felette állnak ennek az egésznek. Micsoda ostobaság! A vadak semmiben sem különböznek tőlük, csak éhesebbek. Ennyi az egész. Szörnyű dolgokra képes az ember a túlélésért. Aki azt hiszi, hogy felette áll ennek, az egyszerűen becsapja magát. Az üzenet a számítógépére érkezett.

Manapság így működtek a dolgok. Nem telefonon, nem személyesen. Számítógépen. E-mailben. Olyan könnyű volt ellenőrizhetetlenül kommunikálni. Eltűnődött, vajon a szovjet rezsim hogyan kezelte volna az internetet. Az információk ellenőrzése fontos része volt a diktatúrának. De hogy lehet ellenőrizni az internetet? Bár az is lehet, hogy nem volt akkora különbség. Az emberek nem változtak. Beszéltek. Feladták egymást. Elárulták a szomszédaikat és a szeretteiket. Néha egy szelet kenyérért. Néha egy útlevélért a szabadságba. Minden csak azon múlt, mennyire éhes valaki. Sosh ismét elolvasta az üzenetet. Rövid, világos üzenet volt, és Sosh nem tudta, mit kezdjen vele. Ott volt egy telefonszám is. Meg egy lakcím. De ő az e-mail első sorát olvasta csak el újra meg újra. Egyetlen szó volt. Egyetlen egyszerű szó: MEGTALÁLTUK.

Sosh csak állt, és azon gondolkodott, hogy mit tegyen. Felhívtam Muse-t.

- Elő tudja keríteni nekem Cingle Shakert?

- Azt hiszem. Miért, mi van?

- Fel akarok tenni neki egy-két kérdést a HNY munkamódszereiről.

- Intézkedem.

Letettem, és visszafordultam Lucyhez. Még mindig az ablakon bámult ki.

- Jól vagy?

- Megbíztam benne.

Majdnem azt feleltem rá, hogy sajnálom, vagy valami más elcsépelt frázist, de inkább megtartottam magamnak.

- Igazad volt - mondta.

- Miben?

- Valószínűleg Lonnie Berger volt a legközelebbi barátom. Mindenkinél jobban megbíztam benne. Kivéve persze Irát, akinek viszont az egyik keze már benne van a kényszerzubbonyban.

Próbáltam elmosolyodni.

- Amúgy hogy tetszik az önsajnáló előadásom? Vonzó, mi? - Az igazat megvallva, az. Visszafordult az ablaktól, és rám nézett. - Megpróbáljuk újra, Cope? Úgy értem, ha ennek vége, és megtudtuk, mi történt a nővéreddel. Visszamegyünk a saját életünkbe - vagy megpróbáljuk újra, hátha kiderül, mi lett volna belőlünk?

- Imádom, amikor így kerülgeted a forró kását. Lucy nem mosolyodott el.

- Igen - mondtam. - Szeretném megpróbálni.

- Jó válasz. Nagyon jó.

- Köszönöm.

- Nem akarok mindig én lenni az, aki kockára teszi a szívét.

- Nem leszel egyedül - mondtam.

- Szóval ki ölte meg Margot-t és Dougot? - kérdezte.

- Hú, ez aztán a gyors váltás.

- Minél előbb kiderítjük, mi történt.

- Megvonta a vállát.

- Mondjak valamit?

- Mit?

- Olyan könnyű felidézni, hogy miért szerettem beléd annak idején. Lucy elfordult.

- Nem fogok sírni, nem fogok sírni, nem fogok sírni.

- Nem tudom, ki ölte meg őket - válaszoltam a kérdésre.

- Mi a helyzet Wayne Steubensszel? Még mindig azt gondolod, hogy ő volt az?

- Nem tudom. Csak annyit tudunk, hogy Gil Perezt nem ő ölte meg.

- Szerinted igazat mondott neked?

- Azt mondta, jártatok.

- Tényleg?

- De csak tapizásig jutott.

- Ha azt annak veszi, amikor egy softball meccsen szándékosan nekem jött, akkor végeredményben nem hazudott. Tényleg ezt mondta?

- Tényleg. Meg azt is, hogy lefeküdt Margot-val.

- Ez feltehetően igaz. Margot sok fiúnak megvolt.

- Nekem nem.

- Mert azonnal lecsaptam rád, amikor megérkeztél.

- Azt is mondta, hogy Gil és Margot szakítottak.

- És?

- Szerinted ez igaz? - kérdeztem.

- Fogalmam sincs. De tudod, milyen volt a tábor. Mint egy egész élet belesűrítve hét hétbe. Mindenki járt valakivel, aztán szakított, majd talált egy újat.

- Igaz.

- De?

- De az elmélet az volt, hogy mindkét pár azért ment ki be, hogy, hm,

együtt legyen.

- Mint mi - mondta.

- így van. És a nővérem meg Doug akkor még egy pár voltak. Nem voltak szerelmesek, de együtt jártak. A kérdés az, hogyha Gil és Margót valóban szakítottak, akkor ugyan miért szöktek volna ki a fák közé?

- Értem. Szóval ha ő és Gil szakítottak, Gil pedig nem halt meg aznap éjjel. Eszembe jutott, amit Raya Singh vetett fel - az a nő, aki a legközelebb állt Gil Perezhez, illetve Manolo Santiagóhoz.

- Lehet, hogy Gil ölte meg Margot-t. És Camille meg Doug csak véletlenül botlott beléjük.

- Ezért Gil őket is elhallgattatta.

- Igen. És hirtelen nagy bajba került. Gondold csak végig! Szegény srác. A bátyjának van priusza. Ez már önmagában elég, hogy ráterelődjön a gyanú.

- Ezért úgy tett, mintha ő is meghalt volna. Szótlanul ültünk mindketten.

- Valami nem stimmel - mondta Lucy.

- Tudom.

- Pedig lehet, hogy közel járunk.

- Vagy nagyon is messze.

- Vagy-vagy - helyeselt Lucy. Istenem, de jó volt újra együtt lenni vele.

- Van itt még valami - mondtam.

- Micsoda?

- Az a házi dolgozat. Miről beszélt, amikor azt írta, hogy csupa vér voltam, amikor rád találtam, és azt mondtam, nem beszélhetünk róla senkinek?

- Nem tudom.

- Kezdjük az elejével - az a rész stimmel. Ami arról szól, hogy kiszöktünk.

- Igen.

- Honnan tudhatnak róla?

- Nem tudom - felelte.

- Honnan tudhatják, hogy te vezettél?

- És azt, hogy - nyelt egyet - mit éreztem? Csend. Lucy vállat vont.

- Az is lehet, hogy ennyire egyértelmű volt mindenkinek, aki látta, hogy nézek rád.

- Próbálok nem elmosolyodni.

- Azért meg ne szakadj az erőlködéstől - mondta.

- De nézzük inkább a második felét a dolgozatnak!

- Amiben az van, hogy tiszta vér vagyok.

Ezt meg honnan a fenéből szedték?

- Fogalmam sincs. De tudod, mi az, amitől igazán kiráz a hideg?

- Mi?

- Tudták, hogy különváltunk. Hogy elvesztettük egymást szem elől. Ezen én is gondolkodtam már.

- Ki tudhatja még rajtunk kívül? - kérdeztem.

- Soha senkinek nem beszéltem róla - mondta.

- Én sem.

- Valaki ráhibázott - mondta Lucy. Elhallgatott, és felnézett a mennyezetre. -Vagy.

- Vagy mi?

- Soha senkinek nem mondtad el, hogy különváltunk, igaz?

- Igaz.

- És én sem beszéltem róla senkinek.

- Szóval?

- Szóval csak egy magyarázat van - mondta Lucy.

- Vagyis?

Egyenesen a szemembe nézett.

- Valaki látott minket aznap éjjel. Csend.

- Talán Gil - mondtam. - Vagy Wayne.

- A két gyanúsítottunk.

- Igen.

- De akkor ki ölte meg Gilt? Elhallgattam.

- Gil nem lőhette fejbe magát, mert a holttestet nem a halál beálltának helyszínén találták meg - folytatta. - Wayne Steubens pedig Virginia legszigorúbban őrzött börtönében ül.

Lázasan gondolkodtam.

- Szóval ha a gyilkos nem Wayne vagy Gil volt, akkor kicsoda? - kérdezte.

- Megtaláltam - mondta Muse, ahogy besétált az irodámba. Cingle Shaker követte. Cingle tudta, hogyan kell bevonulni egy szobába, de nem voltam biztos benne, hogy tudatosan csinálta. Volt valami harcias a mozgásában, mintha a levegő jobban tenné, ha nem állna az útjába. Muse úgy nézett ki mellette, mint egy törpe Hófehérke mellett.

Leültek. Cingle keresztbe rakta hosszú lábait.

- A HNY nagyon rászállt magára - mondta.

- Úgy tűnik.

- Nem csak úgy tűnik, úgy is van. Utánakérdeztem. Mindenre kiterjedő nyomozás. Költséghatár nélkül. És semmi sem szent. A sógorát már tönkretették. Oroszországba is elküldtek egy fickót. De vannak mások is. Nem tudom, hányan. Megpróbálták megvesztegetni a haverját, Wayne Steubenst is. Egyszóval, akkora darabot fognak kihasítani a seggéből, amekkorát csak bírnak.

- Tud valamit arról, hogy mit találtak eddig?

- Nem. Csak amit már eddig is tudtunk.

Beszámoltam neki Lucy házi dolgozatáról. Cingle bólogatva hallgatott.

- Korábban is csináltak már ilyet. Mennyire pontos az, ami bennük van?

- Nagy része téves. Nem lett véres a ruhám, és soha nem mondtam neki olyat, hogy tartsuk titokban. De azt tudják, hogy mit éreztünk egymás iránt. Tudják azt is, hogy kiszöktünk.

- Érdekes.

- Honnan szerezhettek efféle információt?

- Nehéz megmondani.

- Van valami ötlete?

Egy pillanatra elgondolkodott.

- Ahogy az előbb is mondtam, ez a módszerük. Szeretik megkavarni a dolgokat, hátha felszínre kerül valami. Nem számít, hogy igaz-e vagy sem. Ehhez néha meg kell változtatniuk a valóságot. Érti, mire gondolok?

- Nem teljesen.

- Hogy magyarázzam el.? - töprengett Cingle.

- Amikor odakerültem a HNYhez,

tudja, mi volt a feladatom? Megráztam a fejem.

- Hűtlen házastársakat kellett rajtakapnom. Nagy üzlet a házasságtörés. A saját cégemnél is. Az ügyek legalább negyven százaléka. És a HNY a legjobb ezen a területen, még ha módszereik egy kissé rendhagyóak is.

- Hogyhogy?

- Esete válogatja, de az első lépés mindig ugyanaz: olvasd le az ügyfelet! Más szóval, ki kell találni, mit akar az ügyfél. Az igazságot akarja? Azt akarja, hogy hazudjunk neki? Megerősítést akar, ürügyet a válásra, mit?

- Ezt nem értem. Nem az igazat akarja mindenki?

- Igen is meg nem is. Ezt a részét utáltam a munkának. A megfigyelés vagy az ellenőrzés az rendben volt - tudja, követni a férjet vagy a feleséget, ellenőrizni a hitelkártyás vásárlásokat, a telefonhívásokat, efféle dolgokat. Ez sem túl izgalmas, de legalább van értelme. A másik fajta azonban sose tetszett.

- Milyen másik fajta?

- Amikor az ügyfél azt akarja, hogy legyen probléma. Néhány feleség például azt akarja, hogy a férje csalja meg.

- Elvesztettem a fonalat - mondtam Muse-ra pillantva.

- Nem, dehogy, mindjárt érteni fogja. Tegyük fel, hogy van egy férfi, aki hűséges, rendben? Azt állítja, hogy imádja a feleségét, és soha nem csalná meg, bla, bla, bla. De a fickó valójában egy ronda görény, aki egy irodában dolgozik csupa férfival körülvéve. Szóval egyébként sem lenne lehetősége semmire.

- Még mindig nem értem.

- Könnyű tisztességesnek és hűségesnek maradni, ha nincsen kísértés. De az ilyen esetekben a HNY megváltoztatja a valóságot. És régebben engem használt csalinak.

- Mire?

- Kettőt találhat. Ha a feleség bizonyítékot akart rá, hogy a férje csalja, akkor az én feladatom volt, hogy elcsábítsam. Így működött a HNY. Én voltam a férj „hűségpróbája".

- És?

- Nem akarok szerénytelennek tűnni, de nézzen rám! - Cingle széttárta a karját. Még ebben a bő pulóverben is káprázatosan nézett ki. - Ha ez nem tisztességtelen csapdába csalás, akkor nem tudom, mi.

- Azért, mert csinos?

- Aha.

Vállat vontam.

- Ha egy férfi igazán elkötelezett, akkor nem számít, milyen csinos egy nő.

- Ugyan már - húzta el a száját Cingle Shaker.

- Ugyan már mi?

- Maga szándékosan ilyen fafejű? Mit gondol, mennyire nehéz rávennem egy ilyen ürgét, hogy rám nézzen?

- Nézni az egy dolog. Mást is csinálni, az egy másik. Cingle Muse-ra pillantott.

- Ezt most komolyan csinálja? Muse megvonta a vállát.

- Hadd mondjak valamit - folytatta Cingle. - Annak idején olyan harmincnegyven ilyen hűségpróbát végeztem el. Tippeljen, hányan utasítottak vissza?

- Fogalmam sincs.

- Ketten.

- Nem valami jó arány, de.

- Várjon, még nem fejeztem be. Ketten utasítottak vissza. De tudja, miért?

- Nem.

- Mert rájöttek. Rájöttek, hogy valami nem stimmel. „Mit akar tőlem egy ilyen bombanő?" Észrevették a csapdát - ezért nem mentek bele. Ettől ők jobbak, mint a többi harmincakárhány?

- Igen.

- Már miért lennének?

- Mert nem mentek el magával.

- De nem a miért számít? Az egyik azért mondott nemet, mert félt, hogy lebukik. Akkor ő erkölcsösebb, mint azok, akik nem féltek? Lehet, hogy aki nem félt, az jobban szereti a feleségét. Lehet, hogy jobb férj, elkötelezettebb. Lehet, hogy a másik fickó legszívesebben a legyet is röptében, de túl beszari ahhoz, hogy meg is tegye.

- Vagyis?

- Vagyis a félelem - nem a szerelem, az esküvői fogadalom vagy a házasság -

az, ami miatt hűséges marad. Szóval melyik fickó a jobb? Mi számít, a szív vagy a tett?

- Nehéz kérdés, Cingle.

- És mi a válasza, ügyész úr?

- Jól mondja. Ügyész vagyok. Minden a tetteken múlik.

- A tetteink határoznak meg minket?

- Jogi értelemben igen.

- Szóval a beszari fickó, aki nem meri bevállalni, tiszta?

- Igen. Nem követte el. A miért mellékes. Senki nem mondta, hogy szerelemből kell megtartania a fogadalmát. A félelem ugyanolyan jó indok.

- Ejha - mondta Cingle. - Hát, én ezzel nem értek egyet.

- Szíve joga. De mit akart kihozni ebből az egészből?

- A lényeg a következő: a HNY találni akar valamit. Bármi áron. És ha a jelenlegi valóság nem kínál semmit - ha a férj még nem lépett félre -, akkor megváltoztatják a valóságot - a férjet valaki hamarosan elcsábítja. Érti már?

- Azt hiszem. Szóval nem csak amiatt kell aggódnom, amit esetleg elkövettem, de amiatt is, amit fogok, vagy amit látszólag fogok.

- Bingó!

- És van valami elképzelése arról, hogy kitől szerezhették a dolgozatban szereplő információkat?

- Még nincs. De még csak most bízott meg azzal, hogy kémkedjem az egykori cégem után. Ki tudja, mit fogok kideríteni? - Felállt. - Segíthetek még valamiben?

- Nem, Cingle, csak ennyit akartam.

- Rendben. Egyébként itt a számla a Jenrette-Marantz ügy miatt. Kinek adjam?

- Nekem - mondta Muse.

Cingle odaadta neki, és rám mosolygott.

- Tetszett, amit a bíróságon csinált, Cope. Jól megadta azoknak a rohadékoknak.

- Maga nélkül nem sikerült volna.

- Nem erről van szó. Sok ügyészt láttam már. Maga az egyik legjobb.

- Köszönöm. De most, hogy így mondja, a maga definíciója szerint mi is, hm, megváltoztattuk a valóságot?

- Nem. Maga az igazat akarta megtudni. Ebben nem volt csapda. Igen, felhasználtam a külsőmet, de nincs abban semmi rossz.

- Egyetértek - mondtam.

- Ejha. Ezt írjuk fel valahová! A tarkómra tettem a kezemet.

- AHNY-nél biztosan hiányolják.

- Azt hallottam, hogy van egy új bombázójuk. Állítólag nagyon jó.

- Biztos vagyok benne, hogy nem ér fel magával.

- Ne legyen benne olyan biztos. Egyébként lehet, hogy elcsábítom tőlük. Jól jönne egy másik bombanő is a csapatban, ráadásul ő más, mint én.

- Milyen értelemben?

- Én szőke vagyok. A HNY új üdvöskéje pedig sötét bőrű.

- Afro-amerikai?

- Nem - mondta Cingle, és a következő pillanatban úgy éreztem, megnyílik alattam a föld, mert így folytatta: - Azt hiszem, indiai.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Felhívtam Raya Singh mobiltelefonját. Cingle Shaker már elment, de Muse még ott volt.

Raya a harmadik csengésre felvette.

- Halló?

- Talán igaza volt - szóltam bele.

- Mr. Copeland?

Az akcentusa olyan hamis volt. Hogy a fenébe dőltem be neki - vagy egy részem egész idő alatt tudta, hogy mire megy ki a játék?

- Szólíts inkább Cope-nak - mondtam.

- Oké, Cope. - A hangja meleg volt. Hallottam rajta az elégedettséget. - Miben volt igazam?

- Honnan tudhatnám, hogy nem te vagy az igazi? Honnan tudhatnám, hogy nem te fogsz mesésen boldoggá tenni? Muse a szemét forgatta. Aztán úgy tett, mintha ledugná a mutatóujját a torkán, és öklendezne. Megpróbáltam aznap estére megbeszélni vele egy randit, de Raya nem ért rá. Nem erőltettem, nehogy gyanút fogjon. Megbeszéltük, hogy másnap délelőtt találkozunk.

Letettem, és Muse-ra néztem. Muse a fejét rázta:

- El ne kezdje!

- Tényleg azt mondta, hogy „mesésen boldoggá"?

- Mondtam, hogy ne kezdje el! Megint megrázta a fejét. Az órámra néztem. 20.30.

- Azt hiszem, jobb, ha hazamegyek.

- Oké.

- És maga?

- Nekem még van egy kis dolgom.

- Késő van, Muse. Menjen haza! Rám se hederített.

- Jenrette és Marantz alaposan rászálltak magára - mondta.

- Tudom kezelni.

- Tudom, hogy tudja. De megdöbbentő, hogy a szülők mire nem képesek a gyerekeikért. Azt akartam mondani, hogy meg tudom érteni, mert nekem is van egy lányom, és bármit megtennék, hogy megvédjem, de nem akartam atyáskodónak hangzani.

- Engem már semmi nem döbbent meg, Muse. De maga is itt dolgozik nap mint nap. Látja, mire képesek az emberek.

- Épp erről beszélek.

- Miről?

- Jenrette és Marantz megtudták, hogy magasabb pozícióra pályázik. Úgy gondolták, hogy ez a gyenge pontj a. Ezért rászálltak magára, és elkövettek mindent, hogy megfélemlítsék. Okos húzás volt. Sokan beadták volna a derekukat. A vád egyébként sem állt túl erős lábakon. Azt gondolták, hogy sikerül rávenniük egy alkura.

- Rosszul gondolták. És?

- És maga szerint akkor feladták? Nem gondolja, hogy másra is rászálltak? Mit gondol, Pierce bíró miért akar találkozni magukkal holnap? Amikor hazaértem, egy e-mail várt Lucytől. Emlékszel, hogy annak idején bizonyos dalokat meghallgattattunk egymással? Nem tudom, hogy ezt ismered-e, de most elküldöm. Azt már nem merem kérni, hogy gondolj rám, miközben hallgatod. De azért remélem. Szeretettel, Lucy.

Letöltöttem a csatolt dalt. Egy ritkán hallott klasszikus volt Bruce Springsteentől, a Back in YourArms. Ültem a számítógép előtt, és hallgattam. Bruce a közönyről énekelt és a megbánásról, arról,amit elhajított és elveszített, de újra vágyott rá, és aztán szívfájdítóan könyörgött, hogy zárja újra a karjába. Elsírtam magam. Ahogy ott ültem egyedül, hallgattam azt a dalt, és közben Lucyre meg arra az éjszakára gondoltam, rájöttem, hogy a feleségem halála óta most sírtam először. Rátöltöttem a dalt az iPodomra, bevittem magammal a hálószobába, és újra meghallgattam. Aztán még egyszer. Nem sokkal később az álom végre rám talált. Másnap reggel Raya a Janice bisztró előtt várt HoHo-Kusban, ami egy kisváros New Jersey északkeleti részén. Senki nem tudja biztosan, hogy a neve Hohokus, Ho Ho Kus vagy HoHoKus. Egyesek szerint az egykor itt élő őslakos indiánok, a magukat Lenni Lenape-nek nevező törzs hívta így ezt a helyet. Egészen 1698-ig itt éltek, amikor is megérkeztek a holland telepesek. Bizonyíték azonban egyik írásmódra sincsen, ezért örök vitatémát szolgáltat azoknak, akiket érdekelnek az efféle dolgok. Raya sötét farmerban és fehér blúzban volt, ami szabadon hagyta a nyakát. Gyilkos összeállítás. A szépsége még most is hatással volt rám, pedig tudtam, hogy miről szól ez az egész. Dühös voltam, amiért átvert, ugyanakkor nem tehettem róla, de vonzódtam hozzá, még ha utáltam is magam érte. Másfelől viszont akármilyen szép és fiatal volt, Lucynek a közelébe sem ért. Örültem, hogy így érzem. Ehhez tartottam magam. Lucyre gondoltam, és bamba vigyor jelent meg az arcomon. Minden gondolatom Lucy körül járt. Megint bele voltam zúgva. Méghozzá fülig.

- Annyira örülök, hogy felhívtál - mondta Raya.

- Én is.

Raya megptiszilta az arcomat. Enyhe levendulaillat csapta meg az orromat. A bisztró hátuljába mentünk az egyik boksz felé. Az egész falat betöltötte egy hatalmas freskó, amelyen életnagyságú emberek ebédeltek. A tulajdonos lánya festette. A festett figurák tekintete mintha követett volna minket. Az utolsó bokszot választottuk, egy hatalmas óra alatt. Az elmúlt négy évben rengetegszer ettem a Janice-ben, de soha nem láttam, hogy az óra helyes időt mutatott volna. Azt gyanítottam, hogy ez a tulaj apró tréfája. Leültünk. Raya rám villantotta a legszebb mosolyát. Lucyre gondoltam. Gondolatban megráztam magam.

- Szóval magándetektív vagy - mondtam.

A finomkodás itt nem vezetett volna semmire. Se időm, se türelmem nem volt hozzá. Folytattam, mielőtt elkezdhetett volna tagadni.

- A newarki Hatékony Nyomozásnak dolgozol. Az indiai étterem nem a munkahelyed. Azonnal rá kellett volna jönnöm, amikor az a nő a bejáratnál, nem tudta, ki vagy.

A mosolya kissé elhalványult, de nem tűnt el. Vállat vont.

- Hogy jött rá? - váltott vissza magázásra.

- Majd később elmondom. Mennyi volt hazugság abból, amit mondott nekem? -vettem én is hivatalosabbra a figurát.

- Igazából nem sok.

- Még mindig azt állítja, hogy nem tudja, ki volt igazából Manolo Santiago?

- Az a rész igaz volt. Gil Perezről magától hallottam először. Erre nem számítottam.

- Hogy ismerkedtek meg igazából? - kérdeztem. Hátradőlt, és karba tette a kezét.

- Maga is tudja, hogy nem vagyok köteles válaszolni. Amit megtudtam, az az ügyvédé, aki felfogadott.

- Ha Jenrette fogadta fel Morton vagy Flairen keresztül, akkor ezen érdemes elgondolkodni. Maga ugyanis utánam nyomozott. Gil Pereznek pedig az égvilágon semmi köze nem volt Jenrette-hez vagy Marantzhoz.

Nem felelt.

- És mivel maga lelkifurdalás nélkül hülyét csinált belőlem, én sem leszek kíméletes. Van egy olyan érzésem, hogy a főnökei nem számítottak rá, hogy lebuktatom. De nekem nem érdekem, hogy beszámoljak erről a HNY-nek. Ha segít, én is segítek, és mindketten jól járunk.

- Az utcán ismerkedtem meg vele, ahogy mondtam.

- De nem véletlenül.

- Nem, nem véletlenül. Az volt a feladatom, hogy közel kerüljek hozzá.

- Miért pont hozzá?

John, a Janice bisztró tulajdonosa - Janice a felesége volt, és egyben a főszakács - jelent meg az asztalunk mellett. Kezet ráztam vele. Megkérdezte, ki ez a gyönyörű hölgy velem. Bemutattam neki. John kezet csókolt Rayának. Összevontam a szemöldököm, mire otthagyott minket.

- Azt állította, hogy vannak információi magáról.

- Nem értem. Gil Perez egyszer csak bement a HNY-hez.

- Nekünk Manolo Santiago volt.

- Oké, szóval Manolo Santiago egyszer csak megjelent, és azt mondta, hogy tud rólam egy-két piszkos dolgot.

- Nem teljesen így történt, Paul.

- Maradjunk inkább a Copeland ügyész úrnál - mondtam. - Ez volt a feladata, nem? Találni valami terhelőt rám nézve. Hogy meghátráljak, nem igaz? Nem válaszolt, de nem is volt rá szükség.

- És semmiféle ügyvéd-ügyfél titoktartásról nincs itt szó, igaz? Ezért válaszol a kérdéseimre. Flair sosem hagyta volna az ügyfeleinek, hogy ilyet csináljanak. Még Mort, az a barom sem ennyire etikátlan. E. J. Jenrette bérelte fel magukat teljesen egyedül.

- Erre nem áll módomban válaszolni. És őszintén szólva nem is vagyok abban a pozícióban, hogy tudhassam. Én kint dolgozom a terepen. Nem találkozom az ügyfelekkel. Nem érdekelt az iroda belső működése, de úgy éreztem, ezzel megerősítette, amit mondtam.

- Szóval Manolo Santiago odament magukhoz - folytattam.

- És azt mondta, tud rólam valamit. És aztán?

- Nem árulta el pontosan, hogy mit tud. Nagyon szűkszavú volt. Pénzt akart, sok pénzt.

- Maga jelentette ezt Jenrette-nek. A lány vállat vont.

- Jenrette pedig hajlandó volt fizetni. És utána?

- Ragaszkodtunk valami bizonyítékhoz. Manolo arról kezdett beszélni, hogy néhány részletet ki kell még derítenie. De most jön a lényeg. Kicsit utánanéztünk, és rájöttünk, hogy nem Manolo Santiago az igazi neve. Viszont azt is tudtuk, hogy valami nagy dolog van a tarsolyában. Valami nagyon nagy.

- Úgymint?

A felszolgáló kihozta az ásványvizeket. Raya ivott egy kortyot.

- Azt mondta, tudja, mi történt valójában azon az éjszakán, amikor négy fiatalt megöltek ben. Azt mondta, bizonyítéka van rá, hogy maga hazudott. Nem szóltam semmit.

- Hogy találta meg magukat? - kérdeztem.

- Mire gondol?

De mire kimondtam, már rá is jöttem.

- Elmentek Oroszországba, hogy kutakodjanak a családom után.

- Én nem.

- Nem, úgy értem, hogy a HNY egyik nyomozója. Tudomást szereztek azokról a régi gyilkosságokról, meg hogy a seriff engem is kihallgatott. És aztán szép sorban kikérdeztek mindenkit, akinek köze volt az ügyhöz. Tudom, hogy még Wayne Steubenshez is elküldtek valakit. És ez azt jelenti, hogy Perezéket is felkeresték, igaz?

- Nem tudom, de logikusnak tűnik.

- Gil így értesült róla. Felkeresték Perezéket. Az anyja, vagy az apja vagy valaki felhívta Gilt, ő pedig látta, hogy ebből pénzt lehet csinálni, és elment magukhoz. Nem mondta el, hogy valójában kicsoda. De ahhoz épp eleget elárult, hogy felkeltse a kíváncsiságukat. Mire a cég kiküldte magát, hogy csábítsa el.

- Nem elcsábítani, csak közel kerülni hozzá.

