P.G. WODEHOUSE:

AZ ESZMÉNYI VŐ

Fordította: Tábory Mihály, 1943

Baljós jelenet egy szállodában.

– Hé, pajtáskám! – mondta Archie.

– Uram? – kérdezte a felvilágosításokat adó, hivatalnok fürgén. A Cosmopolis-szálló minden alkalmazottja fürge volt. Mert ez is a dolgok közé tartozott, melyekhez Mr. Daniel Brewster, a tulajdonos szigorúan ragaszkodott. Mivel pedig állandóan a szálló előcsarnokában járt-kelt, hogy személyesen őrködjék az ügyeken, sohasem volt biztonságos hanyagnak lenni.

– Az igazgatóval akarok beszélni.

– Talán én is segíthetek, uram.

Archie kételkedve nézett rá.

– Hát ami azt illeti, kedves öregem, – mondta én tulajdonképpen istentelen ricsajt akarok csapni és nem lenne igazságos dolog, hogy magát is belerántsam. Azt hiszem érti, mire célzok, ugye? A fickó, kinek fejét vérpadra kívánom, az átkozott igazgató.

E szónál egy zömök, szürkülő hajú férfi avatkozott a beszélgetésbe, aki mindaddig a közelben állt és tartózkodó szigorral figyelte az előcsarnokot; mintha figyelmeztetne mindenkit, hogy semmi gonoszságba ne fogjon.

– Én vagyok az igazgató – szólt.

Tekintete hideg volt és ellenséges. Mintha azt mondta volna: lehet, hogy mások kedvelik Archie Moffamot, de ő nem. Daniel Brewster harcra berzenkedett, mert amit hallott, szíve gyökeréig megrázta. A Cosmopolis-szálló saját személyes tulajdona volt, leányán, Lucillen kívül a legdrágább a világon. Azzal büszkélkedett, hogy az ő szállója nem volt olyan, mint a többi New-Yorki hotel, melyeket személytelen társaságok, részvényesek és felügyelőbizottságok igazgatgattak. Azoknál hiányzott az atyai kéz, mely a Cosmopolist azzá tette, ami volt. Más szállóban egymást érték a bajok és a vendégek panaszkodtak. A Cosmopolisban sohasem volt baj, mert ő ott őrködött és vigyázott, hogy ne legyen, minek következtében aztán a vendégek sohasem panaszkodtak. De ez a hosszú, vékony, paszulykaró-külsejű angol most kétségtelenül kinyilvánítja, hogy bosszús és elégedetlen. Hozzá még az ő füle hallatára.

– Mi a panasza? – kérdezte hűvösen.

Archie ráakaszkodott Mr. Brewster kabátjának legfelsőbb gombjára, a tulajdonos azonban egyetlen dühös rándítással megszüntette a testi közelséget.

– Hát hallgasson ide, öregem! Azért jöttem át ebbe az országba, hogy valami munka után szimatoljak, mert Angliában úgy látszott, nem nyilvánul meg óriási érdeklődés szolgálataim igénybevételére vonatkozólag. Ahogy leszereltem, a család rögtön beszélni kezdett az ígéret eme földjéről és feltuszkolt egy hajóra. Úgy vélték, majd csak kifogok valamit Amerikában…

Kifogta Mr. Brewster kabátgombját, de az ismét lerázta magáról.

– Köztünk essék a szó, Angliában sem dolgoztam sokat és úgy vélem, kedves családom kissé torkig volt már velem. Szóval átküldtek ide és…

Mr. Brewster harmadszor is kiharcolta szabadságát.

– Szeretném, ha élete történetét máskor mondaná el – felelte hidegen – és felvilágosítana, mi a határozott panasza a Cosmopolis-szálló ellen?

– Persze, persze. A kedves, öreg szálló. Rátérek erre is. A dolog úgy történt, hogy egy fickó azt mondta a hajón, ez a legjobb hely New-Yorkban, ahol az ember megszállhat…

– Nagyon igaza volt – szólt közbe Mr. Brewster.

– Hogy igaza volt? Édes, jó Istenem, csak annyit mondhatok, ha így van, New-York többi szállója nagyon vacak lehet – felelte Archie. – Az este kivettem egy szobát, – folytatta és szinte megborzongott, annyira sajnálta magát – mire egész éjjel valahol odakint egy vízcsap csöpögött, amitől nem tudtam aludni.

Mr. Brewster bosszúsága nőttön-nőtt. Úgy érezte, folt esett címerén. A legatyaibb szállodás sem figyelhet minden csapra üzemében.

– Pityi-poty, pity-poty! – mondta Archie. – Aztán meg kitettem az ajtó elé a cipőmet, mikor lefeküdtem és reggelre kelve észrevettem, hogy hozzá sem nyúltak. Ünnepélyesen szavamat adom rá, hogy nem nyúltak hozzá!

– Ez egészen természetes – felelte Mr. Brewster. – Alkalmazottjaim tisztességesek.

– De vigye el az ördög, én szerettem volna, ha kitisztítják.

– A cipőtisztító-terem az alagsorban van. A Cosmopolisban az ajtó elé rakott cipőket nem tisztítják meg.

– Hát akkor az a véleményem, hogy a Cosmopolis vacak egy szálló.

Mr. Brewster terebélyes alakján remegés futott át. Megbocsáthatatlan sértés érte. Ha valaki Mr. Brewster származásának törvényes voltát firtatja, leüti, szöges cipővel gázol arcába; még nem zárta el a békés kibontakozás útját. De ha ilyesfajta megjegyzést tettek szállójára, az hadüzenetet jelentett.

– Ez esetben kérem, – mondta kihúzva magát, – hogy költözzék ki a szobából.

– Ki is költözöm! Egy percig sem maradnék egy ilyen istentelen helyen.

Mr. Brewster odébb állt, Archie pedig a pénztárhoz fordult és a számláját kérte. Mindenképpen az volt a szándéka, hogy még reggel elhagyja a szállót, bár ezt a drámai hatás fokozása kedvéért eltitkolta ellenfele előtt. Az egyik ajánlólevél, melyet Angliából hozott, azzal az eredménnyel járt, hogy valami van Tuylné nevű hölgy házimulatságra hívta Miamiba. El is határozta, hogy azonnal útra kel.

– No az is biztos, hogy ebbe a szállóba sem teszem be többé a lábamat – gondolta magában Archie, miközben az állomás felé tartott.

E világon azonban semmi sem biztos.

Mr. Brewster megborzad.

Mr. Daniel Brewster a Cosmopolis-béli fényűző lakosztályában üldögélt, csodálatos szivart szívott és öreg barátjával, Binstead professzorral beszélgetett. Idegen ember, aki csak a szálló előcsarnokából ismerte Mr. Brewstert, meglepődött volna a nappali szoba láttán, mert ez semmiben sem emlékeztetett arra a megfontolt egyszerűségre, mely tulajdonosának külsejét jellemezte. Daniel Brewster az a férfi volt, aki szívesen áldozott kedvtelésére. Parker, az inas azt mondta róla, hogy „szakérti a művészetet”. Kiművelt ízlése is azon dolgok közé tartozott, mely megkülönböztette a Cosmopolist New-York többi szállójától és különbbé tette azoknál. Maga választotta ki az ebédlő-terem tapétáját, meg a képeket az épület minden szobájában. Mint magánember pedig, szenvedélyes gyűjtője volt olyan tárgyaknak, melyeket Binstead professzor – szintén ilyesmikben lelve kedvét – minden lelkiismeretfurdalás nélkül ellopott volna, ha alkalma nyílik rá.

A professzor, középkorú, teknősbéka-keretes szemüveget viselő emberke, tiszteletteljesen keringett a szobában és parázsló tekintettel vizsgálgatta a kincseket. A sarokban pedig Parker, aki komolyképű, szikár egyén volt, hajolt az ételmelegítő fölé, egyszerű villásreggeli tálalására készülve gazdája és annak vendége számára.

– Brewster, – szólalt meg Binstead professzor, megállva a kandalló előtt.

Mr. Brewster szívélyes tekintetet vetett rá. Aznap határozottan jókedvű volt. Több, mint két hét telt el már az előző fejezetben említett Archie-féle találkozó óta és így bőven volt rá ideje, hogy kitörölje emlékezetéből a bosszantó jelenetet.

Azóta pedig minden nagyszerűen sikerült Daniel Brewsternek, mivel módja volt rá kielégítenie becsvágyát, oly módon, hogy befejezte a tárgyalásokat a telekre vonatkozólag, melyen a város belsejében új szállót akart építeni. Kedvenc foglalkozása volt a szállók építése. Tulajdonának mondhatta a Cosmopolist, elsőszülöttjét, az övé volt egy nyaralásra alkalmas szálló a hegyekben, amit az elmúlt évben szerzett meg. Kacérkodott azzal az ötlettel is, hogy átmegy Angliába és ott is vásárol egyet, bár úgy vélte, ezzel még várhat. Jobb, ha elébb minden figyelmét az új telken épülőre fordítja. Sok gondot okozott neki a telek megszerzése, éppen eleget fáradozott vele, de aztán elmúlt minden baj.

– Nos? – kérdezte.

Binstead professzor egy kis kínai porcelán-figurát vett a kezébe, melyen látszott, hogy igazi művészi munka. Egy harcost ábrázolt, a régi császári dinasztia idejéből. Dárdát tartott a kezében, valami ellenfélnek szögezve, mely a harcos megelégedett arcáról ítélve, sokkal gyengébb lehetett, mint ő.

– Hol szerezted ezt?

– Mawson, az ügynököm találta valami kis boltban, a keleti városnegyedben.

– Hol a másik? Kell, hogy legyen párja is. Az ilyen figurák magukban értéktelenek.

Mr. Brewster elkomorodott.

– Tudom – felelte kurtán. – Mawson mindenütt keresi. Ha véletlenül rábukkansz, annyit fizethetsz érte, amennyit akarsz, hogy megvegyed számomra.

– Valahol meg kell lennie.

– Meg. És ha megtalálod, ne törődj vele, hogy mibe kerül. Minden pénzt megfizetek érte.

– Nem fogok megfeledkezni róla – válaszolta Binstead professzor. – De lehet, hogy nagyon sokba fog kerülni. Azt hiszem, tudod.

– Mondom, hogy nem bánom, mit adsz érte.

– Jó dolog milliomosnak lenni – sóhajtotta Binstead professzor.

– Feltálaltam a villásreggelit, uram – jelentette Parker.

És mintha valami szobrot akart volna ábrázolni, Mr. Brewster széke mögé állt.

Abban a pillanatban kopogtak az ajtón. Parker odament, kinyitotta, majd visszatért egy távirattal.

– Önnek érkezett uram.

Mr. Brewster oda sem figyelve, bólintott. Az ételmelegítő tartalma igazolta a jó illata útján közzétett előzetes jelentést és így igen elfoglalta az evés. Nem figyelhetett oda.

– Tegye csak le. És nem is kell itt maradnia, Parker.

– Igenis, uram.

Az inas visszavonult, s Mr. Brewster ismét nekilátott a villásreggelinek.

– Nem nézed meg? – kérdezte Binstead professzor, akinek az volt a véleménye: a távirat mégis csak távirat.

– Várhat. Egész nap jönnek a táviratok. Azt hiszem, Lucille küldte, hogy melyik vonattal érkezik.

– Ma érkezik haza?

– Ma. Miamiban volt.

Mr. Brewster, miután megfelelő ideig foglalkozott a villásreggelivel, föltette szemüvegét és kezébe vette a táviratot. – Nagyon örülök neki… Szentséges Úristen!

Tátott szájjal meredt a táviratra. Barátja fürkészve nézett rá.

– Remélem, nem valami rossz hír?

Mr. Brewster furcsán hörgött, mint akit fojtogatnak.

– Hogy rossz hír-e? Itt van, olvasd el magad.

Binstead professzor, aki New-York három legkíváncsibb emberének egyike volt, hálásan nyúlt a papírlap után.

– Ma érkezem New-Yorkba, drága Archieval – olvasta. – Sok csók mindkettőnktől, Lucille. – A professzor a házigazdára bámult. – Ki az az Archie? – kérdezte.

– Hogy ki az Archie? – visszhangozta tehetetlenül Mr. Brewster. – Ezt szeretném én is tudni.

– Drága Archie – mormogta a professzor, a táviraton tűnődve. – Ma érkezem, drága Archieval. Nagyon különös!

Mr. Brewster tovább bámult maga elé. Ha az ember látogatóba küldi leányát Miamiba és az még semmiféle érzelmi kapcsolatba nem bonyolódott; természetes, hogy meglepődik, midőn az táviratban közli; valami drága Archiera tett szert.

Hirtelen felállt az asztal mellől. Eszébe jutott, hogy az elmúlt héten nagyon gondatlanul nézte át postáját. Rossz szokása volt, hogy ha sok dolga akadt, elmulasztotta lépést tartani az eseményekkel. Eszébe jutott, hogy nemrég valami levél érkezett Lucilletól, amit aztán fölbontás nélkül tett félre. Hogy majd elolvassa, ha ideje lesz rá. Úgy vélte, Lucille nagyon drága kislány, de ha nyaralásból leveleket írt, azokban nem igen akadt olyasmi, amit nem ért volna rá néhány nap múlva elolvasni.

Az íróasztalhoz ugrott, motozni kezdett a papírok közt és megtalálta, amit keresett.

A levél hosszú volt és míg tartalmát megemésztette, néhány percig csend uralkodott a szobában… Aztán lélegzet után kapkodva, a professzorhoz fordult:

– Jóságos Isten!

– Mi az? – kérdezte mohón Binstead professzor. – Mi az?

– Szentséges Isten!

– Nos? Mi történt? – kérdezte lázasan a professzor.

Mr. Brewster nagy puffanással leült.

– Férjhez ment!

– Férjhez ment?

– Férjhez! Egy angolhoz!

– Istenem, Istenem!

– Azt mondja, – folytatta Mr. Brewster, ismét a levélbe mélyedve, – mindketten olyan szerelmesek lettek, hogy nem tehettek mást, megszöktek, összeházasodtak. Reméli, nem fogok haragudni. Hogy nem fogok haragudni! – fújtatott nagyokat Mr. Brewster és vad tekintetet vetett barátjára.

– Igen kellemetlen.

– Azt elhiszem, hogy kellemetlen! Nem tudok a fickóról semmit. Életemben sem hallottam róla. A lányom azt mondja, csöndes esküvőt akart, mert szerinte nagyon ügyefogyottnak látszik minden férfi, mikor esküszik! Nekem meg szeretnem kell, mert ő elhatározta, hogy nagyon szeret majd engem!

– Nagyon különös.

Mr. Brewster letette a levelet.

– Angol.

– Ismerek angolokat, akik nagyon rendesek – felelte Binstead professzor.

– Nem szeretem az angolokat – mordult fel Mr. Brewster. – Parker is angol.

– Az inasod?

– Az. Azt hiszem, titokban az én ingeimet hordja – felelte komoran Mr. Brewster. – De csak csípjem rajta!… Mit tennél a helyemben Binstead?

– Mii? – A professzor, mint valami bíró, fontolgatta a dolgot. – Igazat szólva Brewster, az a véleményem, hogy nem tehetsz semmit. Várnod kell, míg meglátod azt az embert. Lehet, hogy csodálatos vő válik belőle.

– Ühüm – felelte Mr. Brewster és úgy látszott, szívesen helyezkednék derűlátó álláspontra. – De angol, Binstead! – kiáltott fel indulatosan. – Alig egy-két hete lakott itt egy angol a szállóban, aki úgy lecsepülte a szállodát, hogy el sem hinnéd! Azt mondta az én szállómra, hogy vacak egy hely!

Binstead professzor együttérzően csettintett nyelvével. Megértette barátjának felfortyanását.

Mr. Brewster ítéletet mond.

Körülbelül abban a pillanatban, midőn Binstead professzor csettintett Mr. Brewster nappalijában, Archie Moffam, a Miami felől száguldó expresszvonat társalgójában ült és ifjú feleségét nézte. Az volt a véleménye, hogy minden sokkal szebb, mint ahogy igaz lehetne. Az utóbbi napokban valóságos köd vette körül, de ez a gondolat állandóan felbukkant elméjében.

Archie Moffamné úrnő, született Lucille Brewster kicsiny volt és karcsú. Élénk arcocskáját sötét haj keretezte. Annyira tökéletesnek látszott, hogy Archie gyakran úgy érezte; kénytelen kihúzni kabátja belső zsebéből a házasságlevelet. Titokban meg-megnézte, hogy ráébredjen a valóságra: ez a csodálatos szerencse valóban megtörtént vele.

– Komolyan mondom pajtikám… akarom mondani, drága öregem… hogy izé drágám, nem tudom elhinni.

– Mit?

– Arra gondolok, képtelen vagyok megérteni, miért lettél a felesége egy ilyen alaknak, mint én?

Lucille szeme tágra nyílt és megsimogatta Archie kezét.

– Drágám, te vagy a legcsodásabb jelenség az egész világon! Tudod, ugye?

– Tökéletesen elkerülte figyelmemet. Biztos vagy benne?

– Hát persze! Te csodagyerek! Ha valaki megpillant, azonnal szeretnie kell!

Archie gyönyörteljesen felsóhajtott. Aztán eszébe jutott valami. Ez a gondolat gyakran homályosította boldogságát.

– Izé, azt akarom mondani, kíváncsi vagyok, hogy mit fog minderre mondani az apád?

– Ő is ugyanazt fogja gondolni, mint én!

– Öregem, – válaszolta Archie – kissé hirtelen csináltuk. Miféle ember az apád?

– Ő is drága.

– Furcsa, hogy az övé az a szálló – felelte Archie. – Istentelen nagy csetepatém volt egy fickóval, aki az igazgató. Éppen, mielőtt Miamiba utaztam. Apádnak ki kell rúgnia. Rontotta az összbenyomást!

*

Lucille úgy döntött még az úton, hogy Archiet kíméletesen mutatja be az apósának. Ami azt jelentette, hogy nem törnek rá kéz a kézben Mr. Brewsterre, hanem a boldog pár elválik egy fél órára. Archie az előcsarnokban tölti az időt, miközben Lucille apja elé áll, elmondja neki az egész történetet; azokat a fejezeteket, melyeket hely híján levélben nem közölhetett. Aztán ha már Mr. Brewster kellőkép belátta, hogy milyen szerencséje volt, midőn vő gyanánt Archiera szert tehetett; Lucille bemutatja neki a „szerencsét”.

A műsor első része csodálatos sikerrel zajlott le. Amidőn apa és leánya kiléptek Mr. Brewster szobája ajtaján, Mr. Brewsternek az volt a véleménye, valóban hihetetlen mértékben fordult feléje a szerencse és oly vővel ajándékozta meg, aki majd egyenlő módon egyesítette Apolló, sir Galahad és Marcus Aurelius tulajdonságait.

Az igaz, hogy a beszélgetés folyamán rájött; a drága Archienak nincs foglalkozása, se pénze, de Mr. Brewster úgy érezte, egy olyan nagy férfiúnak, mint Archie, ilyesmire nincs is szüksége. Az embernek igazán nem lehet meg egyszerre mindene, Archie pedig Lucille beszámolója szerint százszázalékos férfi volt; elmére, külsőre, szeretetreméltóságra, modorra és jólneveltségre egyaránt. Már pedig igazában csak ilyesmi számít. Mr. Brewster derűlátóan és jóakarattól sugározva ment végig a folyosón.

Így nem csoda, hogy amikor meglátta Archiet, megrémült.

– Halló, halló! – mondta Archie boldogan és egyet előrelépett.

– Archie, drágám, ez itt apus – mondta Lucille.

– Szentséges Isten! – kiáltott fel Archie.

És leszállt ama bizonyos nagy hallgatások egyike. Mr. Brewster Archiera nézett, Archie Mr. Brewsterre bámult. Lucille, aki észrevette, anélkül, hogy értette volna, miért; a nagy bemutató jelenet ismeretlen oknál fogva félresikerült, aggódva várta a magyarázatot. Archie azonban továbbra is Mr. Brewsterre meredt, az meg úgy látszott, nem tudott betelni Archie látásával.

Három és egynegyed perces kínos szótlanság után Mr. Brewster kétszer egymásután nagyot nyelt és végre megszólalt:

– Lu!

– Tessék, apus.

– Igaz ez?

Lucille szürke szemére fátyolt vont a megütközés és a harag.

– Hogy igaz-e?

– Hát tényleg ezt csípted fel vőmnek?

Mr. Brewster még nyelt jó néhányat, Archie pedig megigézve nézte új rokona ádámcsutkájának hely változásait.

– Menj innét! Négyszemközt akarok beszélni ezzel a.… hogy a fenébe hívják magát? – kérdezte, először szólítva meg Archiet.

– Már mondtam apu. Mum.

– Mum?

– Úgy írják, hogy Moffam, de Mumnak. ejtik.

– Hogy rímelhessen Bluffinghameval – szólt közbe készségesen Archie.

– Menj innét Lu – mondta Mr. Brewster. – Beszélni akarok a… a…

– Az elébb azt mondta rám, hogy ez – szólt közbe Archie.

– Csak nem haragszol apus, drága? – kérdezte Lucille.

– Dehogy! Halálosan boldog vagyok!

Mr. Brewster nagy lélegzetet vett, mikor leánya elvonult.

– Hát idehallgasson!

– Kicsit megütközött, ugye? – mondta csevegő modorban Archie. Arra akarok kilyukadni, hogy a múltkor nem ilyen szerencsés alkalommal találkoztunk, meg miegymás.

– Furcsa véletlen, mi?

– De ássuk el a jó öreg csatabárdot, kezdjünk új életet. Tanuljuk meg, hogy egymást szeretni kell és a többi. Én mindenre kész vagyok, ha maga is. Rendben?

Mr. Brewster egyáltalában nem lágyult el jobb érzéseire való férfias hivatkozástól.

– Mi a fenének vette el a lányomat?

Archie elgondolkozott.

– Hát tudja, csak úgy megesett. Sejti, hogyan történik az ilyesmi. Maga is volt egyszer fiatal. Rettenetesen szerelmes lettem, Lu úgy vélte, nem is lenne rossz úgy. Egyik dolog a másikból következett… Szóval most itt vagyunk.

– És azt hiszi, hogy jól elhelyezkedett.

– Hát persze! Ami engem illet, minden nagyszerű. Életemben még ilyen jól nem éreztem magam.

– No persze – felelte keserűen Mr. Brewster. – A maga szempontjából minden „nagyszerű”. Nincs egy vasa sem és rávette egy gazdag ember lányát, hogy legyen a felesége. Biztos megnézte a nevemet az adófizetők jegyzékében, mielőtt elkötelezte magát.

Archie addig ilyen szempontból nem mérlegelte a dolgot.

– Ejnye, ejnye – válaszolta kelletlenül, – ilyesmire nem gondoltam. Soha! De értem, hogy az ön szempontjából a dolog kissé csúnyának látszik.

– Hogyan akarja eltartani Lucillet?

Archie ujjával tágított egyet gallérján. Megütközött. Apósa új utat tárt fel gondolatai számára.

– Hát ami azt illeti, öreg paszuly, – vallotta be őszintén, – sarokba szorított. – Töprengett néhány percig, aztán így folytatta: – Arra gondoltam, hogy majd dolgozom. Tudja, mit akarok mondani.

– Mit kíván dolgozni?

– Hát megint megfogott! Valami olyasmi járt az eszembe, hogy körülnézek, szaglálódom, fürkészek itt- ott, míg nem akad valami. Szóval általánosságban ez volt a tervem.

– És mit gondol, miből él majd a lányom, míg maga keresgél?

– Hát úgy gondoltuk, hogy ön majd kissé segít.

– Szóval rajtam akar élősködni.

– Kissé ridegen fogalmaz, de nagyjából erre számítottunk. Nem igen tetszik a dolog, mi?

Mr. Brewster kirobbant.

– Nem ám! Nem tetszik! Mindenfélének lehordja a szállómat, ami csak eszébe jut, aztán meg azt hiszi, mégis megsütheti az én tüzemen a pecsenyéjét.

– Kissé elhamarkodtam a dolgot – mormogta bocsánatkérő hangon Archie. – Nem gondoltam meg, mit mondok. Az az átkozott csap egész éjszaka csöpögött. Nem tudtam lehunyni a szememet és nem is reggeliztem. De, ami elmúlt, elmúlt…

– Ne vágjon a szavamba! Azt akarom mondani, hogy a sárga földig lecsepüli a szállómat, mint ahogy azt még soha senki nem tette, aztán orvul, tudtom nélkül feleségül veszi a lányomat.

– Gondoltam rá, hogy táviratban kérem áldását, de aztán kiment valahogy ebből az üres fejemből. Hiszen tudja, milyen feledékeny néha az ember!

– És aztán ismét idetolja a képét és várja, hogy nyaka köré fonjam a karomat, csókoljam meg és élete végéig eltartsam!

– Csak míg szaglálódom és elnézek ide meg oda.

– Hát úgy látom, tényleg el kell magát tartanom. Nincs más kiút. Megmondom pontosan, mit fogok tenni. Mert ugye, az a véleménye, hogy az én szállóm meglehetősen alantas? Hát jó! Majd lesz alkalma, hogy megítélje, mert itt fog lakni. Adok lakást, étkezést, de ezenkívül semmit! Semmit! Egyáltalán semmit! Megértette?

– Tökéletesen.

– Bizonyos összegig fogyaszthat a vendéglőben és a szálló gondoskodik majd a fehérneműje mosásáról. De nem kap tőlem egy vasat sem. És ha ki akarja tisztíttattni a cipőjét, fizetnie kell érte az alagsorban. Ha az ajtó előtt hagyja, megmondom a szobapincérnek, dobja le a világítóudvarba. Megértette? Akkor jó. Akar még valamit kérdezni?

Archie békítőén elmosolyodott.

– Tulajdonképpen arra voltam kíváncsi, leballagna-e velünk a grillbe, hogy együnk egy harapást.

– Nem ballagok.

– Fizetem – válaszolta lekötelezően Archie. – Nem tetszik? Így is jó.

Munka nélkül.

Amidőn házaséletének első hónapja végén Archie számot vetett dolgával, úgy vélte, hogy a világ, amelyben leledzik, minden világok lehető legjobbika. Az Amerikát meglátogató angolok majdnem mindig a végletek felé hajlanak; vagy megvetik mindenestől, vagy pedig rajongással beszélnek az országról, éghajlatáról és berendezkedéseiről. Archie az utóbbi osztályba tartozott. Szerette Amerikát és kezdettől fogva kitűnően megfért az amerikaiakkal. Barátságos lélek volt, szívesen szóba állt mindenkivel és New-Yorkban, a könnyen barátkozó emberek városában otthon érezte magát. Az a jópajtási légkör és a nyíltszívű vendégszeretet, amellyel mindenütt találkozott, nagyon is ínyére volt. Akadtak pillanatok, amikor úgy hitte, New-York csak az ő érkezésére várt, hogy jelt adjon az általános mulatozás megkezdésére.

E világon azonban semmi sem tökéletes. Bár Archie rózsaszín szemüvegen nézte új környezetét, be kellett vallania; bizonyos tekintetben mégis csak légy esett a tejbe és néha férges volt a gyümölcs. Mr. Daniel Brewster, apósa, állhatatosan barátságtalan maradt. Sőt, mi több, új rokonával szemben tanúsított modora olyan volt, hogy még ama bizonyos ültetvényen is pletykára adott volna alkalmat, ha Simon Legree használja rabszolgájával, a kunyhóbéli Tamás bátyával. Pedig tény az, hogy Archie már tartózkodásának harmadik reggelén odalépett hozzá, őszintén, férfiasan visszavonta kritikáját a Cosmopolis-szállóról. Ama meggondolt véleményének adva kifejezést, hogy a szálloda jobban megfontolva a dolgokat, nagyon is rendes, sőt mindenek közt a legjobb és legnagyszerűbb.

– Becsületére válik, öregem – mondotta szívélyesen Archie.

– Ne hívjon engem öregének – morogta Mr. Brewster.

– Rendben van, öreg pajtás – válaszolta szeretetreméltóan Archie.

Archie egyébként, mint valami igazi filozófus viselte ezt az ellenségeskedést, de Lucillet nagyon bántotta.

– Szeretném, ha apus jobban megértene – jegyezte meg, amikor Archie beszámolt a beszélgetésről.

– Hát tudod – felelte Archie – én igazán szívesen rendelkezésére állok bármely időben, ha hozzá akar fogni.

– Igyekezz, hogy megszeressen.

– De hogyan? Bájosan rámosolygok és miegymás, de nála semmi jele a rokonérzésnek.

– Ki kell találnunk valamit. Azt akarom, vegye észre, hogy micsoda angyal vagy. Mert ugye tudod, hogy az vagy?

– Igazán?

– Természetesen.

– Furcsa dolog, – mondta Archie, kifejezve ama gondolatát, mely már régóta eltöltötte elméjét, – hogy minél jobban ismerlek, annál jobban csodálkozom, hogyan lehet ilyen apád… Azaz, hogy azt akarom mondani, szerettem volna ismerni édesanyádat. Biztosan nagyon bájos volt.

– Úgy gondolom, akkor lelné kedvét benned leginkább, ha dolgoznál valamit. Szereti az embereket, ha dolgoznak.

– Igazán? – kérdezte kételkedve Archie. – Hát tudod, ma reggel hallottam, midőn beszélgetésbe elegyedett azzal a legénnyel, aki a portán van. Kora hajnaltól késő estig úgy dolgozik, mint a gép. Arról volt szó, hogy rosszul számolt valamit. Nos, ha apád szereti, hát jól titkolja. Meg kell vallanom, hogy eddig nem tartoztam a szorgoskodók közé és nagyon nehéz megkezdeni a dolgot. Szimatolok erre is, meg arra is, de úgy látszik, kevés alkalom kínálkozik mostanában ügyes fiatalembereknek.

– Hát csak próbálkozz tovább is. Biztos vagyok benne, ha találsz valami munkát, akármi is az, apus egészen megváltozna.

Valószínű, hogy Mr. Brewster egészben való megváltozására irányuló csábító reménység volt az, ami Archiet ösztökélte. Az lehetett a meggyőződése, akármilyen más nézetre is jut apósa, az csak jobb lehet. Kecsegtető kezdetnek kínálkozott az az ismeretség, melyet a Tinta és Toll klubban kötött James B. Wheelerrel, a művésszel.

Az olyan látogató számára, akinek megvan a képessége, hogy megszeressék, New-York város polgársága legfőbb foglalkozásának a kéthetes, ideiglenes klub-meghívók osztogatása látszik. Archiet megérkezése óta elárasztották népszerűségének eme kellemes bizonyítékaival, és oly sok klubnak vált tiszteletbeli tagjává, hogy ideje sem volt mindbe ellátogatni. Ott voltak például a divatos társaskörök, az Ötödik- Avenuen, melyekbe Reggie van Tuyl, floridai háziasszonyának fia vezette be. Aztán az üzletemberek klubjai, melyekbe a megfontoltabb polgárok szereztek belépést. És a legkiválóbbak: a Lambs’, Players’, a Friars’, a Kávéház, meg a Toll és Tinta, a művészek, írók, színészek és bohémek menedékei. Ezekben töltötte Archie idejének legnagyobb részét és így találkozott valamelyikben J. B. Wheelerrel, a népszerű rajzolóval. Egy barátságos villásreggelin mondta el Archie Mr. Wheelernek, hogy becsvágya kezd olyanná válni, mint azon könyvek hősei, melyekben a fiatal emberek „magasra törnek a buzdító szóra, avagy pedig a mélybe hullanak.”

– Állást akarsz? – kérdezte Wheeler.

– Azt – válaszolta Archie.

Mr. Wheeler gyors egymásutánban nyolc sültkrumplit kebelezett be. Kiváló evő volt.

– Mindig azt hittem, hogy a mezők liliomai közé tartozol, melyeket a jó Isten ruház – jegyezte meg. – Honnét buzog e nagy törekvés a munka után?

– Hát tudod, a feleségem azt gondolja, jó néven venné a drága öreg apus, ha nekilátnék valaminek.

– És nem törődsz vele, mit dolgozol, ha az úgy némiképp hasonlít a munkához?

– Akármit vállalok, pajtáskám. Bármit a világon.

– Akkor eljöhetsz hozzám és modellt állhatsz a képhez, amin dolgozom, – felelte J. B. Wheeler. – Egy folyóiratnak készül címlapul. Pontosan ilyen modellre van szükségem és annyit fizetek, amennyit szokás. Rendben?

– Valami tartásba kell vágnom magamat?

– Az a fontos, hogy csöndesen állj, mint valami facölöp. Ezt ugye, meg tudod tenni?

– Meg – válaszolta Archie.

– Akkor gyere holnap a műtermembe.

– Jó – felelte Archie.

Egy modell különös kalandjai.

– Hé, öreg izé!

Archie hangja panaszos volt. És bánatosan gondolt arra az időre, amikor még azt hitte, hogy modellnek lenni könnyű foglalkozás. Az első öt perc elteltével olyan izmai, amelyekről azt sem tudta, hogy vannak, úgy kezdtek fájni, mint valami odvas fog. Tisztelni kezdte nagy meggyőződéssel a modellek kitartását és szívósságát. Nem tudta megérteni, honnan veszik az erőt ahhoz, hogy egész nap ezt csinálják, este meg aztán bohém módra mulatozzanak.

– Ne ficánkolj, vigyen el az ördög! – horkant föl Mr. Wheeler.

– Kedves öreg, művészem – felelte Archie, – úgy látszik, nem érted, nem fogod föl, hogy görcs áll a hátamba.

– Gyönge legény vagy! Szánalomra méltó, gerinctelen féreg! Ha csak egy hüvelyknyit is arrébb mozdulsz, meggyilkollak és a sírodon fogok táncolni minden szerdán és szombaton. Éppen most kaptam el az ihletet.

– Nekem meg a gerincemet kapta el a görcs.

– Légy férfi, gyöngeszívű paszulykaró! – kiáltott J. B. Wheeler. – Szégyelld magad. Egy leány, aki a múlt héten volt nálam, teljes órát állt féllábon. Pedig kezében teniszütőt tartott és vidáman kellett mosolyognia.

– Fajtánk nősténye sokkal rugalmasabb, mint a hímje – felelte Archie.

– Jól van no, néhány perc múlva készen vagyok. Tarts ki. Gondolj arra, milyen büszke leszel, ha ott látod magad minden újságárusnál.

Archie nagyot sóhajtott és összeszedte erejét. Titokban azt kívánta, hogy bár sohase bocsátkozott volna ebbe a kalandba. Nemcsak testileg volt ez kényelmetlen, de nagyon ostobának is érezte magát. Az a címlap, melyen Mr. Wheeler dolgozott, a folyóirat augusztusi száma részére készült és Archienak, akarva, nem akarva, citromszínű fürdőruhába kellett bújnia. Ugyanis az előkelő famíliák ama ifjú sarjadékainak egyikét ábrázolta, kik a legzártabb körű fürdőhelyeken ugrálnak emelvényekről a vízbe. J. B. Wheeler, aki igen pontos férfiú volt, azt kívánta; vesse le a harisnyáját és a cipőjét is, de Archie e részben hajthatatlannak mutatkozott. Szívesen vállalta a szamár szerepét, de nem az őrült szamárét.

– Kész – mondta J. B. Wheeler és letette az ecsetjét. – Ennyi elég mára. Bár minden előítélet és anélkül, hogy sértegetni kívánnék, meg kell jegyeznem, ha nem volna ilyen gerinctelen és átkozott ördög a modellem, befejezhetném az egész istentelenséget és így nem kellene még egyszer ülnöd.

– Azt szeretném tudni, hogy miért nevezitek ezt ti „ülésnek” – mondta Archie elgondolkozva, miközben a csontösszerakók műveleteire emlékeztető módon nyomogatta fájó hátát. – Kijelentem öregem, nagyon jól tudnék használni valami frissítőt, ha előfordulna nálad. De azt hiszem, nincs – tette hozzá lemondóan.

Archie nem igen ivott, de akadtak pillanatok, mikor valahogy nyomasztónak találta az alkoholellenes; törvényeket.

J. B. Wheeler megrázta a fejét.

– Kissé korán kéred – válaszolta. – De gyere el egy-két nap múlva, akkor talán tehetek valamit az érdekedben. – És összeesküvőkre emlékeztető titkolódzó mozdulattal a szoba sarkába lépett, majd fölemelt egy csomó festő-vásznat egy kövér hordócskáról, melyet atyai és szeretetteljes tekintettel nézegetett. – Nem bánom, megmondom neked, hogy az idők teljével sok édességet és vigasztalást fog nyújtani eme edény.

– Aha – jegyezte meg érdeklődve Archie. – Itthon erjesztetted, ugye?

– A magam kezével készült. Tegnap még tettem hozzá néhány fürt szőlőt, hogy kissé gyorsítsam a folyamatot. Egyébként pedig a gyorsaságról beszélve, mindenre kérlek, próbálj meg holnap kissé pontosabb lenni. Egy teljes órát elveszítettünk a napvilágból ma.

– Tetszik nekem az ilyesmi! Percre pontos voltam. Mégis a folyosón kellett rád várnom.

– Jó, jó, nincs semmi baj – felelte türelmetlenül J. B. Wheeler, mert a művészlelket mindig bosszantják a jelentéktelen részletek. De annyi bizonyos, hogy egy órával később láttunk a munkához. El ne felejtsd, hogy holnap pontosan tizenegyre itt légy.