- Ebbe most ne menjünk bele. Gondolom, bekapta a csalit.

- A férfiak általában bekapják.

Eszembe jutott, amit Cingle mondott. Nem akartam még egyszer lejátszani ugyanazt a párbeszédet.

- És mit mondott magának?

- Gyakorlatilag semmit. Annyit mondott, hogy maga is ott volt aznap éjjel egy lánnyal. Akinek Lucy a neve. Ennyit tudtam meg tőle - amit magának is elmondtam. Egy nappal az után, hogy megismerkedtem vele, felhívtam Manolót a mobilján. York nyomozó vette fel. A többit maga is tudja.

- Szóval Gil próbált bizonyítékot szerezni? Hogy leakaszthassa a nagy lét?

- Igen.

Ezen elgondolkodtam. Felkereste Ira Silversteint. Miért? Ugyan mit mondhatott neki Ira?

- Beszélt Gil a nővéremről?

- Nem.

- Nem mondott valamit saját magáról, Gil Perezről? Vagy bármelyik más áldozatról?

- Semmit. Ahogy mondtam, nagyon szűkszavú volt. De az egyértelműen látszott, hogy valami nagy dologra akadt.

- Aztán egyszer csak megölték. Elmosolyodott.

- Képzelheti, mit gondoltunk. Megjelent a pincér, hogy felvegye a rendelésünket. Én egy salátát kértem, Raya pedig egy sajtburgert.

- Folytassa - mondtam.

- Eljön hozzánk egy férfi, és azt mondja, tud magáról valamit. Egy bizonyos összegért bizonyítékkal is tud szolgálni. Aztán, mielőtt elmondhatná, mit is tud, egyszer csak megölik. - Raya letört egy darab kenyeret, és belemártotta az olívaolajba. - Maga mit gondolt volna? Nem mondtam ki a nyilvánvaló választ.

- Szóval, amikor kiderült, hogy Gil meghalt, a maga feladata megváltozott.

- Igen.

- Hozzám kellett közel kerülnie.

- Igen. Azt gondoltam, hogy a védtelen kalkuttai lány története meg fogja hatni. Olyan típ Lisnak látszott.

- Milyen típusnak? Vállat vont.

- Egyszerűen csak olyannak, nem is tudom. De aztán nem hívott fel, így nekem kellett telefonálni.

- A lakás, ahol Gil lakott.

- Béreltük. Próbálkoztam, hátha elárul valamit.

- És mondtam is néhány dolgot.

- Igen. De nem tudhattuk, hogy igaz-e vagy sem. Igazából senki nem hitte, hogy Manolo Santiago tényleg azonos Gil Perezzel. Arra gondoltunk, hogy valószínűleg egy rokon.

- És maga?

- Én elhittem.

- Elmondtam azt is, hogy Lucy volt a barátnőm.

- Azt már tudtuk. Igazából őt már korábban megtaláltuk.

- Hogyan?

- Úgy, hogy egy nyomozóiroda vagyunk. De Santiago szerint Lucy is hazudott azzal kapcsolatban, ami akkor történt. Ezért arra jutottunk, hogy kerülő úton kell közelítenünk hozzá.

- És elküldték nekik azokat a dolgozatokat.

- Igen.

- Honnan szerezték hozzá az információkat?

- Azt nem tudom.

- Utána pedig már Lonnie Berger feladata volt, hogy megpróbáljon kiszedni belőle valamit.

Erre válaszolnia sem kellett.

- Van még valami? - kérdeztem.

- Nincsen - mondta. - Igazából megkönnyebbültem, hogy rájött. Addig rendben volt, amíg azt hittem, hogy gyilkos. De utána már olyan olcsó trükknek tűnt. Felálltam.

- Lehet, hogy beidézem majd tanúskodni.

- Nem fogok tanúskodni.

- Hányszor hallottam már ezt - feleltem.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Loren Muse a Perez család után nyomozott.

Rögtön az elején felfedezett egy különös dolgot. A bár, ahol Cope találkozott Jorge Perezzel, a Perez család tulajdonában volt. Muse ezt felettébb érdekesnek találta. Annak idején szegény bevándorlóként érkeztek az országba, most meg körülbelül négymillió dollár értékű vagyonuk volt. Persze, ha úgy nézzük, hogy húsz évvel ezelőtt kaptak nagyjából egymilliót, akkor már egyáltalán nem tűnik olyan fantasztikusnak az egész, gondolta Muse.

Épp azon tűnődött, ez vajon mit jelenthet, amikor megcsörrent a telefonja. Felvette a kagylót, és vállával a füléhez szorította.

- Muse.

- Szia, szivi, itt Andrew.

Andrew Barrett volt a laboros srác a John Jay College-ból. Úgy volt, hogy ma délelőtt kimegy arra a területre, ahol egykor a tábor volt, és átnézi a talajt az új radarral.

- Szivi?

- Bocs, túl sokat dolgozom gépekkel - mondta Andrew. - Az emberekhez nem értek annyira.

- Értem. Van valami probléma?

- Hm, végül is nincsen.

Volt valami furcsa a hangjában.

- Kimentetek már a terepre? - kérdezte Muse.

- Viccelsz? Persze, hogy kijöttünk. Amint szóltál, hogy mehet, már ugrottam is. Tegnap éjjel lejöttünk, megszálltunk valami motelban, és ahogy felkelt a nap, munkához láttunk.

- És? - Itt vagyunk ben. Elkezdtük átfésülni a talajt. Az XJR - így hívják a szerkezetet, XJR - az elején kicsit furcsán viselkedett, de aztán sikerült beállítanunk. Ja, magammal hoztam néhány diákot is, remélem, nem bánod. - Felőlem. - Gondoltam, hogy nem fogsz problémát csinálni belőle. Mert hát miért csinálnál? Rendes srácok, örülnek, hogy végre valamit a gyakorlatban is kipróbálhatnak. Biztos emlékszel, milyen az. Végre egy valódi ügy. Egész éjjel a neten lógtak, mindent elolvastak az esetről.

- Andrew? - Bocs, igazad van. Mondtam már, hogy a gépekhez jobban értek, mint az emberekhez. De mégis embereket tanítok, érdekes, nem? - Megköszörülte a torkát. - Szóval tudtad, hogy ez az új radar - az XJR - milyen fantasztikus egy masina?

- Igen.

- Hát, akkor igazad volt. Muse átvette a kagylót a kezébe.

- Azt akarod mondani.?

- Azt akarom mondani, hogy a helyedben villámgyorsan idejönnék. Az orvos szakértő már úton van, de szerintem te is látni akarod. Megszólalt York felügyelő telefonja. Felvette.

- York.

- Hello, Max vagyok a laborból. Max Reynolds volt az ügy laborfelelőse. Ez új dolog volt. Laborfelelős. Minden gyilkossági esethez kijelöltek egy laborfelelőst. York kedvelte a srácot. Okos volt, és nem húzta az időt, mindig csak a legszükségesebb információkat mondta el. Némelyik laboros túl sok tévét néz, és azt hiszi, a hosszú magyarázó monológ kötelező része a munkájának.

- Mi a helyzet, Max?

- Megvan a kárpitvizsgálat eredménye. Amit Manolo Santiago ruháján találtunk.

- Igen?

Az ilyenekről a labor általában írásban küldött jelentést.

- Valami szokatlan?

- Igen.

- Micsoda?

- Az anyag nagyon öreg.

- Na és?

- Ez rendszerint egy rutinvizsgálat. Az autógyártók mind ugyanonnan szerzik be a kárpitokat. Ezért általában egy ötéves intervallumon belül meg tudjuk határozni az életkorát. De néha mázlink van, mert azt a színt csak egy bizonyos modellnél használták, és csak egyetlen évben. Vagy valami ilyesmi. Szóval egy jelentés általában úgy néz ki, hogy gyártmánya Ford, színe szürke, gyártási időpont valamikor 1999 és 2004 között. Vagy valami ehhez hasonló.

- Értem.

- Ez a kárpitszövet azonban régi.

- Lehet, hogy nem is autóból származik. Talán egy régi szőnyegbe csavarták.

- Nekünk is ez volt az első gondolatunk. De aztán jobban utánanéztünk. Autóból származik. De egy legalább harmincöt éves autóból.

- Ejha.

- Ezt a bizonyos kárpitot csak 1968 és 1974 között használták.

- Még valami?

- Német gyártmány - mondta Reynolds.

- Mercedes?

- Nem - felelte. - Nagy valószínűséggel Volkswagen. Lucy úgy döntött, tesz még egy próbát az apjával. Ira éppen festett, amikor megérkezett hozzá. Rebecca nővér is vele volt. Az ápolónő jelentőségteljes pillantást vetett Lucyre, amikor az belépett. Ira háttal ült az ajtónak.

- Ira?

Amikor az apja megfordult, Lucy majdnem hátratántorodott. Ira szörnyen nézett ki. Az arca falfehér volt. Zaklatottan borotválkozhatott, mert szőrcsomók maradtak a nyakán és az arcán. Rendetlen frizurája eddig valahogy mindig jól állt neki. Most nem. Ma a haja úgy nézett ki, mint egy hajléktalané.

- Hogy érzed magad? - kérdezte Lucy.

Rebecca nővér tekintete azt mondta, hogy „én figyelmeztettem".

- Nem túl jól - felelte Ira.

- Min dolgozol?

Lucy odalépett a vászonhoz. Földbe gyökerezett a lába, amikor meglátta, mi van rajta. Fák. Azok a fák, kétség sem férhetett hozzá. A régi tábor. Lucy pontosan tudta, mit ábrázolt a kép. Ira minden részletre pontosan emlékezett. Elképesztő. Lucy tudta, hogy nincsenek róla fényképei, és amik voltak, azok sem ebből a szögből készültek. Ira azonban emlékezett rá. Méghozzá hibátlanul. A festményen éjszaka volt. A hold megvilágította a fák csúcsát. Lucy az apjára nézett. Az apja viszonozta a tekintetét.

- Szeretném, ha magunkra hagyna minket - mondta Lucy az ápolónőnek.

- Nem hiszem, hogy ez jó ötlet. Rebecca nővér úgy gondolta, hogy a beszéd csak tovább rontana az állapotán. Az igazság azonban épp az ellenkezője volt. Valami ott lapult Ira gondolatainak mélyén. Végre-valahára szembe kellett nézniük vele, annyi év után.

- Rebecca?

- Igen,Ira?

- Menjen ki!

Csak ilyen egyszerűen. Nem volt hűvös a hangja, de szívélyes sem. Rebecca lassan felállt, körülményesen megigazította a szoknyáját, és felsóhajtott.

- Ha szüksége van rám, csak szóljon. Rendben, Ira?

Ira nem válaszolt. Rebecca kiment. Az ajtót nem csukta be maga után.

- Betegyek valami zenét? Esetleg egy kis Hendrixet?

- Nem, most ne - rázta meg a fejét Ira.

Becsukta a szemét. Lucy leült mellé, és megfogta a kezét.

- Szeretlek - mondta az apjának.

- Én is szeretlek. Mindennél jobban. Mindig. Örökké. Lucy várt. Ira még mindig nem nyitotta ki a szemét.

- Arra a nyárra gondolsz - mondta Lucy. Ira szeme csukva maradt.

- Amikor Manolo Santiago eljött hozzád. Ira még jobban összeszorította a szemhéját.

- Ira!

- Honnan tudtad?

- Mit?

- Hogy meglátogatott.

- Benne volt a vendégkönyvben.

- De. - Ira végre kinyitotta a szemét. - Nem csak erről van szó, igaz?

- Mire gondolsz?

- Téged is megkeresett?

- Nem.

Ez szemmel láthatóan meglepte. Lucy úgy döntött, hogy másik irányból próbálkozik.

- Emlékszel még Paul Copelandre? - kérdezte.

Ira ismét behunyta a szemét, mintha maga a név is fájdalmat okozott volna neki.

- Természetesen.

- Találkoztam vele - mondta.

Ira szeme tágra nyílt a megdöbbenéstől.

- Micsoda?

- Eljött hozzám.

Irának tátva maradt a szája.

- Valami történik, Ira. Valaki újra elő akarja ráncigálni, ami akkor történt. Ki kell derítenem, hogy miről van szó.

- Nem, nem kell.

- De igen. Segíts nekem, kérlek!

- Miért.? - Ira hangja elcsuklott. - Miért látogatott meg Paul Copeland?

- Mert tudni akarja, mi történt aznap éjjel. - Lucy oldalra billentette a fejét. - Mit mondtál Manolo Santiagónak?

- Semmit! - kiáltotta Ira. - Semmit az égvilágon!

- Jól van, Ira, nyugi. De akkor is tudnom kell.

- Nem, nem kell.

- De miért? Mit mondtál neki, Ira?

- Paul Copeland.

- Tessék?

- Paul Copeland.

- Hallottam elsőre is. Mi van vele?

- Találkozni akarok vele. - Ira tekintete most teljesen tisztának tűnt.

- Rendben.

- Most. Most akarok vele találkozni.

Szemmel láthatóan egyre izgatottabb lett. Lucy lehalkította a hangját.

- Felhívom, jó? Elhozom.

- Nem!

Ira dühödten elfordult, és a festményre meredt. Könnyek gyűltek a szemébe. Kinyújtotta a kezét a fák felé, mintha el akarna tűnni közöttük.

- Ira, mi a baj?

- Egyedül - mondta. - Egyedül akarok beszélni Paul Copelanddel.

- Nem akarod, hogy én is eljöjjek?

A férfi, még mindig a fákat bámulva, megrázta a fejét.

- Neked ezt nem mondhatom el, Luce. El akarom, de képtelen vagyok rá. Paul Copelandnek elmondom. Mondd meg neki, hogy jöjjön el hozzám. De egyedül. Neki majd elmondom, amit meg kell tudnia. És akkor a szellemek talán végleg nyugovóra térnek.

Amikor visszaértem az irodába, újabb meglepetés várt rám.

- Glenda Perez van itt - mondta Jocelyn Durels.

- Kicsoda?

- Ügyvéd. Azt mondta, hogy egy bizonyos Gil Perez nővére. Így már beugrott a neve. Kiléptem az irodám előtti várakozó részbe, és azonnal kiszúrtam. Glenda Perez pontosan ugyanúgy nézett ki, mint a kandallópárkányon lévő fényképeken.

- Ms. Perez?

Felállt, és gépiesen kezet fogott velem.

- Remélem, van rám egy kis ideje.

- Van.

Glenda Perez nem várta meg, hogy mutassam neki az utat. Egyenesen elindult az irodám ajtaja felé. Követtem, majd becsuktam magunk mögött az ajtót. Ki akartam szólni a titkárnőmnek, hogy „Senki ne zavarjon!", de aztán meggondoltam magam. Joce lyn valószínűleg magától is rájött a testbeszédünkből. Mutattam neki, hogy foglaljon helyet. De nem ült le. Én megkerültem az asztalomat, és kényelembe helyeztem magam. Glenda Perez csípőre tette a kezét, és rám nézett.

- Árulja el, Mr. Copeland, élvezi azt, hogy idős embereket fenyeget?

- Először nem élveztem, de ahogy kezdtem belejönni, igen, egy idő után egész mókás.

Leengedte a kezét.

- Maga szerint ez vicces?

- Miért nem ül le, Ms. Perez?

- Maga megfenyegette a szüleimet.

- Nem. Vagyis igen. Az apját. Azt mondtam neki, hogyha nem mondja el nekem az igazat, akkor rászállok a családjára meg a gyerekeire. Ha ezt fenyegetésnek nevezi, akkor igen. Rámosolyogtam. Tagadásra, mentegetőzésre, magyarázkodásra számított. De nem adtam meg neki ezt az örömöt, nem akartam olajat önteni a tűzre. Kinyitotta a száját, aztán becsukta, és leült.

- Hagyjuk az előjátékot - mondtam. - A maga öccse húsz évvel ezelőtt élve hagyta el azt t. Meg kell tudnom, mi történt. Glenda Perez szürke kosztümöt viselt. Hozzá vakítóan fehér harisnyát. Keresztbe rakta a lábát, és igyekezett nyugodtnak látszani. Nem nagyon sikerült neki. Vártam.

- Ez nem igaz. Az öcsémet meggyilkolták a maga nővérével együtt.

- Azt hittem, átugrattuk az előjátékot. Megérintette az ajkát.

- Tényleg rá akar szállni a családomra?

- A nővérem meggyilkolásáról beszélünk. Ha valakinek, magának igazán meg kellene értenie.

- Ezt vehetem igennek?

- Méghozzá egy jókora, nagyon csúnya igennek. Ismét megérintette az ajkát. Nem siettettem.

- Mi lenne, ha feltételes módban beszélgetnénk? Széttártam a karomat.

- Imádom a feltételes módot.

- Tételezzük fel - kezdte Glenda Perez -, hogy az a halott férfi, Manolo Santiago, valóban az öcsém volt. Persze mindezt csak feltételes módban.

- Rendben, tételezzük fel. És aztán?

- Maga szerint mit jelentene ez a családomnak?

- Hogy hazudtak nekem.

- Nem csak magának. Hátradőltem.

- Hanem kinek még?

- Mindenkinek.

Ismét az ajkával kezdett babrálni.

- Maga is tudja, hogy a négy áldozat családja kártérítési pert indított. Milliókat kaptunk érte. Ez pedig azt jelentené, hogy jogtalanul, nem igaz? Persze továbbra is szigorúan feltételes módban.

Nem szóltam semmit.

- Azt a pénzt befektettük, abból fedeztük az egyetemi tandíjamat meg az öcsém ellátását. Ha nem lett volna, Tomás már nem élne, vagy valami otthonban tengődne. Érti?

- Értem.

- És ha feltesszük, hogy Gil élt, mi pedig egész idő alatt tudtuk, akkor ez mind hazugságra épült volna. Kártérítésre, bírságra számíthatnánk. Ráadásul a rendőrség egy négyes gyilkosság ügyében nyomozott. Abból indultak ki, hogy mind a négy fiatal meghalt. De ha Gil túlélte, akkor megvádolhatnak minket a nyomozás akadályozásával is. Érti?

Egymásra néztünk. Most rajta volt a várakozás sora.

- Van egy másik probléma is ezzel a feltételezéssel - mondtam.

- Micsoda?

- Négy ember bemegy be. Egy jön ki élve. De titokban tartja, hogy életben maradt. Ez alapján jogos a következtetés, hogy ő ölte meg a másik hármat. Ajakérintés.

- Megéltem, hogy erre gondol.

- De?

- De nem ő ölte meg őket.

- A szavát adja rá?

- Számít az?

- Hogyne számítana.

- Ha az öcsém ölte meg őket, ennek akkor is vége, nem? Meghalt. Nem hozhatja már vissza, és nem állíthatja bíróság elé.

- Ebben igaza van.

- Köszönöm.

- Az öccse ölte meg a nővéremet?

- Nem.

- Akkor kicsoda? Glenda Perez felállt.

- Hosszú ideig nem tudtam róla. Persze csak feltételesen. Nem tudtam, hogy az öcsém életben van.

- És a szülei?

- Az ő nevükben nem nyilatkozhatok.

- Meg kell tudnom.

- Hogy ki ölte meg a nővérét. Felfogtam.

- És akkor?

- Még egy dolgot elárulok magának. És azzal végeztünk. De csak egy feltétellel.

- Mi az?

- Hogy az egész örökké feltételes mód marad. Hogy nem mondja többé a hatóságoknak azt, hogy Manolo Santiago az öcsém. És megígéri, hogy békén hagyja a szüleimet.

- Ezt nem ígérhetem meg.

- Akkor viszont nem mondhatom el, amit a nővéréről tudok. Csend. Patthelyzet. Glenda Perez felállt.

- Maga ügyvéd - mondtam. - Azt hiszi, nem tudom elérni, hogy kizárják a.

- Elég volt a fenyegetőzésből, Mr. Copeland. Elhallgattam.

- Tudok valamit arról, hogy mi történt a nővérével aznap éjjel. Ha maga is tudni akarja, akkor el kell fogadnia a feltételeimet.

- Megelégszik a becsületszavammal?

- Nem. Írásba kell adnia.

- Most viccel.

Glenda Perez benyúlt az egyik zsebébe, és előhúzott belőle egy összehajtott papírlapot. Gyakorlatilag egy titoktartási megállapodás volt. Kijelentettem benne, hogy soha többé nem állítom Manolo Santiagóról, hogy Gil Perez, és soha nem fogom perbe emiatt a szüleit.

- Ugye, tudja, hogy ez jogilag meglehetősen aggályos? - kérdeztem. Vállat vont.

- Ez a legjobb, amit össze tudtam hozni.

- Nem fogok beszélni róla - mondtam -, csak ha feltétlenül szükséges. Nem áll érdekemben bántani a családját. Nem mondom többet se Yorknak, se másnak, hogy Manolo Santiago a maga öccse. Megígérem, hogy mindent elkövetek. De maga is tudja, hogy ez a maximum. Glenda Perez néhány másodpercig habozott, majd összehajtotta a papírlapot, visszagyűrte a zsebébe, és elindult az ajtó felé. Rátette a kezét a kilincsre, majd visszafordult.

- Még mindig feltételes módban beszélünk? - kérdezte.

- Természetesen.

- Ha az öcsém élve jött ki abból ből, akkor nem volt egyedül. Kővé dermedtem. Képtelen voltam megmozdulni. Képtelen voltam megszólalni. Próbáltam mondani valamit, de egy hang sem jött ki a számon. Glenda Perez szemébe néztem. Állta a tekintetemet. Bólintott, és láttam, hogy nedves a szeme. Megfordult, és lenyomta a kilincset.

- Ne szórakozzon velem, Glenda!

- Nem szórakozom, Paul. Ez minden, amit tudok. Az öcsém nem halt meg aznap éjjel. És a maga nővére sem.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Már kezdett sötétedni, amikor Loren Muse megérkezett a régi táborhoz. A táblán az állt, hogy Charmaine-tavi Lakópark. A terület hatalmas volt. Átnyúlt egészen a New Jersey-t és Pennsylvaniát elválasztó Delaware-folyó túloldalára. A tó és a lakóépületek többsége a pennsylvaniai oldalon voltak, a New Jersey-i részt szinte teljes egészében erdő bontotta. Muse utálta t. Szeretett sportolni, de ki nem állhatta a „természet lágy ölét". Utálta a bogarakat, a horgászást, a patakban gázolást, a kirándulást, a koszt, a búcsúkat, a körhintákat, és egyáltalán mindent, ami „vidéki". Megállt a kocsival a kis portásfülke mellett, és felvillantotta az igazolványát. Arra számított, hogy a sorompó felemelkedik. Nem így történt. A portás, vagy inkább biztonsági őr - egy felfújt izomzatú testépítő - elvette az igazolványát, bevitte magával a kis házikójába, és nekiállt telefonálni.

- Hé, sietek!

- Hátrább az agarakkal!

- Hátrább a, mi.?

Muse úgy érezte, mindjárt felrobban. A távolban fényszórók világítottak. Parkoló rendőrautókra tippelt. Valószínűleg ötven mérföldes körzetből minden zsaru itt akart lenni. A biztonsági őr lerakta a telefont. Ült a kis fülkéjében, nem jött vissza az autóhoz.

- Hé - kiáltotta Muse. A fickó nem válaszolt.

- Hé, haver, magához beszélek. Az őr lassan felé fordította a fejét. A francba, gondolta Muse. Fiatal és férfi. A legrosszabb párosítás. Az idősebb biztonsági őrök általában jó szándékú, nyugdíjas fickók, akik azért vállalták el a munkát, mert unatkoznak. A nők általában gyereküket egyedül nevelő anyukák, akik így akarnak pluszjövedelemhez jutni. De egy ereje teljében lévő férfi? Tízből hét a legveszélyesebb fajtába tartozott, az izomagyú önjelölt rendőr kategóriába, aki valami miatt nem tudott bejutni a hivatásosok közé. Márpedig ha egy izmos fiatalember rendőr akar lenni, és mégsem veszik fel, annak általában megvan az oka. És ugyan mi lehetne édesebb érzés egy ilyen értéktelen senkinek annál, mint hogy megvárakoztathat egy főnyomozót, aki ráadásul nő?

- Elnézést? - próbálkozott újra Muse egy árnyalatnyival kedvesebben.

- Még nem mehet be - mondta a fickó.

- Miért nem?

- Várnia kell.

- Mire?

- Lowell seriffre.

- Lóval seriffre??

- Lowell. Azt mondta, senkit ne engedjek be a jóváhagyása nélkül. Muse kezdte elveszíteni a türelmét.

- Essex megye főnyomozója vagyok - mondta Muse.

- És? - vigyorodott el gúnyosan az őr. - Ez itt mióta Essex megye?

- Az embereim odabent vannak. Be kell mennem.

- Hé, hátrább az agarakkal!

- Ez nagyon jó.

- Micsoda?

- Ez a hátrább az agarakkal. Elsőre is feltűnt, de így, másodszor még viccesebb. Kölcsönvehetem majd? Még jól jöhet, ha valakinek jól oda akarok mondani. A jogdíjakat majd megbeszéljük. A fickó fogott egy újságot, és tüntetően elkezdett olvasni. Muse eljátszott az ötlettel, hogy rátapos a gázra, és áttöri a vékony sorompót.

- Fegyvere van? - kérdezte Muse. Az őr lerakta az újságot.

- Tessék?

- Fegyver. Van magánál? Tudja, amivel lőni szoktak.

- Fogja már be!

- Nekem van. Tudja, mit? Ha beenged, megengedem, hogy hozzáérjen.

Erre már nem is válaszolt. Úgyse engedném meg neki, gondolta Muse. Inkább agyonlövöm vele. A biztonsági őr szótlanul meredt rá. Muse megvakarta az arcát, és a középső ujjával közben, mintegy véletlenszerűen, a fickóra mutatott.

- Most szívózik velem?

- Hé - tette vissza a kezét Muse a kormányra. - Hátrább az agarakkal! Ez ostobaság volt. Muse is tudta, de képtelen volt uralkodni magán. Tele volt adrenalinnal. Alig várta már, hogy megtudja, mit talált Andrew Barrett. A fényszórók mennyiségéből ítélve valami nagyot. PéldáLil egy holttestet. Eltelt két perc. Muse már éppen azon volt, hogy előveszi a pisztolyát, és ledugja az őr torkán, amikor meglátta, hogy egy egyenruhás férfi közeledik a kocsijához. Széles karimájú kalapot és seriff-jelvényt viselt. A kitűzőjén az állt, hogy LOWELL.

- Segíthetek, kisasszony?

- Kisasszony? Nem mondta meg, hogy ki vagyok?

- Öö, nem, elnézést, csak annyit.

- Loren Muse vagyok, Essex megye főnyomozója. - Muse a portásfülke felé mutatott. - Annál a pöcsnél ott van az igazolványom.

- Hé, minek nevezett? Lowell seriff felsóhajtott, és megtörölte az orrát egy zsebkendővel. Hatalmas, duzzadt orra volt. De ilyen volt az összes többi vonása is - nagy és petyhüdt, mintha valaki rajzolt volna róla egy karikatúrát, aztán kitette volna a napra olvadni. Zsebkendőt tartó kezével az őr felé intett.

- Nyugi, Sandy.

- Sandy? - ismételte Muse. A kis bódé felé nézett. Ez nem női név? Lowell seriff megrovóan nézett rá hatalmas orra mögül. Muse nem hibáztatta érte.

- Sandy, add ide nekem a kishölgy igazolványát! Agarak, kisasszony, most meg kishölgy. Muse-nak egyre nagyobb erőfeszítésébe telt, hogy ne kapjon dührohamot. Itt volt alig kétórányira Newarktól, de ennyi erővel akár Alaszkában is lehetett volna. Sandy átadta Lowellnek az igazolványt. Lowell olyan erővel dörgölte meg az orrát, hogy Muse attól félt leesik a férfi arcáról. Megnézte az igazolványt, felsóhajtott, és azt mondta:

- Mondhattad volna, hogy ki az, Sandy.

- De maga mondta, hogy senkit ne engedjek be a jóváhagyása nélkül.

- Igen, és ha mondtad volna a telefonban, hogy ki az, akkor engedélyeztem volna.

- De.

- Nézzék, fiúk - szakította félbe őket Muse. - Mi lenne, ha ezt a következő cserkésztalálkozón beszélnék meg? Nekem be kell mennem.

- Álljon félre a kocsival - mondta Lowell ugyanolyan nyugodt hangon. - Kicsit odébb van, bent a fák között. Majd én odavezetem. Lowell intett a fejével Sandynek. Sandy megnyomott egy gombot, mire a sorompó felemelkedett. Muse ismét megvakarta az arcát a középső ujjával, ahogy behajtott. Sandy tehetetlenül dühöngött, ami némi elégtétellel töltötte el Muse-t. Leparkolta az autót. Lowell odalépett hozzá. Két zseblámpa volt a kezében, az egyiket Muse felé nyújtotta. Muse alig látott már a türelmetlenségtől. Bekapcsolta a lámpát, és azt mondta:

- Oké, és most, merre?