Így történt aztán hogy másnap délelőtt bűntudattal kapaszkodott fel Archie a lépcsőn, mert minden jószándéka ellenére is félórát késett. Megkönnyebbült, amikor tapasztalta, hogy barátja sem érkezett időben. A műteremajtó nyitva volt, így hát belépett, mire fölfedezte, hogy a helyiségben egy érettebb korú hölgy tartózkodik, aki ronggyal mossa föl a padlót. Bement a hálószobába, ott fölvette a fürdőruhát. Majd tíz perc múlva kilépett. A takarítóasszony már eltávozott, de J. B. Wheeler még mindig távol volt. Megörült a pihenőnek és leült, hogy a reggeli újság olvasásával töltse az időt, mivel reggelizés közben csak a sportrovatot tudta átfutni.

Az újságban nem igen talált érdekeset. Megtörtént a szokásos részvényrablás és a rendőrség nyilatkozott, hogy nyomán van az irányító elmének, aki állítólag a háttérben a pénzügyi műveletet irányította. Olyan embernek, mint Archie, aki soha életében nem birtokolt részvényt, a történet nem is volt érdekes. Kissé nagyobb buzgalommal olvasta a vidám beszámolót egy minnesotai úriember tevékenységéről, aki Archie szerint (Mr. Daniel Brewsterre gondolva) rendkívüli elmeélt és a közjólét iránti érzéket tanúsított azzal, hogy a családi húsvágó bárddal feldarabolta apósát. Csak aztán hogy lelkendezve kétszer is elolvasta a cikket, jutott eszébe; J. B. Wheeler szokatlanul sokat késik. Megnézte az óráját és úgy látta, hogy már háromnegyed órája időzik a műteremben.

Kissé nyugtalan lett. Türelmes pajtásnak vélte magát, de ezt egy kicsit soknak találta. Fölállt, kiment a folyosóra, hogy megnézze; van-e valami nyoma a fickónak? Nem volt semmi. Viszont derengeni kezdett benne, hogy mi történhetett. Az átkozott művész valami miatt el sem jön a műterembe. Talán fölhívta a szállót, meg is üzente, de ő már akkor nem volt ott. Más ember megvárta volna, míg átadják az üzenetet, csak persze a zavarosfejű Wheeler nem, aki New-York legtürelmetlenebb embere volt. Archie sértődötten fordult meg, hogy bemenjen a műterembe, átöltözzék, majd távozzék.

E műveletben azonban a tömör tölgyfából készült ajtó akadályozta meg. Amikor kilépett a szobából, az ajtó valahogy becsapódott.

– Vigye el az ördög, – mondta Archie.

A fölkiáltás szelídsége bizonyította, hogy Archie nem értette meg azonnal, mily borzalmas a helyzete. Az első percekben azon töprengett, hogyan csukódott be az ajtó. Nem emlékezett rá, hogy becsapta volna. Arra vélt, talán öntudatlanul tette. Gyermekkorában a buzgó felnőttek arra oktatták, hogy a jövendő úriember mindig becsukja maga után az ajtót. Tudatalatti énje talán még mindig eme befolyás alatt állott. Aztán egyszeribe világos lett előtte, hogy ez az istentelen és átkozott tudatalatti én nagy bajba keverte. Ama csukott ajtó mögött elérhetetlenül, mint az ifjúkor becsvágya, hevert bordás szövésű zöld öltönye, ő meg kint állt a hideg világban, egyedül, a citromszínű fürdőruhában.

Az emberi lét válságos perceiben két út nyílik a férfi számára. Ott marad, ahol van, avagy odébbáll. Archie, a korlátra támaszkodva eme lehetőségeket fontolgatta. Ha marad, az átkozott folyosón töltheti az egész éjszakát. Ha elmegy, eme öltözékben, letartóztatja a rendőrség, mielőtt száz yardnyi távolságra jut. Nem volt borúlátó, de akarva-nem akarva arra a végső következtetésre kellett jutnia, hogy ilyesmi vár rá.

Miközben ezeken a dolgokon töprengett, léptek hallatszottak alulról. De már az első pillanatban letett a reménységről, hogy J. B. Wheeler, az emberiség alja közelít. Bárki jött is a lépcsőn, szaladt, azt pedig J. B. Wheeler sohasem cselekedte. Nem tartozott ama bizonyos sovány, szikár, lelki életet élő nagy szellemek közé. Sokat keresett ecsetjével és ceruzájával és pénzének legnagyobb részét testi kényelmének szolgálatába állította. Így hát nem lehetett J. B. Wheeler.

Nem is volt. Hosszú, sovány férfi jelent meg, akit még sohasem látott. Úgy látszott, nagyon siet. Belépett egy emelettel lejjebb lévő műterembe és eltűnt. Még az ajtót sem tette be maga után.

Majdnem csúcsteljesítménynek lehetett volna nevezni az időt, mely alatt megjelent és eltűnt, de ez is elég volt ahhoz, hogy vigasztalást nyújtson Archienak. Mintha hirtelen világosság gyúlt volna előtte, úgy látta; csodálatosan kecsegtető terv kínálkozik, amely véget vet minden bajnak. Mert misem könnyebb annál, minthogy leballag az emeletre és könnyedén megkéri a fickót, engedje telefonálni. És ha már egyszer telefonálhat, nevetségesen egyszerű előkeríteni valakit, a Cosmopolisban, aki aztán nadrágot és egyebet küld neki egy táskában. Archie úgy vélte, ez a megoldás minden pénzt megér és megindult lefelé a lépcsőn. Még csak megütközést sem kelt. Ennek a fickónak, aki ilyen házban él, még a szeme sem rebben, ha valaki belép hozzá fürdőruhában. Jót nevet a dolgon.

– Izé, nem akarom zavarni, mert azt hiszem, sok a dolga, meg miegymás, de nem haragudna, ha egy fél percre igénybe venném a telefonját?

Ilyesfajta, valóban úriemberhez méltó és kitűnően fogalmazott beszédre készült Archie, amelyet abban a pillanatban szándékozott előadni, midőn az ismeretlen elé kerül. Hogy nem adta elő, annak csak az volt az oka, hogy az ember nem jelent meg. Kopogott az ajtón, de nem hallott semmi neszt.

– Hé! – szólt.

Aztán észrevette, hogy az ajtó nyitva van, és még eresztékébe borítékot csúsztatott valaki, amelyen Elmer M. Moon név állt. Kissé belökte az ajtót és újra próbálkozott.

– Mr. Moon, Mr. Moon! – Majd kisvártatva ismét kezdte: – Mr. Moon, Mr. Moon, bent van, Mr. Moon?

Elpirult. Érzékeny füle úgy vélte, mindez úgy hangzik, mint valami bohózat fő slágerének refrénje. Úgy gondolta, nem pazarol több időt egy ilyen szerencsétlen nevű emberre, amíg szemtől-szembe nem áll vele és halkabban nem szólíthatja. Teljesen lehetetlen dolog ismeretlen fickó ajtajában állni és citromszínű fürdőruhában slágert énekelni. Belökte az ajtót és belépett. Tudatalatti lénye az úriember, be is tette.

– Föl! – szólalt meg egy rekedt, barátságtalan, kellemetlen és baljós hang.

– Mi? – kérdezte hátra pördülve Archie.

A sietős úriember állt vele szemben, aki fölrohant a lépcsőn. A rövidtávú futó egy revolvert tartott a kezében, amelyet csökönyösen Archie homlokának irányzott. Az meg vendéglátó gazdájára bámult. Ő meg vissza.

– Föl a kézzel – mondta.

– Jó, jó, természetesen – felelte Archie. – De azt szeretném mondani, hogy…

Az ismeretlen megrökönyödve nézegette. Úgy látszott, Archie öltözéke nagy hatást keltett benne.

– Hát maga ki a fene? – kérdezte.

– Én? A nevem…

– Hagyja a nevét. Mit csinál itt?

– Hát tulajdonképpen benéztem, hogy megkérdezzem, telefonálhatnék-e. Látja, hogy…

A másik férfi tekintete mintha megenyhült volna. Archie meglepő külsejű látogató lehetett, de úgy látszik, rosszabbat várt.

– Nem tudom, mit tegyek magával – mondta elgondolkozva.

– Ha megengedné, hogy a telefonhoz ballagjak…

– Hogy is ne! – felelte az ember. Aztán mint aki elhatározásra jutott: – Menjen be abba a szobába.

És fejével a nyitott ajtó felé intett, amely a műterem túlsó végében valószínűleg egy hálóba nyílott.

– Megértem – mondta, mint aki csevegni készül, Archie – mindez kissé különösnek tetszik önnek.

– Gyerünk!

– Csak azt akartam mondani…

– Nincs időm, hogy meghallgassam! Mozgás!

A hálószobában olyan felfordulás volt, amilyet Archie még sohasem látott. Mintha csak költözködni akart volna az ismeretlen. Az ágyat, a bútorzatot, a padlót ruhadarabok borították. Ahogy Archie szájtátva megállt, egy selyeming hurkolódott a lába közé. Amint pedig tovább ment, mindenütt nyakkendők és gallérok állták el az útját.

– Üljön le! –szólalt meg hirtelen Elmer Moon.

– Köszönöm – válaszolta Archie. – Úgy látom, nem akarja, hogy magyarázkodjam, meg miegymás, ugye?

– Nem – felelte Mr. Moon. – Nincs rá időm. Tegye a kezét a szék mögé.

Archie engedelmeskedett és azonnal érezte, hogy egy selyemnyakkendő szorul a csuklójára. Gondos házigazdája aztán a lábát is összekötözte. Mikor ez megtörtént, úgy érezte, mindent megtett, ami tőle telt és nekifogott, hogy becsomagoljon a nagy bőröndbe, ami az ablaknál állott.

– Hé! – szólalt meg Archie.

Mr. Moon olyan ember mozdulatával, akinek hirtelen eszébe jut valami, egy harisnyát gyömöszölt vendége szájába és folytatta a csomagolást. Azt lehetett mondani rá, hogy impresszionista felfogás híve e művelet tekintetében. Célja inkább a gyorsaság volt, mint a rend. Belehányta a holmit a táskába, aztán nagy nehezen becsukta, majd az ablakhoz lépett vele. Kinyitva azt, átmászott a tűzlétrára és maga után rántva a táskát, eltűnt.

Amikor Archie egyedül maradt, nekifogott, hogy kiszabadítsa végtagjait. A dolog sokkal könnyebb volt, mint ahogy vélte. Mr. Moon, ez a sietős úriember a pillanatnak élt és nem az időnek. Mint gyakorlati ember megelégedett azzal, hogy csak addig bilincselje meg látogatóját, míg el nem távozik. Nem is egészen tíz perc alatt, igaz, hogy sok kígyószerű vergődés után, Archie örömmel állapította meg; a csuklójára hurkolt izé eléggé megtágult és így használhatja kezét. Leoldotta a köteléket a lábáról és felállt.

Erősítgette magában, hogy a rosszból jó származik. A tünékeny Mr. Moonnal való találkozás nem volt kellemes, de azzal az előnnyel járt, hogy nagy csomó ruha közé került. Lehet, hogy Mr. Moonnak erkölcsi fogyatékosságai voltak. Viszont azzal a kitűnő tulajdonsággal is rendelkezett, hogy termetükre majdnem ugyanaz lehetett.

Archie szemügyre vett egy tweed-ruhát, mely az ágyon hevert és már azon volt, hogy fölhúzza a nadrágot, amikor a műterem külső ajtaján erőteljesen kopogni kezdett valaki.

– Nyissák ki!

A bomba.

Archie csöndesen a másik szobába osont és megállt, hogy hallgatózzék. Nem volt békétlen természetű ember, de úgy érezte, hogy a sors érdemtelen módon piszkálja.

– A törvény nevében!

Van úgy, hogy a legderekabb is elveszíti a fejét. Archienak kétségtelenül az ajtóhoz kellett volna lépnie, hogy kinyissa és néhány jól megfontolt szóval megmagyarázza jelenlétét. De az a gondolat, hogy ily öltözékben álljon a rendőrség elé, arra késztette; komolyan rejtekhely után nézzen.

A szoba túlsó falánál magas, íves támlájú heverő állt, amelyet mintha csak erre a célra tettek volna oda. Mögéje mászott, épp abban a pillanatban, midőn recsegés tanúsította, hogy a Törvény eleget téve a kopogás formaságának, fejszéhez folyamodott. Egy perccel később feltárult az ajtó és a szobát lábdobogás zaja töltötte be. Archie, mint valami megfontolt kagyló a héjában, a falhoz simult és remélte, hogy minden jóra fordul.

Úgy vélte, legközelebbi jövője akár rossz lesz, akár jó, a közbiztonsági szerv értelmességétől függ. Ha ügyes, fürge emberek (amint remélte, hogy azok), meglátva a felfordulást a hálószobában, arra a következtetésre jutnak, hogy üldözöttjük odébbállt. Így aztán nem töltik majd az időt az üresnek látszó lakás átkutatásával. De ha homályos agyú, lúdtalpú egyének, mint amilyenek néha beszivárognak a legeszesebb rendőrség soraiba is; elhúzzák a heverőt. Ő pedig napvilágra kerül, amitől szerény egyénisége irtózott. Nagyon megőrült hát, amikor néhány perccel később hallotta, hogy egy morgós hang kijelenti: a pasi elpárolgott a tűzlétrán. A New-Yorki rendőrség nyomozóképességéről való véleménye hirtelen hatalmasat emelkedett.

Aztán rövid haditanács következett, amit Archie, mivel a hálószobában folytatták, nem hallhatott. Csak távoli mormogás ütötte meg a fülét. Nem tudta megérteni a szavakat, de mikor aztán nagy dobogás hallatszott és súlyos cipők dübörögtek az ajtó felé, majd csönd lett, arra gondolt: az üldözők visszavonultak a műteremből, mert üresnek találták azt és elhatározták, gyümölcsözőbb tevékenységet folytatnak. Várt egy darabig, hogy távozhasson, aztán óvatosan kidugta a fejét a heverő mögül.

Csend volt. A szobában nem látott senkit. Egyetlen hang sem zavarta a nyugalmat.

Archie előbújt. A délelőtt kellemetlen eseményei óta először kezdte érezni, hogy van Isten az égben és a világ sora rendben folyik. A dolgok végre is jóra fordultak és az élet úgy látszott, egészen tűrhető. Nagyot nyújtózott, mert majd elfogta a görcs, mikor a heverő mögött lapult, aztán elindult a háló felé, hogy felhúzza a nadrágot.

Archie szerette a ruhát. Más ember hasonló körülmények közt sietve felöltözködött volna, de Archienál, aki alig tudott választani a nyakkendők közt, ez hosszadalmas dolog volt. Míg aztán kiszemelt egyet, amely dicséretére, vált Mr. Moonnak, aki napjaink egyik legjobban öltözködő férfiúja lehetett. De aztán rájött, hogy nem egyezik a tweed-ruha mélyebb értelmével és így levetette. Így mást választott és éppen azon volt, hogy megcsodálja a kötési művelet eredményét, amikor figyelme valami kis zajra irányult, amely félig köhintés volt, félig szuszogás. Megfordult és úgy vette észre, hogy hatalmas termetű, egyenruhás férfi kék szemébe bámul, aki a tűzlétráról lépett be a szobába. Derekas, rövid botot lóbált, szórakozottan és kedélytelenül, megértés nélkül nézett Archiera.

– Aha! – szólalt meg.

– Szóval ön volt az? – kérdezte Archie, s elgyöngülve támaszkodott neki a fiókos szekrénynek. Majd nagyot nyelt. – Értem, hogy természetesen kicsit furcsának találja az egész dolgot… – kezdte rábeszélő hangon.

Úgy látszott, a rendőr nem hajlandó elemezni érzelmeit. Kinyitotta a száját, amelyről egy pillanattal azelőtt, úgy tűnt, csak gépi erővel lehetne kitátani és egyetlen szó tört ki a torkán:

– Cassidy!

Távoli hang felelt, amely olyan volt, mint mikor az alligátor hívja párját a magányos mocsarakban.

Aztán lábdobogás hallatszott a lépcső felől, majd a Törvénynek még az első példánynál is hatalmasabb termetű őre jelent meg. Az is súlyos botot lóbált, mint társa és hűvösen bámult Archiera.

– Isten óvja Írországot! – mondta.

E szavak inkább fohásznak tetszettek, mint a helyzetre vonatkozó gyakorlati felvilágosításnak. Miután elmondta őket, mint valami kolosszus az ajtó elé állt és gumit kezdett rágni.

– Hun fogtad meg? – kérdezte némi szünet után.

– Rajtacsíptem, amikor álruhába akart öltözni.

– Mondtam a kapitánynak, hogy itt rejtőzik valahol, de ő aszonta, elmenekült a tűzlétrán – felelte a gumirágó, ama alantasok sötét diadalittasságával, kiknek okos tanácsát a felsőbbség nem veszi figyelembe. Egészséges rágni valóját (némelyek egészségtelennek mondják) áttolta szája másik sarkába és akkor történt először, hogy egyenesen Archiehez szólt:

– Megcsíptünk – jelentette ki.

Archie összerezzent. A leplezetlen beszéd egyszerre kizökkentette az álomszerű állapotból, melybe került. Ezt nem várta. Gondolt rá; fárasztó magyarázkodások várnak még rá, mielőtt útra kelhet a finom kis villásreggeli felé, melyre már egész bensője régen áhítozott, de azt, hogy letartóztatják, nem vette számításba.

Persze mindent megmagyarázhat, tanúkat szerezhet, akik bizonyítanák jellemének és szándékainak tisztaságát, de közben az egész átkozott dolog belekerül az újságokba, kicicomázva azokkal a kellemetlen szemtelenségekkel, amikre az újságíró oly hajlamos, ha alkalmat talál rá, hogy megírja. Nagyon furcsa színben tűnne fel. A fiúk rettenetesen bosszantanák. Az öreg Brewster neve is belekerülne a lapokba. Nem titkolhatta maga előtt, hogy apósa, aki egyáltalán nem szerette, ha neve az újságban szerepel, oly kellemetlen lenne, mint valami napon lesült hát.

– No ne! – kérlelte a rend őreit.

– Bármit mondasz – tette hozzá a kisebb méretű rendőr, – felhasználható ellened a tárgyaláson.

– Ha pedig menekülni próbálsz, – szólalt meg ismét az első, botját rázva, – beverem a fejedet.

Miután ilyen csodálatos módon érthetően megvilágították a helyzetet, mindketten hallgatásba burkolóztak. Cassidy biztos úr átadta a közforgalomnak a rágógumit. Donahue biztos úr pedig szigorúan bámulta a cipőjét.

– De mondom, – kezdte újra Archie, – hogy tévedés. – Tökéletesen tévedés, kedves öreg rendőreim. Nem én vagyok a fickó, akit kergetnek. A pajti, akit meg akarnak fogni, egészen más alak. Határozottan más pasas.

A New-Yorki rendőrség tagjai szolgálatban sohasem nevetnek. Lehet, hogy tiltja a szabályzat. De Donahue biztos úrnak most mégis megremegett bal szájaszéle, Cassidy biztos úr gránitból faragott vonásain pedig tűnő mosoly suhant át, mint amikor hullám fodrozza a feneketlen tó tükrét.

– Mind ezt mondja – jegyezte meg Donahue biztos úr.

– Pedig fölösleges az ilyen beszéd – tette hozzá Cassidy biztos úr. – Különben is Babcock beárult.

– Bizony. Ma reggel, – mondta Donahue.

Archie kutatni kezdett az emlékezetében.

– Babcock? – kérdezte. – Hát ami azt illeti, a név ismerős valahogyan. Azt hiszem, az újságban olvastam.

– Hagyd ezt! – szólt rá utálkozva Cassidy. A két rendőr helytelenítő tekintetett váltott. Rosszul esett nekik a képmutatás: Már hogy az újságban olvasta.

– Te jó Isten, most már emlékszem! Az a fickó, akit letartóztattak a részvény ügyben! Szentséges Úristen, kedves, öreg, biztos urak – mondta Archie megrökönyödve, – csak nem támadt az a gondolatuk, hogy én vagyok az irányító elme, akiről az újság beszélt? Miféle fura ötlet! Hát őszintén, kedves pajtások, úgy festek én, mint valami nagyeszű fickó?

Cassidy biztos úr nagyot sóhajtott és ez úgy hangzott, mint valami pusztító forgószél nyitánya.

– Ha tudtam volna, – mondta sajnálkozva, – kiderül a fickóról, hogy istenverte angol, ráhúztam volna egyet a botommal!

Donahue biztos úr úgy vélte, az ötlet kitűnő.

– Ühüm – mondta megértően. Barátságtalanul tekintett Archiera.

– Ismerem én az ilyen fajtát, – mondta. – Lábbal tapos a szegényen.

– Taposhat – válaszolta mérgesen Cassidy, – de ne lepődjék meg, ha az egyszer beleharap.

– De kedves jó uraim, – védekezett Archie – és sohasem tapostam senkin…

– Egy napon – folytatta mogorván Donahue, – a Shannon-folyó majd vértől áradva ömlik a tengerbe!

– Jó, jó! Csak hogy…

Cassidy örömmel kiáltott.

– Miért ne verhetnénk meg – ajánlotta vidáman. – Legfeljebb megmondjuk a kapitánynak, hogy akadályozott bennünket kötelességünk végrehajtásában.

Donahue biztos úr szeme megértéstől és elragadtatástól ragyogott. Donahue biztos úrnak nem igen voltak kiváló ötletei, de ha értésére adtak valami jót, nem ellenezte. Donahue biztos urat nem lehetett szűk látókörűnek mondani.

– Neked aztán van fejed, Tim – kiáltotta elismerően.

– Éppen, hogy eszembe jutott – felelte szerényen Mr. Cassidy.

– Nagyszerű ötlet, Timmy!

– Véletlenül gondoltam rá – mondta majdnem szégyenlős mozdulattal Mr. Cassidy.

Archie a beszélgetés alatt mind nyugtalanabbá lett. Mióta megismerkedtek, volt alkalma rá, hogy megfigyelje, mily különleges testi adottságokkal rendelkezik a két férfiú. A New-Yorki rendőrség jól megtermettséget és izmosságot kíván azoktól, akik soraiba lépnek, de nyilvánvaló volt, hogy a kedves, öreg Donahue és Cassidy az első pillantásra beváltak.

– Csak azt akarom mondani… – szólalt meg Archie.

Abban a pillanatban azonban éles és parancsoló hang harsant fel a külső szobában:

– Donahue, Cassidy, mi a fenét jelent ez?

Archienak egy pillanatra az volt a véleménye, hogy angyal szállt le az égből megmentésére. De ha igaz volt, az angyal kitűnő álruhát választott, mert rendőrkapitány képében jelent meg. Az újonnan érkezett sokkal kisebb volt, mint alantasai, úgy, hogy Archie nagyon szívesen nézte. Már régen kívánta, hogy valamivel apróbb egyéneken nyugtathassa tekintetét, mint a két rendőr.

– Miért hagytátok el az őrhelyet?

A rendőrtiszt megjelenése Cassidy és Donahue urakra nagy hatást tett. Úgy tetszett, mintha egyszerre rendes emberi nagyságúvá zsugorodnának; viselkedésük pedig védekező volt.

Donahue tisztelgett.

– Kapitány úrnak…

Cassidy követte példáját.

– Alázatosan jelentem, úgy történt, hogy…

További mondanivalója a kapitány jeges tekintetétől egyszerre befagyott. Az meg Donahuehoz fordult.

– A tűzlétrán álltam kapitány úr – kezdte Donahue, oly gyászos tiszteletadással hangjában, mely valósággal elragadta Archiet, aki nem tudta, hogy az így is képes beszélni, – a parancshoz képest, amikor egyszerre gyanús zajt hallottam. Bemásztam és itt találtam ezt a pasit… azaz a vádlottat, amint a tükör előtt állt és nézte magát. Aztán segítségül hívtam Cassidyt. Így csíptük meg… azaz tartóztattuk le, kapitány úr.

A kapitány Archiera nézett. És úgy érezte, hogy ez a tekintet hideg és megvető.

– Ki ez? – kérdezte.

– A nagy főnök, kapitány úr.

– A micsoda?

– A vádlott, kapitány úr. Az ember, akit köröznek.

– Az lehet, hogy ti körözitek, én azonban nem – válaszolta a kapitány. Archie kissé megkönnyebbült. – Ez az ember nem Moon – folytatta. – Nem is hasonlít rá.

– Csöppet sem – helyeselt Archie szívélyesen.

– Tévedés az egész öregem, amint már meg is akartam magyarázni…

– Hallgasson!

– Jó, jó.

– Láthattátok a fényképeket az őrszobán. Vagy azt akarjátok mondani, hogy hasonlít?

– Kapitány úr… – szólalt meg Cassidy életre kelve.

– Nos?

– Gondoltuk, álruhát öltött, hogy ne ismerhessük meg.

– Ostoba vagy – mondta a kapitány.

– Igenis – válaszolta szelíden Cassidy.

– Te is, Donahue.

– Igenis, kapitány úr.

Archie kezdte mindjobban tisztelni a fickót. Úgy látszott, minden szava éveket vesz el a két termetes rendőr életéből. Ilyenek lehettek az oroszlánszelídítők, kikről annyit olvasott. Ha Donahue és kebelpajtása, Cassidy karikákon kezdenek átugrálni, azon sem csodálkozott volna.

– Maga kicsoda? – kérdezte a kapitány Archie-hez fordulva.

– A nevem…

– Mit keres itt?

– A történet kissé hosszú. Nem akarom terhelni vele.

– Azért vagyok itt, hogy meghallgassam. Nem terhel.

– Nagyon kedves, hogy így gondolkozik – válaszolta hálásan Archie. – Amivel… izé… azt akarom mondani, hogy sokkal könnyebb így a dolgom. Szóval tudja, milyen átkozottul kellemetlen, ha az ember hosszú dumába fog és úgy érzi, a hallgató szeretné, ha becsukná a száját és odébbállna.

– Ha mesélni akar – szólt közbe a kapitány, – hagyja abba. Ha pedig arról kíván fölvilágosítást adni, hogy mit keres itt, fogja rövidebbre a beszédet.

Archie értette, mit akar. Persze, az idő pénz, a modern ember siet, meg miegymás.

– Tulajdonképpen azzal a fürdőruhával kezdődött – mondta.

– Miféle fürdőruhával?

– Azzal, ami rajtam volt. Ez a citromszínű istentelenség. Kissé világos színű és kellő helyen nem is rossz. Szóval ott álltam azon az átkozott modellnek való dobogón, olyan tartásba, mint aki a vízbe készül ugrani. Tudja, a címlap miatt. Nem hiszem, hogy próbálkozott már hasonlóval, így hát el kell mondanom, hogy megfájdul belé az embernek a háta. Dehát ez nem fontos. Szóval ma reggel nagyon késett és ezért kimentem, hogy…

– Mi a fenéről fecseg?

Archie meglepődve nézett a kapitányra.

– Nem beszélek világosan?

– Nem.

– Hát a fürdőruhát akarom megmagyarázni. A kedves, öreg fürdőruhát. Érti már?

– Nem.

– Hű, ez bosszantó – mondta Archie. – Azt akarom mondani, hogy az egész istentelen dolog a fürdőruhával kezdődött. Meg tulajdonképpen a címlappal. Érti? A címlappal.

– Miféle címlappal?

– Hát a folyóirat címlapjával.

– Miféle folyóirat az?

– No, most megfogott. Biztosan a kedves kis lapok közül való, amelyeket mindenhol lehet látni az újságárusoknál.

– Fogalmam sincs róla, hogy miről beszél, – mondta a kapitány és bizalmatlanul, ellenségesen nézett Archiera. – Azonkívül megmondom őszintén, nem tetszik nekem a képe. Azt hiszem, cimborája neki.

– Annak már vége – felelte meggyőződéssel Archie. – Az a fickó, aki addig tartja az embert a dobogón, míg megfájdul a háta, aztán nem érkezik meg, és magamra hagy egy szál fürdőruhában…

A fürdőruha említése úgy látszott, kellemetlenül érinti a kapitányt. Elvörösödött.

– Tréfál maga velem? Kedvem lenne behúzni egyet.

– Parancsoljon, kapitány úr! – kiáltotta kórusban Donahue és Cassidy biztos úr. Hivatali pályafutásuk során nem igen hallottak fölöttesüktől oly szavakat, amelyeket feltétlenül helyeseltek volna. De most, véleményük szerint eltalálta, mit kell mondania.

– Kedves öregem, igazán nem… Eszembe sem jutott…

Archie tovább beszélt volna, de abban a pillanatban úgy látszott, mintha elkövetkezett volna a világ vége. Valahol egészen közelben óriási robbanás hallatszott, amitől még az ablaküveg is megcsörrent keretében. Vakolat kezdett hullani a mennyezetről, ő pedig Donahue biztos úr karjába tántorodott.

A Törvény három őre egymásra bámult.

– Kapitány úr – szólalt meg Cassidy tisztelegve.

– Nos.

– Beszélhetek? Valami fölrobbant, kapitány úr.

A felvilágosítás szolgálatkész volt, de látszott, hogy bosszantja a kapitányt.

– Mi a fenét gondolsz? Hogy én nem tudom? Ez bomba volt!

Archie helyesbíthette volna ezt a véleményt, mert a mennyezetben keletkezett lyukon keresztül gyönge szesz illat szállongott a szobába és feltűnt szeme előtt J. B. Wheeler képe, amint szeretettel simogatja műtermében a hordócskát. J. B. Wheeler gyorsítani akarta a folyamatot és sikerült is neki. Archie szerint J. B. Wheeler a társadalmi rend káros kinövése volt, de meg kellett vallania, hogy segített rajta. Mert a tisztes férfiak az események hatása folytán megfeledkeztek a létezéséről.

– Kapitány úr – szólalt meg Donahue.

– No?

– Felülről hangzott.

– Persze, hogy felülről. Cassidy!

– Parancs, kapitány úr?

– Szaladj le az utcára, hozz segítséget és álljátok el a bejáratot, hogy a tömeg ne tudjon betódulni, öt perc múlva itt lesz az egész város.

– Igenis, kapitány úr.

– Ne engedjetek be senkit.

– Igenis, kapitány úr.

– Így legyen. Te gyere velem Donahue. De egy-kettő.

– Igenis kapitány úr! – válaszolta Donahue biztos úr.

Egy perc múlva Archie magára maradt a műteremben. Két perc múlva Mr. Moon modorát utánozva óvatosan lépegetett lefelé a tűzlétrán. Archie nem nagyon ismerte Mr. Moont, de azt tudta, hogy bizonyos válságos pillanatokban okos és ajánlatos dolog módszerét követni. Elmer Moon nem volt tisztességes ember; etikája hiányos lehetett, erkölcsi meggyőződése gyönge, de ha a veszélyből kellett meglógni, nem akadt párja.

Mr. Roscoe Sheriffnek ötlete támad.

Archie új cigarettát dugott hosszú szipkájába és kissé rosszkedvűen rágyújtott. Egy hét telt már el a J. B. Wheeler műtermében való kaland óta és az élet pillanatnyilag nem volt számára gondtalan és örömteljes. Mr. Wheeler, mint valami Niobé gyászolta házilag erjesztett itókájának elvesztését, nem lehetett megvigasztalni. Abbahagyta a rajzolást és így Archiet megfosztotta kenyerétől. Mr. Brewster sem volt valami kedélyes az utóbbi időben. Mindennek a tetejében Lucille pedig elutazott, hogy meglátogassa egy régi barátnőjét. És vele együtt távozott Archie életéből a napfény. Nem csodálkozott rajta, hogy annyira népszerű a baráti körben, de azért ez nem vigasztalta meg távollétéért.

Kedélytelenül bámulta vele szemközt ülő barátját Roscoe Sheriffet, a hirdetési-szakembert, akit szintén a Toll és Tinta klubban ismert meg. Éppen befejezték a villásreggelit. Étkezés közben Sheriff, mint minden tevékeny ember, szívesen hallotta a maga hangját és ezért vidám történeteket mesélt Archienak foglalkozása köréből. Ezen anekdoták fényében Roscoe Sheriff a kaland, az életerő és a jómód elérhetetlen magasságában trónolt. Szóval olyan volt az élete, amilyet maga is szeretett volna. Archie úgy érezte Daniel Brewster olyan vőre várt, mint Roscoe Sheriff, sugárzó tekintettel nézne.

– Minél jobban ismerem Amerikát – sóhajtott Archie – annál inkább elképeszt. Úgy látszik, ti fickók, már a bölcsőben is dolgoztok. Bár én is tehetném.

– Miért ne?

Archie leverte cigarettájáról a hamut.

– Ilyesmit a családban senki sem cselekedett. – válaszolta. – Nem tudom miért van ez, de valahányszor egy Moffam nekifog valaminek, feltétlenül beletörik a bicskája. Volt egy ősöm a középkorban, aki hirtelen nekibuzdulásában el akart zarándokolni Jeruzsálembe, kolduló barátnak öltözve. Különös ötleteik voltak az embereknek abban az időben.

– És eljutott Jeruzsálembe?

– Dehogy. Ahogy kilépett a kapun, kedvenc kutyája csavargónak nézte és beleharapott testének leghúsosabb részébe.

– Legalább megmozgatta egy kicsit.

– Hát az ilyesmi aztán meg is mozgatja az embert.

Roscoe Sheriff elgondolkodva kortyolgatta kávéját. A tevékenység apostola volt és úgy vélte, ha megtéríti Archiet, jót tesz vele. Azonkívül már néhány napja keresett valakit, hogy az segítségére legyen valami kisebb ügyében.

– Ha igazán dolgozni akarsz, – mondta, – lenne itt valami a számodra.

Archie sugározni kezdett. Szívvel-lélekkel tevékenységre vágyott.

– Akármit megtennék kedvesem! Add elő az ügyet.

– Nem lenne kifogásod ellene, hogy szállást adj a kedvemért egy kígyónak?

– Kígyónak?

– Csak két-három napra.

– De hogy képzeled ezt öregem? Hová tegyem?

– Valahová a lakásodba. Hol laksz? A Cosmopolisban, ugye? Te vetted el az öreg Brewster lányát. Emlékszem rá, hogy olvastam róla az újságban.

– Öregem, nem akarok csalódást okozni neked, nem kívánom elrontani a napodat, de az apósom sohasem engedné meg, hogy kígyót tartsak. Hiszen még engem is alig akar megtűrni.

– Nem kell, hogy tudjon róla.

– Nem igen akad olyasmi a szállóban, amiről ő nem tud – felelte kétkedőn Archie.

– Nem feltétlenül szükséges. Az egészben az a legfontosabb, hogy titokban kell tartani.

Archie ismét leverte a hamut cigarettájáról.

– Nem egészen értem az ügyet, ha éppen tudni akarod – felelte. – Először is miért virulna ki az öröm ifjú életedben, ha én elszállásolnám a kígyódat?

– Nem az enyém. Madame Brunowskáé. Azt hiszem, már hallottál róla.

– Hát persze. Biztosan valami mulatóban mutogatja magát a kígyóval.

– Majdnem eltaláltad, de nem egészen így van. Ő a művelt világ leghíresebb tragikus színésznője.

– Hát persze, most már emlékszem! Egy este a feleségem elcipelt, hogy megnézzem. Mielőtt még védekezni tudtam volna, betuszkolt az első páholyba és akkor már késő volt. Most jut eszembe, olvastam valami újságban, hogy van egy kedvenc kígyója, amelyet egy orosz hercegtől kapott.

– Ezt a történetet én küldtem be az újságoknak – válaszolta Sheriff. – Én vagyok ugyanis a hirdetési embere. Pétert, mert így hívják a kígyót, magam vásároltam. Az állatok mindig jó reklámot jelentenek. De ezzel már ki is merült a találékonyságom. Állítólag. Akármit ajánlok őnagyságának, azt mondja, hogy nem méltó művészi hírnevéhez. Nem tudok már mihez kezdeni, így aztán elhatároztam, ellopom a kígyót.

– Ellopod?

– El. Nagy hűhót csapnak majd vele az újságok.

A nő igen megkedvelte Pétert. Azt mondja, hogy szerencsét hoz neki. Úgy gondolom, már maga is hiszi, hogy egy orosz hercegtől kapta. Ha el tudom lopni és néhány napig nem találja, majd lármát csap. Tele lesznek vele az újságok.

– Értem már.

– Ha épeszű nő lenne, segítene nekem. De ő azt mondja, hogy az ilyesmi alantas dolog. Így hát el kell lopni a kígyót. Ha rajtacsíp, elvesztem az állásomat. Ezért kell rajtam segítened.

– De hol tartsam a kedves, öreg hüllőt?

– Ahol akarod. Vágj néhány lyukat egy kalapdobozba és párnázd ki papírral. Kellemes társaság lesz a kígyó.

– Lehet, hogy igazad van. A feleségem elutazott és esténként kissé egyedül vagyok.

– Péter majd elszórakoztat. Nagy ravaszdi. Mindig vidám és jókedvű.

– Remélem, hogy nem harap.

– Néha-néha. Attól függ, milyen az időjárás. De ettől eltekintve ártalmatlan, akárcsak egy kanári.

– A kanári nagyon veszedelmes – felelte Archie. – Szeret csípni.

– Ne légy gyáva! – szólt rá Roscoe.

– Jól van, no. Elfogadom. De rátérve a táplálkozásra, mit eszik?

– Mindent. Kenyeret tejbe aprítva, gyümölcsöt, lágytojást, hangyatojást és kutya-kétszersültet. Szóval, amit te. Nagyon köszönöm, hogy vendégül látod. Bármikor kész vagyok hasonló szívességre. Most azonban térjünk az ügy gyakorlati részére. Egyébként őnagysága a Cosmopolisban lakik. Ez pedig igen kellemes. Viszontlátásra, még találkozunk.

*

Amikor Archie magára maradt, komoly kétségek ébredtek benne. Mr. Sheriff erős egyénisége megszédítette, de most, hogy eltávozott, eszébe jutott Archie-nak; vajon okosan tette-e, hogy beleegyezett a dologba? Még soha életében nem érintkezett kígyókkal, bár gyermekkorában selyemhernyót tartott és azzal is elég sok baja volt. Egy-egy mindig belekerült valahogy a salátába például. Valami azt mondta neki, hogy bajba kerül. Dehát már a szavát adta és úgy érezte, meg is kell tartania.

Rágyújtott egy másik cigarettára és kilépett az Ötödik-Avenuera. Derűs arca gondba borult. Hiába bizonygatta Sheriff, hogy milyen rendes kígyó Péter, kételyei nőttön-nőttek. Lehet, hogy Péter, amint a hirdetési-ember mondta, nagy ravaszdi, de vajon szebb lesz-e a Cosmopolis-szálló ötödik emeletén lévő kis paradicsom-kertje, ha befogadja akár a világ legkedvesebb kígyóját is?

– Moffam! Drága barátom!

A hang, amely háta mögött szólalt meg, kizökkentette Archiet gondolataiból. Még pedig olyan eredményesen, hogy majdnem egy lábnyit ugrott a levegőbe és kis híján elharapta a nyelvét. Sarkon fordult és egy középkorú, lóképű férfivel találta magát szemközt. Az ember kissé ódivatúan öltözött. Ruhájának szabása angolos volt és szürkülő bajusza lekonyult. Szürke keménykalapot viselt… dehát kik vagyunk mi, hogy ítélhessünk felette?

– Archie Moffam! Egész délelőtt téged kereslek.

Archie már tudta, kicsoda. Pedig régen nem látta

Mannister tábornokot, kivel az ifjú Seacliff lordnak, unokaöcsének házában szokott találkozni. Archie és Seacliff együtt jártak Etonban meg Oxfordban és ő gyakran meglátogatta barátját a nyári szünidőben.

– Halló tábornok! Ni csak, ni csak. Mit keres ideát?

– Gyerünk arrébb ebből a tömegből fiam. – Mannister tábornok egy mellékutcába húzta Archiet. Így már jobb. – Aztán megköszörülte a torkát egyszer- kétszer, mint akinek kellemetlen mondanivalója van.

– Áthoztam Seacliffet – szólalt meg végül.

– A jó öreg Kapatost? Itt van? Nagyszerű!

Mannister tábornok úgy látszik, nem osztozott Archie elragadtatásában. Olyan volt, mint egy ló, amelyet titkos bánat emészt. Hármat köhintett, mint egy ló, melyet a titkos bánaton kívül asztma is bánt.

– Seacliff megváltozott – mondta. – Lássuk csak, mióta nem beszéltetek?

Archie elgondolkozott.

– Körülbelül egy éve, hogy leszereltem. Akkortájt találkoztam vele Párizsban. Az öreg fiú valami srapnel szilánkot kapott a lábába, ugye? Emlékszem rá, haza is küldték

– A lábának már semmi baja sincs. De sajnos, a kényszerű pihenésnek csúnya következménye lett. Biztosan emlékszel rá, hogy Seacliffnek… gyöngéje volt… tudod ez családi vonás…

– Fölönteni a garatra? A fenekére nézni a kancsónak, míg van benne, meg miegymás, ugye?

– Pontosan.

Archie bólintott.

– Az öreg Kapatos mindig nagy barátja volt a pohárnak. Emlékszem rá, hogy amikor Párizsban találkoztunk, alaposan berúgott.

– Bizony. És ez a gyengéje, sajnálattal meg kell jegyeznem, még jobban elhatalmasodott rajta. Szegény nővérem, nagyon bánkódik. Hogy szavamat hosszú lére ne eresszem, rávett; kísérjem át Amerikába. Talán tudod, hogy most a washingtoni angol követségen szolgálok.

– Igazán?

– Szerettem volna, ha Seacliff velem jön Washingtonba, de ő ragaszkodik hozzá, hogy itt maradjon New-Yorkban. Azt mondja, hogy a washingtoni élettől… milyen kifejezést is használt?

– Reszeli a fene.

– Pontosan ezt. Hogy reszeli a fene.

– De miért kellett áthozni Amerikába?

– A csodálatraméltó amerikai alkoholellenes törvény miatt úgy véltem, hogy ez az ország nagyszerű tartózkodóhely az ilyen nézeteket valló fiatalember számára. – A tábornok az órájára nézett. – Szerencse, hogy találkoztam veled, kedves fiam. Egy óra múlva indul a vonatom Washingtonba és még csomagolnom kell. A gondjaidra akarom bízni szegény Seacliffet.

– Micsoda?

– Vigyázz rá. Szavahihető forrásból értesülök, hogy még New-Yorkban is vannak helyek, melyeken egy szívós fiatalember… izé… alkoholt kaphat. Nagyon leköteleznél és szegény nővérem igen hálás lenne, ha rajta tartanád a szemed.

A tábornok intett egy taxinak.

– Ma este átküldőm Seacliffet a Cosmopolisba. Biztos vagyok benne, hogy mindent megteszel, amit megtehetsz. Isten áldjon fiam.

Archie folytatta a sétáját. Úgy érezte, hogy ez már kicsit sok. Keserűen, örömtelenül elmosolyodott, amikor arra gondolt, hogy egy fél órával azelőtt még sajnálta; nem tartozik azok közé, kiknek feladatuk van. A sors azóta bőkezűen elárasztotta tennivalóval. Mire ágyba kerül, bűntárs lesz egy lopásban, azonkívül kiszolgálhat és szórakoztathat egy kígyót. Ha pedig még telik az idejéből, eljátszhatja a kedves öreg Kapatos mellett a szárazdajka és a magándetektív vegyes szerepét.

*

Négyre járt, mire visszaért a Cosmopolisba. Roscoe Sheriff kis kézitáskával idegesen járkált fel-alá az előcsarnokban.

– Végre itt vagy! Szent Isten ember, két órája várok rád.

– Sajnálom apuskám, kissé elgondolkoztam és megfeledkeztem az idő múlásáról.

A hirdetési szakember óvatosan körülnézett. Nem volt senki hallótávolban.

– Itt van! – suttogta.

– Kicsoda?

– Péter.

– Hol? – kérdezte bámészan Archie.

– Ebben a táskában. Vagy gondolod, hogy karonfogva sétálgatok vele az előcsarnokban. Fogd meg és vigyed.

És már el is tűnt.

Archie pedig, kezében a táskával, megindult a felvonó felé. A táska meg-meglódult, ahogy fogta.

A felvonó másik utasa egy furcsa külsejű hölgy volt. Olyan különösen öltözött, hogy Archie érezte nem közönséges lény. Az arca is valahogy ismerős volt. A második emeleten, amelyet a teázó foglalt el, szállt be; elégedett arckifejezésén látszott, hogy jóllakott. Ugyanazon az emeleten szállt ki, melyen Archie és könnyű, gyors, párducszerű léptekkel eltűnt a folyosó hajlatában. Archie a nyomában ballagott. De mire az ajtajához ért, a folyosón nem volt senki. Bedugta a zárba a kulcsot, megfordította, belökte az ajtót és a kulcsot ismét zsebre tette. Éppen be akart lépni, mikor érezte, hogy a táskában mocorog valami.

Pandora ideje óta Kékszakáll feleségén keresztül egészen napjainkig az emberiség egyik legfőbb baja az volt, hogy ki akart nyitni olyan dolgokat, amelyeknek inkább csukva kellett volna maradniuk. Archie is okosabban tette volna, ha behúzza az ajtót és elzárkózik a világtól. Dehát ellenállhatatlan vágya támadt, hogy belenézzen a táskába és még két másodpercet sem tudott várni. Már a felvonóban is küzdött a kísértéssel, mely végül le is győzte.

A táskának egyszerű zárja volt, amelyet csak meg kellett nyomni. Archie így is cselekedett. Az meg kinyílt és Péter kidugta a fejét. Tekintete Archieval találkozott. Feje fölött mintha láthatatlan kérdőjel táncolt volna. Szeméből kíváncsiságot, de jóakaratot is ki lehetett olvasni. Mintha azt mondta volna: „Vajon barátra leltem-e?”

A kígyók, mondja az Encyclopaedia Britannica, a hüllők Ophidia nevű osztályába tartoznak, jellemző rájuk megnyúlt, hengeres végtagnélküli pikkelyes testük. A gyíkoktól abban különböznek, hogy alsó állkapcsuk nem porcogó és forgócsont, hanem csak ruganyos ínszalag révén ízül az állhoz. Bordáik számosak, körkörösek. Mindebből látható, hogy az ember órákat tölthet a kígyók vizsgálatával, mikor is összeköti a hasznosat a kellemessel.

Archie szívesen megtette volna, de nem volt rá ideje. Még mielőtt megszemlélhette volna, hogyan ízül új barátjának alsó állkapcsa az állába, még mielőtt megcsodálhatta volna számos és körkörös bordáit; átható sikoltás zökkentette ki tudományos álmodozásából. Szemközt megnyílt az ajtó és a felvonóban látott hölgy borzalmat árasztó tekintettel bámult rá. Mintha minden pillantása késdöfést sugárzott volna. Az igaz, hogy madame Brunowska megérdemelte színésznői hírnevét. Arcjátéka, mély hangja és párducos járása kereste meg számára a heti ezer dollárt.

Archie azonban nem örült, hogy két dollár és hetvenöt cent helyett (beleértve a fényűzési adót is) ingyen láthatja a nagy tragikát. Mert a hölgy olyan hangon, melyet legföljebb csak a második felvonás nagy zárójelenetében használt, rákiáltott:

– Tolvaj!

Ennyit és nem többet.

Archie megtántorodott, mintha orron vágták volna, bebotladozott a szobájába, bevágta az ajtót és az ágyra roskadt. Péter a kígyó, amely nagyot puffanva a padlóra esett, egy pillanatig meglepetten és haragosan nézett, aztán mivel lelke mélyén filozófus volt, ismét vidám lett és nekilátott a légyvadászatnak.

Az ó, öreg Kapatos zűrzavaros éjszakája.

A veszély élesíti az elmét. Archie esze általában lassan és tohonyán járt, de most igen gyorsan működött. Körülnézett a szobában. Úgy vélte, soha lakóhelyiséget nem látott még, mely ennyire nélkülözte volna a rejtekhelyet. Aztán eszébe jutott valami, ami úgy vélte, menekvést nyújt.

Péter, a kígyó megelégedetten korzózott a szőnyegen, amikor egyszerre úgy érezte, hogy körkörös bordáinál megragadják. Szemrehányóan nézett Archiera, de a következő pillanatban ismét a táskában volt. Archie pedig gyors és nesztelen léptekkel a fürdőszobába sietett és levette reggeli köntöséről az övnek használt zsinórt.

Megdöngették az ajtót. Szigorú hang szólalt meg.

Ezúttal férfié.

– Hé, nyissák ki az ajtót!

Archie gyorsan a táska fülére kötötte a zsinórt, az ablakhoz ugrott, kinyitotta és az öv másik végét a párkány kiálló részére hurkolva, leeresztette Pétert a táskában a mélység fölé. Majd ismét behúzta az ablakot. Mindez alig tartott néhány másodpercig. Hadvezéreket már sokkal kevésbé gyors elhatározásért is ünnepelt nemzetük.

Aztán kitárta az ajtót. A folyosón állt a gyászba borult hölgy, mellette pedig egy golyófejű úriember, aki keménykalapját tarkóra csúsztatva viselte. Archie megismerte, hogy a szálloda detektívje.

Viszont az is megismerte Archiet és arcának zordon szigorúsága megenyhült. Kicsit még el is mosolyodott, mint aki békíteni akar. Úgy vélte (persze teljesen helytelenül), hogy Archie a szálló tulajdonosának veje lévén, nagy barátságban él apósával. Ezért elhatározta, hogy nem lesz harcias, hiszen elveszítheti talán az állását is.

– Mister Moffam – mondta mentegetőzve, – nem tudtam, hogy önt zavarom.

– Mindig szívesen beszélgetek magával, – mondta Archie barátságosan. – Mi a baj?

– A kígyóm! – kiáltotta a tragikus színjátszás királynője. – Hol a kígyóm?

Archie a detektívre nézett, az meg Archiera.

– Ez a hölgy – kezdte a detektív helytelenítőn köhintve, – úgy véli, a kígyója az ön szobájában van, Mr. Moffam.

– A kígyója?

– A hölgy kígyót mondott.

– A kígyóm! Péterkém! – Madame Brunowska hangja szenvedélytől remegett. – Itt van, ebben a szobában.

Archie a fejét rázta.

– Itt nincs kígyó. A leghatározottabban nincs. Már amikor beléptem feltűnt.

– De itt van, ebben a szobában. Ez az ember egy táskában hozta. Láttam! Tolvaj!

– Lassan asszonyom – szólt közbe a detektív. – Lassan. Ez az úr, a gazda veje.

– Nem bánom, akárki! Nála van a kígyóm, ebben a szobában!

– Mr. Moffam nem foglalkozik kígyólopással.

– Nem igen – mondta Archie. – Életemben nem loptam még kígyót. Nem szokása a Moffamoknak. Ellenkezik a családi hagyománnyal. Bár volt egy nagybátyám, aki aranyhalakat tartott.

– Itt van az én Péterkém!

Archie a detektívre nézett, az meg vissza rá.

Hagyjuk rá, mondta a tekintetük.

– Természetesen, – mondta Archie – ha át akarja kutatni a szobát, megteheti. Ez, hogy úgy mondjam, a szabadság csarnoka. „Mindenkit szívesen látunk, hozzák el gyermekeiket is.”

– Én fogom átkutatni a szobát – mondta madame Brunowska.

A detektív bocsánatkérőn pillantott Archiera.

– Én nem tehetek róla, mister Moffam – mondta.

– Persze, hogy nem. Örülök, hogy ma is találkoztunk.

Archie az ablakhoz vonult és hagyta, hogy a drámai hősnő megkezdje a kutatást. Az nemsokára abba is hagyta. Megállt egy pillanatra, mintha akart volna mondani valamit, aztán kiviharzott a szobából. Egy pillanattal később nagy ajtódörrenés hallatszott a folyosón.

– Hogy viselkednek ezek a nők – mondta a detektív. – Isten vele, mister Moffam. Sajnálom, hogy zavartam.

Az ajtó becsukódott. Archie várt néhány percet, aztán az ablakhoz ment és meghúzta a zsinórt. A párkány szélén fölbukkant a táska.

– Szentséges Úristen! – kiáltotta Archie.

Az események forgatagában elfelejtett meggyőződni róla, hogy jól csukódik-e a táska zárja? Az most meg nyitottan tátogott rá gúnyosan, mint valami ásító száj. Tökéletesen üres volt.

Archie, ahogy csak az öngyilkosság veszélye nélkül képes volt rá, kihajolt az ablakon. Mélyen lent a földön vígan zajlott a forgalom, az emberek jártak - keltek az utcán. Senki sem csoportosult, sehol sem lehetett izgalmat fölfedezni. Pedig néhány perccel azelőtt, mint az égből jövő áldás, egy hosszú, zöld, háromszáz körkörös bordával rendelkező kígyónak kellett aláhullania. És senki sem törődött vele. Archie Amerikába érkezte óta nem először csodálkozott el a New-Yorkiak cinikusságán és azon, hogy nem lepődnek meg semmin.

Behúzta az ablakot és odébb lépett. Nem sokáig élvezte Péter társaságát, de ez az idő is elég volt ahhoz, hogy értékes tulajdonságait megismerje. Valahol Péter háromszáz bordája alatt nemes szívnek kellett dobognia és Archienak fájt a veszteség.

*

Archienak színház, – és vacsora meghívása volt az este, így aztán későn tért vissza a szállóba. Apósát az előcsarnokba találta, amint nyugtalanul fel-alá sétált. Valami bánthatta, mert nagyon borongós volt az arca. Amikor megpillantotta Archiet, odalépett hozzá.

– Ki az a Seacliff? – kérdezte, minden bevezetés nélkül. – Hallom, hogy barátja.

– Hát már ismeri? – kérdezte Archie. – Szívélyesen elbeszélgettek erről is, meg arról is?

– Egy szót sem váltottunk.

– Igazán? A jó öreg Kapatos igazi erős, és hallgatag férfi. Nem kell vele törődni, ha egy kissé nehézkes. Nem sokat beszél, de azt suttogják róla a klubokban, hogy mély gondolatai vannak. 1939 tavaszán híre járt, hogy valami pompás megjegyzésre készül, de nem lett a dologból semmi.

Mr. Brewster alig tudta legyűrni a mérgét.

– Kicsoda ez az ember? Úgy látom, ismeri.

– Hát persze. Kapatos régi jó barátom. Együtt tettük le a vizsgákat Etonban, Oxfordban, sőt még a vagyontalansági esküt is. Furcsa dolog az ilyen. Kikérdeztek és kiderült, hogy nincs semmim. Ugyanez volt az eset Kapatosnál is.

Mr. Brewsternek nem volt kedve a véletlenek fejtegetéséhez.

– Tudhattam volna, hogy a barátja – mondta keserűen. – Ha találkozni akar vele, tegye valahol másutt, nem itt a szállóban.

– Azt hittem, hogy itt lakik?

– Ma éjjel még itt, holnap keressen magának más szállót, ahol összetörheti a bútorokat.

– Szentséges Úristen, csak nem tett az öreg Kapatos ilyesfélét?

Mr. Brewster felhorkant.

– Úgy értesültem, hogy a maga drága barátja nyolc órakor levonult a grillbe. Teljesen részeg lehetett, bár a főpincér azt mondja, nem vett észre rajta semmit.

Archie helyeslően bólintott.

– Ilyen a kedves, öreg Kapatos mindig. Ez valóságos adománya. Akármennyire becsiccsent, alig lehet rajta észrevenni. Láttam már tökrészegen, de akkor is olyan józannak látszott, mint valami prédikátor. Mikor kezdték észrevenni a gyerekek a grillben, hogy az öreg pajtás felöntött a garatra?

– A főpincér azt mondja – válaszolta Mr. Brewster hideg dühvel, – hogy akkor vette észre, milyen állapotban van, mikor hirtelen felállt, odalépett minden egyes asztalhoz, lerántotta róluk a terítőt és összetörte az edényeket. Aztán a vendégekhez vágott néhány zsemlyét, majd eltávozott. Úgy látszik, rögtön lefeküdt.

– Nagyon okosan tette, Kapatosnak egészséges és gyakorlati az észjárása. De honnét szerezte az izé… a nyersanyagot?

– Kivizsgáltam a dolgot. Szobájában hat nagy láda van, teli üveggel.

– Kapatos mindig találékony fickó volt. Hát nagyon sajnálom, hogy ez megtörtént.

– Ha maga nincs, ez az ember sem jön ide – felelte mérgesen Mr. Brewster. – Nem tudom miért, de mióta itt van ebben a szállóban, minden csupa baj.

– Nagyon sajnálom, – felelte részvéttel Archie.

– Hrrr! – vicsorgott Mr. Brewster.

Archie gondolkodva tartott a felvonó felé. Bántotta apósa igazságtalansága. Ronda dolog, hogy minden kellemetlenségért őt okolják a Cosmopolisban.

*

Miközben ez a beszélgetés megtörtént, Seacliff lord a negyedik emeleti szobájában, álomban keresett üdülést. Eltelt két óra. Az utcai közlekedés zaja elcsitult, csak egy-egy elkésett taxi robogott végig az úton. A szállóban is csönd honolt. Mr. Brewster lefeküdt. Archie pedig gondolatokba mélyedve szívta cigarettáját szobájában. Amint mondani szokás, békesség honolt mindenütt.

Félhárom tájban Seacliff lord hirtelen felébredt. Szendergésének ideje sohasem volt egyforma. Felült az ágyban és meggyújtotta a villanyt. A borzashajú, vörösképű és lázasan csillogó, barna szemű fiatalember nagyot ásított és nyújtózkodni kezdett. Kissé fájt a feje. Úgy érezte, hogy fojtott a levegő a szobában. Kikászálódott az ágyból és kitárta az ablakot. Aztán megint visszafeküdt, elővett egy könyvet és olvasni kezdett. Kissé ideges volt, úgy érezte; ezért olvasott. Az olvasás rendesen elálmosította.

Sokat vitatkoztak már az ágybani olvasmányokról. Általános vélemény az, hogy könnyű, lassan csörgedező történet a legjobb altató. Ha ez igaz, a kedves, öreg Kapatos nagyon rosszul választotta meg irodalmi csemegéjét. Könyvének címe „Sherlock Holmes kalandjai“ volt és ebben is véletlenül a „Pettyes szalag’’ felírást viselő novellába kezdett. Nem sokat olvasott, de ha egyszer belefogott, elejétől végig felfalt minden betűt.

Hamarosan bele is merült a történetbe. Már egyszer valamikor régen olvasta a történetet, de azért a fordulatok nagyon érdekelték. A novella, amint köztudomású, egy találékony úriemberről szól, aki kígyót tart, amelyet bizonyos emberek hálószobájában ereszt szabadon, hogy aztán később felvehesse életbiztosításuk összegeit. Kapatos kellemesen borzongott, mert mindig félt a kígyóktól. Gyerekkorában se nézte meg az állatkertben a hüllők házát. Később is, midőn már férfivá serdült, és levetkőzte a gyermekes dolgokat, majd komolyan nekifogott az önfeláldozó küldetésének, hogy megigya Anglia minden alkohol-készletét; még mindig undorodott a csúszómászóktól. És legkevésbé azokat szerette, amelyek képzeletében éltek. Még emlékezett rá, hogy néhány hónappal azelőtt hosszú, zöld kígyót látott, amelyre mindenki azt mondta, hogy nincs.

A következőket olvasta:

„Hirtelen alig hallható zörej ütötte meg a fülét, mint amikor a forró víz sistereg”.

Seacliff lord hirtelen felnézett a könyvéből. A képzelet játszott vele. Meg mert volna rá esküdni, hogy ő is hallotta ezt a hangot. Még pedig az ablak felől. Fülelni kezdett. Nem, minden csendes volt. Így aztán tovább olvasott:

„Különös látvány tárult szemük elé. Az asztal mellett egy faszéken ült Grimesby doktor, hosszú hálóköntösben. Állát előre szögezte és mereven nézett a mennyezet szögletére. Tekintete csupa borzalom volt. Homlokát furcsa sárga szalag fonta körül, melyen barnás pettyek látszottak”.

„Előre léptem. Abban a pillanatban a szalag megmozdult és a férfi haja közt felbukkant egy kígyó szögletes feje és csúnya, puffadt nyaka”…

– Brrr! – mondta Kapatos.

Becsapta a könyvet és letette. A feje még jobban fájt. Jobb szerette volna, ha másfajta könyvet választ.

Ilyesmitől igazán nem lehet elaludni. Az emberek igazán meggondolhatnák, hogy mit írnak.

És hirtelen úgy érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Ismét hallotta a sziszegő hangot. És ismét az ablak felől.

Odanézett és megmeredt rémületében. Mert a párkányon lassan, kecsesen egy zöld kígyó csúszott elő. Majd fölemelte a fejét, jobbra és balra nézett, mint a rövidlátó ember, aki szemüvegét keresi. Megállt egy pillanatra, aztán lekúszott a padlóra és megindult keresztül a szobán. Kapatos moccanni sem mert.

Péternek biztosan nagyon fájt volna, (mert érzékenylelkű kígyó volt) ha tudja, hogy felbukkanása mennyire megzavarja a szoba lakóját. Határozottan hálát adott a gondviselésnek, hogy kinyitották neki az ablakot és menedéket tudott keresni a hideg éjszakában. Mióta a táska kinyílt és Archie szobájának ablakából az alsó emelet párkányára pottyant, folyton csak azt várta, hogy valami ilyesmi történjék. Olyan kígyó volt, amely beletörődött a dolgokba, nem félt a megpróbáltatásoktól; hanem ami az utóbbi két órában történt vele, azt már sok volt. Reménykedett, majd csak valaki tevékenységet indít arra vonatkozólag, hogy megszabaduljon a hidegtől. Odahaza pehelypaplanon aludt és rendes életmódhoz szokott kígyónak az ablakpárkány köve kicsit kemény volt. Így hát hálásan kúszott át a padlón, és bevonult Kapatos ágya alá. Ott egy nadrágra lelt, amelyet a házigazda, aki nem szokta ruháját székre tenni, odahajított. Péter megnézte a nadrágot. Határozottan nem volt pehelypaplan formája, de gondolta, majd csak megteszi, összetekerődzött és álomra hajtotta fejét. Izgalmas napja volt és örült, hogy nyugovóra térhetett.

*

Tíz perc telt el, míg Kapatos moccanni merészkedett. Szíve, amely már majdnem abbahagyta a dobogást, ismét verni kezdett. Óvatosan az ágy alá nézett. Nem látott semmit.

Okoskodni kezdett. Azt mondta; igazán nem hihető, hogy Péter valóban élőlény. Világos, hogy nem lehet kígyó a szobában. Ablaka jónéhány emeletnyi magasságban van a földtől. Kimászott az ágyból. Arcán látni lehetett, hogy vasakarattal elhatározta, új életet kezd. Körülnézett valami szerszám után, aztán levette a függönytartót. Fölfeszítette vele a hat láda közül, melyek a szoba sarkában álltak, a legfelsőnek tetejét. A deszka nagyot reccsent. Kapatos szalmafonatú palackot emel ki a ládából. Egy percig meredten nézte; olyan tekintettel, mint aki halálos ágyán legjobb barátjától búcsúzik. Aztán hirtelen elhatározással belépett a fürdőszobába. Üvegcsörömpölés, majd bugyborékolás hallatszott.

Fél óra múlva megszólalt Archie szobájában a telefon.

– Hé Archie, öreg fiú – jelentkezett Kapatos.

– Te vagy az fiacskám?

– Le tudnál jönni hozzám egy percre? Kissé izgatott vagyok.

– Le. Hányas a szobád?

– Négyszáznegyvenegy.

– Rögtön ott leszek.

– Köszönöm, öregem.

– Mi a baj egyébként?

– Azt hiszem, egy kígyót láttam!

– Kígyót?

– Mindent elmondok, ha lejössz.

Archie Seacliff lordot ülve találta ágyában. A szobát különböző italok szaga töltötte be.

– Mi ez? – kérdezte beszippantva az illatokat.

– Nincs semmi baj. Csak kiöntöttem az italkészletemet. Most végeztem az utolsó üveggel.

– Miért?

– Mondom, azt hittem, hogy kígyót látok.

– Zöldet?

Kapatos kissé megborzongott.

– Borzalmas zöld színűt.

Archie habozott. Aztán rájött, hogy vannak pillanatok az életben, amikor legjobb hallgatni. Sokat aggódott barátja szomorú esete miatt és most úgy látszott, a sors maga gondoskodott megoldásról. Így nem lenne észszerű megmagyarázni a dolgot, csak hogy könnyítsen az öregen. Ha Kapatos a javulás útjára tér, mert azt hiszi, hogy képzelődött, amikor a kígyót látta; jobb, ha nem mondja meg neki; a kígyó igazi volt.

– Nagyon komoly eset – mondta.

– Rettenetesen komoly, – helyeselt Kapatos. – Abbahagyom az ivást.

– Kiváló ötlet.

– Nem gondolod – kérdezte reménykedve Kapatos, – hogy esetleg mégis igazi volt a kígyó?

– Nem hallottam, hogy az igazgatóság ilyesmivel is felszerelte volna a szállót.

– De lehet, hogy az ágy alá kúszott.

– Majd megnézem.

Kapatos ismét megborzongott.

– Én nem! Kijelentem öregem, képtelen vagyok ebben a szobában aludni. Azon gondolkodtam, tudnál-e nekem helyet adni nálad?

– Nagyon szívesen. Az ötszáznegyvenegyben lakom. Éppen fölötted. Ballagj csak föl, itt a kulcs. Én rendet teremtek itt egy kicsit, aztán utánad megyek.

*

Kapatos felvette a reggeli köntösét és eltűnt. Archie meg az ágy alá nézett. A nadrág szárából Péter feje bukkant elő. Szemében a szokásos szeretetreméltó és kérdezősködő tekintet volt. Archie bólintott, majd leült az ágyra. Kis barátja jövendőjéről akart gondoskodni.

Cigarettára gyújtott és töprengésbe merült. Aztán fölállt. Nagyszerű ötlete támadt. Előhúzta Pétert és köntöse zsebébe tette. Aztán fölment az ötödik emeletre. Ott egy szoba előtt megállt a folyosón.

Az ajtó túlsó oldaláról, a nyitott szellőző-ablakon keresztül ütemes hortyogás hallatszott. Fáradt emberé, aki nyugszik napi munkája után. Mr. Brewster mindig jó alvó volt.

– Nem nehéz megoldást találni, – gondolta Archie, mint valami filozófus, – ha az ember töri a fejét egy kicsit.

Apósa hortyogása még erősebb lett. Archie kihúzta a zsebéből Pétert és nesztelenül becsúsztatta a szellőztetőn.

Parker levele.

Ahogy teltek a napok és Archie megbarátkozott a Cosmopolis-szállóval, egykori véleménye is megváltozott. Környezetében leginkább Parker a sovány és komoly inas tetszett neki. Ez az ember szoros közelségben élt New-York legnehezebben kezelhető polgárjával, mégis magasan hordta a fejét. Sőt a külszín után ítélve meglehetősen vidám is volt. Ebből lehetett következtetni jellemére. Archie nagyon szeretett volna tisztességes keresethez jutni, de eszébe sem jutott, hogy akár filmszínészi honorárium fejében is, helyet cseréljen Parkerrel.

Pongo rejtett tulajdonságaira Parker hívta fel először a figyelmét. Archie egy reggel ugyanis megjelent apósa lakosztályában, abban a reményben, hogy talán mégis sikerül megbarátkoznia vele. De csak Parkert találta ott, ki a bútorokról törölte a port. Kezében tollseprű volt, mellyel a csecsebecséket tisztogatta, akárcsak az inas, valami régimódi színdarab első felvonásában, mikor a függöny felgördül. Udvarias köszöntés után Archie leült és cigarettára gyújtott. Parker pedig folytatta a takarítást.

– Szép műtárgyai vannak a gazdának – jegyezte meg Parker, megtörve a hallgatást.

– Igaza van, öregem – válaszolta Archie. – Bár az ilyesmihez nem nagyon értek.

Parker megsimogatta az egyik vázát a kandalló párkányán.

– Némelyik nagyon sokat ér. – Majd kezébe vett egy kis porcelán figurát, amely lándzsás harcost ábrázolt és nagy gonddal kezdte kavarni fölötte a szelet a tollseprűvel, mint aki valami alvó Venusról hajtja a legyeket. És szeretetteljesen nézte a kis figurát. Ezt az érzést Archie egyáltalán nem értette. Az ő művészi ízlését csöppet sem lehetett fejlettnek nevezni. Tudatlan tekintete számára a porcelán szobrocska nem volt szebb, mint apósa japáni metszetei, melyekre nagyon haragudott.

– Ez is, – folytatta Parker – megér egy halom pénzt.

– Pongo? – kérdezte hitetlenül Archie.

– Tessék?

– Pongónak nevezem ezt a micsodát. Másnak nem is lehetne hívni.

Az inasnak nem igen tetszett ez a léhaság. Megrázta a fejét és visszatette a szobrocskát a kandalló párkányára.

– Sok pénzt ér –- ismételte. – De nem magában.

– Nem magában?

– Nem, uram. Az ilyesmi mindig páros. Meg kell valahol lenni a másiknak is, és ha a gazda meg tudná szerezni, akkor lenne csak igazán értékes. A szakértők az ilyesmit jól megfizetik. De magában az efféle nem sokat ér. Meg kell lenni mind a kettőnek. Érti uram, ugye?

– Értem. A pókerben is a sorozat az értékes.

– Igenis uram.

Archie Pongóra bámult, abban a reményben, hogy fölfedezi, mi teszi olyan értékessé. De nem sikerült neki. Nem lelkesedett Pongóért és még akkor sem fogadja el ajándékba, ha ezzel egy haldokló barátjának utolsó kívánságát teljesíti.

– Mit ér a kettő? – kérdezte. – Tíz dollárt?

Parker fensőbbségesen elmosolyodott.

– Kicsivel többet uram. Inkább néhány ezret.

– Csak nem akarja elhitetni, – felelte Archie megrökönyödve, – hogy vannak pasik, akik ennyi pénzt adnának ilyen kis vacakért, mint Pongo.

– Vannak uram. Ezek a kínai régiségek értékesek. Nagyon keresik őket a gyűjtők.

Archie ismét Pongóra nézett és megrázta a fejét.

– Nahát, mi minden furcsaság van a világon.

Pongónak a fontos dolgok közé való besorakoztatása, mondhatni újjászületése, egy hét múlva történt, mikor Archie Brookportban nyaralt, abban a házban, melyet apósa bérelt. Hasonlatot használva, a második felvonáshoz a függöny egy hűvösödő augusztusi estén gördült fel, midőn Archie a golfpályáról hazafelé tartott. Ajkán dal kélt és arra gondolt, hogy vajon Lucille betetőzi-e azzal páratlan tökéletességét, hogy elébe jön és így együtt mehetnek haza.

Abban a pillanatban föl is tűnt. A karcsú kis asszony fehér szoknyát és halványkék kötöttkabátot viselt. Intett Archienek, az meg, mint mindig, ha meglátta, úgy érezte, furcsán ugrál a szíve. Amit szóba így lehetett volna önteni: „Hogy az ördögbe szerethetett bele ez a lány ilyen alakba, mint én?”

Mindig ezt kérdezte magától és ez fúrta apósának, Mr. Brewsternek az oldalát is. A két férfi véleménye abban egyezett; Archie nem méltó arra, hogy Lucillenak férje legyen.

– Halló, halló! – szólalt meg Archie. – Hát itt vagy? Reméltem is, hogy feltűnsz a látóhatáron.

Lucille megcsókolta.

– Drága vagy – mondta. – Ebben a ruhában úgy festesz, mint valami görög isten.

– Örülök, hogy tetszik neked – válaszolta Archie és magára pislantott. – Mindig mondom, nem baj, ha akármennyibe kerül is a ruha, ha jó. Remélem, jó öreg atyádnak is ez lesz a véleménye, mikor kifizeti a számlát.

– Hol van apus? Miért nem jött veled?

– Meg kell vallanom, kissé idegenkedik a társaságomtól. Ott maradt az öltözőben és még mindig a szivarját rágja talán. Mintha valami bántaná.

– Archie, csak nem verted meg ismét?

Archie kelletlenül nézett feleségére. Majd a tengerre pillantott.

– Ami azt illeti, ha már teljesen őszintének kell lennem, megvertem.

– Nem nagyon?

– De nagyon. Tizennyolc lyukkal előztem meg. Kissé belefeküdtem a dologba.

– De megígérted, ma hagyod, hogy ő nyerjen. Tudod, hogy mennyire szereti, ha győz.

– Tudom. De fogalmad sincs róla, lelkem virága, hogy mily nehéz meg nem verni atyádat a golfban.

– Hát jó, – sóhajtotta Lucille, – ha nem tehettél mást. – Majd belenyúlt kabátja zsebébe. – Levelet kaptál. Most voltam a postán. Nem tudom, ki írhatta. A kézírás olyan, mint a démonoknak szokott lenni. Kissé hebehurgya.

Archie megnézte a borítékot, de ettől nem lett okosabb.

– Furcsa. Vajon ki írhatta?

– Nyisd ki és nézd meg.

– Nagyon okos gondolat. Megteszem. Herbert Parker. Ki a fene az a Herbert Parker?

– Apus inasát hívták Parkernek. Azt, akit kidobott, amikor rájött, hogy az ingjeit hordja.

– Józan eszű ember nem viseli apád ingjeit. Azt hiszem, valami tévedés lehetett.

– Olvassad el már a levelet. Azt hiszem, arra kér, hass apusra, hogy visszavegye.

– Hogy hathatnék én atyádra? Nagyon vérmes ember, nem lehet vele beszélni sem. Na lássuk, mit ír? Parker mindig jó barátom volt.

„Mélyen tisztelt uram!

Már jó ideje annak, hogy én, az alulírott beszélhettem önnel. Tisztelettel emlékezetébe idézem hát, hogy apósának, Mr. Brewsternek a szolgálatában állottam, mint inas. Egy kellemetlen félreértés következtében ott kellett hagyni állásomat és most nincs munkám. „Mely nagyot estél az egekből, óh Lucifer, a fény fia”.(Ézsajás XIV. 12.)

– Fenemód érti ez a fickó a dolgát – jegyezte meg Archie. – Azaz, hogy jól ír.