- Maga aztán igazán kedves az emberekkel - mondta a seriff.

- Kösz, seriff.

- Jobbra. Jöjjön utánam! Muse egy teljesen átlagos, kőből épült társasházban lakott, de még neki is feltűnt, hogy ez a biztonsági őrrel védett lakópark mennyire átlagos. A házak úgy néztek ki, mintha az építész rusztikus stílusúra akarta volna csinálni őket, de teljesen elhibázta volna. Fából készült erdei viskóknak igyekeztek álcázni a házakat, ami több mint röhejes volt háromszintes lakóépületek esetén. Lowell ráfordult egy erdei ösvényre.

- Sandy magának is azt mondta, hogy hátrább az agarakkal? - kérdezte Lowell.

- Igen.

- Ne vegye sértésnek. Mindenkinek ezt mondja.

- Fantáziadús fickó.

Muse hét rendőrautót és három egyéb kocsit számolt össze. Mindnek égett a fényszórója. Fogalma sem volt, mi szükség van erre. A lakók, néhány idősebb, illetve fiatalabb család, odagyűlt a fényszórók fényére, és árgus szemekkel figyelte a nagy semmit.

- Messze van még? - kérdezte Muse.

- Úgy másfél mérföld. Akar egy kis túravezetést is?

- Egy kis mit?

- Túravezetést. Ha érdekli, útközben megmutatom, húsz évvel ezelőtt hol találták meg a holttesteket.

- Magáé volt az ügy?

- Részben - felelte a férfi.

- Az mit jelent?

- Hogy én is foglalkoztam vele, de csak viszonylag apró, érdektelen részleteivel. Mondjuk úgy, hogy a margó margóján mozogtam. Muse kérdő tekintettel nézett rá. Lowell mintha elmosolyodott volna, de nehezen lehetett megállapítani nála.

- Nem rossz egy kiscserkésztől, nem igaz?

- Le vagyok nyűgözve.

- Lehetne egy hangyányit kedvesebb is velem.

- Miért is?

- Először is azért, mert kiküldött egy csapatot az én területemre anélkül, hogy szólt volna róla. Másodszor meg azért, mert itt én vagyok a főnök. Maga itt csak vendég, és szívességet teszek, hogy beengedem.

- Ugye nem akarja eljátszani velem ezt az illetékességi játékot?

- Nem - felelte Lowell. - Csak szeretek keménynek tűnni. Milyen volt?

- Hát. Folytathatjuk a túrát?

- Persze.

Az ösvény egyre keskenyebb lett, majd eltűnt. Fák és sziklatömbök között haladtak tovább. Muse t nem szerette, de a mozgást igen. A cipője pedig -Flair Hickory bekaphatja - bírta a strapát.

- Álljon meg - mondta Lowell.

A nap már majdnem teljesen lenyvigodott. Lowell hosszú árnyéka a fák közé veszett. Levette a kalapját, és megint megtörölte az orrát.

- A Billingham gyereket itt találták meg. Doug Billingham.

A fák mintha csak válaszolni akartak volna. A szél egy régi nótát dúdolt. Muse lenézett a földre. Billingham tényleg gyerek volt még. Tizenhét éves. Nyolc késszúrást találtak rajta. Szembeszállt a támadójával. Muse Lowellre nézett. A férfi lehajtotta a fejét, a szeme csukva volt.

Muse-nak hirtelen eszébe jutott valami - valami az aktából. Lowell. Ez a név. - Margó? A nagy francokat - mondta. - Maga vezette a nyomozást. Lowell nem válaszolt.

- Nem értem. Miért nem mondta meg egyből?

- Miért nem szólt, hogy ismét megnyitotta az ügyemet? - vont vállat a seriff.

- Mert igazából nem. Vagyis, nem gondoltuk, hogy találunk bármit is.

- Szóval az emberei csak kijöttek gyakorolni - mondta. - Micsoda mázli! Muse-nak egyre kevésbé tetszett ez a beszélgetés.

- Milyen messze vagyunk attól a helytől, ahol Margót Greent megtalálták? - kérdezte Muse.

- Egy félmérföldnyire délre.

- Először őt találták meg, igaz?

- Igen, a lányt. Ahol bejöttünk be, ahol most a házak vannak, valamikor ott voltak a lányok faházai. A fiúk része attól délre volt. A Green lányt ott találták meg.

- Mennyi idő telt el a két holttest megtalálása között?

- Harminchat óra.

- Hosszú idő.

- Nagy területet kellett átfésülni.

- Akkor is. A holttest itt hevert?

- Nem. Néhány centivel a föld alatt. Először valószínűleg ezért nem vették észre. Tudja, hogy van ez ilyenkor. Mindenki hallja, hogy eltűntek a gyerekek, és segítőkész állampolgárok akarnak lenni, kijönnek segíteni a keresésben. Simán elmentek fölötte. Észre sem vették, hogy ott volt. Muse lenézett a földre. Csak egy jelöletlen kereszt volt a földbe szúrva, mint amilyet a végzetes autóbalesetek helyszínén szoktak felállítani. De a kereszt régi volt már, nem is állt egyenesen. Még egy kép se volt Billinghamről. Se emléktárgyak, se virágok, se plüssállatok. Csak egy viharvert kereszt. Egyedül közepén. Muse megborzongott.

- A gyilkos - valószínűleg maga is tudja - egy Wayne Steubens nevű gyerek volt. Az egyik táborfelügyelő, mint később kiderült. Sok elmélet van azzal kapcsolatban, hogy mi is történt itt aznap éjszaka, de abban mindenki egyetérteni látszik, hogy Steubens előbb az eltűntekkel - Perezzel és Copelanddel - végzett. Elásta őket. Dou-glas Billinghamnek is elkezdte ásni a sírt, de amikor Margót Greent megtalálták, abbahagyta. A nagyokos pszichiáterek szerint a hullák eltemetését élvezte a legjobban. Tudta, hogy Steubens az összes áldozatát elásta? Azokat is, akiket más államokban ölt meg.

- Igen, tudtam.

- És azt tudta, hogy ketten még éltek, amikor elásta őket? Muse ezt is tudta.

- Wayne Steubenst is kihallgatta? - kérdezte.

- Minden egyes táborlakót kihallgattunk - mondta a seriff lassan. Muse fejében megszólalt egy vészcsengő. Lowell folytatta.

- És igen, a Steubens gyerektől már akkor is kirázott a hideg - vagy legalábbis így emlékszem rá. De lehet, hogy ezt csak utólag magyaráztam bele. Ki tudja? De semmi nem szólt Steubens ellen. Senki ellen nem szólt semmi. Ráadásul Steubensék gazdagok voltak. A szülei ügyvédet fogadtak. A tábor persze azonnal feloszlott. Az összes gyerek hazament. Steubens a következő félévet Európában töltötte. Ha jól emlékszem, talán Svájcban. Muse még mindig a keresztet nézte.

- Továbbmehetünk?

Muse bólintott. Folytatták az utat.

- És mondja csak, mióta főnyomozó?

- Néhány hónapj a.

- Azelőtt mit csinált?

- Három évig a gyilkosságiaknál voltam. Lowell ismét megtörölte hatalmas orrát.

- Sosem lesz könnyebb, igaz?

A kérdés költőinek tűnt, ezért Muse csak ment tovább.

- Nem maga a gyilkosság - folytatta a férfi. - Még csak nem is a halottak miatt. Ők elmentek. Nincs mit tenni. De a visszhang, az itt marad. A fák között. Vannak, akik azt gondolják, hogy a visszhang sosem tűnik el. Nem hülyeség, ha belegondol. Itt van például ez a Billingham gyerek. Biztos vagyok benne, hogy kiabált. Az visszhangot vert, és azóta is itt pattog egyik fáról a másikra. Minden egyes pattanással kisebb, halkabb lesz, de sosem tűnik el teljesen. Mintha egy része még mindig kiabálna. Egy gyilkosság ugyanígy visszhangzik.

Muse a talajt figyelte a lába előtt.

- Találkozott már valakivel az áldozatok családtagjai közül?

- Ami azt illeti, az egyik a közvetlen főnököm - felelte Muse.

- Paul Copeland - mondta Lowell.

- Emlékszik rá?

- Mint már mondtam, mindenkit kihallgattunk a táborban. Muse fejében ismét megszólalt a vészcsengő.

- Ő állította rá az ügyre? - kérdezte Lowell. Muse nem felelt.

- A gyilkosság igazságtalan dolog - folytatta. - Mintha valaki beleavatkozott volna Isten tervébe. Isten felállított egy sorrendet, de a gyilkos azt felborította. Ha megoldjuk az ügyet, az persze javít valamit a helyzeten. De olyan ez, mint egy összegyűrt sztaniolpapír. Ha megtaláljuk a gyilkost, az olyan, mintha újra kisimítanánk, de a család számára sosem lesz ugyanolyan, mint azelőtt.

- Sztaniolpapír? Lowell vállat vont.

- Magában egy filozófus veszett el, seriff.

- Nézzen néha bele a főnöke szemébe. Akármi is történt itt aznap éjjel, az még mindig ott van a tekintetében. Még mindig ott visszhangzik, igaz?

- Nem tudom - felelte Muse.

- És nem vagyok benne biztos, hogy magának itt kellene-e lennie.

- Miért nem?

- Mert annak idején a maga főnökét is kihallgattam. Muse megállt.

- Azt akarja mondani, hogy összeférhetetlenségről van szó?

- Igen, pontosan ezt akarom mondani.

- Paul Copeland gyanúsított volt?

- Ez az ügy még mindig nincs lezárva. És akármit is csinál maga, ez még mindig az én ügyem. Tehát erre a kérdésre nem válaszolok. De hadd mondjak valamit. A főnöke hazudott a történtekkel kapcsolatban.

- Ő volt ügyeletben. Nem tudta, hogy ilyen komoly a dolog.

- Ez nem mentség. - De később tisztázták a vádak alól, nem? Lowell nem válaszolt. - Olvastam az ügy aktáit - mondta Muse. - Elhagyta az őrhelyét, és nem látta el az ügyeletesi teendőit. Maga beszélt itt az elmúlásról. De mi van azzal a bűntudattal, amit ő érez emiatt? Hiányzik neki a nővére. De a bűntudat még jobban emészti.

- Érdekes, hogy ezt mondja.

- Miért?

- Hogy a bűntudat emészti - mondta Lowell.

- Ugyan miféle bűntudat? Muse szó nélkül ment tovább mellette.

- Különös, nem gondolja?

- Micsoda? - kérdezte Muse.

- Hogy pont aznap éjjel hagyta ott az őrhelyét. Gondoljon csak bele! Okos, megbízható srác. Mindenki azt mondta róla. És hirtelen, pont azon az éjjelen, amikor néhány táborlakó kiszökik, pont akkor, amikor Wayne Steubens gyilkosságot akar elkövetni, Paul Copeland elhagyja az őrhelyét.

Muse nem szólt semmit.

- Tudja, fiatal kollégám, ezt mindig is nagyon különös véletlennek találtam. Lowell elmosolyodott, és előrenézett.

- Na, gyerünk - mondta. - Kezd teljesen besötétedni, maga pedig látni akarja, mit talált a barátja.

Miután Glenda Perez elment, nem sírtam, de nagyon közel álltam hozzá. Egyedül ültem az irodámban, és magam sem tudtam, mit érezzék, mit gondoljak. Egész testemben remegtem. Lenéztem a kezemre. Képtelen voltam egyenesen tartani. Úgy éreztem magam, mint aki nem tudja eldönteni, hogy ébren van-e vagy álmodik. Megcsíptem magam. Nem álmodtam. Camille életben volt. A nővérem élve hagyta el azt t. Akárcsak Gil Perez. Felhívtam Lucyt a mobilján.

- Hello - szólt bele.

- Nem fogod elhinni, mit mondott Gil Perez nővére néhány perccel ezelőtt.

- Mit? Elmondtam neki. Amikor ahhoz a részhez értem, hogy Camille nem halt meg aznap éjjel, Lucynek elakadt a szava.

- Hiszel neki? - kérdezte.

- Camille-lal kapcsolatban?

- Igen.

- Miért mondana ilyet, ha nem lenne igaz? Lucy erre nem felelt.

- Szerinted hazudik? De hát mi oka lenne rá?

- Nem tudom, Paul. De annyi mindent nem tudunk még.

- Ezt értem. De gondold csak végig! Glenda Pereznek semmi oka nincs rá, hogy hazudjon nekem ezzel kapcsolatban.

Csend.

- Mi az, Lucy?

- Szerinted ez nem különös? Ha a nővéred életben van, hol a pokolban van,

miért nem jelentkezett egyszer sem?

- Nem tudom.

- És most mi a terved?

Próbáltam összeszedni a gondolataimat. Jó kérdés. És most meire? Mi legyen a következő lépés?

- Beszéltem újra apámmal - mondta Lucy.

- És?

- Emlékszik valamire azzal az éj szakával kapcsolatban.

- Mire?

- Nekem nem mondja el. Csak veled hajlandó beszélni róla.

- Velem?

- Igen. Ira azt mondta, hogy látni akar.

- Most?

- Ha jó neked.

- Jó. Beugorjak érted? Lucy habozott.

- Mi az?

- Ira azt mondta, hogy egyedül akar veled találkozni. Hogy előttem nem fog beszélni.

- Oké.

Újabb habozás.

- Paul?

- Igen?

- Akkor is ugorj be értem. Majd a kocsiban megvárlak.

York és Dillon gyilkossági nyomozók a „tech-szobában" ültek, és pizzát ettek. A „tech-szoba" valójában egy tárgyaló volt, ahová begurították néhány tévét, videót meg efféle dolgokat. Belépett Max Reynolds.

- Mi a helyzet, fiúk?

- Szörnyű ez a pizza - mondta Dillon.

- Sajnálattal hallom.

- New Yorkban vagyunk, az Isten szerelmére! A Nagy Almában. A pizza hazájában. Ennek meg olyan íze van, mint egy rakás szarnak. Reynolds bekapcsolta az egyik tévét.

- Őszintén sajnálom, hogy a pizza minősége nem üti meg az általad elvárt szintet.

- Szerinted túlzok? - fordult Dillon Yorkhoz. - Csak én érzem úgy, hogy olyan íze van, mint egy rakás macskahányásnak?

- Ez már a harmadik szeleted - felelte York.

- És valószínűleg az Litolsó. Csak, hogy lásd, komolyan beszélek. York Max Reynolds felé fordult.

- Mit hoztál nekünk?

- Azt hiszem, megtaláltam az emberünket. Vagy legalábbis a kocsiját. Dillon harapott még egyet a pizzájából.

- Sok a duma, lássuk az anyagot!

- Van egy élelmiszerbolt két háztömbnyire attól a helytől, ahol megtaláltuk a holttestet - kezdte Reynolds. - A tulajnak sok gondja akadt a tolvajokkal, akik az utcára kirakott áruját dézsmálták, ezért felszereltetett egy utcára néző biztonsági kamerát.

- Koreai? - kérdezte Dillon.

- Tessék?

- A bolt tulajdonosa. Koreai, igaz?

- Nem tLidom. De miért érdekes?

- Száz az egyhez, hogy koreai. Felszerel egy kamerát, mert valami seggfej lopja a narancsait. Aztán elkezd sipítozni, hogy azért fizeti az adót, hogy csináljunk valamit. Mintha a rendőrségnek más dolga sem lenne, mint az ő szaros felvételeit nézegetni, hogy elkapjon egy csövest húsz cent értékű banánnal. Közben meg lefogadom, hogy legalább tíz alkalmazottja van feketén. Dillon elhallgatott. York Max Reynoldsra nézett.

- Folytasd! - A kamera tehát folyamatosan veszi az utca egy részét. Ezért nekiálltunk átnézni a felvételeket, hogy találunk-e harminc évnél idősebb kocsit a kérdéses időben. És ezt nézzétek!

A szalag már oda volt tekerve. Egy régi Volkswagen bogár húzott el a bolt előtt. Reynolds kimerevítette a képet.

- Ez lenne a mi autónk? - kérdezte York.

- Egy 1971-es Volkswagen bogár. Az egyik szakértőnk az első felfüggesztésből és a csomagtartóból meg tudta állapítani. De ami még fontosabb, ennek a típusnak a kárpitja pontosan megegyezik azzal, amit Mr. Santiago ruháján találtunk.

- A mindenit - mondta Dillon.

- El lehet olvasni a rendszámtábláját? - kérdezte York.

- Nem. Csak oldalról látjuk. Még az államjelzés sem látszik.

- De hány ilyen sárga Volkswagen lehet az utakon? Kezdjük a New York-i nyilvántartásokkal, aztán jöhet New Jersey meg Connecticut.

Dillon tele szájjal bólogatott.

- Valamit csak találunk - motyogta. York visszafordult Reynoldshoz.

- Még valami?

- Dillonnak igaza volt, a minőség nem túl jó. De ha ezt felnagyítjuk - mondta, és megnyomott egy gombot, mire az autó képe betöltötte az egész képernyőt -, akkor halványan látni lehet a sofőrt.

Dillon hunyorogva nézte.

- Úgy néz ki, mint Jerry Garcia.

- Hosszú ősz haj, hosszú ősz szakáll - helyeselt Reynolds.

- Ennyi?

- Ennyi.

- Essünk neki az autó-nyilvántartásoknak! - mondta York Dillonnak. - Nem sok ilyen kocsi lehet a környéken.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Lowell seriff vádja ott visszhangzott csendjében. Lowellnek megvolt a magához való esze, és meg volt róla győződve, hogy Paul Copeland hazudott a gyilkosságokkal kapcsolatban.

Valóban hazudott? És ha igen, volt ennek bármi jelentősége? Muse elgondolkodott ezen. Kétségkívül kedvelte Cope-ot. Jó főnök volt, és kiváló ügyész. De Lowell szavai visszarántották a földre. Emlékeztette magát arra, amit amúgy is tudott: ez egy gyilkossági ügy. Olyan, mint bármelyik másik. Vezet, ahová vezet, akkor is, ha a főnöke a végállomás. Senkivel nem tehetünk kivételt. Néhány perc múlva zajt hallottak a bokrok mögül. Muse meglátta Andrew Barrettet. Barrett hórihorgas, hosszú kezű és lábú figura volt szögletes mozgással. Egy babakocsira emlékeztető tárgyat vonszolt maga után. Az XJR. Muse odakiáltott neki. Barrett felnézett, látszott rajta, nem örül, hogy megzavarták, de amikor meglátta, hogy ki az, felderült az arca.

- Hello, Muse!

- Andrew.

- Óh, örülök, hogy látlak.

- Ja, én is - mondta Muse. - Te mit csinálsz?

- Hogyhogy mit csinálok? - Lerakta a szerkezetet. Három fiatal volt mellette John Jay feliratú melegítőben. Egyetemisták. - Sírokat keresek.

- Azt hittem, találtál valamit.

- Igen. Kábé száz méterre innen. De úgy tudom, hogy két hulla hiányzik, ezért arra gondoltam, miért csücsüljek a babérjaimon, ha érted, mit akarok mondani.

Muse nyelt egyet.

- Találtál egy hullát?

Barrett arca csak úgy ragyogott az izgatottságtól.

- Tudod, Muse, ez a gép! Egyszerűen elképesztő! Persze szerencsénk is volt. Jó ideje nem eshetett már errefelé, igaz, seriff?

- Igaz, volt már vagy három hete is - felelte Lowell.

- Ez sokat segít. Száraz talaj. Tudod, hogy működik egy ilyen talajradar? 800 MHz a frekvenciája. Ez azt jelenti, hogy csak százhúsz centi mélyen tud vizsgálódni - de az micsoda százhúsz centi! A legtöbb gyilkos ugyanis nem ás mélyebbre százhúsz centinél. Annyival is jobb a többi szerkezetnél, hogy azok nem tudnak különbséget tenni mondjuk egy vascső vagy egy gyökér és egy csont között. Az XJR azonban sokkal tisztább képet ad, sőt van benne egy új, háromdimenziós.

- Barrett?

- Tessék?

- Úgy nézek ki, mint akit egy hangyányit is érdekel, hogyan működik a te kis játékszered?

Barrett feljebb tolta a szemüvegét.

- Hát.

- Engem csak az érdekel, hogy működik-e. Szóval kérlek, mondd el, hogy mit találtál, mielőtt lelövök valakit!

- Csontokat, Muse - felelte mosolyogva.

- Csontokat találtam.

- Emberi csontokat?

- Egyértelműen. Az igazat megvallva a koponyát találtuk meg először. Akkor abbahagytuk az ásást. Hagytuk, hogy a profik csinálják a többit.

- Mennyi idősek?

- Mik, a csontok?

- Nem, Barrett, ezek a tölgyfák!? Igen, a csontok.

- Honnan a pokolból tudjam? A halottkém majd megmondja. Már ott van. Muse faképnél hagyta. Lowell követte. Nagy, állványra szerelt reflektorokat látott maga előtt, mintha csak valami forgatási helyszínen volna. Tudta, hogy sok ásatáson még nappal is nagy fényerejű lámpákkal dolgoznak. Egy helyszínelő egyszer elárulta neki, hogy az erős fény segít megkülönböztetni a kacatokat az aranytól: „Reflektor nélkül könnyen úgy járhat az ember, mint amikor egy sötét bárban ismerkedik. Hazavisz valakit, aztán reggel már legszívesebben leharapná a karját." Lowell egy csinos nőre mutatott, aki gumikesztyűt viselt a kezén. Muse egy újabb egyetemistának nézte - a nő nem lehetett idősebb harmincnál. Hosszú, szénfekete haja volt, amit hátul összefogva hordott. Úgy nézett ki, mint egy flamengó táncos.

- Az ott Dr. O'Neill - mondta Lowell.

- Ő a halottkém?

- Igen. Tudja, hogy nálunk ez egy nagyon fontos pozíció?

- Csak nem azt akarja mondani, hogy még választásokat is kiírnak rá?

- Mondanék erre valami szellemeset, de maguk városiak nem mindig értik a viccet - felelte Lowell. Ahogy Muse közelebb ért, látnia kellett, hogy a „csinos" szó nem igazán adja vissza a látványt. Tara O'Neill egy első osztályú bombanő volt. Muse látta, hogy a jelenléte rendesen elvonja a többiek figyelmét a munkáról. Egy bűntett helyszínén nem a halottkém mondja meg, hogy mi hogyan legyen. Hanem a rendőrség. Ennek ellenére mindenki egyfolytában O'Neill felé nézett. Muse gyors léptekkel elindult felé.

- Loren Muse vagyok, Essex megyei főnyomozó. A nő a kesztyűs kezét nyújtotta.

- Tara O'Neill, halottkém.

- Mit tud mondani nekem a holttestről?

Az orvos egy pillanatig gyanakvóan nézett rá, de aztán Lowell intett a fejével, hogy minden rendben.

- Maga küldte ki ide Mr. Barrettet? - kérdezte O'Neill.

- Igen.

- Érdekes figura.

- Tisztában vagyok vele.

- És az a szerkezet is működik. Nem tudom, hogy találta meg ezeket a csontokat, de jól csinálta. Azt hiszem, szerencséjük volt, hogy elsőként a koponyára bukkantak rá. O'Neill pislogott egyet, és elfordította a fejét.

- Valami gond van? - kérdezte Muse. A nő megrázta a fejét.

- Semmi, csak itt nőttem fel. Rengeteget játszottam itt gyerekkoromban, konkrétan ezen a helyen is. Van ebben valami hátborzongató. De ennyi az egész. MLise türelmetlenül toporgott.

- Tízéves voltam, amikor azok a fiatalok eltűntek. A barátaim és én rendszeresen kirándultunk errefelé. Tábortüzet gyújtottunk. Történeteket találtunk ki arról, hogy azok ketten, akiket nem találtak meg, még mindig itt vannak, figyelnek minket a fák közül, hogy élőhalottak lettek, és majd elkapnak minket. Gyerekes ostobaság volt. Így akartuk kiprovokálni, hogy a barátunk átöleljen.

Tara O'Neill elmosolyodott, és megrázta a fejét.

- Doktor O'Neill?

- Igen.

- Elmondaná, hogy mit talált itt?

- Még nem fejeztem be, de amennyire látom, ez egy komplett csontváz. Egy méter mélyen volt. A csontokat be kell vinnem a laborba ahhoz, hogy azonosítani tudjuk.

- Most mit tud mondani nekem?

- Jöjjön utánam!

Átsétált Muse-zal a gödör túloldalára. A csontok egy kék műanyag lepedőn heveitek.

- Ruha? - kérdezte Muse.

- Semmi.

- Elbomlottak, vagy meztelenül temették el?

- Nem tudom biztosan. De mivel nem találtunk se pénzérméket, se ékszereket, se gombot, se zipzárt, de még lábbelit sem - általában ez utóbbi ruhadarab bírja a legtovább -, arra tippelnék, hogy meztelenül temették el. Muse a barna koponyát nézte.

- A halál oka?

- Egyelőre nem tudom megmondani. De van más, amit már tudunk.

- Úgymint?

- A csontok meglehetősen rossz állapotban vannak. Nem temették túl mélyre őket, és jó ideje itt vannak már.

- Milyen hosszú ideje?

- Nehéz megmondani. Tavaly részt vettem egy továbbképzésen, amely a bűntények helyszínén talált talajminták vizsgálatával foglalkozott. A talaj állapotából meg lehet határozni, hogy milyen régen bolygatták meg utoljára, vagyis hogy mikor ásták a gödröt. De ez még egyáltalán nem hivatalos.

- De úgy nagyjából? Mit tippel?

- A csontok jó ideje itt vannak már. Azt mondanám, hogy legalább tizenöt éve. Röviden - hogy válaszoljak a ki nem mondott kérdésére is -: elképzelhető, hogy összefüggésben van a húsz évvel ezelőtt elkövetett gyilkosságokkal. Muse nyelt egy nagyot, maj d feltette azt a kérdést, ami kezdettől fogva a legjobban érdekelte.

- A nemét meg tudja mondani? Lehet már tudni, hogy férfi, volt-e vagy nő? Egy mély hang szakította félbe a beszélgetésüket.

- Hé, doki!

Az egyik helyszínelő volt az a tévéből ismert, elmaradhatatlan széldzsekiben. Nagydarab, kissé kövérkés, szakállas fickó volt. Egy kis ásót tartott a kezében, és úgy lihegett, mint aki halálosan elfáradt a fizikai megpróbáltatástól.

- Mi van, Terry? - kérdezte O'Neill.

- Azt hiszem, végeztünk.

- Össze akarsz pakolni?

- Mára igen. Holnap még kijöhetünk, és körülnézünk még egyszer. De ha nem bánod, a holttestet most már elcsomagolnám.

- Adj még két percet - mondta O'Neill.

Terry bólintott, és otthagyta őket. Tara O'Neill a csontokat nézte.

- Tud valamit az emberi csontvázról, Muse nyomozó?

- Valamicskét.

- Tüzetesebb vizsgálat nélkül nem könnyű különbséget tenni egy férfi és egy női csontváz között. A méret és a csontvastagság néha segít. A férfiak általában vastagabbak, nagyobbak. Van, hogy a magasság is segít - a férfiak általában magasabbak. De ez félrevezető is lehet.

- Azt akarja mondani, hogy nem tudja? O'Neill elmosolyodott.

- Semmi ilyesmit nem mondtam. Hadd mutassak valamit.

Tara O'Neill leguggolt. Muse követte a példáját. O'Neill kezében egy vékony elemlámpa volt, az a fajta, amelyik keskeny, de éles fénycsíkot bocsát ki magából.

- Azt mondtam, hogy nem könnyű. Nem azt, hogy lehetetlen. Nézze! A koponyára irányította a zseblámpa fényét.

- Tudja, mit kell nézni?

- Nem - felelte Muse.

- Először is, a csontok mintha inkább vékonyak lennének, mint vastagok. Másodszor, nézze azt a pontot, ahol a szemöldöknek kellene lennie!

- Nézem.

- Ezt úgy hívjuk, hogy a szemgödör feletti rész. A férfiaknál ez sokkal hangsúlyosabb. A nőknek nagyon függőleges a homlokuk. Ez a koponya nincs a legjobb állapotban, de még így is látszik, hogy a szemgödör feletti rész nem hangsúlyos. De az igazán árulkodó jel nem itt van, hanem lent, a medencecsontnál, jobban mondva maga a medenceüreg.

Odairányította a lámpát.

- Látja?

- Igen, azt hiszem. '- Elég széles.

- Ami mit jelent?

Tara O'Neill kikapcsolta az elemlámpát.

- Ami azt jelenti - mondta O'Neill, és felállt -, hogy az áldozat, akárcsak Camille Copeland, egy százhetven centiméter magas, fehér nő.