„Azonban nem az én ügyemmel akarom önt zavarni, uram. Nem kételkedem benne, hogy nemsokára jóra fordul minden. „Fiatal voltam, most már öreg vagyok, de az igaz ember soha sincs elhagyatva és nem koldul kenyérért.” (Zsoltárok könyve XXXVIL 25.) Amiért levélben felkeresem, a következő: Bizonyára emlékszik rá, hogy egy reggel Mr. Brewster lakosztályában üdvözölhettem, amikor is Mr. Brewster műtárgyairól beszélgettünk. Önt főképpen egy kis kínai porcelán-szobor érdekelte. Az a figura, melyre célzok az, amit ön szellemesen Pongónak nevezett. Akkoriban felvilágosítottam önt, ha még emlékszik rá, hogy ha meg lehetne találni a párját, a kettő igen értékes lenne.

Örömmel közlöm önnel uram, hogy ez már megtörtént. A szobor a Beale-féle műkereskedésben látható, a Negyvenedik-utcában, ahol holnap árverésre kerül, pontosan délután két órakor. Ha Mr. Brewster megjelennék, azt hiszem, könnyen és olcsón megszerezhetné a szobrocskát. Gondoltam arra is, megvallom, hogy nem tudatom ezt volt gazdámmal, de aztán felülkerekedett bennem a keresztényi érzés. „Ha ellenséged éhezik, adj neki enni; ha szomjazik, adj neki inni”. (Levél a rómaiakhoz XII. 20.)

Egyáltalán nem befolyásol az a gondolat sem, hogy tettem esetleg elfelejtetné Mr. Brewsterrel a múltat és visszavenne előbbi állásomba. Bízom benne azonban, hogy ezt reá hagyhatom.

Tiszteletteljes üdvözlettel

Herbert Parker.”

Lucille tapsolni kezdett.

– Nagyszerű! Hogy fog örülni apus!

– Az biztos. Parker barátunk megtalálta a módot, hogyan váljék ismét kedvessé apus előtt. Bár én is megtehetném!

– Megteheted, csacsi! Nagyon fog örülni, ha odaadod neki a levelet.

– Kibékül Parkerrel. Annak a nyakába borul, nem az enyémbe.

Lucille elgondolkozott.

– Jó lenne… – kezdte. Hirtelen elhallgatott. Majd fölragyogott a szeme és így kiáltott: – Archie drágám, eszembe jutott valami.

– Hadd hallani.

– Miért ne mennél fel holnap New-Yorkba, hogy megvedd a dolgot. Aztán meglepnéd vele apust.

Archie megpacskolta a felesége kezét. Nem szívesen bár, de szét kellett foszlatnia ifjonti álmait.

– Jusson eszedbe szívem királynéja, – mondta, – hogy e pillanatban minden vagyonom két dollár és ötven cent, melyet apádtól nyertem ma délután. Nem rajongott érte, hogy ki kellett fizetnie, közben furcsán köhögött is, de elszedtem tőle. Ez az egész pénzem.

– Nem baj, tedd zálogba a gyűrűmet és a karperecemet.

– Hogyis ne! Nem vághatom zaciba a családi ékszereket.

– Csak egy-két napra. Ha megvetted a szobrot, apus kifizeti. Akármennyit kérsz is érte, megadja. De szeretném, ha meglepnénk vele. Ha odaállsz elébe és ezer dollárt kérsz tőle, visszautasít. Különösen, ha nem mondod meg, hogy mire kell.

– Ez könnyen lehetséges.

– Azt hiszem, nagyszerűen sikerül majd a dolog. Holnap van a nagy meghívásos előnyverseny, amit apus már régen vár. Nem szívesen menne föl a városba, mert akkor nem játszhat. De te felszaladhatsz és visszajöhetsz. Észre sem veszi.

Archie gondolkozott.

– Az ötlet jónak látszik. Sikerülhet is. Sőt, véleményem szerint nagyszerű. De nini, van itt egy utóirat is. Észre sem vettem.

„Nagyon szeretném, ha átadná a legszívélyesebb üdvözletemet Moffamné őnagyságának. Kérem, tudassa vele, ma délelőtt találkoztam William úrral. Épp most érkezett a hajóval. Kérte, hogy adjam át üdvözleteit. Egy-két nap múlva Brookportban lesz. Brewster úr örülni fog neki.” „A bölcs fiú megörvendezteti az atya szívét”.

– Ki az a William? – kérdezte Archie.

– Bill, a bátyám. Már beszéltem róla.

– Persze, persze. Bill a bátyád. Furcsa, hogy van egy sógorom, akit még sohasem láttam.

– Hát kissé gyors volt a házasságunk. Az esküvő idején Bill a Yale-egyetemen tanult. Aztán átment Európába, hogy művelődjék. Keresd meg holnap, ha felmész New-Yorkba, a klubjában.

– Gondom lesz rá. Egyébként köszönetet szavazok a jó öreg Parkernek. Úgy látszik, ez az ügy fordulópontja lesz életemnek. Jó öreg atyád a tenyeremből fog enni.

*

A karpereccel és a gyűrűvel kapcsolatos üzleti ügyek annyira elfoglalták Archiet, hogy New-Yorkba való érkezése napján a villásreggeli idején sem tudta felkeresni Bill bátyát. Úgy gondolta, a sógorok megható találkozását későbbre halasztja és elindul a Cosmopolis felé, hogy harapjon egyet, mire az árverés fáradalmaiból kiveszi részét. Salvatore szokott helyén volt és így megkérhette, hogy segítsen éhségén egy szelet hirtelen sült hússal,

Salvatore sötétképű, baljós külsejű pincér volt, aki a grill hátsó részén, azoknál az asztaloknál szolgált föl, melyeknél Archie szokott ülni. Néhány hétig nem beszéltek egyébről, mint az étlapról, de érintkezésük lassanként bizalmas jellegűvé vált. Archieból már a háború előtt is hiányzott a brit tartózkodás, azóta meg megszokta, hogy minden embert testvérének tekintsen, így aztán sokat beszélgetett Salvatoreval itáliai hazájáról, a kis dohányosboltról, mely anyjáé volt a Hetedik- Avenuen, meg száz egyéb apróságról. Archie kíváncsi ember volt. Mohón érdeklődött felebarátjai dolgai iránt.

– Nagyon jó – mondta Archie.

– Parancsol?

– A szelet. Nem rágós.

– Igenis uram.

Archie a pincérre nézett. Látta, hogy az szomorú és szórakozott. Persze a pincér nem ragyoghat mindig a boldogságtól és nem kiálthat háromszoros éljent, ha valaki hirtelen sültet rendel; de Salvatoren olyasmi látszott, hogy Archie aggódni kezdett. Rá lehetett mondani, hogy borongós. De hogy honvágy bántotta, napos hazájának elhagyott tájai után vágyott, vagy pedig komoly baja volt-e; azt csak kérdezősködéssel lehetett eldönteni. Így hát Archie kérdezősködött.

– Mi a baj pajtás? – kérdezte résztvevőén. – Mi bánt?

– Parancsol?

– Mondom, azt hiszem, valami bánt. Mi a baj?

A pincér vállat vont. Ez azt jelentette, nem akarja terhelni bújával a borravalót osztogató osztály tagját.

– Halljuk – makacskodott Archie. – Barátok vagyunk, vagy mi a szösz? Nyögd ki, mi fúrja az oldaladat?

Salvatore ilyetén felszólíttatva, félszemmel a főurat figyelve, kiöntötte lelkét. Nem beszélt valami összefüggően, de Archie annyit megértett, hogy a történet szomorú és főleg a külön munkáról, meg a rossz fizetésről szólt. Elgondolkodott. Bántotta a pincér sorsa.

– Megmondom, hogy mit tégy – szólalt meg végül. – Ha az öreg Brewster hazajön, odaviszlek hozzá. Rátörünk a lakásán. Bemutatlak és elmondod búdat, ahogy nekem is eldaloltad. Nem lehet ráfogni, hogy csodál engem, de azt mondják, hogy becsületes fickó és majd helyrehozza a dolgot. Most pedig pajtás, térjünk az ételre.

A pincér eltűnt. Úgy látszott, megkönnyebbült. Archie pedig észrevette, hogy Reggie van Tuyl lép a terembe. Eszébe jutott, hogy olyan ember, mint Reggie biztosan jártas a világban, ismeri New-Yorkot és megtaníthatja, hogyan kell viselkednie az árverésen. Mert ilyesmiről fogalma sem volt. Erre aztán intett neki, hogy üljön az asztalához.

Meglepetés apus számára.

Reggie van Tuyl lustán az asztalhoz lépett és egy székbe rogyott. Hosszú, unott tekintetű fiatalember volt, aki úgy tett, mintha a van Tuyl-féle milliók terhe súlyosabb lenne, mint amit elviselhet. Majdnem minden fárasztotta.

– Reggie, kedves öregem, – mondta Archie – te vagy az a fickó, akire szükségem van. Intelligens ember kell nekem. Mondd meg pajtáskám, értesz-e az árveréshez?

Reggie álmosan nézett rá.

– Árveréshez?

– Ahhoz.

Reggie megfontolta a dolgot.

– Hát az olyan eladás – mondta. És elfojtott egy ásítást. – Biztosan tudod, miről van szó.

– Hogyne – válaszolta Archie bátorítón. – Valami megsúgta nekem.

– A pasik eladnak bizonyos dolgokat, más pasiknak és azok megveszik. Ugye világos?

– Rettentően, De mi az eljárás? Hogyan kell csinálni? Ezt szeretném tudni. Ma délután venni akarok valamit a Beale-féle műkereskedésben. Miképpen kell hozzáfogni?

– Hát az árverésnek különféle módjai vannak – felelte lagymatagon Reggie. – Kiabálhatsz, bólingathatsz és az ujjadat is feltarthatod. – Reggie teljesen kimerült a magyarázatban. Hátradőlt székén és így folytatta: – Mondok valamit. Nincs semmi dolgom délután, veled megyek és megmutatom.

Amikor néhány perccel később átlépték a hatalmas műkereskedés küszöbét, Archie örült, hogy erkölcsi támogatást kapott, akár oly lusta egyéntől is, mint Reggie van Tuyl. Az árverési helyiség levegője ugyanis nagyon nyomasztó az újonc számára. A termet halvány világosság árasztotta el, a gyülekezet kis faszékeken ült és tiszteletteljes csendben nézte az emelvényt, melyen tekintélyes külsejű és villogó csíptetőt viselő úriember valami furcsa, vontatott himnuszt énekelt. A háttérben aláereszkedő aranyszínű függöny előtt pedig különös körvonalú alakok cikáztak. Archie olyan környezetet várt, mint amilyet a New-Yorki tőzsdén látott, melyet egy alkalommal, midőn meglehetős lázas volt a hangulat; meglátogatott. Az árverési terem látogatóinak modora azonban inkább mintha vallási szertartást idézett volna. Leült és körülnézett. Az emelvényen a lelkész-külsejű férfiú folytatta énekét:

– Tizenhat, tizenhaat, tizenhaaat – megér háromszázat – tizenhaaat, tizenhaaat – ötszázat is – tizenhat, tizenhat, tizenhét, tizennyoolc, tizenkileeeenc, tizenkileeenc.

Aztán hirtelen elhallgatott és rosszalló tekintetet vetett a hívőkre. Úgy látszott, csalódást keltettek. Félrehúzta a száját és egy görbelábú aranyozott székre mutatott, amelyen messziről látszott, hogy kényelmetlen ülés esik rajta.

– Uraim! Uraim és hölgyeim! Nem azért vagyok itt, hogy lopjam az idejüket, önök sem akarják lopni az enyémet. Tizenkilenc dolláros ajánlatot kaptam erre a XVIII. századbeli székre, amelynél finomabb darab elismerten nem került még eladásra New-Yorkban. Húsz? Köszönöm. Huuusz, huuusz, huszonöt, huszonöt, harminc. Erre van önöknek szükségük. Egyetlen darab egész New-York városában. Harmincöt. Neeeegyven! Nézzék meg a lábait. Tedd a világosságra Willie. Hadd essék a fény azokra a lábakra.

Willie, aki úgy látszik, a szertartásban segédkezett, megtette, amit parancsoltak. Reggie van Tuyl, aki eddig reménytelenül ásítozott, érdeklődni kezdett.

– Willienek – mondta, szemügyre véve az ifjút, – olyan a képe, mint Jojónak, a kutyaembernek.

Archie bólintott. Pontosan ez jutott neki is az eszébe.

– Negyvenöt, negyvenöt, negyvenöt – énekelte a főpap. – Negyvenöt először, másodszor és harmadszor. Eladva negyvenötért. Az az úr vette meg az ötödik sorban.

Archie fürkészve nézett körül. Kíváncsi volt, ki lehetett olyan bamba, hogy negyvenöt dollárt adott ezért a borzalmas tárgyért. És egyszerre észrevette, hogy a kutyaképű Willie hozzáhajol.

– Szabad a nevét? – kérdezte.

– Tessék? Moffamnak hívnak – felelte Archie. – Kissé ideges lett, hogy annyian néznek rá. – Nagyon örülök, hogy találkoztunk.

– Tíz dollárt kérek – mondta Willie.

– Kedves öregem, nem egészen értem. Mit jelent eme nagy ötlet?

– Tíz dollár biztosítékot kérek a székre.

– Miféle székre?

– Amit negyvenötért megvett.

– Én?

– Bólintott – felelte vádlóan Willie. – Ha nem akarta megvenni, miért bólintott? – tette hozzá logikusan.

Archie megrökönyödött. Megmondhatta volna ugyan; csak azért bólintott, mert helyeselt barátja nézetének, hogy Willie hasonlít a kutyaképű emberre, de valami azt súgta neki; ezt a védekezést nem igen fogadják el. Habozott egy darabig, aztán átadta Willie-nek a tíz dollárt. Az meg, mint valami tigris, prédája mellől, elosont.

– Öregem – mondta Archie Reggienek, – ez egy kicsit sok. Nincs ember, akinek a pénztárcája ezt kibírja.

Reggie gondolkozni kezdett. Arca egészen eltorzult a megerőltetéstől.

– Ne bólints többet – tanácsolta végül. – Vigyázz, mert szokásoddá válik. Ha árverezni akarsz, emeld föl a kezedet.

Fáradtan sóhajtott. A levegő fojtott volt, dohányozni sem lehetett és már megbánta, hogy eljött. A szertartás azonban tovább folyt. Különböző, csöppet sem vonzó külsejű tárgyak kerültek elő, melyeket a főpap nagyon dicsért, viszont a közönség hidegen fogadta őket. A kapcsolat a szertartásvezető és a gyülekezet közt, mind lazább lett. Mintha gyanítani kezdték volna az emberek, hogy a sok dicsérgetésnek valami rejtett oka is van. A főpap meg úgy érezte, a gyülekezet léha módon az ő idejét akarja lopni. Hangosan gondolkodni kezdett, miért is vannak mindannyian jelen. Midőn pedig egy különösen visszataszító, zöldszínű, meztelen hölgyet ábrázoló szobrocska került elő, amelyért két dollárt kért és nem talált rá vevőt; egyszerűen megvádolta a közönséget, hogy azért foglalt helyet az árverési teremben, mert le akart ülni és meg akart pihenni. A gyülekezet viszont látható megkönnyebbüléssel hallgatta azon állítását, hogy egyetlen darab és egész Amerikában nincs belőle több.

– Ha nem hozzák elő a te hogyishívjákodat – szólalt meg Reggie az álommal küszködve, – azt hiszem, odébb állok. Mire is fáj a fogad?

– Nehéz megmondani. Olyan furcsa külsejű kis izé, porcelánból, vagy mi a fenéből való. Én Pongónak nevezem. De ez tulajdonképpen nem Pongo, hanem a kisöccse és valószínűleg pontosan olyan ronda. Az ügy kissé bonyolult… Nini ott van! Willie most hozta elő.

Willie előlépett az aranyszínű függöny mögül és egy kis, finoman megmunkált porcelánfigurát helyezett az emelvényre. Harcost ábrázolt, aki dárdát emel ellenségére. Archie összerezzent. Parker nem tévedett. Ez a kis figura valóban Pongo párja volt. Pontosan egyformának látszottak. Még a szobrocska arcán is ugyanazt az elégedett kifejezést lehetett látni, amit Pongónál sem szenvedhetett.

A főpap diadalmas rajongással nézte végig a kis figurát. Elragadtatásában azonban nem osztozott a gyülekezet, mely úgy tekintett Pongóra, mintha valami közönséges jószág lett volna.

– Ez a szobor, – szólalt meg remegő hangon a szertartásmester – egészen különleges valami. Azt mondják, a Ming-dinasztia idejéből származik. Csodálatos dolog. Ilyesmit az óceán túlsó partján sem lehet találni. Ha Londonban adnám el, olyan embereknek, akik megbecsülik a szépet és a ritkát, mert műveltek; ezer dollárnál kezdeném az árverést. Ma délután azonban a tapasztalat megtanított rá, hogy ez lehetetlen. – A csíptető harciasan megvillant. – Ki ajánl egy dollárt ezért a páratlan kis szoborért?

– Vágd rá öregem – szólalt meg Reggie van Tuyl. – Emeld föl a kezedet. Annyit megér.

Archie engedelmeskedett.

– Egy dolláros ajánlatom már van – mondta keserűen a főpap. – Akad úriember, aki nem fél a kockázattól. Aki tudja, mi a jó és a szép. – Aztán hirtelen fordulattal abbahagyta csipkelődését és így szólt. – Gyerünk uraim, nem azért vagyok itt, hogy az idejüket lopjam. Ki ad száz dollárt ezért a csodálatos szoborért?

Elhallgatott és rámeredt valakire, aki az Archie előtti sorban ült.

– Köszönöm – folytatta. – Száz dolláros ajánlatot kaptam! Száz dollár, száz dollár, száz dollár!

Archiet nagyon aggasztotta, hogy Pongo egyszerre ilyen keresett lett. Nem látta, ki a vetélytársa, de elhatározta, nem engedi Pongót kisiklani a markából. Reggiere nézett, hogy tanácsot kérjen, de az már kidőlt. Nekivetette a hátát székének, behunyta a szemét és szuszogva lélegzett. Archie most már magára maradt és így nem tehetett egyebet, mint hogy ismét fölemelte a kezét. A főpap diadalmas énekbe kezdett, ahogy ezt meglátta. Kitört belőle a lelkesedés.

– Kettőszáz! Ez még jobb! Fordítsd meg az emelvényt Willie, hogy láthassák. Lassan! Lassan! Nem rulettezel. Kettőszáz, kettőszáz, kettőszáz. Kettő, kettő, kettő. – Majd hirtelen lírai lett: – Kettő, kettő, kettő. Lou, volt az ifjú nő és fölült a vonatra ő. Mondta néki a hordár, ne siessen, ne rohanjon, mert van még két perc, hogy a vonat elinduljon. Kettő, kettő, kettő, kettő a perc, kettő!

Archie már nem tudta, mitévő legyen. Kezét is alig merte felemelni, attól félt, hogy a főpap ismét félreérti. Hiszen az imént csak azt akarta jelezni, hogy egy dollárral hajlandó többet adni, nem pedig százzal. Meg akarta magyarázni, de az árverező nem adott rá időt. Megfogta a közönséget és elhatározta, végez vele, mielőtt az fölocsúdnék kábulatából.

– Kettő, kettő, kettő. Három, három, három. Köszönöm szépen. Négy, négy, négy. Öt, öt, öt. Hat, héét, hééét…

Archie székébe roskadt. Ilyen érzés csak kétszer lepte meg életében. Először, midőn autót tanult vezetni és véletlenül a sebességváltót nyomta meg a fék helyett; másodszor pedig, mikor elsőízben utazott gyorsjáratú liften. Most is úgy vélte, valami gép ragadta el és meglódultak összes belső szervei, mintha el akarnák hagyni testét. Csak annyit tudott, hogy meg kell szereznie a szobrocskát. Ezért látogatott be New-Yorkba, ezért áldozta fel Lucille az ékszereit. Küldetése tehát szent ügy. Úgy érezte magát, mint valami lovag, aki a Grál nyomán jár. Tehát ismét felemelte a kezét. A gyűrűért és a karperecért ezerkétszáz dollárt kapott. Pénze még futotta a küzdelemre egy darabig.

– Nyolcszáz az utolsó ajánlat. Nyolcszáz.

Abban a pillanatban valahonnét a terem hátsó részéből hideg, csúnya és határozott hang szólalt meg:

– Kilencszáz!

Archie fölugrott ültéből és megfordult. Ez az aljas orvtámadás megingatta benne a harcos szellemet. Ahogy fölkelt az előtte ülő fiatal férfi is talpra ugrott. Ő is hátrabámult. Tömzsi, ifjú ember volt, aki homályosan emlékeztette valakire Archiet. Azonban nem törődött vele, mert jobban érdekelte az újonnan fölbukkant ajánlattevő. Az meg középkorú teknősbéka keretes szemüveget viselő emberke volt. Külseje tanárra emlékeztetett. Látszott rajta, hogy jómódú, úgy viselkedett, mint aki a legádázabb küzdelmet is hajlandó felvenni.

– Kilencszáz az utolsó ajánlat…

Archie a szemüveges emberre nézett.

– Ezer! – kiáltotta.

A nagy számok kizökkentették nyugalmából a hallgatóságot. Mindenünnen izgatott mormogás hallatszott. Az emberek a nyakukat csavargatták és izgatottan csoszogtak. A szertartásvezető egyszerre jókedvre derült, ismét visszatért embertársaihoz való bizalma. Csak úgy ragyogott a lelkesedéstől. Bármenynyire dicsérte is Pongo kisöccsét, odaadja, ha kellett volna húsz dollárért is. Hogy pedig az ár ezer dollár körül mozgott, valóságos rajongással töltötte el. Különösképpen azért, mivel tiszteletdíja húsz százalék volt. Ez pedig nagyban hozzájárult napsugaras hangulatához.

– Ezer dolláros ajánlatot kaptam – énekelte. – Fontolják meg a dolgot uraim Nem akarom, hogy elsiessék. önök itt mindannyian műértők, nem nézhetik hát, hogy ezt a csodálatos kínai porcelán-szobrocskát ilyen nevetséges áron elkaparintsák az orruk elől. Talán nem látják mindannyian jól. Vidd körül Willie és mutasd meg. Míg megnézik, szünetet tartok. Gyerünk Willie, szedd a lábadat!

Archie egyszerre észrevette, hogy Reggie van Tuyl befejezte délutáni álmát és az előtte lévő fiatalemberrel beszélget.

– Nini, – mondta Reggie – nem is tudtam, hogy itthon vagy. Emlékszel rám, ugye? Reggie van Tuyl a nevem. A nővéredet jól ismerem. Archie öregem, bemutatlak Bill Brewsternek. Nahát! El is felejtettem! Hiszen ő a…

– Jónapot – szólalt meg a fiatalember. – De hogy a húgom került szóba – fordult Reggiehez, – ismered véletlenül a férjét? Valami szörnyű pasi vette el.

– Én – jegyezte meg Archie.

– Micsoda?

– Elvettem a húgát. Moffam a nevem.

A fiatalember egy kicsit meghökkent.

– Bocsánat – mondta.

– Nem történt semmi, – válaszolt Archie.

– Csak azt ismételtem, amit az apám írt – mondta a sógor.

Archie bólintott.

– Félek, hogy kedves öreg atyád nem becsül engem kellőképpen. De remélem, majd megváltozik a véleménye. Ha meg tudom neki szerezni ezt a furcsa kis kínai ízét, melyet Jojo, a kutyaképű férfiú hordoz körül, szívébe zár. Tudod, megvan neki a párja és ha teljessé válik a gyűjteménye, úgy értesültem; élete vidám és boldog lesz.

A fiatalember Archiera bámult.

– Hát te árvereztél ellenem?

– Inkább te licitáltál rám.

– Meg akartam venni a szobrot az öregnek. Okom van rá, hogy jóban legyek vele. Szóval te is neki szántad?

– Neki bizony. Meglepetésnek. Lucillenak jutott eszébe. Volt inasa, egy Parker nevű fickó figyelmeztetett bennünket, hogy árverésre kerül.

– Parker? Szent Isten, engem is. Találkoztam vele a Broadwayn, akkor mondta.

– Furcsa, hogy erről nem írt levelében. Két dollárért megkaphattuk volna a szobrot, ha összebeszélünk.

– Hát tegyük most. Így végezhetünk avval a pasival ott hátul. Ezerszáznál többet nem adok érte, ennyi a pénzem.

– Én sem.

– Még valamit. Engedd át nekem a szobrot, hogy én adhassam oda apámnak. Okom van rá.

– Jó – válaszolta nagylelkűen Archie. Nekem mindegy. Csak azt akartam, hogy jókedvre derüljön, meg miegymás.

– Nagyon kedves vagy.

– Csöppet sem öregem, egyáltalán nem. Örülök, hogy szolgálatodra lehetek.

Willie közben bevégezte körsétáját a műértők közt és Pongo kisöccse ismét visszakerült az emelvényre. A főpap pedig megköszörülte a torkát és tovább folytatta a szertartást.

– Most, hogy mindannyian látták már ezt a gyönyörű szobrot … Ezerszáz? Köszönöm. Ezerszáz az utolsó ajánlat.

Most már valósággal sugárzott a boldogságtól.

– Licitálj te – mondta Bill bátya.

– Jó – felelte Archie.

És fölemelte a kezét.

– Ezerháromszáz – szólalt meg az ismeretlen férfiú a háttérben.

– Ezernégyszáz, vigye el az ördög.

– Ezerötszáz.

– Ezerhatszáz.

– Ezerhétszáz.

– Ezernyolcszáz.

– Ezerkilencszáz.

– Kettőezer.

A főpap sugárzott.

– Kettőezer az utolsó ajánlatom. Ad-e valaki többet? Gyerünk uraim, nem akarom elvesztegetni ezt a csodálatos szobrot. Kettőezerszáz. Ezt már jobb szeretem. Amikor Londonban dolgoztam, ilyesmi majd minden nap megesett. Kettőezerkettőszáz. Az emberek oda se figyeltek. Háromszáz, háromszáz. Kettőezer-háromszáz az utolsó ajánlat.

És várakozón nézett Archiera, mint a gazda kedvenc kutyájára, hogy vajon meg tudja-e mutatni, mire tanították? Archie azonban kimerült. Már a kezét sem tudta felemelni.

– Kettőezerháromszáz – mondta csalogatóan a főpap.

Archie meg sem mozdult. A teremben csend honolt. A főpap fölsóhajtott, mint aki szép álomból a rideg valóra ébredt.

– Kettőezerháromszáz – ismételte. – Kettőezerháromszáz először, másodszor és visszavonhatatlanul harmadszor. Eladatott kettőezerháromszázért. Gratulálok uram, olcsón jutott hozzá.

Reggie van Tuyl ismét elszenderedett. Archie megkopogtatta sógorának a vállát.

– Mehetünk, ugye?

És keresztülfúrva magukat a tömegen, megindultak az utca felé. Szótlanul ballagtak végig az Ötödik-Avenuen.

– Nagyon bosszantó – törte meg a hallgatást végül Archie.

– Fenemód!

– Kíváncsi vagyok, ki volt az a pasi?

– Biztosan valami gyűjtő.

– Hiába, nem tehettünk semmit – mondta Archie.

Bill testvér Archieba karolt és könnyített a szívén.

– Nem akartam a dolgomról van Tuyl előtt beszélni – kezdte, mert nagy pletyka-masina. Estére már tele lett volna vele egész New-York. De te családtag vagy és biztosan tudsz titkot is tartani.

– Nagyszerűen! Akárcsak a sír!

– Azért akartam megszerezni azt az istenverte szobrot, mert eljegyeztem Angliában egy lányt. Gondoltam, ha odaadom az öregnek a szobrot, könnyebb lesz neki megmondani a dolgot. A lány különben csodálatos.

– Egészen bizonyos – válaszolta szívélyesen Archie.

– Csak az a baj, hogy revüben táncol és lehet, apus dühös lesz miatta. Így hát azt gondoltam… de most már nem érdemes keseregni rajta. Gyerünk valahová, ahol csönd van és majd mesélek róla.

– Nagyon jó lesz – válaszolta Archie.

Salvatore rosszul választja meg a pillanatot.

Archie másnap reggel kiváltotta ideiglenes tartózkodási helyükről a családi ékszereket, aztán visszatért a Cosmopolisba. Így az előcsarnokban apósával találkozott és határozottan meglepődött. Még jobban elcsodálkozott azonban, midőn tapasztalta, hogy Mr. Brewster igen szívélyes. Alig hitt a szemének, mikor az nyájasan integetni kezdett neki; sőt a fülének sem, mikor néhány perccel később „fiam”-nak szólította, és megkérdezte, hogy van, megjegyezve, miszerint kutya nagy a meleg.

Archienak eszébe jutott, ki kell használnia ezt a jókedvet és rögtön Salvatorera gondolt, kinek búját résztvevően hallgatta meg az előző napon. Világos volt, elő kell adni a pincérnek panaszát, mielőtt még az emberi megértés és kedvesség forrása ki nem apad Daniel Brewsterben.

Archie tehát vidáman jónapot kívánt, majd megindult a grill felé. Salvatore mivel a villásreggeli ideje már közeledett ugyan, de még nem érkezett meg, a falat támasztotta mély gondolatokba merülve.

– Pajtás! – szólt rá Archie.

– Parancsol?

– Csudálatos dolog történt. Az öreg Brewster felbukkant a süllyesztőből és az előcsarnokban van. És ami még furcsább, csupa vígság.

– Tessék?

– Mondom, hogy jókedvű. Föltette a rózsaszín pápaszemet. Valaminek nagyon örül. Menj most hozzá a dolgoddal, nem lehet baj belőle. Megcsókolja mindkét orcádat és neked ajándékozza a csekk-könyvét, valamint a gallérgombját. Kérj tíz perc szabadságot a főpincértől.

Salvatore megindult, hogy felkeresse az említett hatalmasságot; Archie pedig visszatért az előcsarnokba. Sütkérezni szeretett volna még a szokatlan családi napsütésben.

– Azt hittem, hogy Brookportban vagy – kezdte a beszélgetést.

– Ma reggel jöttem fel. Egy barátommal akarok találkozni válaszolta Mr. Brewster kedvesen. – Binstead professzorral.

– Azt hiszem, nem ismerem.

– Nagyon érdekes ember – válaszolta még mindig igen szívélyes hangon Mr. Brewster. – Sok mindenhez ért, különösen pedig a régiségekhez. Megkértem tegnap, vegyen meg nekem valamit egy árverésen. Egy kis kínai porcelán-szoborról volt szó.

Archienak leesett az álla.

– Porcelán-szoborról? – dadogta.

– Arról. A párja annak, amit talán láttál a kandallóm párkányán. Már évek óta meg akarom szerezni. Most sem sikerült volna, ha Parker nem figyelmeztet rá. Nagyon kedves volt, különösen, ha meggondoljuk, hogy kidobtam. De itt van Binstead. – És integetni kezdett egy középkorú, szemüveges férfinek, aki felbukkant az előcsarnokban.

– Megvan Binstead?

– Meg.

– Remélem, nem adtál sokat érte?

– Kétezerháromszázat.

– Kétezerháromszázat? – Mr. Brewster majdnem megingott a csapás alatt. – Kétezerháromszázat?

– Szabad kezet adtál.

– De ez egy kicsit sok.

– Megszerezhettem volna néhány dollárért is, csak kissé elkéstem és mire megérkeztem, valami fiatal szamár ezer dollárra verte fel az árát. Alig tudtam lerázni. Nini, itt is van! Ismered?

Archie köhintett.

– Persze, hogy ismer. A veje vagyok, ha nem tudná.

Mr. Brewster kedvessége egyszerre elpárolgott.

– Micsoda istentelen ostobaságot csináltál már megint? – kérdezte. – Nem tehetek egy lépést sem, anélkül, hogy beléd ne ütköznék. Mi az ördögnek árvereztél?

– Úgy véltem, jót cselekszem. Megbeszéltük Lucillevel. Gondoltuk, megszerezzük a kis izét és meglepünk.

– Hogy tudtátok meg egyáltalán a dolgot?

– Parker, az inas írta meg.

– És azt nem, hogy engem is értesített: árverésre kerül a szobor?

– Egyáltalán nem. – Archienak egyszerre gyanúja támadt. Nem volt ilyen természete, de Parker furcsa szerepe neki is szöget ütött a fejébe.

– Úgy látszik Parker barátunk megtréfált mindannyiunkat egy kicsit. A kedves öreg Herbert figyelmeztette a fiadat, Billt is, hogy menjen el az árverésre.

– Bill is ott volt?

– Saját személyében. Egymásra licitáltunk, míg meg nem ismerkedtünk. Aztán megjelent ez a pasi, akarom mondani úr, és legázolt mind a kettőnket.

Binstead professzor elnevette magát. Gondtalanul kacagott, mint az olyan ember, aki látja, mindenkit megvágtak körülötte, míg ő baj nélkül úszta meg a dolgot.

– Ravasz gazember ez a Parker, Brewster. Módszere egyszerű, és csodálatos. Azt hiszem, valami cinkosa megszerezte a szobrot, aztán elvitte az árverésre. Sikerült is neki jó árat kapni érte, mert mind a hárman egymás ellen árvereztünk.

Mr. Brewster küszködött magával, aztán rájött, hogy legokosabb, ha fátyolt vet az ügyre.

– Fő az, hogy megvan mind a két szobor. Tulajdonképpen ezt akartam. Itt a csomagban a másik?

– Itt. Nem akartam küldöncre bízni. Menjünk fel a szobádba és nézzük meg, hogyan fest a párjával együtt.

És megindultak a felvonó felé. Mr. Brewster homloka még mindig borongós volt, amikor kiléptek az emeleten és megindultak lakása felé. Mint a legtöbb ember, aki maga szerezte vagyonát, Mr. Brewster sem szerette a fölösleges pénzhajigálást. Kissé fájt neki a kétezerháromszáz dollár.

Kinyitotta az ajtót és beléptek a szobába. Aztán hirtelen megállt, mint aki gyökeret vert. Majd a csengőhöz ugrott és megnyomta. Nem tudott beszélni, csak hörgött.

– Mi baj, öregem? – kérdezte résztvevően Archie.

– Eltűnt.

– Micsoda?

– A szobor!

A csengő szavára megjelent a szobapincér és megállt az ajtóban.

– Simmons, – támadt rá Mr. Brewster – volt valaki a lakásban, mióta elutaztam?

– Senki, uram.

– Senki?

– Csak Parker az inas. Azt mondta, valami holmiért jött. Gondoltam, hogy ön küldte, uram.

– Menjen ki!

Binstead professzor kibontotta a csomagot és az asztalra helyezte Pongót. A szobában nyomasztó csend borongott. Archie fölvette a kis porcelán-figurát és a tenyerén kezdte egyensúlyozni. Kis vacak, gondolta bölcselkedve, de jókora felfordulást okozott.

Mr. Brewster végre megszólalt:

– Szóval ez az eredménye a sok bosszankodásnak…

– És a pénzkiadásnak – szólt közbe Binstead professzor gyöngéden.

– Megvettem azt, ami az enyém, amit elloptak tőlem! És a te szamárságodnak köszönhetem, – fordult Archiehoz, – hogy kétezerháromszáz dollárt fizettem érte! Nem tudom, miért dicsérik annyira Jób türelmét? Jóbnak nem volt olyan veje, mint nekem.

– Nagyon sajnálom – mormogta Archie. – Igazán jót akartam.

Binstead professzornak gondolatai még mindig Parker körül jártak.

– Nagyon ügyes dolog – mondta. – Nagyon ügyes! Nagy eszű ember ez a Parker.

– Szeretnék vele egy pár szót váltani – mondta a sors csapásaitól meglátogatott Mr. Brewster. – Szép kis csávában vagyok: az inasom tolvaj, a vejem beszámíthatatlan hülye és kétezerháromszáz dollárt kell fizetnem ama kiváltságért, hogy tulajdonomat birtokolhatom.

Archiehoz fordult, akin látszott, hogy elgondolkozik. Valóban Bill járt az eszében. Úgy vélte, sok-sok hónapnak kell eltelnie, míg Brewster úr oly hangulatban lesz, hogy meghallgathassa Bill testvér szerelmi románcát.

– Tedd le azt a szobrot – kiáltotta Mr. Brewster.

Archie azonban nem hallgatott rá. Azon törte a fejét, hogy számoljon be Lucillenak a szomorú eseményről. Szegény lány, biztosan nagyon bántja majd a dolog.

– Add ide azt a szobrot!

Archie összerezzent, Pongo pedig egy pillanatig, mint Mohamed koporsója ég és föld között lebegett, de aztán engedett a nehézkedés törvényének. Nagy csattanással a padlóra zuhant és apró darabokra tört.

Ugyanabban a pillanatban sötétképű egyén dugta be fejét óvatosan az ajtón. Mr. Brewster véleménye szerint, mint valami gálád összeesküvő, például a Fekete kéz bandájának tagja. Salvatore a szerencsétlen, a lehető legrosszabb időt választotta ki kérelme előadására.

– Takarodjék! – kiáltotta Mr. Brewster. – Nem csengettem semmiféle pincérnek.

Archie közben felocsúdott a katasztrófa hatása alól. Úgy érezte, Salvatore kedvezőbb pillanatot is választhatott volna és azt gondolta, kötelessége közbe lépni.

– Majd megmagyarázom a dolgot – szólalt meg. – Ez a fickó azt hiszi, rosszul bánnak vele, elnyomják, meg miegymás. Én tanácsoltam neki, hogy beszéljen önnel. De persze, ha úgy véli, hogy talán más alkalommal…

Mr. Brewster nem vélte. Hiába is szólalt volna meg, mert Salvetoreból már kibuggyant a beszéd árja. Félbeszakítani meg egyáltalán nem lehetett és így jó időbe telt, míg Mr. Brewster szóhoz juthatott.

– Ki van rúgva – mondta röviden és egyszerűen.

– No, no – vetette ellen Archie.

Salvatore olaszul mondott valamit, mely nem úgy hangzott, mintha Dantét idézte volna.

– Ki van rúgva – ismételte Mr. Brewster szilárdan. És baljós tekintetet vetve vejére, hozzátette:

– Bárcsak téged is kirúghatnálak!

– Nos, ha megkaphatnám a csekkemet, – szólalt meg vidáman Binstead professzor, megtörve a komor hallgatást – már mennék is, Brewster. Kettőezerháromszáz dollár. Szóljon bemutatóra, akkor még villásreggeli előtt beválthatom, amott a sarkon a bankban.

Ragyogó szempár.

A Remetelak (pompás kilátás, nagyszerű konyha, tulajdonos Daniel Brewster) festői nyári hotel volt a hegység szívében. Archie apósa nemsokára a Cosmopolis megszerzése után építtette. Mr. Brewster nem igen kereste fel, mert leginkább a New-Yorki üzemre fordította a figyelmét, és így midőn Archie és Lucille tíz napra a múlt fejezetben leírt esemény után a szellős vendéglőben reggeliztek, meg kellett, hogy elégedjenek a szálloda három reklámozott kiváltsága közül az első kettővel. Az oldalablakon keresztül valóban észlelni lehetett a pompás kilátást, de az, hogy a szem hiába kereste Daniel Brewster tulajdonost; nem töltötte el fájdalommal Archiet. Sőt, egykedvűséggel viselte, azt is lehet mondani, hogy örömmel. Archie nézete szerint földi paradicsomot csak ott lehetett találni, honnét Mr. Daniel Brewster legalább negyvenhét mérföldnyire volt.

Lucille ötlete volt, hogy felkeressék a Remetelakot. Mr. Brewster sohasem volt házaséletük napsugara, de az utóbbi időben annyira komor volt viselkedése vejével szemben, hogy különösen a Pongo-ügy lezajlása után Lucille úgy vélte, jobb, ha Archie és ő egy időre elválnak. Ebbéli véleményét férje rendkívüli módon helyeselte. Szívesen időzött a Remetelakban és most olyan ember szemével nézte az örök hegyeket, mint aki jól megreggelizett.

– Ma is nagyszerű nap lesz – jelentette ki, végig tekintve a fényben úszó tájékon, mely felett már oszladozott a reggeli köd. – Igen alkalmas nyaralásra.

– Bizony, kár, hogy el kell mennem. New-York olyan lesz, mint valami kemence.

– Halaszd el az utazást.

– Sajnos, nem tehetem. Próbálnom kell.

Archie nem vitatkozott. Házasember volt, még pedig elég régen, hogy tudja, mily fontos dolog a ruhapróba.

– Azonkívül apussal is akarok beszélni – folytatta Lucille.

Archie megrökönyödött kiáltást fojtott el.

– Holnap este itthon leszek. Remélem, addig is jól érzed magad.

– Lelkem királynője, tudod, hogy nem érzem jól magam, ha nem vagy itt.

– Igazán? – kérdezte örömmel Lucille. Mindig szívesen hallotta az ilyesmit Archietól.

Férje azonban nem beszélt tovább, hanem az ajtó felé nézett,

– Úristen, milyen szép nő! – kiáltotta.

– Hol?

– Most lép be. Gyönyörű a szeme. Ilyet még sohasem láttam. Nézd csak meg jól. Csak úgy ragyog. Nagyon szép nő.

Bár meleg reggel volt, mégis hűvössé vált a reggeliző-asztal légköre. Lucille arca is fagyos lett. Egyáltalán nem osztozott Archie rajongásában.

– Tetszik?

– Csodás az alakja is.

– Igazán?

– Azaz, hogy elég rendes – felelte Archie, mivel felparázslott benne az értelem szikrája, mely a gondolkodó embert az állatok fölé emeli. – Persze az ilyesfajta szépség nekem nem nagyon tetszik.

– Ismered?

– Egyáltalán nem – válaszolta sietve Archie. – Életemben sem láttam.

– Legfeljebb a színpadon. Vera Silverton a neve. Láttuk a…

– Persze, persze, persze. Mi az ördögöt keres itt? New-Yorkban kellene lennie, hogy próbáljon. Emlékszem rá, hogy találkoztam azzal a hogyishívjákcsak fickóval – George Benham a neve, most már emlékszem  azt mondta nekem, hogy a darabját próbálja. Nem tudom már, mi a címe. Hát akkor miért nem próbál?

– Biztosan megdühödött, felbontotta a szerződését és megszökött. Mindig ilyesmit csinál. Már mindenki tudja. Rettenetes nő.

– Biztosan.

– Nem akarok többet beszélni róla. Feleségül ment valakihez, aztán elvált tőle. Majd megint máshoz, de azt is otthagyta. Az is biztos, két év előtt más színe volt a hajának. Nem kellene, hogy így fesse magát, azonkívül a ruhája sem való nyaralóhelyre, a gyöngysora pedig nem igazi. Főleg pedig utálom, hogy úgy forgatja a szemét és a rózsaszín sem illik neki. Véleményem szerint rettenetes nő és szeretném, ha más beszédtémát keresnél.

– Igenis – válaszolta kötelességtudóan Archie.

Reggeli után Lucille felment a szobájába, hogy becsomagoljon. Archie pedig kiballagott a teraszra, ahol a természet ölén elszívta cigarettáját. Közben pedig Lucillera gondolt. Mindig ezt tette, ha magára maradt, különösen pedig oly költői környezetben, mint amilyen a Remetelak körül elterülő tájék. Minél öregebb férj volt, annál jobban tisztelte a házasságot. Lehet, hogy frigyük Mr. Brewster véleménye szerint a világ egyik legszerencsétlenebb eseménye volt, Archie azonban úgy vélte; nagyszerű. Minél jobban törte rajta a fejét, annál kevésbe értette, hogyan fűzhette sorsát olyan lány, mint Lucille oly harmadosztályú alakhoz, mint ő. Egyszóval; gondolatai boldog házaséletet élő férj gondolatai voltak.

Álmodozásából az zökkentette ki, hogy egészen a közelében valaki sikoltozni kezdett. Megfordult és a látványos külsejű Miss Silvertonra esett pillantása. Valódiságára nézve kétes színű haján megcsillant a napfény és egyik sokat bírált szemét behunyta. A másik azonban Archiera meredt és tekintete kérlelő volt.

– Valami beleesett a szemembe – mondta a hölgy.

– Igazán?

– Nem próbálná meg kivenni, ha szépen megkérem?

Archie szívesen eliszkolt volna, de férfi mivoltára büszke férfi nem utasíthatja el, hogy a bajban lévő nő segítségére siessen: Egy pillanat műve volt csak, hogy felhúzza a színésznő szemhéjját, és zsebkendője csücskével eltávolítsa a porszemet. Tettét igazán nem lehetett rosszallni, legfeljebb csak dicsérni. Artúr király lovagjai tettek ilyesmit és íme, az utókor ma is tisztelettel emlékszik meg róluk. Így hát Lucillenak midőn a szállóból kilépve az operáció végén megpillantotta őket; nem lett volna szabad bosszankodnia. Az igaz, hogy bizalmaskodás gyanúját kelti az a férfi, aki porszemet távolít el egy idegen nő szeméből és ily módon feleségének érzékenységét megsérti. Mert ez a mozdulat pajtáskodásra utal, meg miegymásra, mint ahogy Archie szokta mondani.

– Nagyon, nagyon köszönöm – mondta Miss Silverton.

– Semmi az egész – válaszolta Archie.

– Igen kellemetlen, mikor valami az ember szemébe esik.

– Rendkívül.

– Mindig ilyesmi történik velem.

– Szörnyen kellemetlen.

– De nem mindig akad olyan ügyes segítség, mint maga.

Lucille úgy érezte, közbe kell lépnie, hogy lehűtse a lelkes hangulatot.

– Archie – szólalt meg – ha fölmész az ütődért, még golfozhatunk egyet, mielőtt a vonatom indul.

– Persze, persze – válaszolta Archie, aki csak akkor vette észre felesége jelenlétét.

Játék közben tapasztalta, hogy Lucille szórakozott és szófukar. Egyszersmind rájött; a veszély pillanataiban mindig gyönge támasz a tiszta lelkiismeret. Igazán nem tehetett mást. Nem hagyhatta, hogy a szegény nő úgy járjon-keljen tovább a világban.

– Rossz, ha az embernek porszem, vagy bogár esik a szemébe – kezdett rá végül. – Igen kellemetlen.

– Vagy kellemes.

– Nem értem.

– Igen alkalmas arra, hogy valaki ismeretséget kössön.

– Csak nem akarod azt mondani, hogy…

– Szörnyű nő!

– Az bizony! Nem is értem, mi tetszik rajta az embereknek.

– Én úgy láttam, te igen kellemesnek találtad.

– Dehogy, dehogy!

– Csak úgy ragyogott az arcod.

– Nem ragyogott. Csak félrehúztam a szememet, mert belesütött a nap.

– Sok baj van mostanában az emberek szemével.

*

Archie elszomorodott. Sajnálta, hogy éppen olyan szép napon civakodnak, abban a válságos időben, midőn harminchat órára elszakadnak egymástól. Gondolta; mindent meg lehetne magyarázni, de nem volt a szavak embere és így nem tudta, mit mondjon. Lucillenak be kellett volna látnia, hogy teljesen érzéketlen a szépszemű nőkkel szemben, különösen, ha azoknak festett a haja. Ha egyik kezével Kleopátra szeméből emel ki egy bogarat, a másikkal meg trójai Helénáéból, akkor sem vet rájuk ügyet.

Még a golfozás sem vidította föl. Különösen fájt neki, hogy nem békültek ki, midőn Lucille vonatra szállt. Soha nem veszekedtek még. Az élet, vélte Archie, elég ronda. Ideges volt és nyugtalan, midőn pedig megpillantotta Miss Silvertont, aki egy férfivel a szálló előcsarnokában beszélgetett, kereket akart oldani. Egyenest nekiment a portás asztalának.

A portás, fecsegőkedvű fickó, mondott neki valamit, de Archie oda sem hallgatott. Csak bólintott rá. Mintha a szobájáról lett volna szó és azt hallotta volna, hogy „elég jó”.

– Nagyon is – válaszolta.

Furcsa fickó a portás! Nagyon jól tudhatta, hogy Archienak tetszik a szobája. Ezek a pasik mind úgy viselkednek, mintha éreztetni akarnák, hogy a szálló vezetősége minden egyes emberrel külön törődik. Persze, ez a foglalkozásuk. Archie szórakozottan rámosolygott és elindult, hogy villásreggelit egyék. Lucille üres széke gyászosan bámult rá, ettől még szomorúbb lett.

Csak félig költötte el a villásreggelit, mikor észrevette, hogy a szemközti szék nem üres többé. Így hát abbahagyta a táj nézegetését és vendégéhez fordult, aki George Benham volt, a színdarab-író. Az volt az érzése, a semmiből tűnt elő.

– Halló – szólította meg.

George Benham komoly képű fiatalember volt és fekete keretes szemüvege miatt gyászoló bagolyra emlékeztetett. Fekete haja, művészi rendetlenséggel hullt homlokára, ami még fokozta arcának borongó kifejezését. Nagyot sóhajtott és halsalátát rendelt.

– Az előbb mintha láttalak volna az előcsarnokban – mondta.

– Szóval te beszélgettél Miss Silvertonnal? – kérdezte Archie.

– Csak szerettem volna. De nem engedett szóhoz jutni – válaszolta a szerző mérgesen.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte Archie. Nem bánta volna, ha Mr. Benham másutt keres üdülést, mert zavarta bánatában. De ha már megjelent, beszélni kellett vele. – Azt hittem, New-Yorkban vagy és nézed a darabod próbáit.

– A próbák abbamaradtak. És azt hiszem, előadás sem lesz. Szent Isten, – kiáltotta George Benham, – micsoda foglalkozás ez! Annyi minden más akad az embernek, az élet két kézzel kínálja lehetőségeket. Megkeresnék például szénhordással is ötven dollárt egy héten és láttam csatornatisztítókat, akik énekelve dolgoztak. Mi a fenének választ az ember ilyen pályát? Jób az egyetlen, akinek türelme megbirkózott volna a színdarabírás nehézségeivel, de azt hiszem, ő is kifogyott volna belőle, ha olyan főszereplője akad, mint Vera Silverton.

Archiet azért szerették a barátai, azért volt annyi pajtása, mert a maga baját feledve mindig meghallgatta a másik búját.

– Halljuk pajtás – mondta. – Pergesd le a filmet. Cserbenhagyott a nő?

– Cserben bizony! Hallottál már te is róla? Biztosan ő mondta el.

Archie sietve eloszlatta a tévedést, hogy ily bizalmas viszonyban lenne Miss Silvertonnal.

– Dehogy, dehogy! A feleségemnek jutott eszébe, hogy ilyesmi történhetett, amikor meglátta a reggelinél. Egyszóval – folytatta éles logikával, – nem reggelizhet itt és nem lehet New-Yorkban, egyszerre. Miért rúgta fel a megállapodást, öregem?

Mr. Benham belevágta villáját a halsalátába és nagyot falva belőle, beszélni kezdett.

– Hát kérlek ez a baj. Tekintve, hogy te bizalmas barátja vagy…

– Nem vagyok.

– Szóval biztosan tudod, hogy van egy kutyája…

– Fogalmam sincs róla – tiltakozott Archie.

Úgy vélte, az egész világ összeesküdött ellene, hogy rásüsse a bélyeget; valóban barátkozik ezzel a nővel.

– Amint mondtam, van neki egy kutyája. Istentelen nagy és ronda bulldog. Mindig magával hozza a próbára. – Mr. Benham szeme csupa könny lett, részben a felindulástól, részben pedig mert majdnem torkán akadt a halsaláta. Amikor ismét beszélni tudott, így folytatta: – A kutya aztán nagy bajt okozott.

– Miért? Nem tűrte az igazgatóság, hogy ottmaradjon a próbán?

– Dehogy nem. A nő azt teszi a színházban, amit akar.

– Hát akkor mi volt a hiba?

– Látom, hogy nem figyelsz. A kutya szaglászni kezdte a nadrágomat, amikor éppen felálltam, hogy odaszóljak valamit a színészeknek. Így aztán a lábam valahogy érintkezésbe került vele.

– Értem – válaszolta Archie. – Megrúgtad.

– Csak megtaszítottam véletlenül. A nő meg rám kiáltott, aztán a kutyával együtt faképnél hagyott. Sajnos, ez már nem az első eset volt.

– Szóval minden idődet azzal töltőd, hogy kutyákat rugdosol.

– Először nem én voltam, hanem az igazgató. Nem tudta kinek a kutyája és kissé megpaskolta, amikor betotyogott a színpadra.

– Ráhúzott egyet?

– Nem húzott rá, – helyesbített Mr. Benham – csak megpaskolta, Akkor is sok bajunk volt a nővel, míg megnyugodott. De kijelentette; ha még egyszer megtörténik az ilyesmi, visszaadja a szerepet.

– Biztosan nagyon szereti a kutyáját – válaszolta Archie és kezdett rokonszenvezni a hölggyel.

– Bolondja annak a dögnek. Ezért kellemetlen, hogy véletlenül izé… megtaszítottam a lábammal. Aztán az egész napot azzal töltöttem, hogy telefonon kerestem, amíg megtudtam, hogy idejött. Akkor vonatra ültem és azóta próbáltam rábeszélni, hogy térjen vissza. De nem akar meghallgatni. Ez a dolgok állása.

– Elég rossz – mondta résztvevően Archie.

– Azt elhiszem. A szerepet senki más nem tudja eljátszani. Nagy szamár voltam, hogy egyenest neki írtam. Elő sem lehet adni a darabot, ha nem áll kötélnek. Így hát te vagy az utolsó reménységem.

Archie majd lenyelte a cigarettát, amelyre rá akart gyújtani.

– Én?

– Gondoltam, te majd hatsz rá. Magyarázd meg neki, mennyi minden függ attól, hogy visszatérjen. Babusgasd egy kicsit. Te már tudod, hogyan kell.

– Drága öregem, mondom, nem is ismerem.

Mr. Benham szeme tágra nyílt.

– Pedig ő ismer téged. Amikor keresztül jöttél az előcsarnokon, kijelentette; te vagy az egyetlen tisztességes ember, akivel valaha is találkozott.

– Megvallva az igazat, kihalásztam egy porszemet a szeméből, de…

– No látod, akkor az egész dolog nagyon egyszerű. Kérdezd meg tőle, mi van a szemével, dicsérd, hogy a legszebb, amit valaha is láttál, és udvarolj neki egy kicsit.

– De kedves öregem, – felelte megrökönyödve a rettentő terv hallatára Archie – nem tehetem. Bármi másban rendelkezésedre állok, de nem fogok neki udvarolni.

– Pedig az nagyon könnyű dolog.

– Nem értesz meg pajtásom. Látszik, hogy nem vagy házasember. Amivel azt akarom mondani, bármit szólsz a házasság ellen, vagy mellett – én mindenképpen pártolom – annyi bizonyos; férjnek nem szabad udvarolni. Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom neked, de határozottan nemet kell mondanom.

Mr. Benham felállt és az órájára nézett.

– Vissza kell utaznom New-Yorkba. Megmondom a fiúknak, hogy nem értem el semmit, de alkalmas emberre bíztam a dolgot. Tudom, hogy megteszed, ami tőled telik.

– De fiacskám!

– Gondolj arra, – mondta ünnepélyesen, Mr. Benham, – hogy mi minden áll rajtad. A többi színész, a statiszták, akik elvesztik kenyerüket, meg magam is! Erről még nem beszéltem. Tudnod kell, hogy mit tegyél. Rád bízom. Feküdj bele! Isten veled, drága öregem, ezer köszönet. Mindig szívesen állok rendelkezésedre hasonló dologban.

Megindult az ajtó felé.

Archie kővé meredten bámult utána. Félúton visszafordult.

– Ami pedig a villásreggelimet illeti, írasd a számládhoz – mondta. Nincs időm, hogy kifizessem. Isten áldjon!

Percy és a körülmények.

Archie egész délután azon töprengett, mily könnyen elborulhat a kék és napsütött ég, mily hamar elmerülhet az ember, aki azt hiszi, szilárd területen áll, a sors ingoványában. Keserűséggel gondolt arra, – mint ahogy ilyenkor szokás – mily gondtalanul kelt föl ágyából reggel; legföljebb csak az felhőzte boldogságát, hogy Lucille rövid időre elutazik. Még énekelt is a fürdőben. Valami kedves, bolondos kis dalt. És most…

Könnyelmű férfiak megfeledkeztek volna a George Benham-ügyről azzal, hogy semmi közük hozzá, de Archiet más fából faragták. Nem törődött azzal, hogy Mr. Benham tulajdonképpen csak alkalmi, vendéglői barát, kivel New-Yorkban néha leül a fehér asztal mellé. Arra gondolt, hogy nem szereti nézni, ha felebarátja bajba kerül. De hogyan segíthetne rajta? Ha fölkeresi Miss Silvertont, lelkére beszél – minden udvarlás nélkül – akkor bizonyos meghitt viszony alakul ki köztük, melyre vonatkozólag ösztöne azt súgta neki; Lucillenak nem tetszene. Neki meg az ügy nagyon bosszantó lenne.

Különben sem akarta Miss Silverton művésznői kedélyváltozásait, melyek oly hirtelen fordulatokat mutattak, tanulmányozni. Amikor vacsorához készülődött és a folyosón találkozva vele a hölgy közölte, hogy szemének már semmi baja nincs, úgy elvágtatott, mint valami megbokrosodott musztáng a prérin. Megváltoztatta abbeli szándékát, hogy az étteremben vacsorázzék. Ehelyett átballagott a dohányzóba, ahol néhány szendvicset és kávét fogyasztott.

Ily módon eltöltve az időt tizenegyig, felment szobájába és hogy lefeküdjék.

*

A szoba, melyet az igazgatóság számukra kijelölt, a második emeleten volt; nappal világos, levegős, éjszaka meg a fenyőerdő illatos zöldjétől hűvös. Archie mindig szívesen szívta utolsó cigarettáját az erkélyen, mely az erdőre nyílott, azon az estén azonban annyira szomorú volt, hogy rögtön le akart feküdni, midőn behúzta maga mögött az ajtót. Így hát megkereste a pizsamáját a szekrényben.

Első gondolata, amint a pizsamát nem találta, az volt; az ilyesmi is azon dolgok közé tartozik, melyek növelik az ember bosszúságát oly napokon, midőn, semmi sem sikerül. Másodszor meg harmadszor is megnézte a szekrényt, és határozottan mérgelődni kezdett. Minden fogason Lucille ruhái lógtak, a pizsama azonban eltűnt. Már éppen szitkozódva akart nekilátni eltűnt tulajdona felkutatásának, amikor észrevett valamit a szekrényben, amitől meghökkent.

Esküdni mert volna, hogy Lucillenak nincs mályvaszínű pongyolája. Legalább tízszer elmondta neki, hogy a mályvaszín az, amelyet nem szível. Archie megütközve nézett maga elé. Tűnődéséből gyenge krákogás riasztotta föl, mely az ablak felől hallatszott.

Archie hátranézett és fürkészve tekintett körül a szobába, mint ahogy az imént a szekrényt vizsgálta. Nem látott senkit. Az erkélyre nyíló ajtó nyitva állott, a kilépő pedig üres volt.

– Hrrr!

Most már bizonyosan tudta, hogy nem téved. A furcsa köhögésszerű hang az ablak felől hallatszott.

Archienak viszketni kezdett a feje bőre, de azért óvatosan megindult az ablak irányában. A dolog mind kellemetlenebbnek ígérkezett és amint az ablak felé lopódzott, eszébe jutottak a kísértethistóriák, melyeket boldogabb időkben a vidám tűzhely mellett, a fényben úszó szobákban olvasott. És furcsa mód ugyanaz volt az érzése, mint a történetek főszereplőinek; tudniillik, hogy nincsen egyedül.

Nem is volt. Egy kosárban, a karosszék mögött, tömör állkapcsát a vesszőből font peremen nyugtatva egy hatalmas bulldog feküdt.

– Hrrr! – mondta bulldog.

– Szent Isten! – mondta Archie.

Aztán hosszabb szünet következett, miközben Archie a bulldogot, a bulldog pedig Archiet nézte komoran.

Archie általában szerette a kutyát. Sohasem sietett annyira, hogy le ne hajolt volna megsimogatni egy kutyát, ha szembetalálkozott vele az utcán. Ha idegen helyen járt, akkor maga köré gyűjtötte a ház kutyanépét, hátukra fektette őket és megvakarta hasukat. Gyerekkorában állatorvos akart lenni és bár a csalóka kor nem engedte becsvágyának teljesülését; mindent tudott a kutyákról, szokásaikról, modorukról, valamint arról; miképpen kell bánni velük, akár betegek, akár egészségesek. Röviden szólva szerette a kutyát és ha kedvező körülmények közt találkozik vele, ezzel is jó barátságot köt egy perc alatt. De a hely és az alkalom nem kedvezett a szeretetteljes kapcsolatoknak, így aztán a két élőlény mogorván bámulta egymást.

Amikor pedig Archie tekintete arrébb vándorolt, valami habos és rózsaszínű női micsodát pillantott meg egy szék hátán, aztán a földön egy idegen bőröndöt, az íróasztalon pedig egy kövér, szmokingos úriember ezüstrámás arcképét, melyet még soha életében nem látott.

*

Sokat írtak már a vándorról, aki gyermekkori otthonába visszatérve annyira megváltozottnak találja, hogy meg sem ismeri. A költők azonban elhanyagolták azt a témát, mely arról szól, mi megy végbe ama férfi lelkében, aki fölballag szálló béli szobájába és úgy találja; az telve van más ember ruhájával és bulldogjával.

Bulldog! Archie szíve nagyot ugrott, kalimpálni kezdett, majd csaknem megállt. A borzalmas való csak lassan tárult fel előtte, és jó ideig tartott, míg értelme felfogta. Nemcsak más szobájában volt; hanem mi több, egy nőében. Sőt, Miss Vera Silverton szobájában!

Nem értette a dolgot. Fogadni mert volna, az utolsó centbe is, amelyet apósából kivasalhatott, hogy nem tévesztette el az ajtó számát. Mégis megtörtént vele a baleset és így, bár alig tudott gondolkozni, megértette; sürgősen vissza kell vonulnia.

Az ajtóhoz ugrott, de rémülettel tapasztalta, hogy a kilincs lenyomódik.

Abban a pillanatban a köd, mely Archie értelmét homályosította, eloszlott. Százszor gyorsabban tudott gondolkozni, mint máskor. A jószerencse a villanykapcsoló közelébe segítette. Megforgatta hát és sötétség borult a szobára. Aztán halálos csöndben a padlóra ereszkedett és hason beevickélt az ágy alá. Fejét belevágta ugyan a deszkába, – annak kellett lenni, ha csak nem tett valaki oda valamit, hogy rossz tréfát űzzön vele – de abban a pillanatban nyílott az ajtó és így csikorgása miatt a koppanás nem hallatszott. Majd ismét meggyulladt a lámpa és a bulldog a sarokban elvakkantotta magát.

– Hogy érzi magát anyus, drága angyalkája?

Archie helyesen következtetve, hogy a kérdést nem hozzá intézték és így az udvariasság sem kötelezi feleletre; még jobban a padlóhoz lapult. Válasz nem is hangzott el, csak a szoba túlsó oldaláról lehetett olyasmit hallani, mint mikor egy kutyának a hátát veregetik.

– Azt gondoltad, hogy anyuci meghalt és nem is jön föl többé soha?

Ez a kérdés Archieben oly vágyat idézett fel, mely azért szívfájdító, mivel az ember tudja, hogy nem teljesedhetik. Úgy vélte, helyzete testi és lelki szempontból egyaránt kényes. Már majd megfogta a görcs az ágy alatt, a padló pedig keményebb volt, mint gondolta. Kiderült az is, a Remetelak szobalányai úgy vélték; az ágy alatt kell összegyűjteni a port, melyet a szőnyegről lesöpörtek. A por pedig beszüremkedett szájába és orrába. Két dologra vágyott Archie pillanatnyilag. Az egyik az volt, hogy lehetőleg sok kínt okozva meggyilkolhassa Miss Silvertont. A másik pedig, hogy élete hátralévő részét tüsszentéssel tölthesse. Hosszú és kínos várakozás után végre megcsikordult a szekrény ajtaja és ez a hang sok reményt keltett. Mint öreg házas, Archie arra következtetett, a hölgy vetkőzni kezd. Aztán eszébe jutott, hogy jó darabig nézegeti magát a tükörben, majd kifésüli és megkeféli a haját, aztán becsavarja. Legalább tíz perc. Aztán lefekszik, eloltja a lámpát. Ő meg majd – ha a szoba úrnője elaludt – kimászhat az ágy alól és kereket oldhat. Legalább háromnegyed óra, borúlátó számítással…

– Jöjjön elő!

Archie megmerevedett. És egy pillanatra feltámadt benne a halvány reménység, hogy a kutyához szólnak.

– Jöjjön ki az ágy alól! – folytatta a szigorú hang. – És vigyázzon, mert revolver van nálam.

– Igazán csak… szóval azt akarom mondani – jegyezte meg Archie mentegetőzve, miközben mint valami béka teknőjéből, kidugta fejét az ágy alól és mosolygott, előmászott, ahogy az az ember képes, aki beveri koponyáját a deszkába. – Tudom, hogy a dolog kissé furcsának látszik…

– Szent Isten! – kiáltotta Miss Silverton.

Archie úgy vélte, ez a megjegyzés tökéletesen világossá teszi és megmagyarázza a helyzetet.

– Mit keres itt a szobámban?

– Hát ami azt illeti… nem akartam előhozni a dolgot, inkább csak úgy csevegni kívántam, de ha már így áll az ügy; mit keres ön az enyémben?

– Az önében?

– Biztosan valami zűrzavar történt, de a múlt éjjel még itt aludtam – válaszolta Archie.

– A portás azt mondta, megkérte önt, engedje át nekem a szobát és maga beleegyezett. Itt pihenek minden nyáron és mindig ezt a szobát kapom.

– Uram Isten, most már emlékszem! A fickó motyogott nekem valamit a szobáról, de nem figyeltem oda. Szóval ezt akarta mondani.

Miss Silverton elkomorodott. Ha mozirendező figyeli az arcát, meg tudta volna mondani, hogy csalódás tükröződik rajta.

– Semmi a világon nem sikerül nekem – mondta sajnálkozva. – Amikor észrevettem, hogy kilóg a lába az ágy alól, gondoltam, végre megkapom azt, amire szükségem van. Behunytam a szememet és már láttam is az újságok címeit. Az első oldalon nagy fénykép: „Betörőt Buktat Le A Bátor Színésznő”. Vigye el az ördög!

– Nagyon sajnálom, hogy nem sikerült.

– Pedig szükségem lenne rá. Van ugyan egy hirdetési ügynököm, akiről elmondhatom, hogy jól eszik, jól alszik és kiválóan intelligens ahhoz, hogy felvegye a bankban minden hónapban elsején csekkjéért az ellenértéket; de ezen kívül nem csinál semmit. Elhiheti nekem. Úgy kell nekem az ilyen ember, mint a zsába. Három hete, hogy nem közölnek rólam semmit a lapok.

– Akkor sem tudott egyebet kieszelni, mint hogy kedvenc reggelim az alma. Mit szól hozzá?

– Szörnyű – telelte Archie.

– Ezért gondoltam, hogy őrangyalom munkához látott és végre tesz értem valamit.

– „A Színpad Csillaga És A Besurranó Betörő” – mormogta Miss Silverton vágyakozva. – „A Közönség Kedvence Tolvajt Tartóztat Le”.

– Nagy kár – mondta Archie résztvevően. – Most már azt hiszem, le akar feküdni, meg miegymás. Így hát megyek. Isten áldja!

Miss Silvertonnak hirtelen felcsillant a szeme.

– Várjon!

– Tessék.

– Várjon. Jó ötletem támadt.

A színésznő hirtelen vidám lett.

– Üljön le.

– Üljek le?

– Hallotta. Eszembe jutott valami.

Archie engedelmeskedett. A bulldog komolyan és fürkészve nézett rá.

–  Ismerik itt a szállóban?

– Engem? Egy hete vagyok már itt.

– Úgy gondolom, tudják, hogy kicsoda? Tisztességes embernek tartják?

– Hát azt hiszem, igen. De…

– Nagyszerű – vágott közbe Miss Silverton. – Minden rendben. Folytathatjuk.

– Mit?

– Hát a dolgot. Szeretném, ha belekerülne az ügy az újságokba. Nem baj, ha később kiderül, tévedtünk és maga nem akarta ellopni az ékszereimet. A történet mindenesetre megfelel. Kár, hogy nem gondoltam rá előbb. Dühöngök itt, hogy maga nem igazi betörő, pedig nem is fontos. Elég, ha kiszaladok a folyosóra, összecsődítem a szállót, hogy fogják el magát. Az újságok nagy cikkeket írnak majd róla, minden pompás lesz!

Archie felugrott székéről.

– Micsoda?

– Nem tetszik? – kérdezte Miss Silverton. – Nem gondolja, hogy nagyszerű a tervem?

– Borzalmas öregem, borzalmas!

– Nem értem, mi a kifogása ellene – mormogta Miss Silverton. – Fölhívok valakit New-Yorkban, hogy adja le a történetet az újságoknak. Akkor aztán maga is kimagyarázkodhat és szabadon engedik. Remélem, nem habozik és megteszi nekem ezt a szívességet. Legföljebb néhány órát tölt a börtönben. Az is lehet, hogy errefelé nincs is fogház és így csak egy szobába zárják. Egy tízesztendős gyerek is képes erre – tette hozzá Miss Silverton. – Hatesztendős is – helyesbített.

– Dehát én… házasember vagyok.

– Igazán? – kérdezte Miss Silverton udvariasan és látszott rajta, hogy nem érdekli a dolog. – Én is voltam már férjnél. Nem mondhatom, hogy kellemetlen ügy azoknak, akik szeretik az ilyesmit, de idő múltán unalmassá válik. Az első férjem – folytatta visszaemlékezéseit, – utazó volt. Két hétig kísérleteztem vele, aztán megmondtam neki; utazgasson csak tovább. A második férjem pedig nem volt rendes úriember. Emlékszem, hogy egyszer…

– Nem érti, miről van szó. Nem fogja fel a dolog horderejét. Ha az újságokban megjelenik a történet, a feleségem nagyon dühös lesz.

Miss Silverton végigmérte Archiet. Látszott rajta, hogy kellemetlenül csalódott.

– Azt akarja mondani, hogy ilyen kicsiség miatt nem kerülhetek az újságok első oldalára? Talán lemondjak arról, hogy közöljék a fényképemet? Hol a lovagiasság?

– Ne törődjék a lovagiassággal.

– Azonkívül pedig mit bántja az, hogy a felesége kicsit dühös lesz? Majd elfelejti, vagy maga megbékíti. Vesz neki egy doboz csokoládét. Én ugyan nem szeretem a csokoládét. Igaz, hogy jó az íze, de árt a vonalaknak. Becsület szavamra mondom, amikor abbahagytam a csokoládéevést, már az első héten fogytam egy csomót. Már a második férjem – hazudok hiszen a harmadik volt – szóval a harmadik férjem azt mondta… Mi az, hová megy?

– Ki – válaszolta Archie. – Kifelé.

Miss Silverton szeme veszedelmesen fölvillant.

– Azt ugyan nem – mondta és fölemelte a revolvert. – Itt marad, vagy pedig lövök!

– Csak lőjön.

– Komolyan beszélek.

– Drága öregem, – felelte Archie, – a háborúnak nevezett nagyobb nézeteltérések idején különböző pasik lövöldöztek rám naponta. Évekig tartott a dolog és mégis itt vagyok. Ezzel csak azt akarom jelezni, ha választanom kell, hogy maradjak és csípjen nyakon a szobájában a rendőrség, kerüljön bele ez az istentelen história az újságokba; származzék belőle mindenféle kellemetlenség, haragudjék meg a feleségem; hát akkor, szóval, ha választanom kell…

– Vegyen lélegzetet és kezdje elölről – felelte Miss Silverton.

– Tehát inkább megkockáztatom a golyót. Lőjön hát és fogadja szerencsekívánataimat!

Miss Silverton elfordította a revolvert Archieról, lerogyott egy székbe és keservesen kezdett sírni.

– Maga a legaljasabb fráter, akivel ebben a nyomorúságos életben találkoztam – zokogta. – Nagyon jól tudja, elájulnék, ha elsülne a revolver.

– Ez esetben Isten áldja drágám, én megyek!

– Nagyon téved – kezdte Miss Silverton, hirtelen erőre kapva. – Azt hiszi, mert nem vagyok céllövőbajnok, nem tudok segíteni magamon? Várjon csak! Percy!

– Az én nevem nem Percy!

– Nem magához szóltam. Percy, gyere ide anyucihoz.

A szék mögött, megreccsent valami és súlyos test puffant a padlón. Majd nagyot ásítva, fújtatva, megjelent a bulldog. Így még sokkal vaskosabb volt, mint a kosárban.

– Vigyázz rá Percy! Vigyázz rá kutyuskám! Szent Isten, mi a baja?

És a hölgy nagyot sikoltva térdre hullt a padlón.

Percy valóban betegnek látszott. Mozdulni is alig tudott. Hátát púposra húzta a görcs és amikor úrnője megtapogatta, fájdalmasan fölvinnyogott.

– Percykém, mi bajod? Nagyon meleg az orra.

Archienak alkalma lett volna észrevétlenül elhagyni a szobát. De tizenegy éves kora óta, midőn három mérföldnyire cipelt egy lábfájós és csatakos terriert, hogy édesanyja szalonjában a díványra fektesse, nem hagyta cserben a szenvedő kutyákat.

– Beteg – mondta.

– Meghal szegényke.

Archie komoly tekintettel, fürkészve nézte a kutyát. Aztán szakértő módon megrázta a fejét.

– Nem pusztul el – válaszolta.

– Májféreg bántja – sikoltotta Miss Silverton.

– Dehogy.

– Hiszen hörög.

– Csak szuszog, – jelentette ki Archie. – Tudom, mi a baja – folytatta és megtapogatta a kutya hátát, amitől az vonítani kezdett.

– Egy lelketlen ember megrugdosta a próbán. Gondolja, hogy megbénult?

– Csak a reuma bántja – mondta Archie. – Ez a baja.

– Biztos?

– Halálosan.

– Mit tegyek?

– Készítsen neki jó forró fürdőt, rakja bele, aztán szárítsa meg alaposan. Ha kialussza magát, akkor semmi baja sem lesz. Holnap reggel pedig adjon be neki aszpirint.

– Nem tudom megjegyezni mindezt.

– Majd leírom. Háromszor naponta két szemet, egy csésze vízben. És dörgölje be valami jó kámforos szesszel.

– Nem hal meg?

– Túléli önt, azaz, hogy…

– Meg szeretném csókolni magát – mondta érzésteli hangon Miss Silverton.

Archie sietve hátralépett.

– Nem szükséges! Igazán nem!

– Maga angyal.

– Az. Illetve nem. Igazán nem!

– Nem is tudom, mit mondhatnék?