- Ezt nem fogod elhinni - mondta Dillon.

- Mit? - nézett fel York.

- Lefuttattam egy számítógépes keresést a Volkswagenre. A három államban összesen tizennégy darab van, amelyikre illik a leírás. De most jön az igazi meglepetés. Az egyik egy Ira Silverstein nevű pasasé. Ismerős a név?

- Nem az övé volt az a nyári tábor?

- De bizony.

- Azt akarod mondani, hogy Copelandnek végig igaza volt?

- Megvan a cím, ahol Ira Silverstein lakik - mondta Dillon.

- Valami otthonféle.

- Akkor mire várunk? - kérdezte York. - Menjünk, kapjuk el a tökét!

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Amikor Lucy beült az autóba, bekapcsoltam a CD-lejátszót. Megszólalt Bruce-tól a Backln YourArms. Lucy elmosolyodott.

- Már ki is írtad?

- Ki én.

- Tetszik?

- Nagyon. Felírtam mellé még egy párat. Van rajta egy másik Springsteen is, a Dríve AliNight.

- Attól mindig elsírom magam.

- Minden daltól elsírod magad - feleltem.

- Ez nem igaz, például Rick James SuperFreak\étő\ sosem.

- Szánom-bánom tévedésemet.

- Sőt, ott van a Promiscuous is. Azon sem sírok.

- Akkor sem, amikor Nelly azt énekli, hogy „Is your game MVP üke Steve Nash"?

- Istenem, mennyire jól ismersz! Elmosolyodtam.

- Hihetetlen, hogy milyen nyugodt vagy ahhoz képest, hogy most tudtad meg, a régóta halottnak hitt nővéred életben van.

- Külön kell választani a dolgokat.

- Tessék?

- Ezt csinálom. Különböző dobozokba rakom a dolgokat, így tudom elkerülni azt, hogy megőrüljek. Ezt a dobozt néha átrakom máshová.

- Különválasztás - ismételte Lucy.

- Pontosan.

- Tudod, mi, pszichológusok, máshogy hívjuk ezt - mondta Lucy. - A hivatalos terminus az erre, hogy „tagadás".

- Hívd, ahogy akarod. Nyomon vagyunk, Luce. Meg fogjuk találni Camille-t. Minden rendben lesz.

- Nekünk, pszichológusoknak erre is van egy kifejezésünk. Úgy hívjuk, hogy „ábrándozás".

Egy ideig szótlanul haladtunk tovább.

- Mi juthatott eszébe apádnak ennyi év után? - kérdeztem.

- Nem tudom. De az biztos, hogy Gil Perez meglátogatta. Szerintem az a látogatás valamit felkavart Ira fejében. Nem tudom, mi lehet az. Az is lehet, hogy semmi. Ira nincs túl jó állapotban. Könnyen lehet, hogy csak kitalált vagy elképzelt valamit. Ira Volkswagenje mellett álltam meg. Furcsa volt újra látni azt a régi autót. Más körülmények között visszarepített volna a múltba. Állandóan azzal furikázott a táborban. Vigyorogva dugta ki a fejét az ablakon, és integetett mindenkinek. Hagyta, hogy kidekoráljuk a faházakat, és amikor elkészültünk, úgy tett, mintha pont olyanra akarta volna. Jelen pillanatban azonban ez a régi Volkswagen semmit sem jelentett nekem.

A különválasztó technikám kezdett csődöt mondani. Mert feléledt bennem a remény. A remény, hogy megtalálom a nővéremet. És abban is egyre jobban reménykedtem, hogy Jane halála után először újra sikerül őszinte és igaz kapcsolatot kialakítanom egy nővel. Igyekeztem figyelmeztetni magamat, hogy a remény a legkegyetlenebb az elme összes játéka közül, és bármikor tojáshéjként roppanthatja össze a lelket. De most egyszerűen képtelen voltam józanul gondolkodni. Reményt akartam. Nem akartam elengedni, mert olyan jó érzés volt kapaszkodni belé. Lucyre néztem. Elmosolyodott, én pedig úgy éreztem, mindjárt kiugrik a szívem a helyéről. Olyan régóta nem éreztem már ilyet, ezt a lázas hevességet. Aztán önmagamat is meglepve vele közelebb hajoltam hozzá, és két kézzel megfogtam az arcát. Eltűnt a mosoly az arcáról, a tekintete az enyémbe fúródott. Még közelebb hajoltam hozzá, és megcsókoltam. Hallottam, hogy elakad a lélegzete. Visszacsókolt. Végtelenül boldognak éreztem magam.

Lucy lehajtotta a fejét a mellkasára. Hallottam, hogy halkan szipog. Elengedtem. Megsimogattam a haját. Nem tudom, mennyi ideig ültünk így. Talán öt percig, talán egy fél óráig. Nem tudom.

- Jobb lesz, ha bemész - mondta.

- Te itt maradsz?

- Ira egyértelműen megmondta. Csak te, egyedül. Szerintem addig beindítom a kocsiját, megnézem, működik-e még az aksija. Nem csókoltam meg újra. Kiszálltam a kocsiból, és elindultam a bejárat felé. A környezet békés volt, akármerre néztem, zöld fák és bokrok mindenfelé. Az épület téglából épült, szinte teljesen négyszögletes volt, a bejáratnál fehér oszlopokkal. A recepciós pultnál egy nő ült. Megmondtam neki a nevemet. Kérte, hogy írjam alá a vendégkönyvet. Megtettem. Felhívott valakit telefonon, és suttogva váltott vele néhány szót. Vártam, közben pedig a hangszóróból szóló Neil Sedaka - feldolgozást hallgattam. Egy vörös hajú nő jelent meg utcai ruhában. Szoknyát viselt, a nyakában pedig szemüveg lógott. Úgy nézett ki, mint egy ápolónő, aki nem akar annak látszani.

- Rebecca vagyok - mutatkozott be.

- Paul Copeland.

- Odakísérem Mr. Silversteinhoz.

- Köszönöm.

Arra számítottam, hogy végigmegyünk a folyosón, ehelyett egyenesen kisétáltunk az udvarra. A kert szépen karban volt tartva. Kicsit korán volt még a világításhoz, de már felkapcsolták a kerti fényeket. Az udvart magas sövénykerítés zárta körbe.

Azonnal kiszúrtam Ira Silversteint.

Megváltozott, de valahogy mégis ugyanolyan volt. Vannak ilyen emberek. Öregszenek, őszülnek, híznak, összemennek, és közben mégis ugyanolyanok maradnak. Ira pontosan ilyen volt.

- Ira?

A táborban senki nem használt vezetékneveket. A felnőtteket bácsinak és néninek hívtuk, de az Ira bácsit most már nem éreztem volna helyénvalónak. Egy olyan poncho volt rajta, amilyet utoljára a Woodstockról szóló dokumentumfilmben láttam. A lábán szandál. Ira lassan felállt, és kitárta a karját. A táborban ez volt a szokás. Öleléssel üdvözöltük egymást. Mindenki szerette a másikat. Odaléptem hozzá. Erősen magához szorított. Éreztem az arcomon, ahogy szúr a szakálla. Elengedett, és odaszólt Rebeccának:

- Hagyjon magunkra!

Rebecca sarkon fordult, és elment. Ira hellyel kínált maga mellett egy kerti padon. Leültünk.

- Semmit sem változtál, Cope - mondta. Emlékezett a becenevemre.

- Te sem, Ira.

- Pedig azt gondolná az ember, hogy jobban meglátszanak majd rajtunk ezek a nehéz évek.

- Ahogy mondod, Ira.

- És most mivel foglalkozol?

- Én vagyok a megyei ügyész.

- Tényleg?

- Tényleg. Elkomorodott.

- A hatalom embere vagy. Tényleg nem változott semmit.

- Nem háború ellen tüntetőkre vadászom - nyugtattam meg. - Gyilkosokat és erőszaktevőket üldözök.

- Most is ezért vagy itt? - nézett rám hunyorogva.

- Tessék?

- Ide is azért jöttél, mert gyilkosokat és erőszaktevőket keresel? Nem nagyon értettem, mit akar ezzel mondani, de nem ellenkeztem.

- Bizonyos értelemben igen. Azt próbálom kideríteni, mi történt aznap éjjel a fák között.

Ira behunyta a szemét.

- Lucy azt mondta, beszélni akarsz velem - mondtam.

- Igen.

- Miért?

- Tudni akarom, miért tértél vissza.

- Soha nem mentem el.

- Összetörted Lucy szívét.

- írtam neki. Próbáltam hívni. De nem válaszolt.

- Akkor is fájt neki.

- Soha nem akartam bántani.

- És miért jöttél vissza?

- Ki akarom deríteni, mi történt a nővéremmel.

- Megölték. Akárcsak a többieket.

- Nem, nem ölték meg. Ira nem felelt.

- Ezt te is nagyon jól tudod, Ira. Gil Perez itt járt nálad, nem? Ira megnyalta az ajkát.

- Száraz.

- Tessék?

- Kiszáradtam. Volt egy barátom, aki Cairnsból származott. Az valahol Ausztráliában van. A leglazább fószer, akivel valaha találkoztam. Az ő szavajárása volt ez: „Az ember nem teve." Így jelezte, hogy szomjas.

Ira elvigyorodott.

- Szerintem itt nem adnak alkoholt, Ira.

- Persze, én is tudom. Sosem voltam nagy piás. Engem inkább az úgynevezett „könnyű drogok" izgattak. De most vízre gondoltam. Abban a ládában Poland Spring ásványvíz van. Tudtad, hogy a Poland Spring nem is Lengyelországból jön? Felállt, és elindult a kert egyik vége felé. Követtem. Nemsokára megláttam a hűtőládát, amelynek az oldalán egy New York Rangers címer virított. Kinyitotta, és kivett belőle két üveg ásványvizet. Az egyiket átnyújtotta nekem, a másiknak pedig lecsavarta a kupakját, és elkezdett belőle inni. Szája két oldalán apró patakokban csorgott a víz, sötétre festve szinte teljesen fehér szakállát.

- Aaaah, ez jólesett - mondta, amikor befejezte. Próbáltam visszaterelni az eredeti témához.

- Azt mondtad Lucynek, hogy találkozni akarsz velem.

- Igen.

- Miért?

- Mert itt vagy.

Vártam egy kicsit, de nem folytatta.

- Azért vagyok itt - mondtam lassan -, mert azt mondtad, látni akarsz.

- Nem itt itt. Hanem újra itt, az életünkben.

- Mondtam már, hogy azt próbálom kideríteni.

- De miért most?

Már megint ez a kérdés.

- Mert Gil Perez nem halt meg aznap éjszaka. Visszajött. Te is találkoztál vele, nem igaz?

Ira tekintete a távolba révedt. Elindult. Utána eredtem.

- Itt volt vagy nem, Ira?

- Nem azt a nevet használta.

Ment tovább. Észrevettem, hogy sántít. Az arca eltorzult a fájdalomtól.

- Jól vagy? - kérdeztem.

- Sétálnom kell egy kicsit.

- Hová?

- Van itt néhány ösvény. ben. Gyere!

- Ira, én nem azért jöttem, hogy.

- Azt mondta, hogy Manolo valaminek hívják. De tudtam, hogy kicsoda. A kis Gilly Perez. Emlékszel rá? Még azokból az időkből?

- Igen.

Ira megrázta a fejét.

- Kedves kölyök volt. Gsak nagyon befolyásolható.

- Mit akart itt?

- Nem árulta el, hogy kicsoda. Legalábbis nem egyből. Nem pont úgy nézett ki, mint akkor, de a stílusáról ráismertem. Hiába vágatja le valaki a haját, vagy hízik meg. Vannak dolgok, amiket nem tud elrejteni. Például az ajkait vagy a mozgását. Meg ahogy beszél. Érted, mire gondolok?

- Igen.

Azt hittem, hogy az udvar végén kerítés is van, de nem volt. Ira átvágott a sövényen, én pedig követtem. Egy erdővel borított domboldal volt előttünk. Ira elindult felfelé az egyik ösvényen.

- Ki szabad menned?

- Persze. Önkéntes alapon vagyok itt. Akkor jövök és megyek, amikor akarok. Közben rendületlenül gyalogolt tovább.

- Mit mondott neked Gil? - kérdeztem.

- Tudni akarta, mi történt aznap éjjel.

- Miért, nem tudta?

- Egy-két dolgot tudott. De még többre volt kíváncsi.

- Nem értem.

- Nem is kell értened.

- De igen, Ira. Meg kell értenem.

- Ennek már vége. Wayne börtönben van.

- Gil Perezt nem Wayne ölte meg.

- Én azt hittem, hogy ő.

Ezt nem egészen értettem. Ira egyre gyorsabban ment, és közben egyre jobban sántított. Szemmel láthatóan fájt a lába. Szólni akartam neki, hogy álljon meg, de aztán mégis inkább mást kérdeztem:

- Gil nem említette a nővéremet? Most megállt egy pillanatra.

- Camille - mondta szomorú mosollyal.

- Igen.

- Szegény lány.

- Nem említette a nevét?

- Kedveltem apádat. Olyan rendes ember volt, és annyira megtaposta az élet.

- Gil nem említette, hogy mi történt a nővéremmel?

- Szegény Camille.

- Igen, Camille-lal. Mondott róla valamit? Ira folytatta a hegymászást.

- Annyi vér volt aznap éjjel.

- Ira, könyörgöm, figyelj rám egy kicsit! Gil nem mondott semmit Camille-ról?

- Nem.

- Akkor mit akart?

- Ugyanazt, amit te.

- Mit?

Megfordult, és úgy mondta:

- Válaszokat. AZ líKl )ó

- De milyen kérdésekre?

- Ugyanazokra, mint te. Hogy mi történt aznap éjjel. Képtelen volt megérteni, Cope. Képtelen volt megérteni, hogy ennek vége. Meghaltak. A gyilkos börtönben van. Ne bolygassuk a halottakat!

- Gil nem volt halott.

- Addig a napig, míg el nem jött hozzám, az volt. Érted?

- Nem.

- Ennek vége. Aki meghalt, az maradjon is halott. Csak az élők számítanak. Kinyújtottam a kezem, és megragadtam a karját.

- Ira, mit mondott neked Gil Perez?

- Te sem érted.

Megálltunk. Ira lenézett a domboldalról. Követtem a tekintetét. Csak a házak teteje látszott. Sűrű erdő vett minket körül. Mindketten nehezen vettük a levegőt. Ira arca sápadt volt.

- Nem szabad bolygatni a múltat.

- Tessék?

- Ezt mondtam Gilnek. Vége. Lépjünk tovább! Olyan régen történt már az. Gil egyszer meghalt. Aztán idejött, és már nem volt halott. Pedig annak kellett volna lennie.

- Ira, figyelj rám! Mit mondott neked Gil?

- Nem hagyod ennyiben, ugye?

- Nem - feleltem. - Nem hagyom ennyiben.

Ira bólintott. Nagyon szomorúnak látszott. Aztán benyúlt a ponchója alá, előhúzott egy fegyvert, felém fordította, és szó nélkül meghúzta a ravaszt.

HARMINCHATODIK FEJEZET

- Van itt egy kis probléma.

Lowell seriff megtörölte az orrát egy törölköző méretű zsebkendővel. A rendőrőrs modernebb volt, mint amilyenre Muse számított, bár az is igaz, hogy nem voltak nagy reményei. Új épület volt modern dizájnnal, egylégterű iroda számítógépekkel és kis fülkékkel. Sok fehér és szürke mindenütt.

- Ami itt van, az egy holttest - felelte Muse.

- Nem így értettem - mondta Lowell, majd a Muse kezében tartott csésze felé intett: - Milyen a kávé?

- Kiváló.

- Régebben szörnyű volt. Voltak, akik túl erősre főzték, mások túl gyengére. Mindig otthagyták a tűzhelyen. Aztán tavaly néhány kiváló állampolgár úgy döntött, hogy adományoznak nekünk egy kávéautomatát. Használt már valaha ilyen automatát?

- Seriff?

- Igen?

- Most az a célja, hogy levegyen a lábamról a bájos kis történeteivel? Lowell elvigyorodott.

- Részben.

- Tegyük fel, hogy sikerült, oké? Szóval mi a probléma?

- Találtunk egy holttestet, ami a becslések szerint legalább tizenöt éve hevert a föld alatt. Három dolgot tudunk róla: fehér, nő, százhetven centiméter magas. Ez minden. Átnéztem a papírokat. Ötven mérföldes körzetben egyetlen hasonló paraméterekkel rendelkező személy eltűnését sem jelentették.

- Mindketten tudjuk, hogy ki az - mondta Muse.

- Maga szerint nagyjából ugyanakkor egy másik, százhetven centiméter magas lányt is meggyilkoltak, és történetesen őt is a másik két holttest közelében temették el?

- Nem ezt mondtam.

- Akkor mit mondott?

- Hogy egyelőre még nem azonosítottuk. Dr. O'Neill már dolgozik rajta. Bekértük Camille Copeland fogorvosi leleteit. Egy-két nap, és biztosak lehetünk benne. Nem kell sietni. Vannak más ügyeink is.

- Nem kell sietni?

- Igen, ezt mondtam.

- Azt hiszem, nem értem.

- Nézze, Muse nyomozó, nekem egyre az a kérdés motoszkál a fejemben, hogy micsoda maga? Egy rendőrtiszt vagy valakinek a cimborája?

- Ezt mégis hogy képzeli?

- Maga a megye főnyomozója - mondta Lowell. - Szeretném azt hinni, hogy egy ilyen pozícióba - különösen egy olyan fiatal hölgy, mint maga - csak úgy juthat el, ha nagyon tehetséges és rátermett. De én is ebben a világban élek. Tudom, hogy létezik panama, kivételezés meg seggnyalás is. Szóval azt kérdezem.

- Rászolgáltam a kinevezésemre.

- Biztos voltam benne. Muse megrázta a fejét.

- Nem hiszem el, hogy magyarázkodnom kell magának.

- Márpedig, kedveském, jobban teszi, ha meggyőz az igazáról. Képzelje csak magát az én helyembe! Mit tenne, ha ez a maga ügye volna, én pedig egyszer csak besétálnék, miközben maga tudja, hogy bármi kidéiül, azzal rögtön szaladok, és elmondom a főnökömnek, aki minimum érintett az ügyben? Mit tenne a helyemben?

- Azt hiszi, eltusolnám, ha kiderülne, hogy köze volt hozzá? Lowell vállat vont.

- Megint csak azt mondom: ha én lennék itt a helyettes, és a főnököm, a seriff nekem adna egy olyan gyilkossági ügyet, amiben ő is érintett, maga mit gondolna? Muse elgondolkodott.

- Jogos - mondta végül. - Mivel tudom eloszlatni a gyanúját?

- Hagyja, hogy nyugodtan azonosítsuk a holttestet.

- Azt akarja, hogy Copelandnek ne szóljak arról, amit találtunk?

- Húsz évet várt. Kibír még két napot, nem? Muse végre megértette, mire megy ki a játék.

- A nyomozás szempontjai az elsődlegesek - mondta. - Ugyanakkor nem szívesen hazudok a főnökömnek, akit kedvelek és tisztelek.

- Az élet nem habostorta, Muse nyomozó. Muse elkomorodott.

- Még valami - mondta Lowell. - Azt akarom, hogy árulja el, mit keresett itt Barrett a kis játékszerével.

- Már mondtam. Ki akarta próbálni terepen is.

- Maga Newarkban dolgozik. Ugye nem akarja azt mondani, hogy egyetlen olyan hely sincs a körzetében, ahol holttestek lehetnek eltemetve?

Természetesen igaza volt. Eljött az ideje, hogy tiszta vizet öntsenek a pohárba.

- Meggyilkoltak egy férfit New Yorkban - mondta Muse.

- A főnököm szerint Gil Perez volt az.

Lowell majd leesett a székről a megdöbbenéstől.

- Micsoda?

Muse már nyitotta a száját, hogy megmagyarázza, amikor Tara O'Neill rontott be az irodába. Lowellen látszott, hogy nem örül az időzítésnek, de sikerült megőriznie a nyugalmát.

- Mi az, Tara?

- Találtam valamit a holttesten - mondta a nő. - Azt hiszem, fontos. Miután Cope kiszállt a kocsiból, Lucy még vagy öt percig ült kábult mosollyal az arcán. Teljesen a csók hatása alá került. Soha életében nem érzett még ilyet. Ahogy Paul a nagy kezeivel megfogta az arcát, ahogy ránézett. úgy érezte, mintha a szíve nem csak újra verni kezdett volna, de egyenesen szárnyakat kapott volna. Csodálatos érzés volt. És ijesztő is. Átnézte Paul CD-it, és talált egy albumot Ben Foldstól. Berakta a Brickcímű számot tőle. Soha nem tudta eldönteni, miről is szól a dal valójában - egy túladagolásról, egy abortuszról vagy egy idegösszeomlásról -, de a vége az volt, hogy a nő lehúzza a férfit a víz alá, mint egy tégla, és megfojtja. A szomorú zene még mindig jobb, mint az ivás, gondolta. De nem sokkal. Abban a pillanatban, amikor leállította a motort, egy New York-i rendszámtáblával ellátott zöld Ford állt meg az épület előtt. Hajszálpontosan a NEM PARKOLÓ felirat fölött. Két férfi szállt ki belőle, egy magas és egy alacsonyabb, zömök. Lucy nem tudta mire vélni a jelenetet. Valószínűleg nem volt jelentősége. Ira kocsijának kulcsai Lucy táskájában voltak. Át kellett kutatnia az egészet, mire megtalálta őket. Berakott a szájába egy rágógumit. Ha Cope még egyszer meg akarja csókolni, nem engedheti, hogy a lehelete eltántorítsa. Kíváncsi volt, Ira vajon mit fog mondani Cope-nak. Arra is kíváncsi lett volna, Ira mire emlékezett egyáltalán. Soha nem beszéltek arról az éjszakáról. Apa és lánya között egyszer sem került szóba, ami akkor történt. Pedig nem ártott volna. Akkor talán minden másképp alakul. Vagy pont ugyanígy. Mert a halottak akkor is halottak lennének, az élők pedig élők. Nem valami eredeti gondolat, de attól még így van. Kiszállt a kocsiból, és elindult az öreg Volkswagen felé. Fogta a kulcsot, és automatikusan felemelte, hogy kinyissa vele a kocsit. Különös, hogy megszokja az ember a kényelmet. Manapság már egyetlen autónál sem kell a zárral bíbelődni. Mindegyik távirányítással nyílik. Kivéve persze ezt a VW bogarat. Bedugta a kulcsot a vezetőülés felőli ajtó zárjába, és elfordította. Rozsdás volt már, ezért kicsit meg kellett mozgatnia, de végül kinyílt. A saját életén merengett, az elkövetett hibákon. Beszélt már Cope-nak arról, hogy olyan érzése van, mintha aznap éjjel lelökték volna egy dombról, és azóta sem tudná, hogy álljon meg. Valóban így volt. Próbált rájönni az évek során, de nem sikerült neki, tovább bucskázott lefelé. Talán korábban kapcsolatba kellett volna lépnie vele. Talán azon nyomban tisztázni kellett volna, mi is történt aznap éjszaka. Ehelyett megpróbálta eltemetni az egészet. Nem nézett vele szembe. Félt attól, amit láthatna, ezért inkább elrejtőzött előle - leginkább az üveg mélyére. Az alkohol soha nem menekülés, hanem bujkálás. Becsusszant a vezetőülésre, és azonnal érezte, hogy valami nem stimmel. Az első látható jele ennek az anyósülés előtt hevert a padlón. Összeráncolta a homlokát, amikor meglátta. Egy üdítős doboz. Egészen pontosan egy Diet Coke. Lehajolt, és felvette. Még volt benne valamennyi folyadék. Gondolkodóba esett. Mikor is ült utoljára a bogárban? Három, talán négy héttel ezelőtt. Akkor még nem volt itt. Vagy ha igen, akkor nem vette észre. Ez is elképzelhető volt. Aztán megérezte a szagot. Rögtön eszébe jutott róla valami, ami tizenkét éves korában történt a tábor melletti erdőben. Ira elvitte sétálni. Lövéseket hallottak, és Ira teljesen kikelt magából. Vadászok hatoltak be az erdejébe. Amikor megtalálta őket, üvöltözni kezdett velük, hogy ez magánterület. Az egyik vadász nem ijedt meg, hanem visszakiabált, majd odament hozzájuk, és mellbe taszította Irát. Lucy soha nem fogja elfelejteni azt a szörnyű szagot, ami a férfiból áradt. Ugyanezt a szagot érezte most is. Megfordult, és a hátsó ülésre nézett. Vér volt a padlón.

Abban a pillanatban lövést hallott a távolból.

A csontváz maradványai egy ezüstszínű asztalon voltak kiterítve. Az asztalon apró lyukak. Ez megkönnyítette a csontok tisztítását, elég volt slaggal lelocsolni őket. A csempézett padló enyhén lejtett a középen lévő lefolyó felé, így könnyebb volt megszabadulni a szennyeződésektől. Muse bele sem mert gondolni, mi mindent láthatott már az a lefolyó, és hogy vajon mivel tisztíthatják, ha eldugul. Lowell megállt az asztal egyik oldalán, Muse és Tara O'Neill a másikon.

- Miről van szó? - kérdezte Lowell.

- Először is hiányzik néhány csont. Majd holnap kimegyek, és megnézem újra. Kisebb darabok, nem olyan fontos. Az ilyen eseteknél gyakran előfordul. Akartam készíteni néhány röntgenfelvételt a csontokról, elsősorban a kulcscsontról.

- Miért?

- Abból következtetni lehet az életkorra. Ahogy öregszünk, a csontok abbahagyják a növekedést. A csontosodási folyamat azon a helyen fejeződik be utoljára, ahol a kulcscsont találkozik a szegycsonttal. Nagyjából huszonegy éves korban. De ez most nem fontos.

Lowell Muse-ra pillantott. Muse megvonta a vállát.

- És mi az a fontos, amit talált?

- Ez.

O'Neill a medencecsontra mutatott.

- Ezt már mutatta odakint is - mondta Muse.

- Ebből látszik, hogy a csontváz egy nőé.

- Igen. Ahogy mondtam, a medencéje szélesebb. Ráadásul a szemgödör feletti rész is kevésbé hangsúlyos, illetve a csontjai is vékonyabbak - minden jel arra mutat, hogy nő. Efelől nincs kétségem. Ezek egy nő földi maradványai.

- És mit akar mutatni nekünk?

- A szeméremcsontot.

- Mi van vele?

- Látja ezt? Ezeket az apró mélyedéseket a szeméremcsonton?

- Látom.

- A csontokat porcok tartják össze. Ez alapvető anatómiai tény. Valószínűleg maga is tudja. Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy porcok csak a térdben vagy a könyökben vannak, pedig nem. A porcok rugalmasak. Ha kell, meg is nyúlnak. Látja? Itt vannak ezek az apró mélyedések. Ez azt jelenti, hogy a szeméremcsont és a medencecsont ízülete kitágult.

O'Neill ragyogó arccal nézett fel rájuk.

- Tudtak követni?

- Nem - felelte Muse.

- Ezek az apró mélyedések akkor keletkeztek, amikor a szeméremcsont elvált a medencecsonttól.

Muse Lowellre pillantott. A seriff megvonta a vállát.

- És ez mit jelent? - kérdezte Muse.

- Azt jelenti, hogy valamikor az életében ezek a csontok elváltak egymástól. Más szóval, az áldozat szült gyereket.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Az események nem lassulnak le, amikor fegyvert szegeznek az emberre . Épp ellenkezőleg, felgyorsulnak. Amikor Ira felém fordította a pisztoly csövét, azt hittem, lesz még időm reagálni. Elkezdtem felemelni a kezem, ösztönösen jelezve, hogy ártalmatlan vagyok. Már nyitottam is a számat, hogy megpróbáljam kidumálni magam, hogy elmondjam, hajlandó vagyok együttműködni vele, és bármit megteszek, amit csak mond. A szívverésem felgyorsult, a lélegzetem elakadt, csak a fegyvert láttam, a cső fekete nyílását, amely el akart nyelni. Semmire nem maradt időm. Nem maradt időm megkérdezni Irától, hogy miért. Nem maradt időm megkérdezni tőle, hogy mi történt a nővéremmel, életben van-e vagy sem, hogy Gil hogyan jutott ki ből aznap éjjel, és valóban Wayne Steubens volt-e a tettes. Nem maradt időm, hogy elmondjam neki, igaza volt, nem kellett volna bolygatnom a múltat, hagynom kellett volna mindent úgy, ahogy van, és folytatni a saját életemet.

Mielőtt egyetlen szót szólhattam volna, Ira meghúzta a ravaszt.