– Jó éjszakát – felelte Archie.

– Bár tehetnék magáért valamit! Ha nincs véletlenül itt, megőrülök.

Archienak eszébe jutott valami.

– Igazán megtenne valamit?

– Bármit.

– Ha nagyon kedves akar lenni, holnap visszamegy New-Yorkba és folytatja a próbát.

Miss Silverton megrázta a fejét.

– Ezt nem.

– Dehogy nem! Hiszen nem kérek sokat.

– De még mennyit! Nem bocsátom meg annak az embernek, hogy megrugdosta Percyt.

– Hallgasson ide, drága öregem. Félreértette a dolgot. Tény, hogy Benham maga mesélte, rendkívüli módon nagyrabecsüli Percyt és a világért sem rúgná meg. Inkább csak megtaszította kicsit. Billentett egyet rajta, mondhatnám. Nagyon sötét volt a színházban, arrébb akart ülni és véletlenül hozzáért a cipője orra a kutyushoz.

– Hát akkor miért nem szólt?

– Úgy tudom, nem adott rá neki alkalmat.

Miss Silverton habozni kezdett.

– Nem szívesen játszom a darabban, amit egyszer otthagytam – felelte. – Az ilyesmi gyönge jellemre vall.

– Dehogy is! Háromszoros éljent fognak kiáltani és az lesz a véleményük magáról, hogy igazi jó pajtás. Különben is vissza kell mennie New-Yorkba, hogy állatorvoshoz vigye Percyt.

– Hát persze. Magának mindig igaza van! – felelte Miss Silverton. – Igazán örülne, ha folytatnám a próbát?

– Énekelve járnék-kelnék a szállóban. Gondoljon aztán arra is, hogy mennyi szegény ember veszti el kenyerét, ha nem játszik a darabban.

– Jó.

– Megteszi?

– Meg.

– Maga igazán csodálatos nő! Hát akkor jó éjszakát.

– Jó éjszakát és hálásan köszönöm.

– Semmi az egész.

Archie az ajtóhoz lépett.

– Még valamit.

– Tessék?

– Az ön helyébe már a korai vonattal mennék. Tudja, hogy Percyt állatorvoshoz kell vinni, amilyen gyorsan csak lehet.

– Maga igazán mindenre gondol – válaszolta Miss Silverton.

– Bizony – helyeselt Archie kissé elgondolkozva.

Gus Biddle szomorú története.

Archie egyszerű lélek volt és igen hálás. Sokra becsülte a kedvességet. Így amikor másnap reggel Lucille visszatért a Remetelakba mosolyogva és sugárzón, nem téve említést Miss Silverton szempárjáról; vágyat érzett arra, hogy eme nagylelkűséget valamikép viszonozza. Tudta, kevés asszony akad, aki ennyire nemes érzésű és még véletlenül sem tereli a beszédet az említett tárgyra. Nem volt szüksége bizonyítékra, hogy Lucille nagyszerű nő, igazi pajtás, a legjobb feleség, mert mindezt már az első pillanatban tudta. De úgy érezte, meg kell valahogy őt ajándékozni. Szerencsés körülménynek látszott, hogy Lucille születésnapja a következő hétre esett. Archie elhatározta; valami szép meglepetést szerez számára, viszont ez okból meg kellett várnia, hogy állandó pénzzavara némiképp enyhüljön. Míg ez meg nem történt, nem vehetett semmit.

És mintha csak imája meghallgatást talált volna, ötszáz dollár esett le a magasságos egekből, Anglián keresztül érkezve. Az ajándék annyira váratlan volt, hogy Archie hajlott rá, hogy csodának minősítse. Valamint Herbert Parker, ő is úgy érezte, hogy az Úr nem hagyja el az igaz férfit. Az ilyen dolog állítja helyre az embernek fajtájába vetett bizalmát. Egy héten keresztül boldog önfeledtségben élt és amikor sikerült megtakarítania, – jobban mondva Reggie van Tuyllal kötött fogadás által megdupláznia – az összeget, úgy érezte, az élet már semmi meglepetést nem tartogat számára. Hiszen ezer dollárt költhet Lucille születésnapi ajándékára. Felkereste van Tuylt, akinek ízlését kiválónak tartotta és elcipelte egy ékszerészhez a Broadwayn.

Az ékszerész, kövér és kényelmes férfiú, az üveg tetejű asztalra támaszkodva szeretettel forgatta kezében a karkötőt, melyet kék bársony tokjából emelt ki. Archie pedig a kiszolgáló-asztal másik oldalán könyökölve fürkészve nézegette az ékszert. Szerette volna, ha jobban ért hozzá, mert úgy érezte, a kereskedő kissé be akarja csapni. Mellette a székben Reggie van Tuyl szunyókált szokásos módján. Annyit még eltűrt, hogy Archie magával vigye, a többi már fárasztotta. Csak azt várta, hogy vásároljanak valamit, mert szeretett volna odébb állni.

– Ezt – mondta az ékszerész – odaadhatom nyolcszázötven dollárért.

– Vedd meg – mormogta mister van Tuyl.

Az ékszerész helyeslően nézett rá, mert Reggie szíve szerint való ember volt, Archienak azonban kétségei támadtak. Reggie megteheti, hogy gondatlanul vásárol. Milliomos és akár tucatszámra veheti a karkötőket; az ő helyzete azonban egészen más.

– Nyolcszázötven dollár – ismételte habozva.

– Megéri – motyogta félálomban Reggie van Tuyl.

– Még ennél többet is – helyesbített az ékszerész. – Biztosítom, nálam értékesebbet kap pénzéért, mint akárhol az Ötödik-Avenuen.

– Igazán? – kérdezte Archie és szórakozottan forgatta ujján a karkötőt. – Köszönöm kedves, öreg ékszerészem, ennél kedvesebbet igazán nem mondhatott volna. – Elgondolkozott. – Milyen furcsa is, hogy az asszonyoknak annyira tetszenek az ilyen kis izék. Nem értem, mit látnak benne. Dehát úgy látszik így kell ennek lenni.

– Így bizony uram – válaszolta az ékszerész.

– Hát persze.

– Bizony, bizony – felelte az ékszerész. – A magamfajta embernek viszont nagy szerencse. Becsomagoljam?

Archie elgondolkozott.

– Nem. Nem viszem magammal. Ugyanis a feleségem ma este hazaérkezik vidékről, mert holnap lesz a születésnapja és neki szántam a dolgot. Attól félek, meglátja és így füstbe megy a meglepetés.

– Azonkívül, – szólalt meg Reggie kissé fölélénkülve ama ténytől, hogy unalmas vásárlásuk végetért – délután baseball-mérkőzésre megyünk és ellophatják tőle. Küldje inkább haza.

– Hová parancsolja?

– Archibald Moffamné címére, a Cosmopolis-szállóba. – De nem ma, hanem holnap korán reggel.

Miután az üzletet megkötötték, az ékszerész levetkőzte hivatalos modorát és csevegni kezdett.

– Szóval mérkőzésre mennek. Azt hiszem, érdekes lesz a küzdelem.

Reggie van Tuyl, akinek a téma kedvére való volt, hirtelen fölébredt és így válaszolt:

– Nem lesz semmi küzdelem – válaszolta határozottan. – A Kalózok legázolják az ellenfelet.

Archie összerezzent, mint akit megcsíptek. A baseballnak könnyen rajongójává szegődik az ember. Fölébred benne a harcos szellem. Nem lehet Amerikában élni, hogy ne váljék valaki hívévé a játéknak. Archie buzgó látogatója volt már rég a mérkőzéseknek. Az Óriások csapatának szurkolt és Reggienél csak azt kifogásolta, hogy az nem osztozik nézetében, hanem inkább a Pittsburghi Kalózokat kedveli. Talán azért, mert milliós örökségét e városban lévő vasgyáraknak köszönhette.

– Szamárság! – kiáltotta Archie. – Gondolj arra, hogy elintézték őket tegnap az Óriások.

– Az tegnap volt – válaszolta Reggie.

– Ma sem lesz másképp – válaszolta Archie. – Ne felejtsd el, ma Gus Biddle is játszik az Óriások csapatában.

– A Kalózok majd gondját viselik. Emlékezz csak rá, mi történt a múltkor.

Archie elhallgatott. Gus Biddle kétségkívül az évtized legnagyobb balkezes góldobója volt, azonban öt héttel azelőtt Pittsburghban nagyon rosszul szerepelt. Néhány lelkes híve, aki csecsemőkora óta látogatta a baseball mérkőzéseket, majdnem búskomorságba esett emiatt. Archie is szinte megrendült arra a gondolatra, hogy ez ismét megeshetik.

– Nem mondom, hogy Biddle rossz játékos, – folytatta Reggie – de kár érte. Nem lett volna szabad kiállítani a Kalózok ellen. Közbe kellene lépni barátainak. Ha valaki egyszer rosszul szerepelt valami csapat, ellen, hiába minden, nem tudja kiköszörülni a csorbát. Elveszti a fejét.

Az ékszerész helyeslően bólogatott.

– És sohasem találja meg – jelentette ki.

Archieban fölbuzdult a Moffamok harcos vére.

Fürkésző tekintetett vetett a két emberre. Reggie jó fiú ugyan határozottan rendes gyerek, de nem tűrheti, hogy így beszéljen a század legnagyobb baseball játékosáról.

– Azt hiszem öregem – mondta, – minden ok megvan arra, hogy fogadjunk. Mit szólsz hozzá?

– Nem akarom zsebre vágni a pénzedet.

– Nem is fogod. Eme vidám nyári estén ifjúságom s majdan legszebb érett éveim társa, én vágom zsebre a tiédet.

Reggie nagyot ásított. Nagy meleg volt azon a napon és a vitatkozástól ismét álmos lett.

– Hát ahogy tetszik. Duplázzuk meg a tegnapi fogadást.

Archie egy pillanatig habozott. Vakon bízott ugyan Mr. Biddle erős karjában, de mindennek megvolt a határa. Ezer dollárját Lucille születésnapi ajándékára szánta és nem akarta kockáztatni. De aztán eszébe jutott, hogy New-York becsülete a kezében van és ez döntött. Nem törődött többé a kockázattal. Úgy vélte, Gus Biddleban éppúgy megbízhat, mint abban, hogy a nap reggel fölkel. Gondolta, ennél jobban be sem fektethetné a pénzét. És eszébe jutott, hogy az ékszerész, amíg vissza nem térítette a földre, kétezer dolláros karpereceket is mutogatott. Estefelé, ha végetér a mérkőzés, még mindig benézhet hozzá, hogy kiválasszon egyet közülük. Lucille születésnapi ajándéka minél szebb és értékesebb kell, hogy legyen.

– Rendben – válaszolta. – Tartom öregem.

Archie gyalog ment vissza a Cosmopolisba. Elégedettségét semmi gond nem felhőzte. Még az sem furdalta a lelkiismeretét, hogy ismét ezer dollárt készül lekapcsolni Reggieről. Rockefeller és Astor urak kivételével Reggié volt a világ minden pénze, igazán veszthetett belőle valamit. Vidáman dúdolva lépett be az előcsarnokba és a dohányos bolt felé tartott, hogy néhány cigarettát vásároljon.

Az árusító hölgy mosolyogva üdvözölte. Archie a Cosmopolis alkalmazottai körében népszerű volt.

– Szép az idő, Mr. Moffam.

– Gyönyörű és pompás – helyeselt Archie. – Adjon két-három cigarettát a szokottból, hogy legyen mit szívnom délután a mérkőzésen.

– Mérkőzésre tetszik menni?

– Bizony. Nem mulasztanám el semmiért.

– Nem?

– De nem ám. Hiszen az öreg Biddle játszik.

A trafikoslány nevetett.

– Ma délután? Nagy hólyag az a fickó. Ismeri?

– Hogy ismerem-e? Hiszen sokszor láttam már a pályán.

– Az egyik barátnőm vőlegénye.

Archie tisztelettel nézet a trafikoslányra. Természetesen sokkal drámaibb lett volna, ha ő a jegyese a nagy férfiúnak, de az a tény is; barátnője emelkedett ily magasra, mintha némi dicsfénnyel vette volna körül.

– Igazán? – kérdezte. – Nahát, nem is gondoltam volna.

– A mennyasszonya neki. Két hónapja történt az eljegyzés.

– Nagyon érdekes. Csudamód érdekes.

– Nagy hólyag a fickó – ismételte a trafikoslány. – Bolondul a barátnőmért és ha összevesznek, nem tud játszani.

– Megzavarodik?

– Meg ám! Elveszti a kis eszét is, ami van. A múltkor, hogy összekaptak, Pittsburghban kellett játszania. Talán egy hónapja. Az elutazás előtti napon szórakozni voltak valahol. Biddlenek rossz volt a kedve és csúnya megjegyzéseket tett a lány Sigsbee nagybátyjára. A barátnőm nagyon kedves teremtés, de könnyen dühbe gurul. Faképnél hagyta és azt mondta, hogy vége köztük mindennek. Biddle elutazott Pittsburghba, de ott nem tudott törődni a dolgával és így az ellenséges csapat majd megölte. Furcsa fickó, bizony.

Archie megrökönyödött. Szóval ez volt a tragédia magyarázata, mely a sporttársadalomban szájról-szájra járt.

– Szent Isten! Gyakran történik ilyesmi?

– Ha nem vesznek össze, nincs semmi baj – felelte a trafikoslány közönyösen. Nem nagyon érdekelte a baseball. Dehát ilyenek a nők, pillangóként csaponganak és nem törődnek az élet mélyértelmű dolgaival.

– De remélem, most jó barátok? – kérdezte Archie. – Felettük lebeg fehér kis szárnyain a béke galambja meg miegymás?

– Azt hiszem, nincs semmi baj. Tegnap beszéltem a barátnőmmel és moziba készült Biddlevel. Így hát nem gondolnám, hogy összevesztek.

Archie megkönnyebbülten sóhajtott föl.

–  Moziba vitte? Rendes gyerek.

– Nagyon mulatságos darabot láttam a múlt héten – közölte a trafikoslány. – Hű de jó volt. Arról szólt, hogy…

Archie udvariasan meghallgatta, aztán bement az étterembe, hogy megebédeljen. Lelkinyugalma, melyet hőse fegyverzetén esett csorba fölötti bánat okozott, ismét helyreállt. Szóval a kedves, öreg Biddle moziba vitte a nőt. Lehet, hogy meg is szorongatta a kezét a sötétben. És mi lesz ennek az eredménye? Úgy érzi majd magát, mint valami középkori lovag. A lány biztos megjelenik majd a mérkőzésen és biztatja és a kedves, öreg Biddlet nem tudja feltartóztatni semmi.

Ily rózsás hangulatban költötte el ebédjét Archie.

Majd a ruhatár felé vette útját, hogy annak szigorú őrétől visszaváltsa kalapját. Eme pénzügyi művelet közepette tekintete véletlenül a dohányos boltra tévedt, mely szomszédos volt a ruhák rekeszével. A trafikoslány egy másikkal beszélgetett.

A látogató határozott tekintetű, ifjú hölgy volt, aki kék ruhát és nagykarimájú, virágos kalapot viselt. Egyszer odapillantott Archiera és az látta, hogy szeme barna és szigorú tekintetű. Majd ismét a trafikoslányhoz fordult és folytatta mondanivalóját, amely valószínűleg rendkívüli módon személyes lehetett, mert éles szoprán hangja betöltötte az egész előcsarnokot. Miközben a ruhatáros kelletlenül felváltotta Archie egydollárosát, annak minden szót meg kellett hallania, akár tetszett neki, akár nem.

– Mindjárt láttam, - hogy ronda kedvében van. Tudod, hogy milyen néha, drágám. Rágta a szájaszélét és úgy nézett rám, mintha senki lennék! Honnét tudjam, hogy tizenöt dollárt vesztett pókerben? Különben is, miért tölti ki rajtam a mérgét. Meg is mondtam neki a véleményemet. Gus, mondtam, ha nem vagy jókedvű, és vidám, mikor szórakozni megyünk, miért jössz értem? Ugye, igazam volt drágám?

A trafikoslány élénken helyeselt. Ha a nő tűri, hogy a férfi beletörölje sáros lábát, keservesen megbánja.

– Mi történt aztán édesem?

– Elmentünk a moziba.

Archie össze rezzent. Kezéből kihullott az aprópénz. Néhány darab végiggurult a padlón, a ruhatárosgyerek meg üldözésére indult.

Archienak szörnyű gyanúja támadt.

– Jó helyet kaptunk, de tudod, hogy van az, ha valami rosszul kezdődött. Ismered az árvácskás kalapomat, amin toll is van, meg cseresznye is. Levetettem és a kezébe nyomtam, hogy fogja. Mit gondolsz, mit csinált vele? Letette a földre, begyűrte a szék alá, hogy ne kelljen az ölébe tartania, és amikor mutatni mertem, hogy haragszom, kijelentette, hogy baseball-játékos és nem fogas.

Archie szinte megbénult rémületében. Nem törődött a ruhatáros-gyerekkel sem, aki a megtalált negyvenöt centet akarta a kezébe nyomni. Lelke gyökeréig megrázta a szörnyű tragédia, mely, mint valami katasztrófa zuhant rá. Nem volt már semmi kétség. Gus nem lehetett más, mint Biddle, a fölháborodott ifjú hölgy pedig a „barátnő” volt, kinek kezében tétetett le New-York baseball-rajongóinak sorsa, valamint az Óriások csapatáé is, nem is beszélve az ő ezer dollárjáról. Bús nyögés szakadt ki torkából.

– Nem szóltam neki semmit – folytatta a lány. – Ezt a filmnek köszönhette. Bryant Washburn játszott a darabban és ha őt látom, nem törődöm semmivel. Nagyszerűen éreztem magamat és nem akartam veszekedni. Előadás után elmentünk, hogy együnk valamit. Gyönyörű volt a film, Gus – mondtam és akár hiszed, akár nem, kijelentette, neki nem tetszett. Azt mondta Bryant Washburn ronda fráter. – A „barátnő” hangja szenvedélytől remegett.

– Bryant Washburn? – kiáltotta megütközve a trafikoslány.

– Haljak meg, ha nem igaz! Csak a felét ettem meg a vanília-fagylaltnak, de fölkeltem és szó nélkül otthagytam. Azóta nem láttam. Így történt édesem. Ugye, hogy igazam volt?

A trafikoslány föltétel nélkül helyeselt. Olyan embereknek, mint Biddle, nézete szerint időnként figyelmeztetésre van szükségük, hogy magukhoz térjenek.

– Örülök, hogy te is így gondolkozol édesem – felelte a „barátnő”. – Azt hiszem, nagyon elnéző voltam Biddlevel és ő visszaélt a helyzettel. Gondolom meg fogok majd neki bocsátani, de abba beletelik legalább egy hét.

A trafikoslány kettőt javasolt.

– Olyan soká nem bírom – válaszolta sajnálkozva az ifjú hölgy. – Legalább is, nem hinném. De ha egy hétnél hamarább szóba állok vele, hát… Mennem kell drágám, Isten veled.

A trafikoslány egy türelmetlen vásárlóhoz fordult és barátnője pedig határozott léptekkel, melyek erős jellemről tanúskodtak, megindult a forgóajtó felé. Amint Archie mellett elment, visszaköltözött abba az élet és mint valami párduc, utána vette magát. Szerencsésen utol is érte, amikor épp egy villamosra akart felszállni. A kocsi tele volt, de Archie nem törődött vele. Felugrott és megfogózkodott egy gazdátlan bőrszíjban. Job fülét pedig egy szürkeruhás, erőtől duzzadó fiatalember karjára támasztotta, aki utána szállt fel. Majd a nagykarimájú, virágos kalapot kezdte nézegetni és törte a fejét, hogy mitévő legyen.

Nyári vihar.

Bizonyos szempontból a dolog nem látszott nehéznek. Csak meg kellett magyarázni mindent a lánynak. Gondolta, majd csak szívére beszél, ha kell kér és könyörög, hogy térjen el harcias szándékaitól és béküljön ki a sorsüldözött úriemberrel, kinek délután három órakor meg kell mérkőzni a Pittsburghi Kalózok csapatával. Egyszóval: felejtse el, ami történt és könyörüljön meg Augustus Biddlen. Csak az volt a hiba, hogy nem tudta, miképpen fogjon hozzá. Hiszen nem szólíthatja meg a villamoson, vagy legalább is közelebb kel! hajolni hozzá, ha beszélni akar vele. Ehhez pedig el kell engednie a szíjat, de akkor meg testi épségét veszélyezteti.

Az ifjú hölgy egy darabig meghúzódott kalapja árnyékában, de később fölemelte tekintetét. Szeme Archieval találkozott, az meg elmosolyodott, de meglepődve tapasztalta, a lány megütközik ezen. Sőt el is pirul. A következő pillanatban a kocsi megáll, a hölgy meg leugrott és átsietett az utca túlsó oldalára.

Archie meghökkent. Amikor belefogott a vállalkozásba, nem gondolt arra, hogy ilyen, a filmekben látott üldözési jelenetté fog fajulni. De aztán leugrott és nyomába szegődött a lánynak, bár úgy érezte, hiába minden, nem tudja elintézni a dolgot. Elgondolkozott és így nem vette észre, hogy az izmos fiatalember, aki vele egy fogón lógott, szintén leszállt. Archie ugyanis az ifjú hölgyet követte tekintetével, aki a magasvasút állomása felé igyekezett. Felszaladt a lépcsőn és nemsokára ismét egy fogóba kapaszkodva nézte az ismerős virágos kalapot. Kissé arrébb, hasonló helyzetben ingadozott a kocsi zökkenései szerint a szürkeruhás fiatalember is.

A vasút robogott, néha-néha megállt. A lány olyankor habozott, hogy leszálljon-e vagy sem? Fölkelt, majd ismét visszahanyatlott az ülésre. Végre aztán határozott léptekkel végigment a kocsin és leszállt. Archie követte. New-Yorknak ez a része teljesen ismeretlen volt számára. Úgy vette észre, lakói abból élnek, hogy ócska ruhákat sóznak egymás nyakába. Legalább is az utcán zajló tevékenységükből erre lehetett következtetni.

Archie az órájára nézett. Korán ebédelt és annyi minden történt vele azóta, hogy egészen meglepődött, mikor látta; csak kettőre járt. Örült neki, mert még teljes órája volt a mérkőzés kezdetéig. Addig még sok mindent tehet. A lány után vetette magát és még idejében érte utol, midőn az be akart fordulni egy mellékutcába. Az ilyen New-Yorki utcákon állandóan nyüzsög a sok gyerek, macska és naplopó, azonkívül tele vannak üres konzervdobozokkal.

A lány megállt és szembefordult vele.

– Kedves hölgyem – mondta Archie, – kérem, hallgasson meg egy pillanatra.

– Szóval mégiscsak? – tört ki a lány.

– Tessék?

– Hát nem tévedtem.

Archie kissé megijedt. A lány szeme szikrázott, határozott vonalú szája pedig összeszorult. Látta, hogy nehéz lesz elcsevegni ezzel a hölggyel. 'Falán szavak nem is hatják meg szívét. És sejteni kezdte, hogy ilyen nőnek, legfeljebb csak bottal lehet valamit megmagyarázni.

– Nem akarom sokáig tartóztatni, csak…

– Tűnjön el – kiáltott rá fenyegetően a hölgy. – Pusztuljon, mert rendőrt hívok.

Archie rémülten vette észre, hogy szándékát félreértik. Néhány a közelben játszó gyermekek és csavargó, aki a falat támasztotta, hogy össze ne dűljön, érdeklődve figyelni kezdett. Különben sivár életükben nem egyszer történt, hogy valaki rendőrséggel fenyegetőzött és ez mindig érdekes események előjátékát jelentette. Az egyik csavargó intett a másiknak, aki szintén a fal mellett sütkérezett. A gyerekek pedig megfeledkezve játékukról, közelebb húzódtak.

– Drága öregem – mondta Archie – nem tudja, mit akarok.

– Hogyne tudnám, nyavalyás aszfaltbetyár.

– De higyje el drágám, hogy eszem ágában sincs az ilyesmi.

– Takarodik, vagy sem?

A nézők seregéhez tizenegy újabb gyerek csatlakozott. A csavargók meg úgy tátogtak, mint az álmukból felriasztott lusta krokodilok.

– De kérem, hallgasson meg. Csak azt akartam, hogy…

Abban a pillanatban megszólalt egy hang.

– Hé!

*

Ez a szó „hé” az amerikai nyelvhasználatban igen változatos érzelmek kifejezésére alkalmas. Néha kedves, barátságos, sokszor azonban nem. Megtörténik, hogy haragos. Ahogy például Archie fülét érte, olyan hatással volt rá, hogy nagyot ugrott a levegőbe. A két csavargó és a huszonhét gyermek, kik a nézőközönséget alkották, pedig határozottan elégedetten nézték a fejleményeket. Gyakorlott fülük számára a felkiáltás biztatóan csengett.

Archie hátrafordult. Az erőteljes, szürkeruhás fiatalember állt vele szemben.

– Ni csak – folytatta fenyegetően a fiatalember. És nagy, szeplős képét Archie felé tolta. Az meg a fal felé hátrált és ahogy védekezően maga elé tartotta a kezét, ujja a fiatalember nyakát érte. Meghőkölt. Úgy érezte, gumiból van. Az új ismerős pedig mind közelebb nyomakodott. És közben egyre hatalmasabbnak látszottak testi arányai. Arca nemcsak szeplős volt, hanem téglavörös, szája rosszat sejtető vigyorra húzódott, miközben kicsillant néhány aranyfoga. Előre-hátra táncolt, mint valami bokszoló ütés előtt és két ökölbeszorult marka akkora volt, mint egy-egy ürücomb. Archie nem titkolt aggodalommal nézte. Vannak az életben pillanatok, midőn szembe találkozunk valakivel, belepillantunk annak szemébe és egyszerre felparázslik bennünk az emberi megértés melege. Mintha azt mondanánk: „Barátra leltünk”. Ez a pillanat azonban nem tartozott az említettek közé. Archie úgy vélte, a hatalmas termetű fiatalembernél legfeljebb az a kiképző őrmester lehetett barátságtalanabb, ki a katonai tudományok rejtelmeibe bevezette.

– Már régen figyellek! – fújta a szürkeruhás.

És úgy látszott, a figyelést egyáltalán nem szándékozik abbahagyni, mert szeme úgy fúródott Archie szemébe, mint valami nyíl. Az meg tovább hátrált a fal felé.

Őszintén aggódott. Nem volt gyáva fickó, ezt a háborúban is bebizonyította, mikor az ellenség oly kedvteléssel lövöldözött rá, de utálta az utcai verekedést.

– Miért zaklatja ezt az ifjú hölgyet? – kérdezte a szürkeruhás, aki, úgy látszott, magára vállalta a vezérszerepet a társalgásban.

Archie megkönnyebbült, örült, hogy megkérdezték tőle. Hiszen ő is szeretett volna kimagyarázkodni.

– Kedves öregem… – kezdte.

Bár a fiatalember valószínűleg választ várt kérdésére, Archie hangja kizökkentette maradék türelméből is. Nem tudta türtőztetni magát. Nagyot horkant és bal öklét szép ívben Archie feje felé irányozta.

Archie azonban nem volt újonc. Már az iskolában megtanulta, hogyan kell védekezni a támadás ellen. Oktatással idősebb fiuk szolgáltak, akik időnként nekifogtak, hogy elpáholják. Már rég figyelte a kellemetlen szürkeruhás tekintetét és mikor abban baljós csillogást vett észre, felkészült. Így aztán öklének útját is figyelemmel tudta kísérni. Fürgén oldalt lépett tehát és a hatalmas ököl a falat érte. A fiatalember nagyot kiáltott.

– Gus! – sikoltotta a lány és kitárva karját, a fiatalember mellére roskadt, aki bánatosan nézegette öklét, mely egy-kettőre óriási méretűre dagadt. – Gus, drágám!

*

Archie megmerevedett. Annyira eltöltötte küldetésének gondja, hogy eszébe sem jutott; a szürkeruhás fiatalember a hírneves baseball játékos lehet, ki szintén a lányt követi. Biztosan ki akarta békíteni. A két szerető szív ugyan egyesült, ő azonban rosszul járt. Hiszen napok telhetnek el, míg Biddle ismét játszhat. Marka már akkora volt, mint egy sonka és vidáman dagadt tovább. Lehet, hogy a csuklója is kificamodott, gondolta Archie. Legalább egy hét, míg a világ legnagyobb balkezes baseball-játékosa ismét a porondra léphet. Pedig tőle függött Archie gazdasági jövője, jobban mondva minden pénzösszeg sorsa, melyre igényt tarthatott. Már bánta; nem ragadta meg Gus két fülét, hogy fejét a falhoz koccintva, észre térítse. Ily módon semmi oly testrésze sem sérült volna meg, melynek a játékban hasznát vehette.

Archie szomorú szívvel visszavonulásra készülődött, hogy bánatát a magány enyhítse.

Abban a pillanatban azonban az ifjú hölgy elengedte szerelmese karját és Archienak rontott. Tekintetéből ki lehetett olvasni a szándékot, hogy ki szándékozik irtani az élők sorából.

– No de kérem – kiáltotta Archie ügyesen hátrálva.

Az események csúcspontjuk felé közeledtek. Archie mindig kellemetlen dolognak tartotta, hogy az utcán kelljen verekedni, de amikor az ifjú hölgy támadt rá, úgy érezte, csordultig telt a pohár. Világosan látta, csak egy út van számára, amely nem méltóságteljes ugyan, de hasznos. Magyarán: meg kellett hátrálnia. Sarkon fordult hát, futni kezdett, azonban váratlan dolog történt. Az egyik naplopó megragadta a gallérját.

– Megcsíptem – szólalt meg.

*

Közbelépése Archie szerint elhamarkodott és helytelen volt. Azonban nem akadályozta meg tervének keresztülvitelében. Ha Dempsey, Carpentier meg egy gorilla szövetkeznek, azoknak sem sikerül; mert Archieban felbuzgott a Moffamok harcos vére, kik a középkorban oly sikerrel forgatták a harci bárdot. A naplopó izmos férfiú volt, azonban hiányzott belőle a kitartás. Így nem csodálható, hogy midőn Archie sípcsonton rúgta, elengedte a kabátgallért és a kellemetlen ökölcsapás után, mely gyomrát érte, nagyot kiáltott. Aztán pedig mekegni kezdett, mint valami kétségbeesett kecske és összecsuklott a fal mellett. Archie pedig szakadt kabáttal ugyan, de szép rövidtávfutói teljesítményt nyújtva, befordult a Kilencedik-Avenuera.

Hirtelen, de megfontolt cselekvése előnyt adott neki. Már túl volt az első háztömbön, mikor az üldözők nyomába eredtek. Ügyesen kikerülte az útját elálló öntözőkocsit s tovább is tartva az iramot, mindinkább tért nyert. Az ellenfél nagy lármát csapva követte, Archie pedig kihasználva azon körülményt, hogy az öntözőkocsi fedezi hadmozdulatait, újabb cselt alkalmazott.

Nagyon jól tudta ugyanis, ha tovább is hasonló sebességgel száguld, magára vonja a polgártársak figyelmét. Tehát rejteket kell keresnie. Körülnézett.

– Parancsol uraságod egy szép öltönyt?

A New-Yorki kereskedő nem egykönnyen ütközik meg valamin. A kis szabó üzletének ajtajában állt és egyáltalán nem lepődött meg, hogy Archie, ki öt perccel azelőtt elsétált boltja mellett, most, mint valami rövidtávfutó tér vissza. Derülátó módon arra gondolt, a hosszú fiatalember őt kereste; nála akart valamit vásárolni, de megfeledkezett róla és most sietve visszatér.

Archienak határozottan hasonló gondolatok jártak fejében. Abban a pillanatban nem volt más célja, mint hogy bekerüljön az üzletbe és hosszú, de érdekfeszítő társalgást folytasson különböző ruházati cikkekről. Gyorsan felismerve a kedvező alkalmat, átugrott a küszöbön és elhúzva a kis szabó mellett, eltűnt az üzlet sötét homályában. Odabent biztatóan üdvözölte az ócska ruhák szaga, melyekkel – eltekintve a kis árusító asztaltól – tele volt az üzlet. Úgy lógtak akasztóikon ezek az öltönyök, mint az öngyilkosok hullái, midőn rájuk töri az ajtót a rendőrség. Amelyiknek nem jutott hely a fogason, azok ernyedten különböző székeken hevertek, kimerült emberekhez hasonlóan. A kis üzlet határozottan hullaházra emlékeztetett, melyben szerencsétlenül járt ruhák tetemeit halmozták fel.

Archie azonban örömmel üdvözölte a kis boltot; mert észrevette, hogy komoly rejtekhely. Akár egy regiment is elbújhat benne.

– Valami szép kis tweed-ruha tetszik talán? – kérdezősködött a szabó, az ég által utalványozott rejtekhely ura. – Szolgálhatok szerzsel is, ha parancsolja. Van egy kék darabom, mely úgy simul majd uraságodra, mint tapéta a falra.

Archie is szóba akarta hozni a ruhákat, de úgy vélte, ennek még nem érkezett el az ideje.

– Fiacskám, – mondta sietve, – hallgasson ide egy pillanatra. – Az utcán fenyegető üvöltözés hallatszott. Közeledett az üldöző tömeg. – Dugjon el valahová egy percre és aztán mindent megveszek, amit csak akar.

Szólt és elvonult a ruhák dzsungelébe. A lárma kint még harsányabb lett. Az üldözők megálltak, mert amint a kerekek dübörgése tanúsította, újabb öntözőkocsi állta az útjukat. De, amikor arrébb vonult, az ellenfél ismét fölvette a nyomot.

– Meggyilkolt valakit? -– kérdezte a szabó közönyösen a ruhák közt mutatva. – Ejnye, ejnye – csóválta a fejét. – Micsoda fiatalos meggondolatlanság. – Nézzen csak körül. Biztosan talál öltönyt, ami tetszik.

– Majd nézek – felelte Archie. – Ha nem csípnek meg ezek a fickók, veszek is egy ruhát.

– Egyet? – kérdezte szigorúan a szabó.

– Kettőt – helyesbített gyorsan Archie. – Az is lehet, hogy hármat, de nem lepődnék meg, ha hatot vásárolnék.

A boltos ismét barátságos lett.

– Az embernek, ha fiatal, soha sincs elég ruhája, – felelte helyeslően. – A lányok szeretik, ha a fiúk szépen öltözködnek. Ha tőlem vásárol öltönyt, úgy rászállnak a nők, mint a legyek a mézre.

– Ha kedves akar lenni – válaszolta Archie – nem beszél nekem a nőkről.

Hirtelen elhallgatott, mert súlyos léptek hangzottak fel.

– Hé, apuskám – szólalt meg egy dörmögő hang, ami azt gyaníttatta, hogy tulajdonosa csöppet sem békés kedvű fickó – nem látott erre szaladni egy fiatalembert?

– Fiatalembert? – A szabó mintha gondolkozott volna. – Kék ruhát viselt, meg szegett szélű kalapot?

– Ez az! Elvesztettük a nyomát. Merre ment?

– Hát elrohant az üzlet előtt. Csodálkoztam is rajta, minek fut, hiszen nagy a meleg. Aztán befordult a sarkon, a háztömb túlsó végén.

– Azt hiszem, meglógott – mondta némi gondolkodás után sajnálkozva a mélyhangú.

– Ahogy rohant, nem csodálkoznék, – felelte a szabó – ha már Európában lenne. Parancsol egy szép öltönyt?

A mélyhangú ama óhajának adott kifejezést, hogy a boltos örök kárhozatra kerüljön, aztán pedig elhagyta az üzletet.

– Ez a ruha – fordult Archie felé, a szabó egy szörnyű, sáfrányszín vacakra mutatva, – ötven dollárba kerül. De higyje el, nagyon olcsó.

– Ötven dollárba?

– Hatvanat mondtam. Nem beszélek mindig érthetően.

Archie irtózva tekintett a borzalmas ruhadarabra. Mint jóízlésű fiatalembernek, feldúlta idegzetét.

– Kedves öregem, nem akarom megbántani, de ez nem ruha. Inkább elemi csapás.

A szabó az ajtó felé figyelt.

– Azt hiszem, visszajön az a fickó – mondta.

Archie nagyot nyelt.

– Megpróbálom – válaszolta. – Lehet, hogy nem is illik rám.

– Ez már beszéd – felelte a szabó szívélyesen. – Meg kell próbálni. Ruháról, különösen ilyen szép öltönyről nem lehet ítéletet mondani, ha csak nézi az ember. – És egy poros tükör felé mutatott. – Ott próbálja… Hát nem olcsó ez hetven dollárért? … Büszke lenne az édesanyja magára, ha ebben a ruhában látná.

Negyedórával később a szabó szeretetteljes mosollyal számolt át egy csomó bankjegyet és boldogan nézte, az árusító asztalon heverő nagy csomó ruhát.

– Nagyon szép dolgokat vásárolt nálam – mondta. Archie nem is tagadta. Nem merte.

– Szeretném látni, amint egyik öltönyömben az Ötödik-Avenuen sétál – lelkendezett a szabó. – Hogy viszi el? A karján?

Archie megborzongott.

– Jó, el is küldhetem. Nekem mindegy. Szabad a címet?

Archie elgondolkozott. Jövője elég sötétnek látszott. És most, ezeket a szörnyű ruhákat is el kell valahová raknia.

Aztán hirtelen eszébe jutott valami.

– Küldje csak el – mondta.

– Hová?

– Daniel Brewsternek, a Cosmopolis-szállóba.

Rég volt, hogy apósát megajándékozta.

Archie kilépett az utcára és gondolatokba merülve ment tova a már nyugodt Kilencedik-Avenuen. Sötét kétségbeesés fellegei borongtak felette. A feketeséget egyetlen reménysugár sem világította meg. A költőhöz hasonlóan nem hivatkozhatott arra, hogy legalább lelke szabad, – mert az is porba sújtva fetrengett. Úgy érezte, hogy nincs barátja és jóakarója e szörnyű világon. Telve volt jószándékkal és mi lett a következménye? Szörnyű bajt okozott magának. De miért nem elégedett meg vagyonával, miért bocsátkozott fogadásba az istentelen Reggievel. Miért követte a leányt? Vigye el az ördög. Tudhatta volna, hogy szamárságot cselekszik. Ha nem teszi, Biddle rettegett balkarja nem nyugszik most valószínűleg kötésben, csatahajó nagyságúra dagadva, s tehetetlenül.

Ha volt rá lehetőség, hogy a Kalózokat megverjék, az elpárolgott. Hasonlóan az ezer dollárhoz, melyet Lucille születésnapi ajándékára szánt.

Születésnapi ajándék! Felnyögött a gondolatra. Szegény kisleány, estére hazatér és boldogan repesve gondol arra, milyen meglepetésben lesz része. Aztán felvirrad a holnap és ő nem adhat neki semmit. Legfeljebb csak rámosolyoghat. Szép dolog! Kedves kis helyzet!

Archienak feltűnt, hogy a természet, talán kivetkőzve az emberi szenvedés iránt általában tanúsított közönyösségéből, vele gyászol. Az ég felhős volt és a nap sem sütött. Mintha kedélyállapotához hasonlóan a délután is borongós lett volna. És hirtelen egy esőcsepp érte az arcát.

Archie lelki kínjának tulajdonítható, hogy midőn a mutatványszámként szereplő permetezés után megindult az egek árja; bosszús lett. És arra gondolt; mindez csak arra jó, hogy baját növelje. Bőrig ázik, ha nem keres menedéket. Nagyot szitkozódott és fedél után nézett.

Az eső ugyanis már komolyan munkához látott. Sziszegő, süvöltő hang hallatszott, mely nyári zivatar közeledtét szokta jelenteni. Aztán megdördült az ég és alácikázott a villám. Akkora esőcseppek kezdtek potyogni, mint egy-egy dió. A kövezeten patakban folyt a víz. Archie dühösen nézte az elemek játékát egy üzlet bejárata alól, ahová húzódott.

Aztán amint az eget megvilágító villám, egy gondolat sugározta be elméjét.

– Szent Isten! Ha tovább esik, elmarad a mérkőzés.

Remegő kézzel kaparászott órája után. Öt perc múlva három, állapította meg. És felképzett előtte az elázott tömeg, mely elégedetlen morgással vereti hátát az esővel.

– Gyerünk apuskám! – kiáltotta és fölnézett egy pocakos felhőre. – Zúdíts még egy kicsi vizet rám!

*

Ötre járt az idő, midőn egy fiatalember beállított a Cosmopolis-szálló közelében lévő ékszerészhez. Kabátja gallérja elszakadt, bőrig ázott, de azért igen jókedvűnek látszott. Az ékszerész alig ismerte meg eme emberi spongyában a gondosan öltözött ifjút, aki reggel kiválasztott egy karperecét nála.

– Öregem – szólalt meg a fiatalember – emlékszik még arra a kis izére, amit mutatott nekem?

– A karkötőre?

– Örülök, hogy férfias nyíltsággal szól. Valóban a karkötőről van szó, apuskám. Lássuk a medvét. Szedje elő!

– Úgy mondta, küldjem holnap át a Cosmopolisba.

A fiatalember megveregette az ékszerész kövér vállát.

– Most azonban mást kívánok, fiatalságom útitársa. Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra és a többi. Nem kockáztatok többé semmit. Eszem ágában sincs! Archibald abbahagyja a szerencse megkísértését. Itt a pénz, lássuk a karkötőt. Köszönöm.

Az ékszerész ugyanolyan kenetesen számolta meg a pénzt, mint az ócskaruha-kereskedő. A művelet pedig barátságosra hangolta.

– Csúnya, esős időnk van uram – jegyezte meg.

Archie megrázta a fejét.

– Öregem, – felelte, – nincs igaza. – Kedves drágakőkereskedőm, súlyosan téved. Ez az időjárás minden tiszteletet és elismerést megérdemel. Nem volt még életemnek olyan kedves és tökéletes napja, mint ez. Mindennek csúcspontját jelenti azonban az eső. Isten áldja, pajtáskám!

– Jó éjszakát uram – felelte az ékszerész.

Archie hivatást választ.

Lucille csodálkozva forgatta karját, hogy jobban: szemügyre vehesse az új karkötőt.

– Igazán angyal vagy – mormogta elragadtatva.

– Tetszik? – kérdezte közömbösséget színlelve Archie.

– Hogy tetszik-e? Csodálatos. Vagyonba kerülhetett.

– Szóra sem érdemes. Nyolc darab, keményen megszolgált százast adtam érte. De ez csak töredéke a családi pénzesláda kincseinek.

– Nem is tudtam, hogy van ilyen ládád.

– Tulajdonképpen magam sem – válaszolta Archie. – De egy nagynéném Angliában hirtelen rám gondolt és abban a pillanatban, melyet a legválságosabbnak lehet nevezni, elküldte a pénzt. Béke legyen vele! – fejezte be ünnepélyesen.

– Te meg rám költötted az egészet. – Lucille férjére nézett. Tekintete csupa rajongás volt. – Tudod, mire gondolok drágám?

– Mire?

– Hogy tökéletes férfi vagy.

– Na ne. Igazán ne.

– Bizony – erősítette Lucille. – Rég gyanítom, de most már tudom. Nincs a világon hozzád hasonló.

Archie megveregette felesége kezét.

– Furcsa dolog – válaszolta, – de apád pontosan ezt mondta tegnap. Csak nem úgy értette, ahogy te. Teljes őszinteséggel szólván, hálát adott az Istennek, hogy csak egyetlen példányban létezem.

Lucille elkomorodott. Szürke szeme borongóssá vált.

– Igazán nem szép apustól. Meg kéne, hogy becsüljön téged. De azért ne légy hozzá kemény.

– Én? – kérdezte Archie. – Határozottan kijelentem, csöppet sem vagyok brutális hozzá. Sőt inkább messzire elkerülöm, ha még találkozom vele, összehúzom magam, mint egy sündisznó. Az ember igazán nem lehet kemény egy dühödt elefánttal. A világért sem mondanék csúnyát öreg atyádra, de nem lehet tagadni, hogy korunk élvonalbeli emberevői közé tartozik. Kár volna cáfolgatni, hogy az a véleménye; megaláztad a büszke Brewster nevet, midőn bevezettél a családi körbe.

– Mindenki boldog lehetne, ha olyan vőt kap, mint te drágám.

– Életem világossága, attól félek, apusnak nem ez a véleménye. Valahányszor margarétára teszek szert, tépegetni kezdtem szirmait és az eredmény mindig az, hogy „nem szeret”.

– Nem szabad mindent komolyan venni tőle édesem.

– Rendben van csillagom. De attól félek, hogy bármit veszek tőle, dühbe gurul.

– De tudod, hogy bajai vannak.

– Fogalmam sincs róla. Nem avat bizalmába.

– A pincér miatt.

– Miféle pincérről van szó, lelkem királynője?

– Salvatore a neve. Apus nemrég kidobta.

– Salvatore?

– Tán nem is emlékszel rá. Ennél az asztalnál szolgált fel.

– Dehogy nem…

– Szóval apus kidobta és most ez az oka minden bajnak. Papa ugyanis még egy szállót akar építeni. Megszerezte a telket és már azt hitte, neki is foghatnak a munkának, de aztán kiderült: a telek közepén Salvatore anyjának kis trafikja van, amit nem akar eladni. Megígértette anyjával, hogy semmi áron sem mond le róla.

– A fiú legjobb barátja mindig az édesanya – felelte helyeslően Archie.

– Szóval apus nem tudja, mitévő legyen.

Archie elgondolkozva szívta a cigarettáját.

– Emlékszem rá, egy fickó mondta, – egyébként nagyon közönséges rendőr, – hogy az ember rátaposhat a szegényre, de ne lepődjék meg, ha az beleharap a lábaszárába. Pontosan ez történt atyussal is. Mindig az volt a véleményem, Salvatore jól felfejlődik majd az utolsó futamban, csak időt kell rá neki hagyni. Okos fickó! Örülök, hogy barátomnak nevezhetem.

Lucille arca kipirult. Büszkén nézett Archiera. Úgy érezte, tudnia kellett, hogy csak férje képes a nehézségek megoldására.

– Csodálatos vagy drágám. Igazán barátod?

– Az bizony. Sokat csevegtünk itt a grillben.

– Akkor minden jóra fordul. Keresd fel, beszélj a lelkére, hogy adja el az üzletet. Apus boldog lesz. Gondold meg, mennyire hálálkodik majd. Egészen megváltozik.

Archie fontolóra vette a dolgot.

– Igazad lehet – felelte.

Majd ő is meggyőződik, milyen édes kis bárányka vagy.

– Meg kell vallanom – válaszolta Archie – minden terv, melynek célja, hogy apád édes kis báránykának lásson, méltó a figyelemre. Mennyit ajánlott Salvatorenak az üzletért?

– Nem tudom. De itt van apus, kérdezd meg tőle.

Archie a túlsó asztal felé pillantott, mely mellett Mr. Brewster épp abban a pillanatban roskadt komoran az egyik székre. Messziről is látszott Daniel Brewsteren, hogy baj emészti és nehezen viseli búját. Szórakozottan és dühösen meredt az abroszra.

– Szólj neki te – mondta Archie, fürkésző szemmel méregetve rokonát. – Te jobban ismered.

– Gyerünk át hozzá.

Lucille apjával szemben ült le, Archie pedig egy kissé távolabb eső széket választotta magának.

– Apuskám – kezdte Lucille – Archienak eszébe jutott valami.

– Archienak? – kérdezte hitetlenül Mr. Brewster.

– Rólam van szó – felelte Archie magára mutatva a kávéskanállal. – Én vagyok az, a magas, előkelő külsejű férfiú.

– Miféle ostobaságra készülsz megint?

– Igazán nagyszerű ötlete támadt apuskám. El akarja simítani az új szálló építése körül felmerült bajokat.

– Talán ő akarja majd igazgatni?

– Nem is olyan rossz gondolat – felelte Archie. – Eddig még nekem nem jutott ilyesmi eszembe. De megpróbálhatom.

– Tud valamit, hogyan lehetne megszabadulni Salvatorétól, meg a boltjától.

A beszélgetés folyamán először mutatott érdeklődés Mr. Brewster. Szemügyre vette vejét.

– Igazán? – kérdezte.

Archie egy zsemlyét egyensúlyozott a villáján. A zsemlye lepottyant és a sarokba gurult.

– Bocsánat – mondta. Igazán nem akartam. Tartozom egy zsemlyével, írasd a számlámra. Ami pedig Salvatoret illeti, mi régi barátok vagyunk. Évek óta ismerem. Legalább is úgy érzem. Lu azt ajánlotta, keressem föl rejtekében és próbáljam ki rajta diplomáciai ügyességemet, valamint fensőbbséges értelmemet.

– Neked jutott eszedbe drágám – szólt közbe Lucille.

Mr. Brewster hallgatott. El kellett ismernie, hogy a dolog nem egészen ostoba.

– Mit akarsz tenni?

– Nagyköveted leszek. Mennyit ajánlottál a fickónak?

– Háromezer dollárt. Kétszer annyit, amit a pavilon megér. Csak azért nem adja, hogy bosszút álljon rajtam.

– De hogyan csináltad a dolgot? Fogadni mernék, hogy irattál egy levelet az ügyvédeddel, ami tele volt olyan szép szavakkal, mint például „minek folytán”, „hivatkozással”, meg miegymás. Öregem, ez nem jó!

– Nem vagyok öreged!

– Rosszul kezdtél hozzá, pajtáskám. Nagyon rosszul, ifjúságom társa. Hidd el, Archie bátyádnak. Én ismerem az emberi természetet és tudok róla egyet és mást.

– Nem hinném, hogy sokat – morogta Mr. Brewster, akinek nem volt ínyére veje leereszkedő modora.

– Ne zavard, apus – fedte meg Lucille. – Nem látod, hogy éppen valami nagyon okosat akar mondani?

– Szeretném hallani.

– Legjobb, ha rám bízod a dolgot – folytatta Archie. – Add ide a ropogós bankjegyeket, hogy kiteregethessem azokat előtte. Ez majd leveszi a lábáról!

És megbökte Mr. Brewstert egy kiflivel. – Figyelj ide, – folytatta bátorítóan. – Hoci a három ezrest, majd én megveszem a boltot. Nekem sikerül, pajtás.

– Nem vagyok a pajtásod – felelte mérgesen, Mr. Brewster. – De nem bánom – egyezett bele. – Nem gondoltam volna, hogy ennyi eszed van – tette hozzá vonakodva.

– De még mennyi – mondta Archie. – Jelentéktelen külsőm borotvaéles elmét rejteget. Csak úgy duzzad bennem a tehetség, apuskám.

*

Akadtak pillanatok a következő napokban, amikor Mr. Brewster édes reménykedésnek adta át magát. De gyakoribbak voltak a percek, midőn az jutott eszébe, hogy olyan balkezes szamár, mint az ő veje; nem mehet semmire. Nagyon megkönnyebbült hát, mikor Archie azzal nyitott be hozzá, hogy sikerült a dolog.

– Hát tényleg meg tudtad venni az olasztól azt a boltot?

Archie gondtalanul lesöpört egy csomó írást az íróasztalról és rátelepedett.

– De még mennyire! Úgy beszéltem vele, mint barát a baráttal, kiteregettem előtte a pénzt; ő meg egy szép áriát énekelve a Rigolettóból, aláírta a szerződést.

– Nem is vagy olyan buta, mint amilyennek látszol –. ismerte el Mr. Brewster.

Archie gyufát keresett és cigarettára gyújtott.

– Nagyon kedves kis üzlet – folytatta. – Határozottan megszerettem. Teli van újsággal, ponyvaregénnyel, cukorkával és szivarosdobozzal, melyen mindenféle hangzatos nevet lehet olvasni. Azt hiszem, szépen jövedelmez majd. Igen jó a szomszédság is. Egyszer majd valaki szállót épít a környéken és ez föllendíti a boltot. Már látom magam, amint öregségemre ott ülök az üzletben. Fehér oldalszakállam van, fekete selyemsipkát viselek és mindenki szeret. Azt mondják az emberek: „Támogassuk azt a furcsa, de kedves öreg pasit. Nagyon rendes ember.”

Mr. Brewster arcáról eltűnt az elégedett kifejezés.

Kelletlenül nézett Archiera. Azt is lehet mondani, riadtan. Mert amit veje mondott, nem hangzott biztatón.

– Mindenesetre nagyon köszönöm – felelte. – Ez az istentelen pavilon akadályozta az építkezést. Most már megkezdhetem.

Archie összehúzta a szemöldökét.

– Kedves öregem – mondta, – sajnálom, hogy szét kell tépni ábrándjaidat, de hagyd abba a szivárványkergetést. Megfeledkezel arról, hogy az üzlet az enyém? Nem hiszem, hogy eladnám.

– Tőlem kaptad a pénzt, hogy megvásárold!

– Igazán nagylelkű voltál – ismerte el Archie. – Még soha egy vasat sem adtál nekem. Mindig elmondom az újságíróknak, ha nyilatkozatot kérnek tőlem, hogy te vetetted meg vagyonom alapját. És megírom önéletrajzomban, ha én leszek a trafik-király.

Mr. Brewster fenyegetően állt fel az íróasztal mellől.

– Gondolod, hogy ezt eltűröm, te nyavalyás?

– Azt hiszem, el –- felelte Archie. – Hiszen mióta ismerjük egymást, mindig zargatsz, hogy dolgozzam valamit, keressem meg a kenyeremet, meg miegymás. Most itt az idő, hogy engedjek sürgetésednek. Remélem, meglátogatsz az üzletben?

Leugrott az íróasztalról és az ajtó felé tartott. – Ígérem, nem ragaszkodom semmi formasághoz. Bármikor kaphatsz tőlem egy-egy szivart vagy cigarettát. Isten veled.

– Várj!

– Mi az?

– Mennyit kérsz azért az istenverte üzletért?

– A pénz nem érdekel. Foglalkozást kérek. Ha elveszed tőlem a munka lehetőségét, adnod kell helyette valami mást.

– Miféle munkát akarsz?

– Magad mondtad a múltkor. Igazgatni szeretném az új szállódat.

– Ne légy bolond. Mit értesz te ahhoz?

– Semmit. De azt hiszem, örömödre szolgál majd, hogy beleavathatsz az üzlet rejtelmeibe, amíg a szálló épül.

Szótlan hallgatás következett, miközben Mr. Brewster legalább két ujjnyit elrágott a tollszárából.

– Jó – felelte végül.

– Tudtam, hogy megértesz – válaszolta Archie. – Ígérem, hogy tanulmányozom a módszeredet. Persze a magam tapasztalatára is támaszkodom majd. Tudniillik máris eszembe jutott néhány újítás. De ez mind a Cosmopolisra vonatkozik.

– A Cosmopolisra? – kiáltotta Mr. Brewster, akit ez a mondás legérzékenyebb pontján sértett.

– Bizonyos dolgok nálam másképen lesznek. Megkérem például a vendégeket, hogy tegyék éjszakára az ajtó elé a cipőjüket. Reggel tisztán kapják vissza. Isten veled. Mennem kell. Az idő, nálunk üzletembereknél, pénz.

Bill bátya szerelmi regénye.

– A szeme… – mondta Bill Brewster, – olyan, … mit is akartam mondani?

Lucillera Archiera nézett. Tekintete érdeklődő volt, Archie azonban kezeit összekulcsolva hátratámaszkodott székében és lehunyta a szemét. Nem először történt, hogy az árverési-teremben történt találkozásuk óta sógora a lányról kezdett beszélni, kit angliai útján jegyzett el. Megvallva az igazat, Bill bátya egyébről nem is beszélt. Archie ugyan megértő lélek volt és szerette rokonát, de úgy érezte, mindent hallott már, amit Mabel Winchesterről tudni kívánt. Lucille azonban nagyon kíváncsian várta a beszámolót, mely egészen felcsigázta.

– Mint… – folytatta Bill… – mint…

– Mint a csillag? – kérdezte Lucille.

– Mint a csillag – ismételte hálásan Bill. – Nagyon találó hasonlat. Úgy ragyog, mint a páros csillag a nyári éjszakában. A foga pedig… milyen is a foga?

– Akárcsak a gyöngy?

– Akárcsak a gyöngy. A haja gyönyörű és vörösesbarna, mint az őszi falevél. Röviden szólva, – fejezte be Bill, elhagyva a rajongás magaslatait, – pompás nő. Igazam van Archie?

Archie kinyitotta a szemét.

– Nagyon is öregem – felelte. – Igen helyesen tetted.

– Mi a fenéről beszélsz? – kérdezte dühösen Bill. Már régen gyanította, hogy Archie nem mond igazat, midőn azt állítja; hunyt szemmel jobban tud figyelni.

– Bocsánat, valami más járt az eszembe.

– Aludtál.

– Igazán nem. Nagyon érdekel a dolog, csak nem értettem pontosan, mit mondtál?

– Azt, hogy Mabel nagyszerű nő.

– Természetesen. Minden tekintetben az.

– Hallod? – kérdezte Bill diadalmasan, Lucille-hez fordulva. – Pedig Archie csak a fényképét látta még. Várjatok csak, míg meglátjátok, hús-vér valóságában.

– Kedves öregem, – szólt közbe megbotránkozva Archie – jusson eszedbe, hogy hölgy is van a társaságban.

– Azt hiszem, mégis csak nehéz lesz majd apust meggyőznöd – jegyezte meg Lucille.

– Én is attól félek – vallotta be borongósan Bill bátya.

– A te Mabeled, úgy vélem, tényleg nagyon kedves… de tudod, hogy milyen apus. És kár, hogy revü görl. Meg hogy a kórusban énekel.

– Nincs is valami jó hangja – védekezett Bill.

– Mindegy…

Archie véleménye szerint a beszélgetés elért ahhoz a tárgyhoz, melyben ő a legnagyobb élő tekintélynek tartotta magát. Apósáról lévén szó, nyilatkozatra készült és úgy fogott hozzá, mint aki nagy hallgatósághoz intézi szavait:

– Lucillenak tökéletesen igaza van. Nagyrabecsült atyád kemény dió és erről kár lenne megfeledkezni. Sajnálom, de ki kell jelentenem öregem, ha ki akarod csikarni tőle a szülői áldást, félek; tettlegességre vetemedik.

– Szeretném – felelte bosszankodva Bill, – ha eszedbe jutna, Mabel nem afféle közönséges kardalosnő. Csak azért választotta a színipályát, mert az anyjának nem volt pénze és ő segíteni akart neki kisöccse nevelésében.

– Azt ajánlom – mondta Archie –, hogy megcsevegve a dolgot atyáddal, ne nagyon emlegesd ezt a részletet. Tapasztalásból tudom, engem is alig akart támogatni. Ha megtudja, hogy nyakába készülnek sózni egy anyát, valamint egy öcsikét, összeroskad a teher roppant súlya alatt.

– Pedig tennünk kell valamit. Mabel egy hét múlva itt lesz.

– Szent Isten, erről még nem is szóltál nekünk!

– Pedig így van. Az új, Billington-féle revüben szerepel. Természetesen szeretné, hogy bemutassam a családnak.

– Beszéltél már neki apusról? – kérdezte Lucille.

– Csak annyit mondtam, ne törődjék vele, ha morog. Hiszen nem harap.

Lucille elgondolkozott.

– Hidd el Bill, véleményem szerint a legjobb lenne, ha odaállnál apus elé és elmondanál neki mindent. Kellemetlen volna, ha másoktól tudná meg.

– Az a baj, ha szemtől-szemben állok vele, nem tudom, hogyan kezdjek bele.

Archie irigyelte apósát, hogy a Gondviselés ily kitűnő védelemről gondoskodott számára Billel szemben. Mert ami őt illette, mikor vele kellett beszélni, sohasem apadt el Bill ékesszólása. Rövid ideje ismerte még csak sógorát, de az Mabelen kívül az ég világon semmiről sem volt hajlandó társalogni. Még olyan ártalmatlan dolog is, mint például a vámtörvény, ürügyül szolgált neki, hogy szóbahozhassa a lányt.

– Ha apussal kell beszélnem – folytatta Bill – ideges leszek és dadogok.

– Nagyon, kellemetlen – felelte Archie udvariasan. Aztán hirtelen fölkiáltott: – Tudom már, mit kell tenned, öregem.

– Ez az agyvelő sohasem nyugszik – magyarázta bátyjának Lucille.

– Ma reggel egy könyv hirdetését láttam az újságban. „A meggyőző beszéd művészete” a címe.

– Nincs időm az olvasásra.

– Erre pedig kell, hogy legyen apuskám, mert hasznot húzhatsz belőle. Arra tanít, hogy válhat az emberből jó szónok. A hirdetés valami fickót emleget, akit mindenki szeretett, mert jól tudott beszélni. A nevét elfelejtettem… De már emlékszem rá. Mielőtt a könyvet megvette, Hallgatag Henrik volt a neve, vagy Dadogó Daniel. De most, hogy kitanulta a könyvet, ha valakinek szükség van egy millióra, és kölcsön akarja kérni Rockefellertől, csak hozzá fordul. És most Pergőnyelvű Péternek hívják. Mit szólsz ehhez pajtás?

– Hülyeség – felelte Lucille.

– Nem olyan biztos – válaszolta Bill, akin látszott, hogy Archie szavai nagy hatást tettek rá. – Lehet benne valami.

– De van ám! – mondta Archie. – A hirdetés így szól tovább: „Legyen meggyőző a beszéded és akkor mindenki meghallgat. Senki sem lehet hideg és közönyös veled szemben”. Na már most; nem épp a hideg közönyösséget kell legyőznöd atyádban?

– Igazad van – helyeselt Bill.

– De még mennyire – lelkesedett Archie. – Nagyszerű ötlet.

– Szeretném, ha Mabelnek valami rendes darabban tudnék szerepet szerezni – folytatta Bill. – Akkor könnyebb lenne a dolog. Nem kéne mentegetőzni, hogy a kórusban énekel.

– Így is van – mondta Lucille.

– Hát csak próbálkozz – bátorította Billt Archie.

– Nem akarsz bajbajutott sógorodon segíteni kis nyavalyás? – kérdezte Lucille. – Teljesen magára hagyod?

– Dehogy. Arra gondoltam, meg kell szerezni a könyvet és akkor majd begyakoroljuk a beszédet, amivel atyátok elébe áll. Hajlandó vagyok kihallgatni. Tanuljon egy kicsit, aztán majd meglátjuk, mikor lehet nekifeküdni a dolognak.

– Az ötlet nem rossz – jegyezte meg elgondolkozva Bill.

– Engem pedig ismertessen meg Bill Mabeljével – szólt közbe Lucille. – Ha igazán olyan kedves, mint mondja, én beszélek apussal.

– Angyal vagy! – kiáltotta Bill.

– Az bizony – helyeselt Archie. – Nem hiába a feleségem. A könyvet azért meg kell venni, hátha ráfanyalodunk. Tudod milyen, az öreg. Lehet, hogy rárivall Lucillera, az megijed és már az első menetben elveszíti a mérkőzést. Ha ez megtörténik, álljon elő aranyszájú Bill és kezdjen a mondókájába.

Lucille az órájára nézett. – Szent Isten, majdnem egy óra.

– Hát akkor félbe kell szakítanunk a családi lakomát – mondta Archie és felállt. – Sietnünk kell, mert elkésünk.

– Nicholsonnál ebédelünk – szólt oda bátyjának Lucille. – Gyere el te is.

Bill megrázta a fejét. – Nem törődöm én az ebéddel mondta. – Más bajom is van. – És átszellemült képet igyekezett vágni, ami azonban nem nagyon sikerült. – Ma még nem is írtam neki.

– De kedves öregem, minek írdogálsz? Egy hét múlva itt lesz. Meg sem kapja a levelei.

– Nem adom postára a leveleimet – válaszolta Bill. – Elteszem őket és felolvasom neki mind, ha megérkezik.

– Jóságos Úristen! – kiáltotta Archie.

A szerelemnek ezt a fokát képtelen volt megérteni.

A kolbászos fickó.

„A meggyőző beszéd művészete“ című mű két kemény dollárjába került Archienak, azonfelül néhány kellemetlen pillanatába, midőn az üzletben megvásárolta. Mert ha valaki ilyen könyvet vesz, valószínűnek látszik, nincs birtokában a meggyőző beszéd művészetének. Archie megizzadt, míg kinyögte az árusító lánynak, hogy egy barátja számára akarja megvásárolni. Azt azonban jobban érdekelte angolos kiejtése és Archie némi kelletlenséggel hallotta távozóban, hogy kollégáinak utánozza. Dehát mit meg nem tesz az ember a sógoráért.

A Broadwayn Reggie van Tuylba ütközött, aki szokásos álomkóros módján a Harminckilencedik-utcából bukkant elő.

– Hello, Reggie – üdvözölte.

– Hello – felelte Reggie, aki szűkszavú férfiú volt.

– Most vettem egy könyvet Billnek – folytatta Archie. – Az öreg Bill ugyanis…

– Mi a baj?

Hirtelen elhallgatott, mert Reggie megborzongott és elkapta a karját. Szinte hihetetlen, de úgy látszott, valami megijesztette.

– Semmi – válaszolta Reggie. – Már jól vagyok. Egy fickót láttam az előbb, akinek szörnyű a ruhája. – És kissé ez megrendített, de most már semmi bajom.

Archie barátja tekintetét követve odanézett és megértette annak megrendülését. Reggie van Tuyl nagy mestere volt az öltözködésnek. Azt mondták róla, lemondott néhány klub tagságáról, mert a többiek néha puha inget vettek fel a szmokinghoz. És íme, nem messze tőlük egy zömök férfiú állt, akire mindent rá lehetett mondani, csak azt nem, hogy piperkőc. Legjobb barátja sem nevezhette volna elegánsnak. Sőt: mintaképül szolgálhatott volna ama ábra számára, mely azt tanítja, hogyan nem szabad öltözködni.

Mert ami a ruházkodást illette, látszott a férfiún, ízlése határozottan ingadozó. Nyakán zöld sálat viselt, ahhoz meg szmoking kabátot. Alsó végtagjait tweednadrágba bújtatta, amelyet határozottan jobban táplált ember számára szabtak. Fejét szalmakalap koronázta, lábát barna cipő védte.

Archie fürkészően nézett az ember után.

– Kissé eltúlozza a dolgot – jegyezte meg. – Dehát a Broadway nem az Ötödik-Avenue. Divat itt errefelé a bohémeskedés, meg miegymás. A Broadway járókelői magas szellemiségű emberek, akik a külsővel nem törődnek. Ez is biztosan valami vezető elme.

– De azért nincs rá joga, hogy a szmokinghoz tweed-nadrágot viseljen.

– Persze, hogy nincs.

Abban a pillanatban az öltözködés szabályai ellen bűnöző férfi megfordult. Szemtől-szemben még bántóbban hatott. Látszott, hogy nincs inge, viszont a tweed-nadrág majdnem a hónaljáig ért. Azt sem lehetett ráfogni, hogy csinos. Soha nem is volt, viszont a közelmúltban valami baleset érhette, mert félarcát hatalmas sebhely éktelenítette. Elmosolyodott, de ennek a mosolynak a leírásával sem próbálkozhat senki. De kétségtelen, hogy barátságosnak szánta.

Archie megrökönyödött. Az emberre tekintett és megnyílt benne az emlékezés zsilipje.

– Szent Isten – kiáltotta, – hisz ez a kolbászos fickó!

Reggie van Tuyl felnyögött. Nem szerette az ilyesmit. Érzékeny fiatalember volt és Archie viselkedése kínosan érintette. Mert az ugyanis elengedte a karját és a furcsán öltözködő emberhez lépve, megrázta a kezét.

– Drága öregem, emlékszel rám?

A sebhelyes képű ember elgondolkozva nézett Archiera. Majd csosszant egyet, hátra taszította fején a szalmakalapot és így szólt:

– Nem én!

Archie ráveregetett a szmoking-kabátra, majd karon fogta az öltözködési forradalmárt.

– Franciaországban találkoztunk. A lövészárokban. Egy darab kolbászt adtál nekem. Pedig nem is ismertél. Ez mentette meg az életemet, nyolc órája nem ettem akkor már. Remélem, nincs semmi meghívásod ebédre? Nincs? Akkor nagyszerű. Együnk egy harapást valahol. – Megsimogatta a másik karját. – Furcsa, hogy itt találkozunk. Gyakran gondoltam rá, hogy mi lett veled. Engedd meg, hogy bemutassalak a barátomnak, Mr. van Tuylnak.

Reggie nagyot nyelt. Minél tovább nézte az ember ruháját, annál kevésbé bírta. Borzongva nézte a barna cipőt, a tweed-nadrágot, a zöld sálat meg a szalmakalapot.

– Most jut eszembe, hogy találkoznom kell valakivel. Máris elkéstem… Viszontlátásra …

És el is tűnt a tömegben. Archie nem bánta. Szerette Reggiet, de félt, hogy zavarni fogja a viszontlátás örömét.

– Gyerünk a Cosmopolisba – mondta. – Ott egész jó a kaja és nem is kell fizetnem.

A kolbászos fickó vidáman nevetett.

– Így nem mehetek a Cosmopolisba.

– Miért ne? – kérdezte Archie. – Az biztos, hogy kissé vegyes ruhadarabjaid összeállítása. Biztosan nagyon szórakozott voltál ma reggel és amúgy találomra nyúltál bele a szekrényedbe.

– Nincs is szekrényem. Mi vagyok én? Astor? Mindenemet magamon hordom.

Archie meghökkent. A kolbászos fickó tragédiája nagyon búsította. Pénze neki sem volt, de ruhája mindig elég. Hogy miképpen szerezte, maga sem tudta volna megmondani. Valahogy úgy gondolta, hogy a szabók derék fickók és időnként meglepik egy-egy öltönnyel. Persze aztán leveleket írogatnak, de az ember lassanként megismeri betűiket és szépen a papírkosárba hajigálja a bosszantó papirosokat. Most találkozott először olyan emberrel, aki valóban szűkében volt a ruhának.

– Öregem – mondta – ezen segíteni kell. Azt hiszem, az én ruhámat nem tudod hordani. No, nem baj. Majd szerzünk valamit az apósomtól. Az öreg Brewster az a fickó, akié a Cosmopolis. Úgy illik majd rád, mint a tapéta a falra. Ő is olyan kis dugasz, mint te. Azaz, hogy… szintén zömök, szélesvállú, jóképű, középmagas fickó. Egyébként hol laksz?

– Egy parkban a padon.

– Nincs pénzed?

– Egy vasam sem.

Archie elszomorodott.

– Valami munkát kell szerezni.

– Kéne, de nem tudok.

– Hogyan kerested a kenyeredet civilkorodban?

– Elfelejtettem.

– Elfelejtetted?

– El.

– Nem értem. Elfelejtetted?

– Tökéletesen.

– Hogy lehet ilyet elfelejteni?

– Elfelejtettem én mindent. Hogy hol születtem, hány éves vagyok, nős vagyok-e vagy nőtlen. Azt is, mi a nevem.

– De arra csak emlékszel, hogy megkínáltál egy darab kolbásszal? – kérdezte Archie megrökönyödve.

– Nem én, de elhiszem neked. Viszont az is lehet, azért álltál szóba velem, hogy elraboljad a szalmakalapomat. Azt sem tudom, hogy ki vagy. Dehát tetszik, amit mondasz; különösen az ebédről szóló dolog, így hát megkockáztatom.

– Hát próbálj visszaemlékezni öregem. Hogy felejtetted el azt a kolbász-históriát? Saint-Michelnél történt, úgy este öt óra felé. Én eléd álltam és azt mondtam: hahó, hahó. Te meg vissza: hahó. Mire én: no csak. Te meg: akarsz egy kis kolbászt? – Kérek, feleltem.

– Hát a társalgás nem volt valami szellemes, de még így sem emlékszem rá. Biztosan a sebesülésem előtt történt.

– Így szerezted ezt a heget is?

– Nem. Nekiugrottam éjszaka egy kirakatablaknak Londonban.

– Miért?

– Fogalmam sincs róla. Eszembe jutott, tetszett az ötlet és véghez vittem.

– De ha ilyesmire emlékszel, hogy nem tudod a nevedet?

– Ami aztán történt velem, hogy kijöttem a kórházból, megmaradt a fejemben. Ami azelőtt, azt elfelejtettem.

Archie a kolbászos fickó vállára veregetett. – Szükséged van egy kis pihenőre, hogy gondolkozhass. Nem szabad a parkban aludnod. Nem tesz jót neked. Elviszlek a Cosmopolisba, ami nem is olyan rossz hely. Az első éjszaka nem nagyon tetszett nekem, mert folyton csöpögött egy vízcsap és nem tudtam aludni, de azért a jó öreg szállónak is meg vannak az előnyei.

– A Cosmopolisban ingyen adják a lakást meg a kosztot?

– Természetesen. De már itt is vagyunk. Most egyenest fölmegyünk apósom lakásába és körülnézünk ruhatárában. Ismerem a szobapincért, nagyon rendes fiú. Majd ideadja a kulcsát.

Így történt aztán hogy Mr. Daniel Brewster, aki villásreggeli közben kelt föl az asztaltól, hogy megkeressen egy írást, amely vendégével, az új szálló építészével folytatott beszélgetésére vonatkozott; mormogást hallott hálószobája ajtaja mögül. Megismerve veje hangját, hosszú szitokkal könnyített magán, aztán berontott. Nem szerette, ha Archie a lakásában tartózkodik.

De a látvány, amely szeme elé tárult, amint az ajtót kinyitotta, nem szolgált lelki háborgásának csillapítására. A padlót ruhák tengere borította. A székeken kabátok hevertek, az ágyon nadrágok, a könyvespolcokon meg ingek. A zűrzavar közepette pedig Archie állt egy férfivel, aki Mr. Brewster véleménye szerint olyan volt, mint a bohózatokban a csavargó szerepét játszó színész.

– Szentséges Úristen! – kiáltotta Mr. Brewster.

Archie barátságos mosolyt vetett rá.

– Halló, halló – mondta szívélyesen. – Böngészünk a ruhatáradban, hogy nem találhatnánk-e valamit a pajtásom számára, öregem, engedd meg, hogy bemutassalak Mr. Brewsternek, az apósomnak.

Archie fürkészve nézte rokonának eltorzult arcát. Volt valami Mr. Brewster tekintetében és ezt nem lehetett biztatónak nevezni. Úgy vélte hát, hogy a legjobb, ha a társalgást négyszemközt folytatja.

– Bocsáss meg egy pillanatra öregem – mondta barátjának. – Akarok az apósomnak valamit mondani a másik szobában. Mindjárt visszajövök. Üzletről van szó.

A másik szobában Mr. Brewster úgy rontott Archiera, mint a sivatag sebzett oroszlánja.