Körülbelül egy évvel korábban olvastam Malcolm Gladwell Ösztönösen című könyvét. Nem akarom leegyszerűsíteni a gondolatmenetét, de a lényege az, hogy jobban kellene bíznunk az ösztöneinkben - az agyunk állati része ösztönösen elugrik egy teherautó elől, még mielőtt lenne időnk gondolkodni. Szerinte azok a hirtelen döntések, amelyeket látszólag kevés információ birtokában hozLink meg, és amelyeket megérzéseknek szoktunk hívni, általában helyesnek bizonyulnak. Azt hiszem, ugyanez történt velem. Volt valami Ira mozdulatában, ahogy előhúzta a fegyvert, ami tudatosította bennem, hogy itt nem lesz beszélgetés, le fog lőni, és meg fogok halni. És ez a valami arra késztetett, hogy ugorjak félre. De a golyó így is eltalált. A mellkasom közepére célzott. A golyó az oldalamat találta el, tüzes lándzsaként fúrva át az oldalamat. A földre zuhantam, és próbáltam behúzódni egy fa mögé. Ira újra meghúzta a ravaszt. Ezúttal elhibázta. Tovább görögtem lefelé a dombról. A kezem egy szikladarabba ütközött. Nem gondolkodtam, csak megfogtam, és még mindig a földön fekve, Ira felé hajítottam. Szánalmas mozdulat volt, a kétségbeesés szülte, esélyem sem volt, hogy megsebezzem vele.

Nem volt erő a dobásban. Eltalálta Irát, de mintha észre sem vette volna. Most jöttem csak rá, hogy Irának egész idő alatt ez volt a terve. Ezért akarta, hogy egyedül jöjjek. Ezért csalt ki. Le akart lőni.

Ira, ez a látszólag finom ember, egy gyilkos volt.

A hátam mögé pillantottam. Túl közel volt hozzám. Eszembe jutott egy film gyerekkoromból, amelyben a főhős úgy menekült meg, hogy cikcakkban futott. Ez most nem működne. Ira háromnégy méterre lehetett tőlem. Fegyver volt nála. Megsebesültem, az oldalamból dőlt a vér. Tudtam, hogy meg fogok halni. Gurultam lefelé, nem volt időm talpra állni. Ira utánam, nem akart szem elől téveszteni, de vigyáznia kellett, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Tudtam, hogy már csak néhány másodpercem van hátra. Az egyetlen esélyem az volt, ha visszafordulok. Megragadtam egy fa kiálló gyökerét, és lefékeztem magam. Irát meglepte a mozdulat, és próbált megállni, hogy célba vehessen a fegyverrel. Két kézzel megragadtam egy fatörzset, és kiaigtam felé. Nem volt különösebben nagy erő a mozdulatban, de Ira elég közel járt ahhoz, hogy ki tudjam vele billenteni az egyensúlyából. A lábam a jobb bokáját találta el. Nem túl erősen. De ez is elegendő volt.

Ira felkiáltott, és a földre zuhant. A fegyver, gondoltam. A fegyver! Rávetettem magam. Nagyobb voltam nála. Fiatalabb. Sokkal jobb erőben, mint ő. Ira egy öregember volt, aki szétfüvezte az agyát. Egy pisztolyt persze ő is el tudott sütni. És volt még erő a karjában meg a lábában, de az évek és a sok kábítószer lelassították a reflexeit.

A jobb karját kerestem, amelyikben a fegyver volt. Azt akartam ártalmatlanná tenni. Két kézzel megragadtam a könyökét, és kirántottam a teste alól a jobb karját. A keze üres volt.

Annyira a jobb kézre koncentráltam, hogy a balt már csak akkor vettem észre, amikor késő volt. Nagy ívben sújtott felém vele. Esés közben valószínűleg elejtette a fegyvert, és az most átkerült a másik kezébe. A pisztoly agyával találta telibe a halántékomat.

Mintha villám csapott volna belém. Szinte éreztem, ahogy az agyam nekiütődik a koponyám belső felének. Mint egy hajó, amelyet a vihar nekicsap a mólónak. Összecsuklottam. Elengedtem a karját. Felnéztem. Ira felettem állt, és egyenesen rám célzott a fegyverrel.

- Állj, rendőrség! Ne mozduljon! Felismertem a hangot. York volt az. Megállt a levegő. Elszakítottam a tekintetem a fegyverről, és Ira szemébe néztem. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy a fegyver csöve talán egy fél méterre lehetett az arcomtól. De láttam a szemén, hogy meg fogja húzni a ravaszt, és nekem végem. Nem fognak időben ideérni. Elkapják, nem menekülhet, ezt ő is tudta, de előbb akkor is agyon fog lőni.

- Apa! Ne!

Ez Lucy volt. Ira is meghallotta a hangját, és akkor valami megváltozott a tekintetében.

- Dobja el a fegyvert! Most azonnal!

Megint York. Képtelen voltam levenni a szemem Iráról. Ira még egyszer utoljára rám nézett, és azt mondta:

- A nővéred meghalt.

Azután fogta a fegyvert, a szájába rakta a csövét, és meghúzta a ravaszt.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Elájultam.

Legalábbis ezt mondták. Van azonban néhány halvány emlékképem. Emlékszem, ahogy Ira rám zuhant, és láttam, hogy a koponyája hátsó része hiányzik. Emlékszem Lucy sikoltozására. Emlékszem, hogy felnézek, és látom, amint felhők úsznak a kék égen. Azt hiszem, hordágyon feküdtem, és épp a mentőautóhoz vittek. Ezzel értek véget az emlékképek. A kék éggel. És a fehér felhőkkel. És akkor, amikor már épp megnyugodtam volna, eszembe jutottak Ira szavai. A nővéred meghalt. Megráztam a fejem. Nem. Glenda Perez azt mondta, hogy Camille élve jött ki abból az erdőből. Ira nem tudta. Nem tudhatta.

- Mr. Copeland?

Kinyitottam a szemem. Ágyban feküdtem. Egy kórteremben.

- A nevem dr. McFadden.

Körülnéztem a szobában. Megláttam mögötte Yorkot.

- Az oldalát érte a lövedék. Összevarrtuk a sebet. Rendbe fog jönni, de egy ideig érzékeny lesz.

- Doki?

Mc Fadden zavartan pillantott rám. Nem számított rá, hogy ilyen korán félbeszakítom.

- Igen?

- Jól vagyok, ugye?

- Igen.

- Akkor nem tárgyalhatnánk meg ezt később? Beszélnem kell ezzel az úriemberrel.

York alig tudta elrejteni a mosolyát. Felkészültem rá, hogy az orvos vitatkozni fog, néha arrogánsabbak tudnak lenni, mint az ügyvédek, de McFadden csak vállat vont, és azt mondta:

- Rendben. Ha végeztek, üzenjen a nővérrel!

- Kösz, doki.

Miután az orvos távozott, York közelebb lépett az ágyamhoz.

- Hogy jutottak el Irához? - kérdeztem.

- A laborosoknak sikerült azonosítaniuk a szövetmintát, amit. - York egy pillanatra elhallgatott. - Nos, egyelőre még nem sikerült azonosítanunk, de ha akarja, hívhatjuk Gil Pereznek.

- Azt megköszönném.

- Rendben, szóval a ruháján egy autó kárpitjának néhány szála volt. Tudtuk, hogy valami régi gyártmány. Sikerült találnunk egy biztonsági kamera által készített felvételt nem messze attól helytől, ahol a holttestet kirakták. A felvételen felbukkant egy ugyanolyan sárga Volkswagen, mint amilyen Silversteinnek volt. Ezért felkerestük.

- Lucy hol van?

- Dillon épp most kérdezi ki.

- Nem értem ezt az egészet. Ira ölte meg Gil Perezt?

- Igen.

- Semmi kétség?

- Semmi. Először is vérnyomokat találtunk a Volkswagen hátsó ülésén. Nagy valószínűséggel Perezét. Másodszor, az otthon személyzete megerősítette, hogy Perez - a Manolo Santiago nevet használva - meglátogatta Silversteint a halála előtti napon. Sőt azt is elmondták, hogy Silverstein másnap reggel, hat hónap után először, elment valahová a Volkswagennel.

- És az nem jutott eszükbe, hogy ezt elmondják a lányának?

- Nem ugyanazok voltak szolgálatban Lucy Gold következő látogatásakor. Ráadásul többször is elismételték, hogy Silverstein nem volt cselekvőképtelen. Szabad akaratából tartózkodott az otthonban, és bármikor távozhatott onnan, ha úgy tartotta kedve.

- Még mindig nem értem. Ira miért ölte volna meg Gilt?

- Gondolom, ugyanazért, amiért magát is megpróbálta. Mindketten arra voltak kíváncsiak, ami a táborban történt húsz évvel ezelőtt. Mr. Silverstein ezt nem akarta. Próbáltam összerakni a darabokat.

- Szóval ő ölte meg Margót Greent és Doug Billinghamet? York várt még egy ütemet, hátha hozzáteszem a nővérem nevét

is, de nem tettem.

- Elképzelhető.

- És mi a helyzet Wayne Steubensszel?

- Lehet, hogy együtt csinálták, nem tudom. Csak azt tudom, hogy az én emberemet Ira Silverstein gyilkolta meg. Ja, még valami: a fegyvernek, amivel Ira magára lőtt, ugyanaz a kalibere, mint amivel Gil Perezt meggyilkolták. A ballisztikai vizsgálat eredményét még nem kaptam meg, de nagyon meglepődnék, ha nem egyezne. Ha ehhez hozzávesszük a bogár hátsó ülésén talált vért meg a biztonsági kamera felvételét. itt tényleg nincs más lehetőség. De Ira Silverstein meghalt, és egy halottat nehéz bíróság elé állítani. Engem is érdekel, mit követett el - vagy mit nem - Ira Silverstein húsz évvel ezelőtt, de azt az ügyet nem én fogom megoldani.

- Számíthatok a segítségére, ha szükségem lesz rá?

- Persze. Bármikor. Tudja, mit? Ha sikerül kiderítenie, meghívom vacsorára. Mit szól hozzá?

- Áll az alku. Kezet ráztunk.

- Azt hiszem, köszönetet kell mondanom, amiért megmentette az életemet -mondtam.

- Akár meg is teheti, de szerintem nem én mentettem meg. Eszembe jutott Ira eltökélt arckifejezése. Meg akart ölni. York is látta rajta, hogy Irát már nem érdeklik a következmények, agyon akar lőni. Nem York fegyvere volt az, ami miatt meggondolta magát, hanem Lucy hangja. Ő mentett meg.

York magamra hagyott. Egyedül voltam egy kórházi szobában. Valószínűleg vannak nyomasztóbb helyek is ennél, de egy sem jutott eszembe. Jane-re gondoltam, hogy milyen bátor volt, és csak attól az egy dologtól félt, rettegett, hogy egyedül marad egy kórházi szobában. Ezért ott maradtam vele egész éjjel. Egy összecsukható székben aludtam, a világ legkényelmetlenebb helyén. Nem azért mondom, mert elismerést várok érte. Jane akkor egyszer mutatott gyengeséget, az első kórházban töltött éjszakáján. Megragadta a kezemet, és igyekezett palástolni a rémületét, amikor azt mondta: „Kérlek, ne hagyj egyedül!"

Nem hagytam. Legalábbis akkor nem. Csak jóval később, amikor már otthon volt, mert ott akart meghalni, nem egy ilyen szobában, ahol most vagyok. Most rajtam volt a sor. Egyedül voltam egy kórházi szobában. Nem ijedtem meg annyira, de végiggondoltam az életemet, hogy hogyan jutottam idáig. Ki lenne velem, ha tényleg a halálomon volnék? Kire számíthatnék? Bob és Greta neve ugrott be elsőként. Amikor tavaly kenyérszelés közben belevágtam a kezembe, Bob vitt be az ügyeletre, Greta pedig vigyázott Carára. Ők voltak a családom - csak ők maradtak. De most már őket is elveszítettem.

Eszembe jutott, mikor voltam utoljára kórházban. Tizenkét évesen ágynak estem akut reumás lázzal. Meglehetősen ritka dolog volt akkoriban, manapság még ritkább. Tíz napot töltöttem kórházban. Emlékszem, hogy Camille meglátogatott. Néha magával hozta az idegesítő barátnőit is, mert tudta, hogy az eltereli a figyelmemet a betegségről. Rengeteget játszottunk a Boggle nevű szókirakóval. A fiúk imádták Camille-t. Mindig behozta a kazettákat, amelyeket kapott tőlük - Steely Dan, SLipertramp, Doobie Brothers. Camille megmondta, melyik zenekar jó, melyik rossz, én pedig úgy ittam a szavait, mint a szentírást. Valóban meghalt aznap éjjel?

Évek óta egyfolytában ezen járt az eszem. Mit tett vele Wayne Steubens? Megkötözte, és elvágta a torkát, mint Margót Greennek? Vagy Camille védekezett, és őt is több szúrással intézte el, mint DoLig Billinghamet? Esetleg élve eltemette, mint az indianai és a virginiai áldozatait? Mennyit kellett szenvednie Camille-nak? Mit érzett az utolsó pillanatban? És most. most egy új kérdés: Vajon Camille-nak sikerült élve kijutnia abból ből? Aztán Lucyre gondoltam. Hogy min mehet most keresztül. Mit érezhetett, amikor az apja a szeme láttára lőtte főbe magát? Mit gondolhat erről az egészről? Szerettem volna átölelni, megsimogatni, mondani neki valami vigasztalót. Kopogtattak az ajtón.

- Szabad.

Azt hittem, a nővér az. De nem. Muse volt. Rámosolyogtam. Arra számítottam, hogy viszonozza a mosolyomat, de nem tette. Ennél zárkózottabb már nem is lehetett volna az arca.

- Ne vágjon ilyen savanyú képet - mondtam. - Jól vagyok. Muse közelebb jött az ágyamhoz. Az arckifejezése nem változott meg.

- Azt mondtam.

- Már beszéltem az orvossal. Azt mondta, lehet, hogy az éjszakát sem kell itt töltenie.

- Akkor miért vág ilyen arcot?

Muse odahúzott egy széket az ágy mellé.

- Beszélnünk kell. Ismertem már ezt az arcát.

Ez volt Muse elkapom-a-rohadékot arca. Ez volt a hiába-hazudsz-úgyis-kiszúrom arca. Sokszor láttam már, amikor gyilkosokkal, erőszaktevőkkel, autótolvajokkal

vagy bandatagokkal beszélt. És most rám nézett ilyen arccal.

- Mi a baj?

Az arckifejezése nem enyhült meg.

- Hogy ment a dolog Raya Singhgel?

- Nagyjából úgy, ahogy gondoltam. - Röviden elmondtam neki, mit beszéltem Rayával. - De a nagy hír az, hogy felkeresett Gil Perez nővére. Azt mondta, hogy Camille életben van. Egy pillanatra megváltozott az arckifejezése. Jól igyekezett palástolni, de én se most jöttem le a falvédőről. Azt mondják, egy igazi „árulkodó jel" csak a másodperc törtrészéig látható valakin. De én észrevettem. Nem tudtam volna megmondani, hogy meglepte-e, amit mondtam. De az biztos, hogy váratlanul érte.

- Mi folyik itt, Muse?

- Beszéltem ma Lowell seriffel. Összevontam a szemöldököm.

- Nem ment még nyugdíjba?

- Nem.

Először meg akartam kérdezni tőle, hogy került kapcsolatba a seriffel, de ismertem Muse-t, tudtam, hogy milyen alapos. Természetes, hogy megkereste azt a személyt, aki annak idején a nyomozást vezette. Ez részben megmagyarázta a viselkedését is.

- Hadd találjam ki - mondtam. - Lowell azt hiszi, hogy hazudtam neki az aznap éjszaka történtekkel kapcsolatban.

Muse nem mondott se igent, se nemet.

- Maga szerint ez nem különös? Pont aznap éjjel hagyta el az őrhelyét, amikor a gyilkosságok történtek.

- Maga is tudja, hogy miért. Olvasta azokat a dolgozatokat.

- Igen, olvastam. Kiszökött a barátnőjével. Aztán nem akarta, hogy bajba kerüljön.

- Pontosan.

- De a dolgozatban az is szerepel, hogy maga tiszta vér volt. Az is igaz?

- Mi az Úristen folyik itt? - néztem Muse-ra.

- Próbálok úgy tenni, mintha nem a főnököm lenne. Fel akartam ülni, de az oldalam pokolian fájt.

- Lowell azt mondta, hogy én is gyanúsított vagyok?

- Nem kellett ilyet mondania. És gyanúsítottnak sem kell lennie ahhoz, hogy válaszoljon a kérdéseimre. Hazudott azzal kapcsolatban, hogy.

- Lucyt védtem. De ezt maga is tudja.

- Azt tudom, amit már elmondott nekem. De képzelje magát az én helyzetembe! Nem lehetek elfogult. Ha az én helyemben lenne, nem tenné fel ezeket a kérdéseket? Ezen elgondolkodtam.

- Rendben, elfogadom. Ahogy akarja. Kérdezzen nyugodtan!

- A nővére teherbe esett valaha?

Döbbenten ültem. A kérdés olyan váratlanul ért, mintha behúzott volna egyet. Valószínűleg pontosan ez volt a szándéka.

- Komolyan kérdezi?

- Igen.

- Mi a fenéért kérdez ilyeneket?

- Csak feleljen a kérdésre!

- Nem, a nővérem soha nem esett teherbe.

- Biztos benne?

- Szerintem tudtam volna róla.

- Biztos? - kérdezte újra.

- Nem értem. Miért kérdezi ezt?

- Sok olyan esetet ismerünk, amikor lányok elrejtették a terhességüket a családjuk elől. Maga is tudja. Sőt olyan ügyünk is volt, amikor maga a lány sem tudott róla, amíg meg nem szülte. Emlékszik rá?

Emlékeztem.

- Nézze, Muse, a felettese vagyok. Miért kérdezi, hogy a nővérem volt-e terhes vagy sem?

Az arcomat tanulmányozta. Úgy éreztem, mintha apró giliszták mászkálnának a bőrömön.

- Fejezze be - mondtam.

- Igazolnia kell magát, Cope. Maga is tudja.

- Semmit nem kell tennem.

- De igen. Itt még mindig Lowell a főnök. Ez az ő ügye.

- Lowellé? Egy gyufaszálat sem tett keresztbe azóta, hogy Wayne Steubenst tizennyolc évvel ezelőtt letartóztatták.

- Akkor is. Ez az ő ügye. Ő vezeti a nyomozást. Nem tudtam, mire véljem ezt az egészet.

- Azt akarja mondani, hogy Lowell egész idő alatt tudta, hogy Gil Perez életben van?

- Ma mondtam el neki, mi a maga elmélete.

- Akkor meg miért bombáz hirtelen Camille terhességével? Muse erre nem válaszolt.

- Rendben - mondtam. - Játsszunk így, ha ezt szeretné. Megígértem Glenda Pereznek, hogy megpróbálom kihagyni belőle a családját. De Lowellnek elmondhatja. Talán cserébe bevonja magát is - tudja, hogy sokkal jobban megbízom magában, mint abban az erdei seriffben. A lényeg a következő: Glenda Perez szerint a nővérem élve hagyta el azt t.

- Ira Silverstein szerint pedig meghalt - mondta Muse.

Megállt a levegő. Az árulkodó jel ismét ott volt az arcán. A szemébe néztem. Próbálta állni a tekintetemet, de egy idő után lesütötte a szemét.

- Mi történt, Muse? Mi folyik itt? Felállt. Kinyílt mögötte az ajtó. Egy ápolónő volt az. Köszönés nélkül felrakta a vérnyomásmérőt a karomra, és elkezdte pumpálni. A számba bedugott egy lázmérőt.

- Mindjárt visszajövök - mondta Muse.

A lázmérő még mindig a számban volt. A nővér megmérte a pulzusomat. Az eredményt felírta a kórlapomra. Megpróbáltam lázmérővel a számban beszélni.

- Muse!

Kiment. Egyedül maradtam az ápolónővel. Terhes? Lehetséges, hogy Camille terhes volt? Én nem vettem észre. Próbáltam visszaemlékezni. Nem kezdett bő ruhákat hordani? Mennyi ideig lehetett terhes - hány hónapig? Apám biztosan észrevette volna - végtére is nőgyógyász volt. Előle aligha tudta volna eltitkolni. De lehet, hogy nem is volt mit eltitkolnia. Akárhogy is törtem a fejem, teljes képtelenségnek tűnt az ötlet. Valami miatt azonban mégsem zárhattam ki ezt a lehetőséget. Muse tudott valamit, amit nem árult el nekem. Nem vaktában kérdezgetett. Néha egy jó ügyésznek kockáztatnia kell, hátha sikerül kiugrasztania a nyulat a bokorból, de itt most nem erről volt szó. A nővér végzett. Fogtam a telefont, és feltárcsáztam az otthoni számomat, hogy megtudjam, Cara hogy van. Meglepődtem, amikor Greta szólt bele barátságos hangon:

- Halló?

- Szia - mondtam.

A barátságosság azonnal eltűnt a hangjából.

- Hallom, rendbe fogsz jönni.

- Azt mondták.

- Itt vagyok Carával - mondta Greta tárgyilagosan.

- Ha akarod, ma éjjel nálunk alhat.

- Az nagyszerű lenne, kösz. Egy pillanatra elhallgatott.

- Paul?

Általában Cope-nak szólított. Nem tetszett ez az új módi.

- Igen?

- Cara nagyon fontos nekem. Akármi történik, ő akkor is az unokahúgom. A húgom kislánya.

- Tudom.

- Te azonban semmit nem jelentesz nekem. Azzal lerakta a telefont. Visszafeküdtem az ágyba, és miközben Muse-ra vártam, próbáltam még egyszer végigpörgetni mindent a fejemben. Lépésről lépésre.

Glenda Perez azt mondta, hogy a nővérem élve hagyta el az erdőt. Ira Silverstein azt mondta, hogy meghalt. Kinek higgyek? Glenda Perez normálisnak tűnt. Ira Silversteinnek hiányzott legalább egy kereke. Egy-null Glenda javára. Az is eszembe jutott, hogy Ira folyamatosan azt hajtogatta, hogy ne bolygassuk a múltat. Azért ölte meg Gil Perezt - és engem is azért akart megölni -, mert azt akarta, hogy fejezzük be a kutakodást. Úgy okoskodhatott, hogy amíg azt hiszem, a nővérem életben van, nem fogom abbahagyni a nyomozást. Nem érdekelnek a következmények, minden követ meg fogok mozgatni, ha látok rá esélyt, hogy megtaláljam Camille-t. Egyértelmű, hogy Ira pont ezt nem akarta. Volt motivációja hazudni - azt mondani, hogy a nővérem halott. Másfelől viszont Glenda Perez is azt akarta, hogy fejezzem be a kutakodást. Amíg folytatom a nyomozást, addig a családja veszélyben van. Ha fény derül a csalásra, mindenüket elveszíthetik. Ha mindenáron azt akarta volna elérni, hogy szálljak le az ügyről, akkor neki is azt kellett volna mondania, hogy Wayne Steubens megölte a nővéremet. Az lett volna az érdeke, hogy azt mondja, Camille halott. De nem ezt mondta. Kettő-null Glenda Perez javára. Éreztem, hogy - ki tudja, hányadik alkalommal - kezd feltámadni bennem a remény.

Loren Muse visszatért a szobába. Becsukta maga mögött az ajtót.

- Beszéltem Lowell seriffel - mondta.

- Óh?

- Mint már mondtam, ez az ő ügye. Bizonyos dolgokat nem árulhatok el az engedélye nélkül.

- Köze van a terhességhez?

Muse úgy ült le a székre, mintha attól félne, hogy összecsuklik alatta. Kezét az ölébe tette. Szokatlan mozdulat volt tőle. Muse általában úgy gesztikulált, mint egy befüvezett szicíliai, akit majdnem elütött egy autó a zebrán. Soha nem láttam még ilyen visszafogottnak. Lesütötte a szemét. Egy kicsit megsajnáltam. Annyira igyekezett, hogy mindig helyesen cselekedjen. Mindig.

- Muse?

Felemelte a tekintetét. Nem tetszett, amit a szemébe nézve láttam.

- Mi folyik itt?

- Emlékszik, hogy kiküldtem Andrew Barrettet a régi tábor területére?

- Hogyne - feleltem. - Barrett ki akart próbálni valami új talaj radart. És? Muse megint rám nézett. Csak ennyit csinált, de ebben minden benne volt. Láttam, hogy a szeme könnyes. Azután lassan bólintott. Ez volt a legszomorúbb bólintás, amit Valaha láttam.

Éreztem, hogy megnyílik alattam a föld.

Remény. A remény, amely gyengéden körbefonta a szívemet. Most hirtelen kieresztette a karmait, és darabokra tépte. Megráztam a fejem, de Muse ismét csak bólintott.

- Egy holttest maradványait találták meg nem messze attól a helytől, ahol a másik kettőre rábukkantak - mondta.

Még erősebben ráztam a fejem. Istenem, ne most! Ne most, amikor már elhittem!

- Fehér nő, százhetven centiméter magas, és valószínűleg legalább tizenöt éve eltemették.

Tovább ráztam a fejem. Muse elhallgatott, várta, hogy összeszedjem magam. Próbáltam higgadtan gondolkodni, mintha nem hallottam volna, amit mondott. Próbáltam kizárni az új információkat, valahogy visszapörgetni az időt. Aztán eszembe jutott valami.

- Várjunk csak! Azt kérdezte tőlem, hogy Camille terhes volt-e. Azt akarja mondani, hogy a holttest. látszik rajta, hogy terhes volt?

- Nem csak az, hogy terhes - mondta Muse. - Hanem az is, hogy gyereket szült. Kinyitottam a számat, de nem jött ki rajta hang. Próbáltam felfogni, amit mondott. Képtelen voltam. Az egy dolog, hogy esetleg terhes volt. Nem túl valószínű, de megtörténhetett. Lehet, hogy volt egy abortusza vagy egy vetélése. Nem tudom. De hogy kihordott volna egy gyereket, és meg is szülte, most pedig kiderül, hogy halott.

- Derítse ki, mi történt, Muse!

- Ki fogom.

- És ha van ott valahol egy csecsemő.

- Akkor megtaláljuk.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

- Új híreim vannak.

Alexej Kokorov még mindig lenyűgöző, bár borzalmasan csúnya emberpéldány volt. A nyolcvanas évek végén, nem sokkal az előtt, hogy a Fal leomlott és az életük gyökeresen megváltozott, Kokorov Sosh beosztottja volt az Intouristnál. Volt az egészben valami vicces. Otthon, a Szovjetunióban mindketten a KGB elitalakulatának a tagjai voltak. 1974-ben a „Spetsgruppa A", vagyis az Alfa-csoport különleges ügynökei. A csoportot eredetileg bűnmegelőzés és terrorizmus-elhárítás céljából hozták létre, de 1979 karácsonyának hideg reggelén az egységük megtámadta a kabuli Darui Aman palotát. Nem sokkal később Sosh megkapta az állást az Intouristnál, és New Yorkba költözött. Vele együtt Kokorov, az a férfi is, akivel Sosh sohasem volt különösebben jóban. A családjukat mindketten hátrahagyták. Így működött ez. New York csábító hely volt. Csak a leghűségesebb embereket engedték ki ide. De még a leghűségesebb embereket is szemmel tartotta egy olyan kolléga, akit nem feltétlenül kedveltek, és akiben nem igazán bízhattak meg. Még a leghűségesebbeket is emlékeztetni kellett arra, hogy a szeretteik otthon vannak, és ők fognak szenvedni, ha valami hibát követnek el.

- Hallgatlak - mondta Sosh.

Kokorov alkoholista volt. Mindig is szeretett inni, de fiatalkorában ez inkább előnyére vált. Erős volt, okos, és az ital különösen kegyetlenné tette. Engedelmes volt, mint egy kutya. Most már azonban meglátszottak rajta az évek. a gyerekei felnőttek, és nem volt többé szükségük rá. a felesége évekkel ezelőtt elhagyta. Szánalmas öregember volt, de akkor is hozzátartozott Sosh múltjához. Soha nem kedvelték egymást igazán, de valami mégis összekötötte őket. Kokorov mindig is hűséges embere volt Soshnak, amit ő azzal honorált, hogy nem rúgta ki.

- Találtak egy hullát abban ben - mondta Kokorov. Sosh behunyta a szemét. Nem számított rá, de nem is érte teljesen váratlanul. Pavel Copeland felszínre akarta hozni a múltat. Sosh azt remélte, hogy meg tudja állítani. Vannak dolgok, amelyeket jobb, ha nem tud meg az ember. Gavrel és Aline, a testvérei tömegsírban voltak eltemetve. Se fejfa, se méltóság. Ez soha nem zavarta Sosht. Porból lettünk, porrá leszünk. De néha eszébe jutott, hogy mi van, ha egy nap Gavrel kikel a sírból, és vádlón a kisöccsére mutat az ujjával, amiért az több mint hatvan évvel ezelőtt ellopott tőle egy falat kenyeret. Csak egy harapásnyi volt, Sosh tudta. Semmi nem múlott rajta. Mégsem telt el úgy nap azóta, hogy ne jutott volna eszébe, amit tett, hogy ne jutott volna eszébe az a falat kenyér, amelyet ellopott a bátyjától. Itt is erről lett volna a szó? A halottak bosszújáról?

- Hogy tudtad meg? - kérdezte Sosh.

- Mióta Pavel itt járt, figyelem a helyi híreket - mondta Kokorov.

- Az interneten láttam egy cikket róla.

Sosh elmosolyodott. Két KGB-s veterán az amerikai internetet használja információszerzésre. Ironikus.

- Mit tegyünk? - kérdezte Kokorov.

- Mi?

- Igen. Mit tegyünk?

- Semmit, Alex ej. Rég volt.

- A gyilkosságok nem évülnek el ebben az országban. Nyomozni fognak.

- És ugyan mit találnak majd? Kokorov nem válaszolt.

- Ennek vége. Senkit nem kell már fedeznünk. Csend. Alexej megsimogatta az állát, és várt.

- Mi az?

- Hiányoznak a régi szép idők, Sosh? - kérdezte Alexej.

- A fiatalságom hiányzik. Más nem.

- Az emberek féltek tőlünk - mondta Kokorov.

- Remegtek, ha elmentünk mellettük.

- És az jó volt, Alexej?

Kokorovnak szörnyű mosolya volt, a fogai túl kicsik voltak a szájához képest, mint valami rágcsálónak.

- Ne csinálj úgy, mintha te nem élvezted volna! Hatalmunk volt. Istenek voltunk.

- Nem, szolgák voltunk. Az istenek verőlegényei. A hatalom az övék volt. Mi ugyanúgy féltünk tőlük, ahogy mások féltek mitőlünk. A gyengéket terrorizáltuk -ebből állt a hatalmunk.

Alexej lemondóan legyintett.

- Öregszel - mondta Soshnak.

- Nem csak én.

- Nem tetszik nekem, hogy újra előjön ez az egész.

- Annak sem örültél, hogy Pavel meglátogatott. Biztos azért, mert a nagyapjára emlékeztet, nem igaz?

- Nem.

- Te tartóztattad le. Őt is meg a feleségét is.

- Azt hiszed, hogy te különb voltál, Sosh?

- Nem. Tudom, hogy nem.

- Nem én akartam úgy. Te is nagyon jól tudod. Feljelentették őket, mi meg tettük a dolgunkat.

- Pontosan - mondta Sosh. - Az istenek utasítottak, te pedig megtetted. Még mindig olyan nagy embernek érzed magad?

- Nem egészen így történt.

- Pontosan így történt.

- Te ugyanezt tetted volna a helyemben.

- így van.

- Egy nagyobb célt szolgáltunk.

- Te tényleg bevetted ezt, Alexej?

- Igen. És még mindig hiszek benne. Nem hiszem, hogy olyan rosszak lettünk volna. Főleg most, hogy látom, milyen is az, amikor mindent szabad. Nem hiszem, hogy régen rosszabb volt.

- Én igen - mondta Sosh. - Verőlegények voltunk, semmi több. Csend.

- Szóval mi lesz most, hogy megtalálták a holttestet? - kérdezte Kokorov.

- Talán semmi. Talán még többen meg fognak halni. De az is lehet, hogy Pavel végre szembenézhet a múltjával.

- Nem mondtad neki, hogy jobban tenné, ha nem csinálná ezt, ha nem bolygatná a múltat?

- De mondtam - felelte Sosh. - De nem hallgatott rám. És ki tudná megmondani, melyikünk cselekedett helyesen? Bejött doktor Mc Fadden és elmondta, hogy szerencsém volt, mert a lövedék úgy hatolt át rajtam, hogy nem ért egyetlen belső szervet sem. Mindig a szememet forgattam, amikor a moziban azt láttam, hogy a hőst meglövik, aztán minden megy tovább, mintha mi sem történt volna. De az igazság az, hogy sok lőtt seb van, aminek nem lesz komolyabb következménye. Semmi értelme nem volt bent maradnom, otthon ugyanúgy tudtam pihenni.

- A fejét ért ütés miatt jobban aggódom - mondta az orvos.

- De azért hazamehetek?

- Jobban örülnék, ha éjszakára itt maradna. Szeretném látni, hogy érzi magát, amikor felébred. Vitatkozni akartam, de aztán rájöttem, hogy otthon sem vár semmi. Fáradtnak és betegnek éreztem magam. Valószínűleg szörnyen néztem ki, és csak halálra rémítettem volna Carát, ha hazamegyek. Találtak egy holttestet az erdőben. Képtelen voltam elszakadni ettől a gondolattól. Muse átfaxolta nekem a kórházba az előzetes boncolási jegyzőkönyvet. Egyelőre nem sokat tudtak, de minden jel arra mutatott, hogy a nővérem az. Lowell és Muse átvizsgálták az összes eltűnt személy aktáját a térségben, hátha van köztük olyan, akire illik a személyleírás. A keresés egyelőre eredménytelen volt - az egyetlen találat a nővérem volt. A halottkém eddig nem tudta megmondani a halál okát. Ez nem volt szokatlan egy ilyen régi csontváz esetében. Ha tényleg elvágták a torkát, és élve eltemették, az nem hagyott nyomot a csontokon. A porcok és a belső szervek pedig már régen eltűntek, az élősködők gondoskodtak róla, hogy visszakerüljenek a természet körforgásába. A tekintetem a legfontosabb pontra siklott. A szeméremcsont elváltozása. Az áldozat gyereket szült. Ezen ismét eltűnődtem. Eltűnődtem, hogy lehetséges-e. Normál körülmények között ez azt jelentené, van remény, hogy mégsem a nővérem holttestét találták meg. De ha nem ő volt az, akkor ki? Egy másik lány, akit nagyjából ugyanakkor meggyilkoltak, és ugyanott ástak el, ráadásul az ő eltűnését nem jelentette senki? Ennek nem volt semmi értelme. Valami nem stimmelt. Valami nagyon nem stimmelt. Elővettem a mobilomat. Kikerestem benne York telefonszámát, majd felhívtam a szobában lévő készülékről.

- Van valami újság? - kérdeztem.

- Tudja, hány óra van?

Nem tudtam. Megnéztem az órát.

- Néhány perccel múlt tíz - mondtam. - Van valami újság? Felsóhajtott.

- A ballisztikai vizsgálat megerősítette, amit már eddig is tudtunk. Gil Perezt ugyanazzal a fegyverrel lőtték le, amivel Ira Silverstein magára lőtt. És a DNSvizsgálat ugyan eltart néhány hétig, de a Volkswagen hátsó ülésén talált vér megegyezik Perez vércsoportjával. Hogy úgy mondjam, lefőtt a kávé.

- Lucy mit mondott?

- Dillon szerint nem volt nagy segítség. Sokkos állapotba került. Azt mondta, hogy az apja rossz állapotban volt, valószínűleg beképzelt magának valami fenyegetést.

- Dillon elhitte?

- Miért ne hitte volna? Akárhogy is, az ügy le van zárva. És maga hogy érzi magát?

- Kiválóan.

- Egyszer Diliont is meglőtték.

- Csak egyszer?

- De akkor alaposan. Mindenesetre azóta is megmutatja minden nőnek a sebhelyet. Azt mondja, felizgulnak tőle. Csak azért mondom, hátha még hasznát veszi.

- Csábítási tippek Dillontól. Kösz.

- Találja ki, mit mond nekik az után, hogy megmutatta a sebhelyet!

- „Hé, baby, akarod látni a hatlövetűmet is?"

- Hogy találta ki?

- Lucy hová ment, miután végeztek vele?

- Visszavittük az egyetemre.

- Oké, köszönöm.

Letettem, és feltárcsáztam Lucy számát. Bekapcsolt a hangpostája. Hagytam neki egy üzenetet. Azután felhívtam Muse mobilj át.

- Hol van? - kérdeztem.

- Épp hazafelé megyek, miért?

- Csak arra gondoltam, hátha elmegy a Restonba kikérdezni Lucyt.

- Már elmentem.

- És?

- Nem nyitotta ki az ajtót. De láttam, hogy ég a villany odabent. Biztos, hogy ott volt.

- Nincs semmi baja?

- Honnan tudjam?

Nem tetszett ez nekem. Az apja most halt meg, ő pedig egyedül van a lakásában.

- Milyen messze van a kórháztól?

- Tizenöt percre.

- Mi lenne, ha beugrana értem?

- Hazaengedték?

- Ki tudna megállítani? Amúgy is csak egy rövid időre mennék el.

- Szóval a főnököm azt akarja, hogy furikázzam el a baránőjéhez?

- Nem. A megyei ügyész megkéri az egyik beosztottját, hogy vigye el egy nemrégiben történt haláleset egyik szemtanújához.

- Akárhogy is, mindjárt ott vagyok. Senki sem próbált feltartóztatni kifelé menet. Nem éreztem jól magam, de voltam már sokkal rosszabbul is. Egyre jobban aggódtam Lucy miatt, és rá kellett jönnöm, hogy ez már több, mint normális aggodalom.

Hiányzott.

Újra beleszerettem. Ízlelgettem egy ideig ezt a kijelentést, próbáltam tompítani valahogy, hátha csak arról van szó, hogy ez a sok történés felzaklatott, és feltámadt bennem a nosztalgia egy rég eltűnt időszak iránt, amikor a szüleim még együtt voltak, a nővérem még élt, Jane pedig még egészséges volt, és boldogan élt valahol nélkülem. De nem erről volt szó.

Szerettem Lucyvel lenni. Pontosan úgy, ahogy azzal szeret lenni az ember, akibe szerelmes. Ezen nem volt mit magyarázni. Muse vezetett. Az autója kicsi volt és kényelmetlen. Nem vagyok valami nagy autóbLizi, fogalmam sincs, milyen kocsi volt, de bűzlött a cigarettától. Muse valószínűleg észrevette az arckifejezésemet, mert így szólt:

- Anyám láncdohányos.

- Aha.

- Velem él. Átmenetileg. Amíg meg nem találja az ötödik férjét. Addig is azzal telnek a napjaink, hogy megkérem, ne dohányozzon a kocsiban.

- Ő pedig fütyül rá.

- Nem, van hatása, mert azt hiszem, többet szív, ha mondom neki. Csak úgy, dacból. A lakásban ugyanez a helyzet. Hazaérek a munkából, kinyitom az ajtót, és úgy érzem, mintha hamut nyelnék.

Azt kívántam, bárcsak gyorsabban vezetne.

- El tud menni holnap a bíróságra? - kérdezte.

- Azt hiszem, igen.

- Pierce bíró zárt ajtók mögött várja magukat.

- Van valami ötlete, hogy miért?

- Nincs.

- Hánykor?

- Pontban kilenckor.

- Ott leszek.

- Akarja, hogy beugorjak magáért?

- Az jó lenne.

- Kaphatok egy céges autót?

- Mi nem egy cégnek dolgozunk, hanem az államnak.

- És egy hivatali autót?

- Talán.

- Király. - Egy ideig szótlanul vezetett tovább, majd azt mondta:

- Részvétem a nővére miatt. Nem feleltem. Még mindig nem tudtam, hogyan reagáljak rá. Talán arra vártam, hogy minden kétséget kizáróan azonosítsák végre. De az is lehet, hogy húszévnyi gyász után egyszerűen már nem maradt erőm többre. Vagy, ami a legvalószínűbb, egyszerűen csak takaréklángra tettem az érzelmeimet. Még két ember meghalt. Akármi is történt húsz évvel ezelőtt abban ben. talán a helyi kölyköknek igazuk volt, és tényleg valami szörny falta fel őket, vagy a mumus csapott le rájuk. De bármi is ölte meg Margót Greent és DoLig Billinghamet, az még mindig életben volt, és tovább szedte áldozatait. Talán csak aludt az elmúlt húsz évben. Talán elköltözött egy másik államba, egy másik erdőbe. De most visszatért - és tudtam, nincs az az isten, hogy ezúttal futni hagyjam. A Reston Egyetem épületei nyomasztóak voltak. Korosodó, kopott téglaépületek. Alig világított néhány lámpa, de ez nem volt olyan nagy baj.

- Nem bánja, ha egyedül megyek? - kérdeztem.

- Dehogy - felelte Muse. - Itt megvárom.

Megkerestem a lakását. A lámpa le volt kapcsolva, de hallottam a zenét. Felismertem a számot. A Somebody volt az Bonnié McKee-től. Végtelenül nyomasztó dal - jellemző Lucyre. Imádta az ilyen szívbemarkoló slágereket. Bekopogtam. Nem felelt. Megnyomtam a csengőt, ismét kopogtam. Még mindig semmi.

- Luce! Semmi.

- Luce!

Megint kopogtam. Akármit is adtak a kórházban, a hatása kezdett elmúlni. Éreztem, ahogy lüktet az oldalam. Olyan volt, mintha a mozdulataim felszakítanák a

bőrömet.

- Luce!

Megpróbáltam a kilincset. Zárva. Két ablak volt. Megpróbáltam bekukucskálni. Túl sötét volt, nem láttam semmit. Megpróbáltam kinyitni az ablakokat. Mindkettő be volt zárva.

- Ugyan már, Luce, tudom, hogy bent vagy.

Egy autó állt meg mögöttem. Muse. Kiszállt, és odalépett hozzám.

- Tessék - mondta.

- Mi ez?

- Pótkulcs. A portán kértem el. Muse. A kezembe nyomta, és visszament az autóhoz. Bedugtam a kulcsot a zárba, kopogtam még egyszer, majd elfordítottam. Az ajtó kinyílt. Beléptem, és becsuktam magam után.

- Ne kapcsold fel a villanyt! Lucy volt az.

- Hagyj magamra, Cope. Kérlek! Véget ért az előző szám, és felcsendült egy újabb végtelenül szomorú dal. Alejandro Escoverdo arról énekelt, hogy milyen szerelem az, amely tönkretesz egy anyát.

- Rendelned kellene egy olyan válogatást - mondtam.

- Milyen válogatást?

- Tudod, amit mindig reklámoznak a tévében. Minden idők 50 legszomorúbb száma. Hallottam, ahogy örömtelenül felnevet. A szemem kezdte megszokni a félhomályt. Láttam, hogy a kanapén ül. Elindultam felé.

- Ne - mondta.

De nem álltam meg. Leültem mellé. Egy vodkásüveg volt a kezében. A fele hiányzott. Körülnéztem a lakásban. Nem volt benne semmi személyes, semmi új, semmi vidám.

- Ira - mondta.

- Sajnálom, ami történt.

- A rendőrség szerint ő ölte meg Gilt.

- És szerinted?

- Láttam a vért a kocsijában. Rád lőtt. Szóval igen, szerintem is ő ölte meg Gilt.

- Miért?

Nem válaszolt. Inkább jó alaposan meghúzta az üveget.

- Miért nem adod ezt ide? - nyúltam az üveg felé.

- Ez vagyok én, Cope.

- Nem, ez nem igaz.

- De igen. Te sem menthetsz meg. Több lehetséges válasz is eszembe jutott, de mindegyik túl közhelyesnek tűnt, ezért inkább nem szóltam semmit. - Szeretlek - mondta. - Úgy értem, mindig is szerettelek. Egész idő alatt. Amikor más férfiakkal voltam, akkor is. Volt jó pár kapcsolatom, de te mindig ott voltál. Velünk egy szobában. Sőt még az ágyban is. Tudom, hogy ostobaság, hiszen csak gyerekek voltunk, de akkor is így van.

- Értem - feleltem.

- Most azt hiszik, hogy Ira ölte meg Margot-t és Dougot is.

- Te nem?

- Ő csak el akarta felejteni ezt az egészet. Érted? Annyira fájt neki, annyi szenvedést okozott neki. És amikor meglátta Gilt, úgy érezhette, hogy szellemet lát, aki azért jött, hogy őt kísértse.

- Sajnálom - mondtam újra.

- Menj haza, Cope!

- Inkább maradnék.

- Ezt most nem te döntőd el. Ez az én lakásom. Az én életem. Menj haza! Ismét meghúzta az üveget.

- Nem szívesen hagynálak itt így. Keserűen felnevetett.

- Csak nem gondolod, hogy ez az első alkalom?

Aztán harciasan a szemembe nézett, hogy vitába merek-e szállni vele. Csendben maradtam.

- Ezt csinálom. Leiszom magam a sötétben, és közben ezeket az átkozott dalokat hallgatom. Nemsokára kidőlök, vagy elájulok - hívd, ahogy akarod. Holnap pedig semmi sem fog látszani rajtam, még másnapos is alig leszek.

- Maradni akarok.

- Nem akarom, hogy maradj.

- Nem miattad, hanem magam miatt. Veled akarok lenni. Ma is de főleg. - Nem akarom, hogy itt maradj. Csak még rosszabb lenne minden. - De. - Kérlek - mondta esdeklő hangon. - Kérlek, hagyj magamra! Holnap. Majd holnap újrakezdjük.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Dr. Tara O'Neill ritkán aludt négy-öt óránál többet egy éjszaka. Egyszerűen nem volt szüksége több alvásra. Reggel hatkor, amikor a nap felkelt, már újra kint volt ben. Imádta t - és nem csak ezt, bármelyiket. Philadelphiában, a Pennsylvaniai Egyetemen végezte az orvosi tanulmányait. Mindenki azt gondolta, hogy imádni fogja. Olyan kedves lány vagy, mondták neki. Az a nyüzsgő nagyváros pont neked való. De egyetemi évei alatt O'Neill minden hétvégén hazatért. Közben halottkémnek szakosodott, és patológusként dolgozott WilkesBarre-ben, hogy legyen zsebpénze. Próbálta megtalálni a saját életfilozófiáját, és végül azzal tudott a leginkább azonosulni, amit egy rocksztártól - talán Eric Claptontól - hallott, aki azt mondta, hogy nem nagy rajongója az embereknek. O'Neill sem volt az. Akármilyen nevetségesen is hangzott, a saját társaságát kedvelte a leginkább. Szeretett egyedül lenni, olvasni, filmeket nézni. Nem tudta kezelni a férfiakat, az egójukat, az állandó nagyzolásukat és szörnyű bizonyítási vágyukat. Nem akart társat magának. Olyankor érezte magát a legboldogabbnak, ha egyedül lehetett a természetben. Mint most. Egyedül, kint a fák között. Magával vitte a szerszámkészletét, de az összes új kütyü és szerkezet közül a legegyszerűbb volt a leghasznosabb: egy szita. Majdnem pont ugyanolyan szita volt, mint amilyet a konyhában használt. Elővette, és nekiállt megrostálni a földet. A szitát arra használták, hogy megtalálják vele a fogakat és a kisebb csontokat. Fáradságos munka volt ez, pont olyan, mint az a régészeti ásatás, amelyen végzős gimnazista korában vett részt. Dél-Dakotában dolgoztak, és megtalálták egy archaeotherium, vagyis egy hatal- mas őskori disznó maradványait. Disznók és őskori rinocéroszok megkövesedett csontjait tartotta a kezében. Csodálatos élményként élte meg. Most ugyanilyen türelemmel végezte azt a munkát, amit a legtöbb ember elviselhetetlenül unalmasnak tartott volna. Tara O'Neill azonban kimondottan élvezte. Egy órányi szitálás után egy apró csontdarabra akadt.

O'Neill érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. Valami ilyesmire számított azok után, hogy elvégezték a csontsűrűség-röntgent. De akkor is. Megtalálni a hiányzó láncszemet.

- Óh, Istenem.

Hangosan kimondta a szavakat, azok pedig visszhangot vertek a fák között. Még mindig alig akarta elhinni, hogy a bizonyíték ott hever gumikesztyűbe bújtatott tenyerén. A nyelvcsont volt az. Vagyis a fele. Szinte teljesen el volt meszesedve. Folytatta a kutatást, egyre gyorsabban járt a keze. Most már nem tartott sokáig. Öt perccel később megtalálta a másik felét is. Összeillesztette a két darabot. A két csontdarab ennyi év után is olyan tökéletesen illeszkedett egymásba, mint egy puzzle két darabja. Tara O'Neill arcán elégedett mosoly jelent meg. Egy pillanatig csak bámulta munkája eredményét, majd elismerően megrázta a fejét.

Elővette a mobilját. Nem volt térerő. Fél mérföldet kellett visszagyalogolnia, mire megjelent két vonalka. Akkor beütötte Lowell seriff számát. A férfi a második csörgésre felvette.

- Maga az, doki?

- Igen.

- Hol van?

- A helyszínen - mondta.

- Izgatottnak tűnik a hangja.

- Az is vagyok.

- Miért?

- Találtam valamit - mondta Tara O'Neill.

- És?

- És ez teljesen más megvilágításba helyezi az egész ügyet. Egy tipikus kórházi zajra ébredtem. Valami halk, pittyegő hangra. Kinyitottam a szemem, és Mrs. Perezt pillantottam meg, aki az ágyam mellett ült. Odahúzott egy széket. A retikülje az ölében hevert. A két térde összeért. Egyenes háttal ült, és engem nézett. Láttam a szemén, hogy sírt.

- Hallottam, mi történt Mr. Silversteinnel - mondta. Vártam.

- És azt is hallottam, hogy találtak egy holttestet ben. Ki volt száradva a szám. Jobbra néztem. A sárgásbarna műanyag vizeskorsó, az a fajta, amellyel kizárólag kórházakban lehet találkozni, és amelyet mintha direkt úgy terveztek volna, hogy rossz ízű legyen benne a víz, ott állt az ágyam melletti szekrényen. Érte akartam nyúlni, de Mrs. Perez kitalálta a szándékomat, és megelőzött. Felállt, öntött nekem egy pohár vizet, és átnyújtotta.

- Fel akar ülni? - kérdezte.

- Az jó lenne.

Megnyomta a távirányító gombját, és az ágy ülő helyzetbe tornázta magát.

- Így jó?

- Kiváló - mondtam. Hátradőlt.

- Maga nem fogja ezt annyiban hagyni, ugye? - kérdezte. Erre nem is válaszoltam.

- Azt mondják, Mr. Silverstein ölte meg az én Gilemet. Maga szerint ez igaz? Az én Gilem. Szóval vége a színjátéknak. Nincs több hazudozás, nincs több fenyegetőzés. Nincs több képmutatás.

- Igen. Bólintott.

- Néha azt gondolom, hogy Gil valóban meghalt aznap éjjel, így kellett volna lennie. Ami utána következett, az csak kölcsönbe kapott idő volt. Amikor felhívott az a rendőr, tudtam, mielőtt megszólalt volna. Számítottam rá, érti? Bizonyos értelemben Gil sosem hagyta el azt t.

- Mondja el, mi történt - kértem.

- Azt hittem, tudom. Egész idő alatt azt hittem. De most úgy érzem, lehet, hogy sosem mondta el az igazat. Lehet, hogy Gil hazudott nekem.

- Mondja el, amit tud!

- Maga is ott volt azon a nyáron a táborban. Ismerte Gilt.

- Igen.

- És azt a lányt is. Margót Greent.

- Igen.

- Gil teljesen belehabarodott. Ő volt a mesebeli szegény srác. Irvington egyik legszegényebb részén laktunk. Mr. Silversteinnek az volt az ötlete, hogy a dolgozók gyerekei is részt vehessenek a táborban. Én a mosodában dolgoztam. De ezt maga is tudja.

Tudtam.

- Nagyon kedveltem az édesanyját. Okos asszony volt. Sokat beszélgettünk. Mindenféléről. Könyvekről, az életről, a csalódásainkról. Natasha az a fajta volt, akit régi vágásúnak szoktak nevezni. Gyönyörű, de nagyon törékeny. Érti, mire gondolok?

- Azt hiszem, igen.

- De mindegy. A lényeg az, hogy Gil nagyon beleszeretett Margót Greenbe. Érthető. Gil tizennyolc éves volt, Margót pedig úgy nézett ki, mint egy modell. Így megy ez a férfiaknál. Teljesen elvakítja őket a vágy. Gil sem volt másmilyen. Az a lány pedig összetörte a szívét. Hétköznapi történet. Ilyenkor általában szenvednek néhány hétig, majd továbblépnek. Valószínűleg Gil is így tett volna. Elhallgatott.

- De mégsem így történt - mondtam.

- Nem.

- Miért?

- Wayne Steubens miatt.

- Mi van vele?

- Elkezdett sutyorogni Gil fülébe. Azt mondta, ne hagyja, hogy Margót ennyivel megússza. Ne hagyja, hogy így megalázza. Azt mondta, Margót csak nevet rajta, büntessék meg érte. És egy idő után Gil kezdett egyetérteni vele.

- És erre elvágták a torkát? - kérdeztem hitetlenkedve.

- Nem. De Margót sokaknak a bögyében volt. Úgy járkált a táborban, mint valami királynő. Emlékszik? Hogyne emlékeztem volna.

- Sokan szerették volna letörni egy kicsit a szarvát. Az én fiam is. Meg Doug Billingham. Talán még a maga nővére is. Bár lehet, hogy csak azért volt ott, mert Doug rábeszélte. Nem lényeges.

Benyitott egy ápolónő.

- Most ne - mondtam.

Arra számítottam, hogy vitába száll velem, de biztosan volt valami a hangomban, ami meggyőzte róla, hogy nincs értelme. Kihátrált, és becsukta maga mögött az ajtót. Mrs. Perez lesütötte a szemét. Úgy meredt a retiküljére, mintha attól félne, hogy valaki ellopja tőle.

- Wayne mindent alaposan kitervelt. Legalábbis Gil így mesélte. Úgy volt, hogy kicsalogatják Margot-t be. A maga nővére is segített. Azt mondta neki, hogy találkozni fognak néhány helyes sráccal. Gil maszkot húzott a fejére. Elkapta Margot-t. Megkötözte. És a terv szerint ennyi lett volna az egész. Néhány percig úgy hagyják, majd elengedik. Ostoba, gyerekes dolog, de mindenki vett már részt ilyenben. Tudtam, hogy igaza van. A táborban egymást érték az ilyen és ehhez hasonló átverések. Eszembe jutott, amikor egy srácnak éjjel kivittük az ágyát a fák közé. Másnap reggel odakint ébredt, teljesen egyedül, és halálra rémült. Volt, hogy belevilágítottunk valakinek a szemébe az éjszaka közepén, megráztuk, és azt kiáltottuk: „Szállj le a sínekről!", az illető pedig rémülten kiugrott az ágyából. Emlékeztem arra a két ellenszenves fiúra is, akik mindenkit „köcsögnek" hívtak a táborban. Egy éjjel, amikor mindketten mélyen aludtak, levetkőztettük őket, fogtuk az egyiküket, és átraktuk a másik ágyába. Reggel arra ébredtek, hogy meztelenül fekszenek egymás mellett a takaró alatt. Soha többet nem szekálták a többieket. Összekötözni Margót Greent, és kint hagyni egy időre a fák között. simán belefért.

- A dolog azonban nem úgy sült el, ahogy eltervezték - mondta Mrs. Perez.

Vártam. Egy könnycsepp jelent meg Mrs. Perez szemében. Benyúlt a retiküljébe, és előhúzott egy zsebkendőt. Megtörölte vele a szemét.

- Wayne Steubens elővett egy borotvapengét. Azt hiszem, a szemem elkerekedett egy kissé, amikor ezt mondta. Szinte láttam magam előtt a jelenetet. Ahogy ott vannak öten ben. Láttam az arcukat, a megdöbbenésüket.

- Margót azonnal rájött, mire megy ki a játék. Hagyta, hogy Gil megkötözze, aztán gúnyolódni kezdett vele. Azt mondta neki, azt sem tudja, hogy kell egy igazi nővel bánni. Gil nem tudta, mit csináljon. Csak állt ott tehetetlenül. Wayne azonban hirtelen előkapott egy borotvapengét. Gil először azt hitte, ez is az átverés része. Hogy jobban ráijesszenek. De Wayne nem így gondolta. Odament Margot-hoz, és fültől fülig átvágta a torkát. Behunytam a szemem. Láttam. Láttam, ahogy a penge belehasít a fiatal bőrébe, és a vére - az életével együtt - szanaszét spriccel. És miközben Margót Greent hidegvérrel lemészárolták, én mintegy száz méterre onnét épp a barátnőmmel szeretkeztem. Volt ebben valami fennkölt, ahogy az élet két legérthetetlenebb csodája, a halál és a szerelem egymáshoz ilyen közel, egy időben játszódott le, engem azonban most mégis elborzasztott.

- Egy pillanatig egyikük sem mozdult. Csak álltak döbbenten. Majd Wayne rájuk mosolygott, és azt mondta: „Kösz a segítséget."

Összeráncoltam a homlokomat, de végre legalább kezdtem érteni. Camille csalta ki Margot-t, Gil kötözte meg.

- Aztán Wayne felemelte a pengét. Gil azt mondta, látta rajta, hogy Wayne élvezte a dolgot. Hogy megjött az étvágya, és újra ölni akart. Elindult feléjük. Ők pedig futásnak eredtek. Futottak, amerre láttak. Wayne pedig üldözte őket. Gil mérföldeken keresztül rohant előle. Nem tudom, mi történt pontosan, de ki lehet találni. Wayne elkapta Doug Biüinghamet, és megölte. Gil azonban megmenekült. És a maga nővére is.

Újra megjelent az ápolónő.

- Elnézést, Mr. Copeland. Muszáj megmérnem a pulzusát meg a vérnyomását. Bólintottam, hogy jöjjön be. Le kellett higgadnom. A szívem majd kiugrott a mellkasomból. Ha nem sikerül megnyugodnom, sose engednek haza. Az ápolónő gyorsan és csendben dolgozott. Mrs. Perez közben körbenézett a szobában, mintha csak most venné észre, hol is van. Attól féltem, hogy elvesztem.

- Minden rendben van - mondtam neki. Bólintott. A nővér befejezte.

- Délelőtt megkapja a zárójelentést, és elmehet.

- Nagyszerű.

Kötelességtudóan elmosolyodott, és magunkra hagyott minket. Vártam, hogy Mrs. Perez folytassa a történetet.

- Gil természetesen nagyon meg volt ijedve. Képzelheti. A maga nővére nemkülönben. Nézze az ő szemszögükből! Fiatalok voltak. Hajszál híján megölték őket. Margót Greent a szemük láttára gyilkolták meg. De leginkább Wayne szavai kísértették őket: „Kösz a segítséget." Érti már?

- Ők is benne voltak.

- Igen.

- És akkor mit tettek?

- Elrejtőztek. Több mint huszonnégy órára. A maga anyja és én betegre aggódtuk magunkat. A férjem otthon volt, Irvingtonban. A maga apja a táborban. De kint volt ben valamelyik keresőosztaggal. Az édesanyjával voltam, amikor megcsörrent a nyilvános telefon a konyha végében. Gil tudta a számát. Háromszor kellett telefonálnia, mire én vettem fel. Az első két alkalommal letette.

- Gil elmondta magának, mi történt?

- Igen.

- Maga pedig az anyámnak? Bólintott. Kezdett összeállni a kép.

- Megkeresték Wayne Steubenst? - kérdeztem.

- Nem volt rá szükség. Ő keresett meg minket, pontosabban a maga anyját.

- Mit mondott?

- Semmi fenyegetőt. De egyértelművé tette a helyzetet. Szerzett magának alibit arra az éj szakára. Mi pedig azonnal megértettük. Az anyák már csak ilyenek.

- Mit értettek meg?

- Gil bátyja, Eduardo börtönben volt. Gilnek is volt priusza - néhány haverjával elloptak egy autót. A maga családja szegény volt, az enyém is. Gil ujjlenyomatai ott voltak a kötélen. A rendőrség nyilván feltenné a kérdést, hogy a nővére miért csalta ki Margót Greent be. Wayne minden ellene szóló bizonyítékot eltüntetett. Gazdag volt, bármilyen ügyvédet megengedhetett magának. Maga ügyész, Mr. Copeland. Őszintén. Ha Gil és Camille előjöttek volna, ugyan ki hitt volna nekik? Becsuktam a szemem.

- És maga azt mondta nekik, hogy ne bújjanak elő.

- Igen.

- Ki rakta ki a véres ruháikat?

- Én. Találkoztam Gillel ben.

- A nővérem is ott volt?

- Nem. Gil adta oda a ruháit. Megvágta magát, és a sebhez szorította a pólóját. Azt mondtam neki, hogy addig ne mutatkozzanak, amíg ki nem találunk valamit. Az anyjával azon törtük a fejünket, hogyan segíthetnénk a rendőrségnek, hogy rájöjjenek az igazságra. De semmi nem jutott eszünkbe. Teltek a napok. Tudtam, milyenek a rendőrök. Még ha hisznek nekünk, Gil akkor is bűntárs volt. Akárcsak Camille.

Hirtelen eszembe jutott még valami.

- Magának pedig volt egy sérült fia.

- Igen.

- Szükségük volt a pénzre. Hogy gondoskodni tudjanak róla. És hogy Glendát tudják taníttatni. - A szemébe néztem. - Mikor jött rá, hogy ebből még pénzt is láthatnak?

- Ez nem volt része az eredeti tervnek. Később jutott eszünkbe, amikor Billingham apja nekiesett Mr. Silversteinnek, hogy nem védte meg a fiát.

- És maga meglátta a lehetőséget. Mrs. Perez kényelmetlenül fészkelődött a széken. - Mr. Silversteinnek jobban oda kellett volna figyelnie. Sosem lett volna szabad kiszökniük be. Nem volt ártatlan a dologban. És igen, megláttam a lehetőséget. De nem csak én, a maga anyja is.

Forogni kezdett velem a szoba.

- Azt akarja mondani. - Elhallgattam. - Azt akarja mondani, hogy a szüleim egész idő alatt tudták, hogy a nővérem életben van?

- A szülei nem - felelte.

Úgy éreztem, mintha jeges kéz markolná meg a szívemet.

- Óh, ne.

Nem mondott többet.

- Anyám nem mondta el az apámnak, igaz?

- így van.

- De miért nem?

- Mert gyűlölte.

Döbbenten ültem. A veszekedésekre gondoltam, a keserűségre, a boldogtalanságra.

- Ennyire?

- Tessék?

- Egy dolog gyűlölni egy embert - mondtam. - De hogyan gyűlölhette annyira, hogy hagyta azt hinnie, meghalt a lánya?

Nem felelt.

- Kérdeztem valamit, Mrs. Perez.

- Nem tudom a választ. Sajnálom.

- De maga elmondta Mr. Pereznek, igaz?

- Igen.

- Anyám azonban soha nem mondta el apámnak. Csend.

- Apám évekig kijárt be, és a nővéremet kereste - mondtam. - Három hónappal ezelőtt, a halálos ágyán azok voltak az utolsó szavai, hogy keressem tovább én is. Hogy gyűlölhette ennyire, Mrs. Perez?

- Nem tudom - ismételte meg. Fokozatosan fogtam fel az egészet. Mintha esőben állnék, amely egyre jobban rákezdi. Nagy, kövér cseppekben hullott a fejemre a felismerés.

- Várta az alkalmas pillanatot, igaz? Mrs. Perez nem válaszolt.

- Anyám elbújtatta a nővéremet. Senkinek nem beszélt róla - még. még nekem sem. Várt, amíg megérkezik a pénz. Ez volt a terve. És amikor megjött, elszökött. A nővéremmel együtt.

- Igen. Ez volt a terve.

Képtelen voltam magamban tartani a következő kérdést.

- És engem miért nem vitt magával?

Mrs. Perez csak nézett rám szelíden. Gondolkodni kezdtem. Miért? Aztán kezdtem rájönni valamire.

- Ha magával vitt volna, apám soha nem száll le róla. Mozgósította volna Sosh bácsit meg a régi KGB-s haverjait. Arra azonban volt esély, hogy anyámat elengedje - valószínűleg akkor már ő sem volt szerelmes belé. Azt hitte, hogy a nővérem halott, ezért nem lett volna értelme utána mennie. De anyám tudta, hogy rólam soha nem mondott volna le. Eszembe jutott, amit Sosh bácsi mondott. Hogy anyám visszament Oroszországba. Vajon Camille is vele ment? Lehet, hogy most is ott vannak mindketten? Lehetséges lenne?

- Gil megváltoztatta a nevét - mondta Mrs. Perez. - Utazgatott. Igyekezett kerülni a feltűnést. Aztán amikor felbukkantak nálunk azok a magándetektívek, és kérdéseket kezdtek feltenni, Gil tűzbe jött. Úgy gondolta, megint pénzt csinálhat belőle. Tudja, akármilyen furcsa, de magát is hibásnak tartotta.

- Engem?

- Elhagyta az őrhelyét aznap éjjel. Erre nem mondtam semmit.

- Szóval részben magát hibáztatta. Azt gondolta, eljött az ideje, hogy kiegyenlítse a számlát.

Minden egybevágott. Raya Singh pont ugyanezt mondta.

- Ez minden, amit tudok - mondta Mrs. Perez, és felállt.

- Mrs. Perez? Megfordult, és rám nézett.

- Terhes volt a nővérem?

- Nem tudom.

- Találkozott vele?

- Tessék?

- Találkozott Camille-lal? Gil azt mondta magának, hogy életben maradt. Az anyám is azt mondta. De találkozott vele személyesen?

- Nem - felelte. - Sosem láttam többé a történtek után.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Nem tudtam, mit gondoljak.

De nem is nagyon volt időm gondolkodni. Öt perccel az után, hogy Mrs. Perez elment, MLise nyitott be a szobába.

- Jelenése van a bíróságon.

Minden gond nélkül megkaptam a zárójelentésemet. Az irodámban volt egy tartalék öltönyöm. Belebújtam. Aztán elindultam Pierce bíró irodája felé. Flair Hickory és Mort Pubin már ott vártak. Biztosan hallottak az előző éjszaka történt incidensről, de ha törődtek is vele, azt nem mutatták.

- Uraim - mondta a bíró -, remélem, sikerül olyan megoldást találnunk az ügy lezárására, amivel mindannyian elégedettek leszünk.

Ez nem hangzott valami jól.

- Hát erről van szó?

- Erről.

A bíróra néztem. Állta a tekintetemet. Megráztam a fejem. Logikus volt. Ha rám megpróbáltak nyomást gyakorolni azzal, hogy a múltamban kezdtek vájkálni, miért ne tehették volna meg ugyanezt a bíróval is?

- A vád nem érdekelt abban, hogy alkut kössön - mondtam. Felálltam.

- Üljön le, Mr. Copeland - mondta Pierce bíró. - Lehet, hogy probléma lesz a DVD-vel mint bizonyítékkal. Könnyen lehet, hogy nem fogadom el.

Az ajtó felé indultam.

- Mr. Copeland!

- Nem maradok itt tovább - mondtam. - Ez az én döntésem, bíró úr. Maga mindent elkövetett. Kenje rám nyugodtan!

Flair Hickory elkomorodott.

- Miről beszél?

Nem feleltem. A kilincs után nyúltam.

- Üljön le, Mr. Copeland, különben megbüntetem a bíróság megsértéséért.

- Azért, mert nem akarok egyezkedni?

Megfordultam, és Arnold Pierce-re néztem. Remegett az alsó ajka.

- Elmagyarázná valaki, mi a franc folyik itt? - szólalt meg Mort Pubin. Sem én, sem a bíró nem foglalkoztunk vele. Bólintottam Pierce-nek, hogy megértem. De ez nem jelentette azt, hogy hajlandó vagyok együttműködni. Lenyomtam a kilincset, és otthagytam őket. Végigmentem a folyosón. Fájt az oldalam. A fejem lüktetett. Legszívesebben leültem volna sírni. Végig akartam gondolni, amit az anyámról és a nővéremről tudtam meg.

- Nem gondoltam, hogy bejön. Megfordultam. E. J. Jenrette volt az.

- Csak a fiamat próbálom megmenteni - mondta.

- A fia megerőszakolt egy lányt.

- Tudom.

Elhallgattam. Egy nagy, barna boríték volt a kezében.

- Üljön le egy pillanatra - mondta Jenrette.

- Nem.

- Képzelje maga elé a lányát. A kicsi Carát. Képzelje el, hogy felnő, és egy nap talán túl sokat iszik egy bulin. És elüt valakit a kocsijával. Talán meg is hal az illető. Vagy elkövet valami ehhez hasonló hibát.

- A nemi erőszak nem egy hiba.

- De igen, az. Maga is tudja, hogy soha többé nem fog ilyet csinálni. Elcseszte. Azt hitte, sebezhetetlen. De most már több esze van.

- Ebbe ne menjünk bele újra - mondtam.

- Rendben. De mindenkinek vannak titkai. Mindenki követ el hibákat, vétségeket. Csak vannak olyanok, akiknek ezt sikerül eltitkolniuk.

Szótlanul álltam.

- A gyerekét egy ujjal sem bántottam - mondta Jenrette. - Engem csak maga érdekelt. Meg a múltja. És a sógora. De a gyerekét nem zaklattam. Itt húztam meg a vonalat.

- Maga egy hős - feleltem.

- És Pierce bíróról mit tudott kideríteni?

- Nem fontos.

Igaza volt. Semmi közöm nem volt hozzá.

- Mivel menthetem meg a fiamat, Mr. Copeland?

- Ez a vonat már elment.

- Tényleg azt hiszi? Tényleg úgy gondolja, hogy az ő életének már lőttek?

- A fia valószínűleg öt, maximum hat évet fog kapni - mondtam. - Hogy milyen lesz az élete, azt az fogja eldönteni, hogy mit tesz odabent, illetve az után, hogy kiszabadult.

E. J. Jenrette felemelte a borítékot.

- Nem tudom még, hogy mit csináljak ezzel. Nem feleltem.

- Az ember bármire képes, hogy megmentse a gyerekeit. Ez az egyetlen mentségem. Talán az apjáé is ez volt.

- Az apámé?

- Az apja a KGB tagja volt. Nem tudta?

- Nincs erre időm.

- Ez itt az aktájának a kivonata. Az embereim lefordíttatták angolra.

- Nincs szükségem rá. Tudom, mi áll benne.

- Azt hiszem, mégis jobban tenné, ha belenézne, Mr. Copeland. - Felém nyújtotta. Nem vettem el. - Ha tudni akarja, milyen messzire képes elmenni egy apa a gyerekeiért, akkor olvassa el ezt. Akkor talán engem is jobban meg fog érteni.

- Nem akarom megérteni magát.

E. J. Jenrette nem húzta vissza a kezét, és végül elvettem tőle a borítékot. Szó nélkül sarkon fordult, és elment. Visszamentem az irodámba, és magamra csuktam az ajtót. Leültem az íróasztalomhoz, és kinyitottam a borítékot. Elolvastam az első oldalt. Semmi újdonság. Aztán elolvastam a másodikat is. Azt hittem, nincs már olyan dolog, ami fájdalmat okozhatna nekem, de tévedtem. Úgy éreztem, hogy a szavak feltépik a mellkasomat, és darabokra szaggatják a szívemet. Muse lépett be kopogás nélkül.

- A csontváz, akit a táborban találtak, nem a nővéréé - mondta. Képtelen voltam megszólalni.

- Dr. O'Neill talált valamit, amit nyelvcsontnak hívnak. Azt hiszem, a torokban van. Olyan alakja van, mint a patkónak. A lényeg az, hogy el volt törve. Ez azt jelenti, hogy az áldozatot megfojtották. De ez a nyelvcsont a fiataloknál még nem ilyen merev, inkább olyan, mint egy porc. Szóval O'Neill csinált egy-két röntgenvizsgálatot, és arra jutott, hogy a csontváz inkább egy negyven- vagy ötvenéves nőé, nem egy Camille-lal egykorú lányé. Szótlanul ültem. Még mindig az előttem heverő papírlapra meredtem.

- Nem érti? Nem a nővére az. Behunytam a szemem. A szívem mázsás súlyként húzott a padló felé.

- Cope?

- Tudom - szólaltam meg.

- Tessék?

- Tudom, hogy nem a nővérem volt az - mondtam. - Hanem az anyám.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Sosh nem volt meglepve, amikor meglátott. - Tudtad, ugye? Éppen telefonált. Kezével befogta a kagylót.

- Ülj le, Pavel!

- Kérdeztem valamit.

Befejezte a beszélgetést, és visszarakta a kagylót a helyére. Akkor vette észre a borítékot a kezemben.

- Mi az?

- Apám KGB-s aktájának a kivonata. Soshnak megereszkedett a válla.

- Ne higgy el mindent, amit abban olvasol - mondta, de nem volt igazi meggyőző erő a szavaiban. Úgy mondta, mintha súgógépről olvasná őket.

- A második oldalon - mondtam, miközben próbáltam palástolni a remegést a hangomban. - A második oldalon benne van, mit tett az apám.

Sosh szótlanul nézett rám.

- Feladta a nagyszüleimet, igaz? Ő árulta el őket. A saját apám. Sosh nem felelt.

- Válaszolj már, a pokolba is!

- Még mindig nem érted.

- Feladta az apám a nagyszüleimet, igen vagy nem?

- Igen. Elhallgattam.

- Apádat megvádolták, hogy titokban abortuszt végzett. Nem tudom, hogy tényleg megtette-e vagy sem. Nem számít. A kormány el akarta a kapni. Meséltem már róla neked, hogy mire voltak képesek. Az ember egész családját képesek voltak tönkretenni.

- Szóval eladta a nagyszüleimet, hogy mentse a saját bőrét?

- Így is, úgy is elkapták volna őket. De lényegében igen. Vlagyimir a gyerekeit választotta az apósa és az anyósa helyett. Nem tudta, hogy ilyen rossz vége lesz a dolognak. Azt hitte, hogy csak egy kicsit megdolgozzák őket, hogy megtörjenek, és kész. Úgy gondolta, hogy egypár hét, és újra szabadok lesznek. Nem számított rá, hogy deportálják őket. Cserébe viszont a családja kapott egy második esélyt. Apád azt akarta, hogy a gyerekei és a gyerekeinek a gyerekei már egy jobb világban nőjenek fel. Érted?

- Nem. Ne haragudj, de nem.

- Mert gazdag vagy, és puhány.

- Ne gyere ezzel a dumával, Sosh! Az ember nem adja el a saját családtagjait. Ezt te is tudod. Túlélted az ostromot. Leningrád nem adta meg magát. Akármit is csináltak a nácik, ti ellenálltatok, és nem roppantatok össze. - És szerinted ez volt a helyes? - csattant fel Sosh. A keze ökölbe szorult. -Istenem, hogy lehetsz ennyire naiv! A testvéreim éhen haltak. Hát nem érted? Ha megadtuk volna magunkat, ha feladtuk volna azt az átkozott várost, Gavrel és Aline még ma is élne. A nácikat előbb vagy utóbb úgyis elsöpörte volna a történelem. De a bátyám és a nővérem életben maradtak volna - gyerekeik, unokáik lennének. Ehelyett.

Elfordult. - Mikor jött rá anyám, hogy mit tett a szüleivel? - kérdeztem. - Apádat nem hagyta nyugodni a lelkiismerete. Azt hiszem, anyád valahol mindig sejtette. Azt hiszem, ezért viselkedett vele olyan megvetően. De aznap éjjel, amikor a nővéred eltűnt, amikor azt hitték, hogy Camille meghalt, apád nem bírta tovább. Összetört, és bevallotta neki az igazságot.

így már érthető volt. Nagyon is. Anyám megtudta, mit tett a férje a szüleivel. Soha nem tudta megbocsátani neki, hogy elárulta őket. Bosszút akart állni rajta, és szinte kapóra jött neki, amikor megtudta, hogy a nővérem mégis életben van.

- Szóval anyám rejtegette a nővéremet - mondtam. - Várt, míg meg nem érkezik

a kártérítésből származó pénz. Aztán az volt a terve, hogy Camille-lal együtt eltűnik.

- Igen.

- De ez felvet egy másik kérdést is.

- Milyen kérdést? Széttártam a karomat.

- Hogy mi van velem, az egyetlen fiával? Hogy mondhatott le rólam? Sosh nem felelt.

- Egész életemben azt hittem, hogy az anyám nem szeretett, nem törődött velem. Hogy elment, és soha vissza sem nézett. Hogy engedhetted, hogy ezt higgyem, Sosh?

- Miért, szerinted az igazság jobb ennél?

Apámra gondoltam, meg arra, ahogy leskelődtem utána ben. Ahogy ásott minden hétvégén. Aztán egy nap abbahagyta. Azt hittem, azért, mert anyám elment. Eszembe jutottak a szavai, amelyeket az utolsó nap mondott, mielőtt elindult volna:

- Ma ne, Paul, Ma egyedül megyek.

Aznap ásta az utolsó gödröt. De nem a nővéremet akarta megtalálni benne, hanem az anyámat temette el. Vajon ez csak a sors iróniája volt, hogy ugyanabba a földbe temette el, ahol a nővérem állítólag meghalt, vagy inkább hideg fejjel végiggondolta, hogy ez lesz a legjobb megoldás? Ki keresné egy olyan helyen, amelyet egyszer már ilyen alaposan átkutattak?

- Apa megtudta, hogy el akar szökni.

- Igen.

- Honnan?

- Tőlem.

Sosh a szemembe nézett. Nem szóltam semmit.

- Megtudtam, hogy anyád átutalt százezer dollárt a közös bankszámlájukról. A KGB-nél szokás volt szemmel tartani egymást. Megkérdeztem apádat, hogy tud-e róla.

- Ő pedig megkérdezte anyámat.

- Igen.

- Anyám. - Elcsuklott a hangom. Megköszörültem a torkomat, és újra nekifutottam. - Anyám nem akart otthagyni engem. Az volt a terve, hogy engem is magával visz. Sosh állta a tekintetemet, és bólintott. Most, hogy megtudtam az igazságot, egy kis megkönnyebbülést kellett volna éreznem, de semmi ilyesmi nem történt.

- Tudtad, hogy ő ölte meg, Sosh?

- Igen.

- Ilyen egyszerűen?

Erre nem tudott mit mondani.

- És semmit nem tettél, igaz?

- Akkor még mindketten a kormánynak dolgoztunk - mondta Sosh. - Ha kiderül, hogy apád gyilkos, mindnyájan bajba kerültünk volna.

- Lelepleződtél volna.

- Nem csak én. Apád mindenkiről sokat tudott.

- Szóval hagytad, hogy megússza.

- Régen is ugyanezt csináltuk. Feláldoztunk valamit vagy valakit a nagyobb cél érdekében. Apád szerint anyád azzal fenyegetőzött, hogy mindnyájunkat leleplez.

- És te ezt elhitted?

- Mit számít, hogy elhittem-e? Apád soha nem akarta megölni. Elvesztette a fejét. Képzeld csak magad elé! Natasha el akart szökni előle, el akarta vinni a gyerekeit, és örökre eltűnni.

Eszembe jutottak apám utolsó szavai a halálos ágyán:

- Paul, mindenképp meg kell találnunk a nővéredet. Vajon a holttestére gondolt? Vagy az élő Camille-ra?

- Apám rájött, hogy a nővérem még életben van - mondtam.

- Ez nem ilyen egyszerű.

- Hogy érted azt, hogy nem ilyen egyszerű? Rájött vagy nem? Vagy anyám mondta el neki?

- Natasha? - hördült fel Sosh. - Soha. Őt nem lehetett megtörni. Soha nem mondta volna el. Akármit is csinál vele az apád.

- Beleértve azt is, hogy megfojtja? Sosh nem szólt semmit.

- Hogy jött rá

- Miután megölte anyádat, átkutatta a papírjait és a telefonszámláit. Összerakta a dolgokat - vagy legalábbis gyanút fogott.

- Szóval tudta?

- Már mondtam, hogy ez nem ilyen egyszerű.

- Ennek így semmi értelme, Sosh. Kerestette Camille-t vagy sem? Sosh behunyta a szemét. Visszament az íróasztala mögé.

- Az előbb Leningrád ostromáról kérdeztél - mondta. - Tudod, mit tanított nekem ott az élet? Hogy a halottak nem számítanak. Nekik már úgyis mindegy. Temesd el őket, és lépj tovább!

- Ezt megjegyzem, Sosh.

- Te elkezdtél kutatni. Nem hagytad békén a holtakat. És mire jutottál? Még két ember meghalt. Megtudtad, hogy az apád megölte az anyádat. Megérte, Pavel? Megérte háborgatni a szellemeket?

- Az attól függ - mondtam.

- Mitől?

- Hogy mi történt a nővéremmel. Vártam. Apám legutolsó kérdése jutott eszembe:

- Tudtad? Azt hittem, engem vádol. Azt hittem, látta a bűntudatot az arcomon, pedig nem. Arra volt kíváncsi, vajon tudtam-e, mi történt valójában a nővéremmel. Tudtam-e, hogy ő mit tett az anyámmal? Tudtam-e, hogy megölte, és eltemette ben?

- Mi történt a nővéremmel, Sosh?

- Erre gondoltam, amikor azt mondtam, nem ilyen egyszerű. Vártam.

- Meg kell értened. Apád soha nem volt biztos benne. Talált néhány nyomot, de nem tudhatta biztosan, hogy anyád veled és a nővéreddel együtt akar elmenekülni.

- És akkor?

- A segítségemet kérte. Megkért, hogy nézzek Litána a dolognak, és találjam meg a nővéredet.

Ránéztem.

- Megtetted?

- Igen, Litánanéztem. - Tett egy lépést felém.

- És amikor végeztem, közöltem az apáddal, hogy tévedett.

- Tessék?

- Megmondtam neki, hogy a nővéredet megölték aznap éjjel. Összezavarodtam.

- Tényleg?

- Nem, Pavel. Nem halt meg aznap éjjel. Úgy éreztem, hogy a szívem majd' kiugrik a mellkasomból. - Hazudtál neki. Nem akartad, hogy megtalálja. Sosh szótlanul állt. - És most? Hol van most Camille? - A nővéred tudta, mit tett az apád. Persze nem tudta bizonyítani. Ráadásul még mindig volt félnivalója ben történtek miatt is. És persze az apádtól is félt. Hogy térhetett volna vissza ahhoz az emberhez, aki megölte az anyját? Perezékre gondoltam, és a vádakra, amelyektől féltek. A nővéremmel ugyanez volt a helyzet. Ha apámat leszámítjuk, Camille-nak akkor sem lett volna egyszerű hazatérnie. Újra szétáradt bennem a remény.

- Szóval megtaláltad?

- Igen.

- És?

- És pénzt adtam neki.

- Segítettél neki elbújni apám elől. Nem felelt. Nem volt rá szükség.

- Hol van most? - kérdeztem.

- Évekkel ezelőtt megszakítottuk a kapcsolatot. Meg kell értened. Camille nem akart fájdalmat okozni neked. Sokat gondolkodott azon, hogy magával visz. De az sem lett volna jó megoldás. Tudta, mennyire szereted apádat. Aztán később, amikor közszereplő lettél, már azért nem akart felbukkanni az életedben, nehogy a sajtó kiszagolja, és botrány legyen belőle. Mert ha visszajön, minden kiderül. És ha egyszer kiderül, a karrierednek vége.

- így is- Igen. Tudjuk.

Azt mondta, „tudjuk". Mi.

- Szóval hol van Camille? - kérdeztem.

- Itt van, Pavel.

Elakadt a lélegzetem. Megráztam a fejem.

- Beletelt egy kis időbe, mire rátaláltam annyi év után - mondta. - De sikerült. Beszélgettem vele. Nem tudta, hogy apátok meghalt. Én mondtam el neki. És ez mindent más megvilágításba helyezett.

- Várjunk csak. Te. te beszéltél Camille-lal? - mondtam valaki másnak a

hangján.

- Igen, Pavel.

- Nem értem.

- Amikor bejöttél, épp vele beszéltem telefonon. Mozdulatlanná dermedtem.

- Egy hotelban szállt meg két háztömbnyire innen. Mondtam neki, hogy jöjjön át.

- A liftre pillantott. - Ez ő lesz. Jön felfelé. Lassan megfordultam, és a kigyulladó számokat néztem, ahogy a lift közeledett. Hallottam a hangját. Tettem egy lépést előre. Nem hittem el. Ez csak újabb gonosz trükk. A remény ismét össze akarja törni a szívemet. A lift megállt. Hallottam, hogy az ajtó elkezd kinyílni. Lassan, vontatottan vált el egymástól a két ajtószárny, mintha nem akarná feltárni a belsejét. Megdermedtem. A szívem a torkomban dobogott. Képtelen voltam levenni a szemem az ajtóról. És akkor, húsz évvel az után, hogy nyoma veszett abban ben, a nővérem, Camille visszatért az életembe.

EPILÓGUS

Lucy nem akarja, hogy elmenjek.

- Most már tényleg vége - mondja közvetlenül azelőtt, hogy elindulnék a repülőtérre.

- Ezt már hallottam - vágok vissza.

- Nem kell még egyszer találkoznod vele, Cope.

- De igen. Van még egy utolsó kérdés, amire választ akarok kapni. Lucy behunyja a szemét.

- Mi van?

- Ez az egész olyan törékeny, ugye tudod? Tudom.

- Attól félek, hogy megint felborul minden. Megértem, de ezt akkor is meg kell tennem. Egy órával később már a repülő ablakán bámulok ki. Az elmúlt egy hónapban az életem - úgy, ahogy - visszatért a normális kerékvágásba. A Jenrette és Marantz ügy még mindig nem ért véget, de már közel jár hozzá. A két család nem adta fel. Minden létező módon megpróbáltak nyomást gyakorolni Pierce bíróra, aki annak rendje és módja szerint meg is tört. Kizárta a bizonyítékok közül a DVD-t azzal az indokkal, hogy nem jelentettük be időben. Úgy tűnt, hogy bajba kerülünk. Az esküdtek azonban átláttak a dolgon - nem ritka eset -, és bűnösnek találták a két fiút. Flair és Mort természetesen fellebbeztek. Be akarom perelni Pierce bírót, de tudom, hogy sosem fogom elkapni. Be akarom perelni E. J. Jenrette-et és a HNY-t zsarolásért. Őket sem hiszem, hogy sikerül elkapnom. Chamique ügye azonban jól alakul. Azt beszélik, hogy minél előbb meg akarnak egyezni vele, és hét számjegyű összeget ajánlanak neki. Remélem, megkapja. De ha a kristálygömbömbe nézek, nem látok benne túl sok Egy hónappal később boldogságot Chamique számára. Annyira problémás az élete, és félek, hogy ez a sok pénz sem fog tudni változtatni ezen. A sógorom, Bob óvadék ellenében szabadlábon van. Ebben az ügyben végül beadtam a derekamat. Azt mondtam a szövetségi nyomozóknak, hogy „zavarosak" az emlékeim, de elképzelhető, hogy Bob említette, hogy kölcsönre van szüksége, én pedig beleegyeztem. Nem tudom, hogy beveszik-e. Azt sem tudom, hogy helyesen vagy helytelenül tettem-e, hogy ezt mondtam (valószínűleg helytelenül), de nem akarom, hogy Greta családja tönkremenjen. Hívhatnak nyugodtan képmutatónak -az is vagyok -, de sokszor nagyon nehéz eldönteni, hol a választóvonal helyes és helytelen között. Loren Muse-zal kapcsolatban az az újság, hogy nincs újság: Muse marad Muse. És ezért hálás vagyok neki. Dave Markié kormányzó eddig még nem kérte a lemondásomat, én pedig nem ajánlottam fel. Valószínűleg kellene, és valószínűleg fel is ajánlom majd, de egyelőre függőben hagyom a dolgot. Raya Singh végül otthagyta a Hatékony Nyomozást, és betársult Cingle Shakerhez. Cingle azt mondta, már csak egy harmadik „bombázóra" van szükségük, és átkeresztelik az irodát „Charlie angyalai"-ra. A gép földet ér. Kiszállok. Megnézem a BlackBerrymet. Egy rövid üzenet a nővéremtől, Camille-tól:

Hello, öcskös - Cara és én bemegyünk a városba ebédelni megvásárolni. Hiányzol, puszi, Camille.

A nővérem, Camille. Fantasztikusan jó, hogy visszakaptam. Hihetetlen, hogy milyen gyorsan beilleszkedett az életünkbe, most már el sem tudnánk képzelni nélküle. De az igazság az, hogy még mindig van egy kis feszültség köztünk. Idővel talán majd eltűnik, de most még egyértelműen ott van, és azzal próbáljuk leplezni, hogy „öcskösnek" meg „nővérkémnek" szólítjuk egymást, illetve állandóan azt mondjuk a másiknak, hogy „hiányzik".

Még mindig nem ismerem Camille egész történetét. Vannak részletek, amelyeket kihagyott. Tudom, hogy Moszkvába ment, új személyazonosságot szerzett magának, de nem maradt sokáig. Két évet töltött Prágában, és még egyet a spanyolországi Begurban. Visszatért az Egyesült Államokba, utazgatott még egy kicsit, aztán férjhez ment, és Atlanta közelében letelepedett, de három évvel később elvált. Nincsen gyereke, és valószínűleg ő a világ legcsodálatosabb nagynénije. Imádja Carát, és ő is viszont. Camille velünk él. Remekül működik a dolog - sokkal jobban, mint vártam -, és ez kétségkívül segít enyhíteni a feszültséget. Egy részem azonban továbbra sem tudja megemészteni, miért tartott Camillenak ilyen sokáig, hogy hazatérjen - a feszültség nagy része ebből ered, azt hiszem. Megértem, amit Sosh mondott, hogy meg akart védeni, nem akarta tönkretenni a karrieremet és az apámról őrzött emlékeimet. És azt is értem, hogy félt hazatérni, amíg apa élt.

De azt hiszem, nem csak erről van szó.

Camille nem beszélt arról, ami a fák között történt. Soha senkinek nem mondta el, amit Wayne Steubens tett. Az ő - helyes vagy helytelen - döntése is kellett ahhoz, hogy Wayne szabadon gyilkolhasson tovább. Nem tudom, mi lett volna a helyes - lehet, hogy ha felfedi magát, még rosszabbul alakultak volna a dolgok. Lehetséges, hogy Wayne akkor is megúszta volna. Talán megszökik, vagy kint marad Európában, és attól fogva óvatosabban gyilkol, és még több embert öl meg. Ki tudja? A hazugságok azonban olyanok, mint a gennyes daganatok. Előbb vagy utóbb kifakadnak. Camille azt gondolta, hogy örökre el tudja temetni azokat a hazugságokat. Talán mindannyian azt gondoljuk. De egy biztos: egyikünk sem hagyta el sértetlenül azt t. Ami a szerelmi életemet illeti, nos, szerelmes vagyok. Ilyen egyszerűen. Tiszta szívemből szeretem Lucyt. Nem vesztegetjük az időt - azonnal fejest ugrottunk a kapcsolatba, mintha be akarnánk pótolni az elvesztett időt. Lehet, hogy van benne valami egészségtelen szenvedély, hiszen úgy ragaszkodunk egymáshoz, mint fuldokló az életmentő csónakhoz. Sokat vagyunk együtt, amikor pedig nem, akkor elveszettnek érzem magam, és vele akarok lenni. Telefonálunk, e-mailezünk, smsezünk. De hát ilyen a szerelem, nem? Lucy vicces, kedves, okos, gyönyörű és minden szempontból a legjobbat hozza ki belőlem. Majdnem mindenben egyetértünk. Kivéve a mai Litamat. Megértem a félelmét. Én is tudom, milyen törékeny ez az egész. De nem járhat örökké pengeélen az ember. Ezért ismét itt vagyok a virginiai Red Onion fegyházban, hogy választ kapjak az utolsó kérdéseimre is. Wayne Steubens belép a szobába. Ugyanott vagyunk, ahol legutóbb. Ugyanazon a helyen ülünk mindketten.

- Ej, ej - mondja köszönés helyett. - Igencsak elfoglalt lehettél az utóbbi időben, Cope.

- Te ölted meg őket - mondom. - Te tetted, te, a sorozatgyilkos. Wayne elmosolyodik.

- Előre kitervelted az egészet, igaz?

- Hall minket valaki?

- Nem.

Felemeli a jobb kezét.

- A szavadat adod rá? - kérdezi.

- Igen.

- Akkor, végül is, miért is ne. Igen. Előre kiterveltem a gyilkosságokat. Ezt is megértük. Végre ő is úgy döntött, hogy ideje szembenézni a múlttal.

- És végre is hajtottad, pont úgy, ahogy Mrs. Perez elmondta. Megölted Margot-t. Aztán Gil, Camille és Doug elszaladtak. Te pedig üldözőbe vetted őket. Dougot sikerült is elkapnod. És őt is megölted.

Felemeli a mutatóujját.

- Elszámoltam magam. Margot-t a végére akartam hagyni, mert ő már amúgy is meg volt kötözve. De a nyaka olyan hívogató volt, olyan védtelen. képtelen voltam ellenállni neki.

- Van néhány dolog, amit először nem értettem - mondom. - De azt hiszem, most már tisztában vagyok velük.

- Hallgatlak.

- Azok a dolgozatok, amiket a magánnyomozók küldtek Lucynek - mondom.

- Igen?

- Gondolkodtam rajta, hogy ki láthatott minket ben, de Lucynek ebben igaza volt. Csak egyvalaki: a gyilkos. Azaz te, Wayne.

Széttárja a karját.

- Szerénységem tiltja, hogy többet mondjak.

- Tőled kapta a HNY azokat az információkat, amelyeket felhasználtak azokban a dolgozatokban. Te voltál a forrás.

- Szerénység, Cope. Ismét csak hallgatok. Látom rajta, hogy élvezi.

- Irát hogy vetted rá, hogy segítsen? - kérdeztem.

- A jó öreg Ira bácsi. A zavaros fejű, öreg hippi.

- Igen, Wayne, őróla beszélek.

- Nem sokat segített. Csak annyira volt szükségem, hogy ne legyen útban. Ira - és ez lehet, hogy meg fog lepni, Cope - kemény drogos volt, nem csak füvet szívott. Fényképekkel tudtam bizonyítani. Ha kiderül, a drága kis táborának lőttek. És neki is. Megint mosolyog.

- Szóval amikor Gil és én azzal fenyegettük, hogy újra előszedjük az egészet -mondom -, Ira megijedt. Jól mondtad, akkor zavaros fejű volt, most pedig még annál is sokkal rosszabb. Üldözési mániája alakult ki. Te már börtönben csücsültél - Gil és én pedig őt is oda juttathattuk volna. Ira pánikba esett. Előbb elhallgattatta Gilt, aztán engem is megpróbált elnémítani.

Újabb mosoly Wayne részéről.

De ez a mosoly valahogy más, mint az előző.

- Wayne?

Nem felel. Csak vigyorog. Nem tetszik a vigyora. Visszapörgetem magamban, amit mondtam. Továbbra sem tetszik a vigyora. Wayne rendületlenül mosolyog.

- Mi az? - kérdezem.

- Valami nem stimmel az elméletedben, Cope. Várok.

- Nem Ira volt az egyetlen, aki segített nekem.

- Tudom - felelem. - Gil is közreműködött. Ő kötözte meg Margot-t. És a nővérem is benne volt. Segített Margot-t kicsalni be. Wayne kacsint egyet, és néhány centire eltartja egymástól a mutató- és a hüvelykujj át.

- Valami még mindig hiányzik - mondja.

- Egyetlen icipici kis részlet, amit sikerült végig titokban tartanom.

Visszatartom a lélegzetemet. Csak néz rám mosolyogva. Én töröm meg a csendet.

- Mi az? - kérdezem újra. Előrehajol, úgy suttogja:

- Te, Cope. Nem jutok szóhoz.

- Elfelejted a saját szereped ebben az egészben.

- Tisztában vagyok a szerepemmel - mondom. - Elhagytam az őrhelyemet.

- Így igaz. És mi lett volna, ha nem hagyod el?

- Megállítottalak volna.

- Pontosan - mondja Wayne elégedetten. Várom, hogy folytassa, de nem teszi.

- Ezt akartad hallani, Wayne? Hogy részben én is felelős vagyok a történtekért?

- Nem. Nem csak erről van szó.

- Akkor miről? Megrázza a fejét.

- Még mindig nem látod a lényeget.

- Milyen lényeget?

- Gondolkozz, Cope! Igaz, hogy elhagytad az őrhelyedet. De te magad mondtad, hogy mindent kiterveltem. Tölcsért formál a kezéből, a szájához emeli, és úgy suttogja:

- Erre a kérdésre válaszolj: honnan tudtam, hogy nem leszel a helyeden aznap éjjel?

Lucy és én kimegyünk be.

Előre engedélyt kértem Lowell serifftől, ezért a biztonsági őr, akire Muse figyelmeztetett, csak int, hogy mehetünk. Lerakom a kocsit a lakópark parkolójában. Különös - se Lucy, se én nem jártunk itt azóta. Húsz éve. A házak akkor még nem álltak. De mégis, annyi év után is tudjuk, hol vagyunk. Ez az egész terület Lucy apjáé, Iraé volt. Annak idején úgy jött ide, mint egy felfedező, egy Magellán, aki új világra bukkant. Ira valószínűleg meglátta ezt t, és rájött, hogy gyerekkora óta ez volt az álma: egy tábor, egy hely a természet lágy ölén, távol az emberiség bűneitől, a béke és harmónia szigete, ahol még léteznek értékek. Szegény Ira. A legtöbb bűncselekmény valami aprósággal kezdődik. A feleség veszekedni kezd a férjével valami apróságon - hol a távirányító, kihűlt a vacsora stb. -, aztán egyszer csak elszabadulnak az indulatok. Itt azonban épp az ellenkezőjéről volt szó. Valami nagy volt mindennek a kiváltó oka. Egy őrült sorozatgyilkos, Wayne Steubens vérszomja hozta mozgásba az eseményeket. Így vagy úgy valószínűleg mindannyian segítettünk neki. A félelem lett Wayne leghasznosabb segítőtársa. E. J. Jenrette-től sokat tanultam a félelem hatalmáról -ha sikerül elérni, hogy valaki féljen, az együtt fog működni. Még akkor is igaz, ha a fia esetében ez nem jött be. Chamique Johnsont nem tudta elijeszteni. És engem sem. Talán azért, mert én már addig is féltem, és nem tudott még jobban rám ijeszteni. Lucy virágot hoz, én nem. Mi nem virágokat szoktunk tenni a sírokra. Hanem köveket. Nem is tudom, kinek hozza a virágot - az anyámnak vagy az apjának. Valószínűleg mindkettőnek. A régi ösvényen megyünk - igen, még mindig megvan, bár eléggé benőtte már a gaz - arra a helyre, ahol Barrett megtalálta anyám csontjait. A gödör, ahol annyi éven át feküdt, most üres. A szél sárga rendőrségi szalagok fákra ragasztott maradványaival játszik. Lucy letérdel. A szelet hallgatom, hátha meghallom a kiáltásokat. De nem. Nem hallok semmit, csak az ürességet a szívemben.

- Miért mentünk ki be aznap éjjel, Lucy? Nem néz rám.

- Soha nem gondolkodtam ezen. De mindenki más igen. Mindenki csodálkozott rajta, hogy lehettem ennyire felelőtlen. Nekem azonban egyértelmű volt a válasz. Szerelmes voltam. Kiszöktem a barátnőmmel. Mit nem lehet ezen érteni? Óvatosan lerakja a virágokat a földre. Még mindig nem néz rám.

- Nem Ira segített Wayne Steubensnek aznap éjjel - mondom a nőnek, akit szeretek. - Hanem te. Hallom, ahogy az ügyész beszél belőlem. El akarom hallgattatni, de nem megy. Folytatja. - Wayne mondta. A gyilkosságot jó előre kitervelte - de honnan tudta, hogy el fogom hagyni az őrhelyemet? Onnan, hogy a te feladatod volt, hogy ez így történjen. Látom rajta, ahogy egyre kisebb lesz, ahogy megy össze.

- Ezért nem voltál képes soha a szemembe nézni - mondom. - Ezért érzed úgy, hogy folyamatosan bucskázol lefelé a dombról, és képtelen vagy megállni. Nem azért, mert a családod elveszítette a tábort, a jó hírét és az összes pénzét. Hanem azért, mert te is segítettél Wayne Steubensnek. Várok. Lucy lehajtja a fejét. Mögötte állok. A kezébe temeti az arcát. Zokog. Rázkódik a válla. Hallom, ahogy sír, és megszakad a szívem. Teszek egy lépést felé. Pokolba ezzel az egésszel, gondolom. Sosh bácsinak ezúttal igaza volt. Nem kell mindent tudni. Vannak dolgok, amelyeket jobb nem bolygatni. Szükségem van Lucyre. Ezért teszek felé még egy lépést. Lucy felemeli a kezét, hogy megállítson. Összeszedi magát.

- Nem tudtam, mit akar tenni - mondja.

- Azt mondta, lecsukatja Irát, ha nem

segítek neki. Azt hittem. azt hittem, csak rá akar ijeszteni Margot-ra. Tudod. Egy ostoba átverés.

Valami kaparni kezdi a torkomat.

- Wayne tudta, hogy különváltunk. Lucy bólint.

- Honnan tudta?

- Látott engem.

- Téged - mondom. - Nem minket. Megint bólint.

- Te találtad meg a holttestet, igaz? Mármint Margot-ét. Így került a vér a dolgozatba. Csak Wayne nem rólam beszélt, hanem rólad.

- Igen.

Magam elé képzelem, milyen rémült lehetett, és hogy rohant az apjához. Ira pedig valószínűleg pánikba esett.

- Ira látta rajtad a vért. És azt hitte. Lucy hallgat. De hirtelen megértem.

- Ira saját maga miatt nem ölte volna meg Gilt - mondom. - De apa volt. Végeredményben, akármennyire szerette a világot, mégiscsak apa volt. És azért képes volt ölni, hogy a kicsi lányát megvédje. Lucy újra felzokog. Mindenki tartotta a száját. Mindenki félt - a nővérem, az anyám, Gil, a családja, és Lucy is. Mindnyájan hibásak abban, ami történt, és mindnyájan jókora árat fizettek érte. És mi a helyzet velem? Szeretem azzal mentegetni magam, hogy fiatal voltam. De ez nem igazi mentség. Az volt a feladatom, hogy vigyázzak a tábor lakóira aznap éjjel. Én pedig nem vigyáztam. A fák mintha ránk akarnának bomlni. Felnézek rájuk, aztán lepillantok Lucy arcára. Látom rajta a szépséget. És a fájdalmat. Oda akarok menni hozzá. De képtelen vagyok rá. Nem tudom, miért. Akarok - tudom, hogy az lenne a helyes. Mégsem tudom rávenni magam. Helyette inkább megfordulok, és faképnél hagyom a nőt, akit szeretek. Arra számítok, hogy utánam kiált, álljak meg. De nem szól semmit. Hagyja, hadd menjek. Hallom, ahogy zokog. Megyek tovább. Egészen addig megyek, míg ki nem jutok ből, és vissza nem érek az autóhoz. Leülök a járdaszegélyre, és becsukom a szemem. Végül úgyis ide fog jönni. Addig itt ülök, és várok. Kíváncsi vagyok, merre fogunk menni az után, hogy kisétál a fák közül. Kíváncsi vagyok, vajon együtt fogjuke itt hagyni ezt t, vagy - annyi év után - a fák szednek még egy utolsó áldozatot.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nem sok mindenhez értek, de szerencsére ismerek egy csomó nagylelkű zsenit. Az alábbi személyek nagyon sokat segítettek ennek a könyvnek a megírásában: Dr. Michael Baden, Linda Fairstein, Dr. David Gold, Dr. Anne Armstrong Coben, Christopher J. Christie és az igazi Jeff Bedford.

Köszönet jár még a következőknek: Mitch Hoffman, Lisa Johnson, Brian Tart, Erika Imranyi és mindenki a Duttonnál. Köszönet Jon Woodnak az Orionnal és Fran9oise Triffaux-nak a Belfondnál. Köszönet Aaron Priestnek, és mindenkinek, aki az Aaron Priest Ügynökségnél dolgozik.

Végezetül szeretnék köszönetet mondani a zseniális Lisa Erbach Vance-nek, aki az elmúlt tíz évben megtanulta kezelni a hangulatváltásaimat, és mindig lelket öntött belém, amikor arra volt szükségem. Kösz, Lisa.

Nem akart ölni, mégis gyilkos lett belőle. El akarta felejteni, ami történt, de nem engedték. Feleséget akart, gyereket és egy házat a kertvárosban, de valakiknek ez nem tetszett.

Kilenc évvel a szabadulása után már senki nem emlékszik Matt Hunter egykori énjére. Ő csupán egy börtönviselt gyilkos, akinek mindenért meg kell küzdenie az életben.

Úgy tűnik, feleségével - Oliviával - sikerül új életet kezdeniük. Jó munkahelye van, és Olivia gyermeket vár. Kiválasztottak egy eladó házat a kertvárosban, az álom beteljesülni látszik.

Ám egy napon Matt sokkoló, megmagyarázhatatlan üzenetet kap Olivia telefonjáról. Mielőtt magához térhetne a meglepetésből, egy autó szegődik a nyomába, s majdnem halálra gázolja. A titokzatos férfit, aki Mattét követi, holtan találják. Egy köztiszteletben álló apácát meggyilkolnak. Mind a helyi, mind a szövetségi nyomozók - köztük Loren Muse, Matt egykori iskolatársa -úgy látják, hogy a bizonyítékok olyan valakire vallanak, aki ült már börtönben emberölésért. Ki más lehetne, mint Matt Hunter.

Matt nem akar mindent újra elveszíteni, ezért úgy dönt, hogy nem bízza a rendőrségre az igazság kiderítését.

Lebilincselően izgalmas regény az Egyesült Államokban félistenként tisztelt bestseller író, tollából, aki még az utolsó oldalakon is képes meglepetést okozni.

az első olyan író, aki elnyerte a három legjelentősebb díj - az Edgár Allan Poe, a Shamus és az Anthony Díj - mindegyikét. Regényeit eddig harminchárom nyelvre fordították le.

Newarkban született, 1995-ben debütált íróként. Első regényeinek Myron Bolitar játékosügynök a főszereplője. A sport világába kalauzoló krimik mind az olvasók, mind a szakmai kritikusok maximális elismerését elnyerték.

Regényeit eddig harminchárom nyelvre fordították le, és mintegy fél tucat országban vezette az eladási listákat.

Rajongói, a lebilincselően izgalmas cselekményvezetés mellett, elsősorban

Coben humorát emelik ki. Néhányan azonban még ennél is tovább mentek.

A New York Times egyszerűen a „zseniális" jelzőt akasztotta a szerzőre.

Coben a hetedik regénye után felhagyott a Myron Bolitar sorozattal, és

valami újjal próbálkozott. Az eredmény a TELL NO ONE (Senkinek egy szót se),

amit az USA-ban és Franciaországban egyaránt az év thrillerének választottak.

Ezt öt újabb, a bestseller listák élére rakétázó regény követte, sorrendben a

GONE FOR GOOD (2002), a NO SECOND CHANCE (2003), a JUST ONE LOOK

(2004) és a 2005-ben írt világsiker, Az ördög játszótere.

Az írót ez utóbbival mutatjuk be az olvasóknak.

Erről a könyvről mondták:

nem más, mint Alfréd Hitchcock irodalmi megfelelője. Bár félő, hogy Hitchcock féltékeny volna rá. - New York Times a feszültségkeltés nagymestere - az első oldaltól fogva magához láncol, és még az utolsón is tud meglepetéssel szolgálni. - USA Today

És nemes egyszerűséggel: Az egyetlen ok, amiért leteszed ezt a könyvet, hogy bezárd a bejárati ajtót. - Dan Brown - a Da Vinci-kód szerzője - Azt akarom, hogy ígérjetek meg nekem valamit - mondta Myron. - Ha bármikor bajba kerültök, ha túl részegek vagytok, vagy a barátaitok túl részegek, vagy belőttétek magatokat, vagy bármi más, nem érdekel. Ígérjétek meg! Ígérjétek meg, hogy felhívtok!

Bárhol vagytok, elmegyek értetek. Elviszlek, ahová csak akarjátok. Nem teszek fel kérdéseket. Nem mondom el a szüleiteknek. Nem számít, hány óra van. A hét minden napján, a nap huszonnégy órájában. Nem számít, milyen messze vagytok. Ez az én ígéretem. Hívjatok, és én ott leszek!

A tízennyolc éves Aimee Biel egy éjjel felhívja Myron Bolitart, aki tartja a szavát, és szó nélkül elviszi Aimee-t oda, ahová kéri. A lány hajnali háromkor kiszáll a kocsijából, és eltűnik egy sötét udvarban. Soha többé nem látja senki. Myron évekkel korábban, amikor egy balul sikerült akciója egy ártatlan ember halálához vezetett, megfogadta, hogy többé nem próbálja a szuperhőst játszani. Most a bűntudattól hajtva mégis akcióba lép, és elhatározza, hogy bármi áron előkeríti a lányt. Arra azonban nem számít, hogy minél többet tud meg Aimee-ről és az eltűnéséről, annál szövevényesebb és megfejthetetlenebb lesz az egész ügy. És amikor két pszichopata bérgyilkos ered a nyomába, arra is rá kell döbbennie, hogy már nem csak Aimee élete forog veszélyben.

Az ördög játszótere után egy újabb hátborzongatóan izgalmas regény től. Még akkor is tartogat fordulatot, mikor már egyáltalán nem számítunk rá. A kiadó ezzel a regénnyel indítja útjára a „Myron Bolitar" sorozatot. Myron Bolitar ígéretes kosárlabdázó karrierjét egy térdsérülés törte ketté, közvetlenül az után, hogy draftolta a Boston Celtics. Alig néhányszor húzhatta magára a csapat mezét. Mikor nyilvánvalóvá vált, hogy profi pályafutása véget ért, jogi diplomát szerzett, majd sportolókat kezdett képviselni. Védencei, barátai azonban rendre bajba kerültek. Myron ilyenkor legjobb barátja, a különc milliomos Win segítségével igyekezett kihúzni őket a slamasztikából. Többnyire sikerrel. Coben a Bolitar-regényeknek köszönhetően vált ismert és elismert íróvá világszerte, és most végre a magyar olvasók is találkozhatnak az utóbbi évtized egyik legeredetibb figurájával. IGAZ TÖRTÉNET, DOKUMENTUMREGÉNY

IMPRESSZUM

"Látom apámat azzal az ásóval" "Amikor tizennyolc éves voltam, felügyelőként dolgoztam egy nyári táborban. Négy táborlakó - köztük a nővérem - az utolsó éjjel kiszökött az erdőbe. Soha többé nem látták őket. Csak kettőjük holtteste került elő. A tizenhét éves Margot Greent átvágott torokkal találták meg száz méterre a tábortól. A szintén tizenhét éves Doug Billinghamet fél mérfölddel távolabb. Számos késszúrás volt a testén, de a halál oka ugyanaz: elvágták a torkát. A másik két holttest - Gil Perezé és a nővéremé, Camille-é - soha nem került elő." Paul Copeland megyei ügyész a mai napig nem tudta kiheverni nővére húsz évvel korábbi elvesztését. Az éjszakát, amikor a lánynak örökre nyoma veszett abban az erdőben. A hatéves kislányát egyedül nevelő Cope jelenleg élete talán legfontosabb ügyén dolgozik, amelynek során a nyomok egy brutálisan meggyilkolt férfihoz vezetnek. Ám amikor Cope megpillantja a holttestet, egész addigi élete fenekestül felfordul. A férfi ugyanis nagy valószínűséggel ugyanaz a fiú, aki a nővérével együtt nyomtalanul eltűnt azon az éjszakán. Cope-ban ismét feltámad a remény, hátha Camille még mindig életben van. Hiába figyelmeztetik többször is, hogy ne bolygassa a múltat, Cope a végsőkig elszántan keresi az igazságot. Bármit képes lenne feláldozni, csakhogy megtudja végre, mi is történt húsz éve abban az erdőben, ám úgy tűnik, van valaki, aki még nála is elszántabb, sőt gyilkolni is hajlandó, nehogy fény derüljön a titokra... Az erdő ugyanolyan lebilincselően izgalmas regény, mint a szerző magyarul eddig megjelent művei: Az ördög játszótere és a Dermesztő csend. Ezúttal is csak a legutolsó oldalakon kapunk választ a kérdésekre, számunkra is csak akkor derül ki, mi történt a fák között "Coben a feszültségkeltés legnagyobb művésze." - Harlan Coben Amerika legnépszerűbb krimiírója. Regényeit a műfaj gyöngyszemeiként tartják számon, és eddig 37 (!) nyelvre fordították le őket.

Kiadó: KELLY KIADÓ KFT.

Oldalak száma: 394

ISBN: 9789639667914

Nyelv: MAGYAR

Kiadás éve: 2009

Fordító: Illés Róbert

Tartalomjegyzék

- PROLÓGUS

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- NYOLCADIK FEJEZET

- KILENCEDIK FEJEZET

- TIZEDIK FEJEZET

- TIZENEGYEDIK FEJEZET

- TIZENKETTEDIK FEJEZET

- TIZENHARMADIK FEJEZET

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET

- TIZENHATODIK FEJEZET

- TIZENHETEDIK FEJEZET

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET

- HUSZADIK FEJEZET

- HUSZONEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONKETTEDIK FEJEZET

- HUSZONHARMADIK FEJEZET

- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

- HUSZONHATODIK FEJEZET

- HUSZONHETEDIK FEJEZET

- HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

- HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

- HARMINCADIK FEJEZET

- HARMINCEGYEDIK FEJEZET

- HARMINCKETTEDIK FEJEZET

- HARMINCHARMADIK FEJEZET

- HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

- HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

- HARMINCHATODIK FEJEZET

- HARMINCHETEDIK FEJEZET

- HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

- HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

- NEGYVENEDIK FEJEZET

- NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

- NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- IMPRESSZUM