– Mi az ördögöt…

Archie elkapta legfelső kabátgombját és gyengéden csavargatni kezdte.

– Rögtön megmagyarázom – felelte. – Nem akartam zavarni a villásreggeli közepette. A sportférfiú, ki látóhatárunkon felmerült, kedves, öreg barátom…

Mr. Brewster kiszabadította magát.

– Hogy mersz te nyavalyás, csavargókat hozni a Hálószobámba? Miért turkáltok a ruháim közt?

– Éppen ezt akarom megmagyarázni, ha meghallgatsz. Ezt a fickót a háborúból ismerem. Saint Michelnél megkínált kolbásszal…

– Fene a kolbászát, veled együtt!

– Hallgass csak meg. Nem emlékszik rá, kicsoda, mikor született, mi a neve és nincs egy vasa sem. Így hát gondoskodnom kell róla. Hiszen érted; kolbászt kaptam tőle.

Mr. Brewster egyszerre vésztjóslóan nyugodt lett.

– Két másodpercet adok neki, hogy kitakarodjék a lakásomból, hanem akkor kidobatom.

Archie megdöbbenve kérdezte:

– Komolyan gondolod?

– Komolyan.

– De hová menjen?

– Ahová akar.

– Ez a fiú elvesztette emlékezőtehetségét és megsebesült a háborúban. Gondold csak meg jól. Érted is harcolt és vérzett. Azonkívül megmentette az életemet.

– Ha semmi másért sem haragudnék rá, ez is elég lenne.

– De nem rúghatsz ki az utcára egy embert, aki megsebesült, hogy a szállódat biztonságban vezethesd.

– Két másodperc –- nézett órájára Mr. Brewster.

Csönd szállt a szobára. Archie úgy látszott, hogy gondolkozik.

– Jól van – mondta végül –, nem kell dühöngened. Már tudom, mit teszek vele. Ő vezeti majd a kis boltomat.

Mr. Brewster violaszín arca elsápadt. Megfeledkezett az átkozott üzletről. Le kellett ülnie. A hallgatás tovább is uralkodott.

– Vigyen el az ördög – szólalt meg hosszú idő után Mr. Brewster.

– Tudtam, hogy megjön az eszed – felelte Archie. – Szóval mi lesz?

– Mit akarsz tőlem? – morogta Mr. Brewster.

– Adj szállást a szegény fickónak, míg valami munkát talál.

– Eszem ágában sincs, hogy még több csavargót eltartsak.

– Még többet?

– Ő lenne a második. Vagy nem?

Archie kelletlenül nézett apósára.

– Igaz, hogy amikor megismerkedtünk, – felelte – pihennem kellett úgyszólván. De ne felejtsd el, azóta szállóigazgató lettem.

– Nem akarom örökbe fogadni ezt a csavargót.

– Hát akkor adj neki valami munkát.

– Miféle munkát?

– Amilyet akarsz.

– Ha tetszik neki, hát felfogadom pincérnek.

– Jó. Majd megbeszélem vele.

Visszatérve a hálószobába, a kolbászos fickót a tükör előtt találta. Egy pöttyös nyakkendőt próbálgatott.

– Bocsáss meg öregem – szólt hozzá védekezően Archie –, de a szörnyű apósok császára odaát azt mondja, megfogad pincérnek. Egyébre azonban nem hajlandó. Mi a véleményed erről?

– Kapnak a pincérek enni?

– Azt hiszem. Bár még egyet sem láttam kosztolni.

– Akkor elfogadom – válaszolta a kolbászos fickó. – Mikor kezdhetem?

Reggie életre kel.

Ha valakinek sok az ideje, akkor abban az előnyös helyzetben van, hogy minden, baráti körében előforduló eseménnyel tüzetesen foglalkozhat. Így aztán Archie, bár jóakaratúan figyelte a kolbászos fickó fölfelé ívelő pályáját, nem feledkezett meg sógorának, Billnek a romantikus szerelemből fakadó szükségleteiről sem. Néhány nappal később Lucille, midőn hazatért lakásukba, férjét az asztal mellett találta. Merev tartással ült a széken és különben barátságos arcán szigorúság honolt. Szája sarkában vastag szivar füstölgött, egyik kezét mellényének kivágásába dugta, a másikkal pedig fenyegetően kopogott az asztalon.

Lucille bámulva nézte, nem tudván elképzelni, mi történt vele, aztán hirtelen észrevette, hogy Bill is a szobában van. Az ugyanis kibukkant a fürdőszoba ajtaján és fürge léptekkel az asztal felé igyekezett. Majd hirtelen felállt.

– Apám! – szólalt meg.

Archie fölnézett, végigmérte, megforgatva szájában a szivart.

– Mi az fiam? – kérdezte furcsa, reszelős hangon. – Mi baj? Beszélj fiam, beszélj! Miért nem szólsz már? Nagyon sok a dolgom ma.

– Mi az ördögöt csináltok? – kérdezte Lucille.

Archie intett, hogy ne zavarják, mint azon vasakaratú férfiak egyike, aki nem tűri, hogy fontos és áldásos munkájában háborgassák.

– Távozz asszony! Egyedül akarunk maradni! Húzódj vissza a jó, öreg háttérbe és foglalkozzál valamivel. Olvass egy könyvet, fejts rejtvényt. Mozgás pajtáskám, mozgás.

– Apám! – szólalt meg ismét Bill.

– Mi az fiam, mit akarsz?

– Apám!

Archie fölvette az asztalról az ott heverő piros kötéses könyvet.

– Egy pillanat, öregem. Sajnálom, hogy félbe kell téged szakítanom, de tudtam, hogy valami nincs rendjén. Most már eszembe jutott. Rossz volt, ahogy beléptél.

– Rossz?

– Az bizony. Hogy is szól a járásról szóló fejezet? Itt van ni! Hallgasd meg öregem és vésd a fejedbe. „A járásnál vigyázni kell arra, hogy a mozgás könnyed legyen és csípőből történjék. A helyesen járó ember szinte siklik a padlón.” Hát kedves öregem, te nem siklasz. Úgy vágtattál be, mint az a fickó, aki leszáll a vonatról és nekiront az állomás vendéglőjének, mert meg akar enni egy tányér levest, pedig csak két perc ideje van rá. Tudnod kellene, hogy a járás rettenetesen fontos. Ha rosszul kezdesz valamihez, mire jutsz? Próbáld újra. Így már sokkal jobb. – Lucillehez fordult: – Láttad, hogy siklott most?

Lucille leült egy székre. Látszott az arcán, hogy magyarázatot vár.

– Bohózatban akartok fellépni? – kérdezte.

Archie fürkészve nézte sógorát és rájött, mit kell még bírálnia.

– „Az önérzetes és magában bízó férfi – olvasta – egyenesen és könnyedén áll, tartása kecses és természetes. Két sarka majdnem összeér, fejét föltartja, tekintete nem révedezik.” Szóval vigyázz, hogy ne révedezzen a tekinteted öregem. „A vállát hátra húzza, mindkét karját kissé oldalához szorítja, ha másként nem használja.” Ez azt jelenti, ha fültövön akar csapni, résen kell, hogy légy. „Melle kitárul és a hasa”… ez nem neked való Lucille, ne hallgass ide… „a ha… szóval… szóval az, amit az elébb mondtam, nem tolakszik előre”. Megértettél mindent? Így ni. A hangod pedig legyen öblös és tekintélyt követelő.

Bill szúrósan nézett sógorára és mély lélegzetet vett.

– Apám! – mondta. – Apám!

– Bill beszéde kissé változatosabb is lehetne – szólt közbe bírálóan Lucille.

– Apám!

– Kissé egyhangú a dolog. Azonkívül, azt hiszem, az egyiknek kérdeznie kell, a másik meg felel rá. Például Bill ezt mondhatná: „Ki volt ez a hölgy, akivel az utcán láttalak?” A felelet pedig ez lenne: „Nem hölgy volt, hanem a feleségem.” Nekem elhihetitek, mert sok bohózatot láttam már.

Bill megpihent. Kiengedte tüdejéből a levegőt, szétvetette a lábát és nem húzta be a hasát sem.

– Jobb lesz, ha akkor próbálunk, amikor nincs itt más – mondta mérgesen. – Így nem tudok vigyázni.

– Miért akarsz vigyázni? – kérdezte Lucille.

– Rendben van – válaszolta Archie, levetkőzve a szigorúságot. – A próbát elhalasztjuk. Azon vagyok, – magyarázta –, hogy Billel begyakoroljam a dolgot. Formában kell lennie, mire jó öreg atyánk elé kerül.

– Áhá! – kiáltotta Lucille, mint akiben végre némi világosság dereng. – Szóval Bill, midőn belépett a szobába és úgy kezdett járni, mint a macska, aminek lába alá forró tepsit tesznek, „A meggyőző beszéd művészete” című mű utasításait követte.

– Eltaláltad.

– Igazán nem tehetek róla, hogy nem értettem meg azonnal.

Archie megsimogatta atyai leereszkedéssel felesége fejét.

– Nem kell oly szigorúan ítélned. Bill biztosan jól szerepel majd a nagy estén. Ha nem zavarod meg, pompás alakítást nyújt, hiszen máris tele van dinamizmussal, meg miegymás. Hidd el nekem, lelkem világossága, Bill jól játssza szerepét. Meggyőzően beszél, akárkivel áll szemben. Mint trénere és futtatója kijelentem; az ujja köré csavarja atyádat. Nem lepődnék meg, ha öt perc alatt apád karikákon kezdene keresztülugrálni és cukorért pitiznék.

– Én azonban meglepődnék.

– De csak azért, mert nem láttad Billt teljében. Berontottál, mielőtt kibontakozott volna.

– Az én véleményem azonban az, bármennyire is elsajátítja Bill a meggyőző beszéd művészetét, nem fogja apust megpuhítani. A tegnap este történtek után nem tűri, hogy Bill revü-görlt vegyen feleségül.

–  Miért?

– Elolvashatod az esti lapok első oldalán. Hoztam egyet, hogy megnézzétek. Itt van ni!

Archie elkapta az újságot.

– Szent Isten!

– Mi az? – kérdezte riadtan Bill. – Mit bámultok? Mi az ördög történt?

– Hallgasd meg öregem!

„ÉJSZAKAI MULATOZÁS!

NAGY KÜZDELEM A COSMOPOLIS SZÁLLÓBAN!

A SZÁLLÓ DETEKTÍVJE JÓSZÍVŰ DE PAULINE PUNCCSAL PERMETEZI!”

Felfedeztük Jack Dempsey bajnoki címének méltó birtokosát. Abban a korban, melyben a nők férfiak állása után áhítoznak, nem lepi meg olvasóinkat, ha megtudják, hogy a gyenge nem sokkal veszélyesebb, mint a hím. Miss Pauline Preston példája ennek és tanúsíthatja egyébként Mr. Timothy O’Neill, – bizalmasai számára a Tésztaképű – ki a Cosmopolis szálló detektívjének veszedelmes állását tölti be.

Reggel három óra tájban az éjjeli portás arra figyelmeztette Mr. O’Neillt, hogy a hétszáztizennyolcas számú szoba szomszédjai állandóan rátelefonálnak, panaszkodva, miszerint az említett szobából rettenetes zaj és lárma hallatszik. Így aztán Mr. O’Neill, kinek szíve tele volt bátorsággal, szája meg sajtos szendviccsel (mert korai reggelit, vagy késői vacsorát fogyasztott), elindult, hogy teljesítse kötelességét. Így ismerkedett meg Miss Pauline Prestonnal és Bobbie St. Clair- rel, kik mindketten a Frivolities-revüszínház tagjai. A hölgyek nagy társaságot fogadtak. A vendégek mind két nemhez tartozó egyedekből állottak és kitűnően szórakoztak. Mr. O’Neill belépésére az egész szoba ama nemesebb érzelmeket megszólaltató ballada éneklésébe kezdett, melynek kezdő sora:

„Az égben az én helyem, mert odajut az én kis pofikám”.

A lelkiismeretes és szigorú detektív viszont ama nézetének adott kifejezést, hogy a társaságnak az utcán a helye, ahol majd be kell szállniuk a rendőrség autójába. Mint a tettek embere, neki is fogott, hogy a társaságot kiakolbólítsa a szállóból, itt lépett aztán előtérbe Miss Preston. Mr. O’Neill azt mondja, hogy legalább akkora vastárggyal verte őt fejbe, mint a Singer-féle felhőkarcoló. Bármint áll is a dolog azonban, annyi biztos, vissza kellett lépnie tevékenységétől, hogy karhatalmat szerezzen, mely aztán korra és nemre való tekintet nélkül letartóztatta a társaság minden tagját.

A rendőrbíróságon ma reggel Miss Preston azt állította, hogy csupán kedélyes szórakozásról volt szó és Mr. O’Neill nem viselkedett úriemberhez méltóan. A férfivendégek azt vallották, hogy nevük Woodrow Wilson, Dávid Lloyd George és William J. Bryan. A rendőrség úgy véli, hogy ez nem igaz. A históriából azonban azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a Cosmopolis-szállóban szórakozni ugyan lehet, de aludni nem.”

Lehet, hogy Billt csontja velejéig megrázta a felolvasás. De látszólag nem rendült meg belé.

– No és aztán? – kérdezte.

– No és aztán? – visszhangozta Archie. – Kedves öregem, ez azt jelenti, nem lesz rá alkalmad, hogy a meggyőző beszédben való művészetedet csillogtasd. Vége mindennek! Annyi haszna a könyv elolvasásának, mintha csak azt tanulmányoztuk volna, hogyan kell érmelegítőt kötni.

– Nem értem – csökönyösködött Bill.

Lucille a férjéhez fordult.

– Ne ítélj meg engem róla, Archie drágám. Ez nem családi tulajdonság. Azt mondják, eszes emberek vagyunk általában. Szegény Billt azonban fejére ejtette a dajkája.

– Gondolom, hogy mire céloztok – szólalt meg Bill. – Azt akarjátok mondani, hogy apám előítélettel viseltetik majd minden revü-görl iránt.

– Pontosan ezt, öregem. Sajnálom, de meg kell mondanom. Ha valaki szóbahozza majd az öregnek az ilyenfajta hölgyeket, veszélybe kerül az élete. Mint férfi a férfinek mondom neked, szívesebben mennék vissza a háborúba, minthogy ezt megkockáztassam.

– Szamárság! Mabel ugyan a kórusban énekel, de nem olyan, mint ezek a lányok.

– Szegény öreg Bill – mondta Lucille –, sajnállak, de a tényeket nem lehet letagadni. Nagyon jól tudod, apusnak a világon a legdrágább szállója hírneve. Most dühös lesz minden teremtett revü-görlre. Hiába magyarázod neki, hogy a te Mabeled a kórusban énekel ugyan, de nem olyan fajta.

– Bizony így van – helyeselt Archie. – Torkig van a revü-görlökkel és számára mind egyforma.

– Így hát – folytatta Lucille, – az a terv, melyet szegény, de jót akaró férjemmel kifőztél, hasztalan. Én azonban megvigasztallak. Még mindig megteheted, hogy valami szerepet szerzel Mabelnek. Ha már rossz hírt kell közölni apussal, legyen valami, ami megvigasztalja. Hála Istennek, ma reggel találkoztam Reggie van Tuyllal. Úgy jár-kel, mintha a világ minden gondja az ő vállát nyomná. Azt mondta, valami új színdarabot pénzel és éppen a próbára igyekszik. Reggie jó barátod. Keresd föl és kérd meg, juttasson Mabelnek valami kis szerepet. Biztosan van a darabban valami szobalány, ki néhány szót mond.

– Jó ötlet – mondta Archie. – Okos és azt hiszem, eredményes.

Bill tekintete még mindig borongós volt.

– Rendben van – válaszolta, – de tudjátok, hogy Reggienek eljár a szája. Kedves fickó, de a nyelve sohasem nyugszik. Nem akarom, hogy egész New-York megtudja az eljegyzésemet, s valaki elmesélje apusnak, mielőtt kész a tervem.

– Jó – felelte Lucille. – Majd Archie beszél vele. Nem is kell, hogy említse a nevedet. Elég, ha annyit mond, szerepet akar szerezni egy lánynak. Ugye, angyalka?

– Ahogy parancsolod, lelkem királynője.

– Nagyszerű. Bill, add oda Archienak Mabel fényképét, hogy megmutathassa Reggienek.

– Melyiket? – kérdezte Bill. – Huszonnégy fajta van.

Archie klubjában találta Reggiet. Az ablaknál merengett, mely az Ötödik-Avenuera nézett. Reggie, ez a mélabús fiatalember, szerencsétlen férfiú volt, mert folyószámlája elefántiázisban szenvedett és eme tényből mindenféle bajok származtak. Gyöngéd és érzelmes lelkét a piszkos világgal való érintkezés sokszor megsértette. Archiet azért szerette, mert bár annak sohasem volt pénze, egyetlen egyszer sem próbált tőle kölcsön kérni. Reggie adott volna neki ugyan, de nagy örömére szolgált, hogy Archie anyagias ok nélkül barátkozik vele. Kedvelte Lucillevel együtt és mindig örömmel gondolt arra, hogy házaséletük szép.

Mert Reggie, amint mondtuk, érzelmes lélek volt. Oly világban szeretett volna élni, mely tele van egymást megértő házaspárokkal. Maga is valami kedves és érzőlelkű lányt akart feleségül venni. A rideg valóság azonban az volt, hogy agglegény maradt; legtöbb ismerőse már jó néhányszor elvált. Reggie baráti körében ezért Archie és Lucille élete példaként világított. Ha csak rágondolt, elkeseredett. Borongós kedvében ez állította helyre az emberiségben való hitét.

Így hát megrökönyödöttnek és csalódottnak érezte magát, midőn Archie mellé ült egy székbe, elővette zsebéből egy igen csinos lány fényképét és arra kérte, hogy adjon neki szerepet abban a darabban, melyet pénzzel támogat. Azon a délutánon különöskép érzelgős volt és Archie megérkezése előtt puha karok öleléséről, gyermeklábak tipegéséről, meg más efféléről álmodott. Szemrehányó tekintetet vetett barátjára.

– Hogy tehetsz ilyesmit Archie? – mondta remegő hangon. – Megéri öregem? Gondolj szegény kis asszonykára.

Archie megrökönyödött.

– Miféle asszonykára?

– Jusson eszedbe, hogy mennyire bízik benned.

– Nem értelek öregem.

–  Mit szólna Lucille, ha tudná?

– Tudja. Tud mindent.

– Szent Isten! – kiáltotta Reggie. Szíve gyökeréig megrendült benne a lélek. Szentül hitte, hogy Lucille és Archie házassága más, mint egyéb effajta kötelék. Úgy érezte, megrendül a világmindenség és kivész az életből minden, ami szép és kedves. Akárcsak másfél évvel azelőtt, mikor egy gondatlan inas félpár bokavédővel engedte az utcára.

– Az ötlet Lucille-é magyarázta Archie. Már sógoráról akart beszélni, amidőn eszébe jutott, hogy Bill éppen Reggie előtt akarja megőrizni titkát. – Tulajdonképen nem is ismerem ezt a lányt. Lucille barátnője. – Azzal könnyített lelkiismeretén, hogy ha nem is az, de majd lesz. – Lucille jót akar tenni vele. Most Angliában játszik. Özvegy édesanyját és kisöccsét tartja el, meg miegymás. Át akar jönni Amerikába és Lucille szeretné egyengetni az útját. Érted?

Reggie megkönnyebbült. Mint amikor az említett alkalommal egy taxi gördült eléje és beugorhatott, hogy leplezze a világ előtt bokavédőtlen állapotát.

– Értem, értem – felelte. – Nagyon szívesen öregem, nagyon szívesen.

– Akármilyen szerep is megteszi. Biztosan van a darabban egy szobalány, aki így szól: „Igenis asszonyom”. Igazán? Nagyszerű! Tudtam mindig, hogy bízhatom benned. Majd Lucille elküldi hozzád, ha megérkezik. Azt hiszem, hogy néhány nap múlva itt lesz. De most már mennem kell. Isten áldjon!

– Isten veled! – felelte Reggie.

*

Egy héttel később történt, hogy Lucille belépve a Cosmopolis-beli szobájukba, Archiet a heverőn találta, aki a nap fárasztó munkája után pihenve, pipáját szívta. Archie úgy vélte, felesége nem olyan jókedvű, mint rendesen. Megcsókolta, elvette tőle esernyőjét, és megpróbálta állán egyensúlyozni. Az leesett, így hát az asztalra tette. Majd Lucillera nézett és látta, hogy annak tekintete felhős.

– Mi baj, öregem? – kérdezte Archie.

Lucille nagyot sóhajtott.

– Archie édes, tudsz káromkodni? – kérdezte.

– Hát ami azt illeti, katonáskodásom idején tanultam egyet-mást – válaszolta elgondolkozva Archie. – Lehet bennem valami furcsa vonzerő, mert az őrmesterek és a tisztek mindig fölfigyeltek rám. És miközben, szemügyre vettek, rendkívüli találékonyságot tanúsítottak a legkülönbözőbb átkozódások kieszelésében. Emlékszem rá, az egyik tíz percen keresztül szidott, anélkül, hogy ismételt volna valamit. Pedig csak felületesen érintette a dolgokat, alig emlékezett meg a családomról, felmenő és lemenő hozzátartozóimról. De miért kérdezed?

– Könnyíteni akarok magamon.

– Mi történt? Baj van?

– Bizony. Most teáztam Billel és az ő Mabeljével.

– Nos? Mi az ítélet?

– Bűnös! – kiáltotta Lucille. – Életfogytig tartó fogságra kellene ítélni Billt – felelte Lucille és dühösen lehúzta a kesztyűjét. – A férfiak mind őrültek. Persze nem te, drágám. Te vagy az egyetlen, aki értelmesnek látszol. Feleségül vettél egy csinos lányt, ugye? És te nem szaladgálsz vöröshajú nőcskék után, és nem bámulod őket, mint a bulldog a csontot?

– Hát Bill ezt teszi?

– De még mennyire!

– Egy pillanat öregem! Az imént valami vörös hajról beszéltél. Ha jól emlékszem, Bill monológjai folyamán azt mondogatta, hogy a nő haja barna.

– Most már nem. Égővörös. Istenem, én csak tudom, hiszen egész délután néztem. Legközelebb, ha találkoznom kell vele, fekete szemüveget veszek. – Lucille elhallgatott, majd hozzátette. – Persze, azért nem mondhatok rá semmit.

– Dehogy is.

– De rettenetesebb teremtést még életemben nem láttam. Paprikaszínű a haja és olyan irtózatosan művelt, hogy rossz hallgatni. Alattomos, hízelkedő, édeskés démon. És közönséges. Borzalmas!

– Igazad van, hogy nem mondasz rá semmit – felelte Archie. – Azt hiszem, szegény öreg atyád ismét megrémül. Nehéz az élete.

– Ha Bill apus elé merészkedik ezzel a nővel, az életét veszélyezteti.

– De hiszen erre gondoltatok, vagy nem? De az is lehet, hogy Bill meggondolja magát.

– Esze ágában sincs. Úgy nézi a nőt, mint a kisgyerek a cukrosbolt kirakatát, mikor laposra nyomja az orrát az üvegen.

– Hát ez egy kicsit sok.

Lucille belerúgott az asztalba.

– És ha eszembe jut, hogy kislánykoromban úgy néztem Billre, mint az ész megtestesülésére. Csodáltam, hogy mennyire tökéletes. – Lucille ismét nagyot taszított az ártatlan asztalon. – Ha belelátok a jövőbe, akkor megharapom – tette hozzá mérgesen.

A következő napokban Archie nem igen foglalkozott Bill szerelmi ügyével. Lucille ugyanis csak akkor volt hajlandó róla beszélni, ha ő hozta szóba. Nyilvánvaló volt hát, hogy nem szívesen hallott jövendő sógornőjéről. Midőn pedig az idősebb Mr. Brewstertől, akit tapintatosan elő akart készíteni, megkérdezte: szereti-e a vörös hajat, azzal torkolta le, hogy bolond, menjen a dolgára és ne bosszantsa, mikor annyira elfoglalt. A dolgok állásáról tulajdonképpen csak Billel értekezhetett volna, a tapasztalat azonban arra tanította Archiet, hogy ez nem tanácsos. Nem könnyű dolog ugyanis oly fiatalember bizalmasának lenni, aki heveny szerelembe esett és Archie még a gondolatra is, hogy sógora beszélni kezd romantikus ügyéről, elálmosodott. Gondosan kerülte hát rokonát és kavarogni kezdett a gyomra, amikor egy napon a Cosmopolis grilljébe ülve, észrevette, hogy Bill rátör és helyet foglal az asztalnál.

Nagy meglepődésére azonban Bill nem kezdett szokásos szónoklatába. Mi több, alig beszélt. A sülttel foglalkozott és kerülte Archie tekintetét. Már vége volt a villásreggelinek és rágyújtottak, amikor könnyített lelkén.

– Archie!

– Hát itt vagy még? Azt hittem, meghaltál. Vagy hogy Hallgatag Henrik lett a neved. Esetleg Szófukar Sámuel. Mindkettőt gyönyörűen vernéd, ha versenyre kelnétek.

– Van okom, hogy ne beszéljek.

– Mi az?

Bill azonban ismét visszasüllyedt szótlanságába és nem felelt. Maga elé meredt, mint aki nem is törődik a világgal. Archie várta egy darabig, hogy válaszoljon; aztán előrehajolt és gyöngéden megérintette égő cigarettájával Bill kezét. Az nagyot üvöltve tért magához.

– No, mi az?

– Micsoda?

– Hallgass ide öregem, – folytatta Archie. – Az élet rövid, az idő száguld. Hagyjuk a mellébeszélést. Az elébb arra céloztál, hogy valami bánt. Halljuk, mi az?

Bill egy darabig kanalával játszadozott, majd megszólalt:

– Kutyaszorítóban vagyok!

– Miért?

– Az az átkozott lány az oka.

Archie pislogott.

– Micsoda?

– Az az átkozott lány.

Archie alig hitt a fülének. Megszokta, hogy Bill különbözőképpen emlékezzék meg szerelméről, de ilyesmit nem várt.

– Érettebb éveim társa, – felelte, – beszélj érthetően. „Az átkozott lánnyal” remélem nem rá célzol…?

– Bizony rá.

– De William, kedves öregem …

– Tudom, tudom – vágott rá dühösen Bill. – Meglep, hogy így beszélek róla.

– Kissé. De nagyon kevéssé. Mikor utoljára hallottam felőle pajtáskám, emlékezned kell rá, úgy emlegetted, mint lelked társát. Sőt egyszer, – ezt egész bizonyosan tudom, – azt mondtad, ő a te kis göndörszőrű bárányod.

Bill nagyot kiáltott.

– Hagyd abba! – És megborzongott. – Ne emlékeztess rá.

– Szóval nem báránykád?

– Hogy lenne bárányka, – felelte dühösen Bill, – mikor égővörös a haja?

– Hát bizony nehezen – ismerte el Archie.

– Lucille nem mondott róla semmit?

– Csak futólagos, egészen felületes megjegyzéseket tett.

Bill leküzdötte tartózkodását. – Archie nagy bajban vagyok – mondta. – Nem tudom, hogyan, de Angliában minden egészen más volt. – Nagyot ivott a jeges vízből, majd folytatta: – Azt hiszem, az az oka, hogy most összehasonlíthatom Lucillel. Lu igazi úrinő. Mabel most olyan, mint a hamis gyöngy a valódi mellett. Meg aztán az a vörös haja! Ez mindent betetőzött.

– Bill dühösen morfondírozott tovább: – Meg kellene tiltani a nőknek, hogy befessék a hajukat. Különösen vörösre. Mi a fenének csinálnak ilyesmit?

– Engem ne kérdezz. Én nem tehetek róla.

Bill sógorára sandított.

– Nagyon ostobának érzem magam. Mindent föláldoznék a világon, hogy faképnél hagyhassam. Pedig a szegény leány mindjobban ragaszkodik hozzám.

– Honnan tudod? – kérdezte Archie és bírálóan mérte végig sógorát. – Talán az ő érzései is megváltoztak. Lehet, hogy nem tetszik neki sem a hajad színe. Mert én sem szeretem. Ha például vörösre festenéd…

– Fogd be a szád! A férfi mindig tudja, hogy szerelmes-e belé egy leány, vagy sem.

– Nem igen öregem. Majd, ha olyan idős leszel, mint én…

– Vagyok is.

– Persze, elfelejtettem. Azonban más szempontból vizsgálva a dolgokat, tételezzük fel öregem, hogy Miss Hogyishívjákcsak…

– Hallgass – szólt rá hirtelen Bill. – Itt jön Reggie.

– Tessék?

– Reggie van Tuyl. Nem akarom, hogy hallja, miről beszélünk.

Archie hátranézett és úgy tapasztalta, Billnek igaza van. Reggie feléjük közeledett az asztalok közt.

– Úgy látszik, nagyon örül valaminek – jegyezte meg irigyen Bill.

Igaza is volt. Reggie máskor álmodozva bolyongott a világban, most azonban szinte szökdécselt. Azelőtt Reggie arcán álmos szomorúság látszott. Most meg élénken mosolygott. Csak úgy sugárzott róla az öröm, ahogy magasra tartott fővel asztalukhoz lépett. Mellét felfújta és szeme nem volt réveteg. Mintha csak olvasta a „Meggyőző beszéd művészete” című könyvet.

Archie megütközött. Mi történhetett Reggievel? Arra gondolni sem mert, hogy valaki pénzt hagyott rá, mert minden rendesebb összeget már tíz éve megörökölt.

– Halló öregeim! – üdvözölte őket az újonnan jött, akinek úgy fénylett az arca, mint a kelő nap.

– Már ettünk, de csak ülj neki, mi majd nézünk. Rendkívül érdekes a jó öreg Reggie etetéskor. Kár ilyesmiért az állatkertbe menni – mondta Archie.

Reggie megrázta a fejét.

– Sajnálom öregem, de a Ritzbe kell mennem. Csak benéztem, mert gondoltam, hogy itt lesztek. Azt akartam, hogy ti tudjátok meg legelőször az újságot.

– Milyen újságot?

– Hogy én vagyok a világ legboldogabb embere.

– Annak is látszol – morogta Bill, kinek kedélyére eme sugárzás izgatólag hatott.

– Vőlegény vagyok.

– Gratulálok öregem – rázta meg Reggie kezét szívélyesen Archie. – Nősülj is meg minél hamarabb. Mint házasember szeretem, ha a fiatalok otthont alapítanak.

– Archie nem is tudom, hogyan köszönjem meg neked – folytatta Reggie.

– Mit?

– A te érdemed, hogy megismertem. Emlékszel a lányra, akit hozzám utasítottál? Azt akartad, hogy adjak neki valami kis szerepet.

Hirtelen elhallgatott, mert Archie torkán hang tört ki, mely félig sóhajhoz, félig hörgéshez hasonlított. Ezt is elfojtotta egy másik, mely Bill Brewsterből buggyant elő, és kidülledő szemmel hajolt előre.

– Mabel Winchesternek hívják a menyasszonyodat? – kérdezte.

– Szent Isten, ismered? – kérdezte vissza Reggie.

Archie magához tért. – Futólag – szólalt meg. – Nagyon futólag. Hogyis mondjam csak…

– Futólag – vetette közbe Bill.

– Ez az, futólag.

– Nagyszerű, – felelte Reggie. – Gyertek ti is akkor a Ritzbe.

Bill dadogni kezdett. Archie azonban segítségére sietett.

– Bill nem mehet. Beszélnie kell valakivel.

– De add át… izé… jókívánságaimat – mondta Bill.

– Köszönöm öregem – felelte Reggie.

– És mondd meg, hogy rettenetesen örülök.

– Megmondom.

– El ne felejtsd, ret-te-ne-te-sen.

Reggie az órájára nézett.

– Mennem kell.

Bill és Archie utána néztek. – Szegény Reggie! – mondta részvéttel Bill.

– Nem biztos – felelte Archie. – Ezzel azt akarom csak mondani, hogy az ízlések különbözők. Ami egyiknek édes, a másiknak keserű. És fordítva.

– Lehet, hogy igazad van.

– De még mennyire! – válaszolta Archie. – Ami pedig ezt a napot illeti, a legszebb és legvidámabb ebben az esztendőben.

Bill nagyot lélegzett.

– Azt elhiszem! – felelte. – Meg kell, hogy ünnepeljük.

– Meg ám! – helyeselt Archie. – Kezdjed azzal, hogy kifizeted a villásreggelimet.

A kolbászos fickónak eszébe jut múltja.

Bill Brewster megkönnyebbült és imigyen nyugtalanná válva nem időzött tovább az asztalnál. Nem sokkal aztán hogy Reggie van Tuyl eltűnt, felállt és kijelentette; sétál egyet, mert le akarja csillapítani feldúlt idegzetét. Archie udvarias kézlegyintéssel búcsúzott tőle, majd odaintette a pincéri minőségében közelben lappangó kolbászos fickót, hogy hozzon neki egyet a legjobb szivarból, ami a szálló trafikjában található. Puha, jó széken ült, kényelmesen elterpeszkedett, nem volt semmi dolga; így aztán elhatározta, eltölt egy félórát azzal, hogy nézi, miként esznek felebarátai. Közben pedig végére jár a szivarnak.

A grill lassan megtelt. A kolbászos fickó, ki közben elhozta Archienak a szivart, a szomszédos asztalnál szolgált föl, mely mellett egy nő és egy matrózruhás kisfiú foglalt helyet. A hölgy az étlap tanulmányozásába merült, de a gyermek a kolbászos fickót bámulta. Tágra nyílt szemmel nézte, mintha különb látványban még sohasem lett volna része.

Archie is barátját figyelte. Kiváló pincér vált belőle, ügyes volt, szolgálatkész és szerette is a munkáját. Archienak azonban nem tetszett a dolog. Mintha valaki azt mondta volna neki, hogy ez az ember magasabb rendű dolgokra hivatott. És eszébe jutott az is, ha valaki megosztja kolbászát ismeretlen felebarátjával; többet érdemel, minthogy pincér legyen egy New-Yorki hotelban. A baj csak az volt, hogy a kolbászos fickó képtelen volt visszaemlékezni, milyen foglalatosságot űzött azelőtt. Kellemetlen érzéssel gondolt néha arra, hogy sültcsirkét, meg egyebet hordja a konyhából, pedig lehet, hogy ügyvéd vagy orvos.

Töprengését a gyermek hangja szakította meg. – Anyus, – kérdezte érdeklődve a fiú, követve tekintetével a konyha irányában eltűnő kolbászos fickót, – miért van ennek az embernek olyan furcsa képe?

– Hallgass, fiacskám.

– De miért?

– Nem tudom kisfiam.

A gyermeknek anyja mindentudásában való hite úgy látszik, megrendült. Azonban, mint az igazság hivatott kutatója, nem hagyta magát eltéríteni. Tekintete végigsiklott a szobán.

– Furcsább a képe, mint annak az embernek ott – mutatott Archiera.

– Pszt, drágám.

– De igen. Sokkal furcsább.

Archie úgy vélte, hogy ez bók, de azért kissé megrökönyödött. Szerényen behúzódott a sarokba. Közben a kolbászos fickó visszatért és kiszolgálta az asszonyt, meg a gyermeket és Archiehoz lépett. Barátságos képe csak úgy ragyogott.

– Nagy dolog történt tegnap éjjel, – mondta az asztalra támaszkodva.

– Mulattál egyet? – kérdezte Archie.

– Nem én, csak eszembe jutottak bizonyos dolgok.

Archie izgatottan nézett rá. Ez valóban nagy újság volt.

– Igazán? Kedves öregem, ez nagyszerű.

– Először is most már tudom, hogy Springfield-ben, Ohióban születtem.

– És aztán?

– Mielőtt elaludtam, a nevem is eszembe jutott.

Archie tűzbejött.

– Most már könnyű dolgod lesz – kiáltotta. – Ha egyszer megkezdődött, nincs, ami megállítsa. Hogy hívnak?

– Hű… már megint elfelejtettem. Annyit tudok, hogy S-sel kezdődik. Mi is lehet? Skeffington? Skillington?

– Sanderson?

– Várj csak, mindjárt eszembe jut. Cunningham? Carrington? Wilberforce? Debenham?

– Dennison? – tudakolta Archie.

– Nem, nem. Itt van a nyelvem hegyén. Barrington? Montgomery? Heplethwaite? Megvan! Smith!

– Igazán?

– Egészen biztos.

– Mi a keresztneved?

A kolbászos fickó szemében rémület tükröződött Hangját suttogóra fogta. – Az a borzalmas érzésem, hogy Lancelot!

– Szent Isten! – mondta részvéttel Archie.

– Gondolod, hogy tévedek?

Archie komolyan nézett rá. Nem akart fájdalmat okozni neki, de úgy érezte, nyíltan kell beszélnie.

– Nagyon könnyen lehet – válaszolta. – Az emberek nagyon furcsa neveket adnak a gyerekeiknek. Az én második nevem Tracy. Otthon Angliában van egy pajtásom, aki Cuthbert de la Hay Horace megszólításra hallgat. Még szerencse, hogy mindenki Büdösnek hívja.

A főpincér alakja fenyegető felhőként tornyosult föléjük és így a kolbászos fickó ismét hozzáfogott kötelessége teljesítéséhez. Mikor visszatért, ismét csupa jókedv volt.

– Eszembe jutott az is, hogy nős vagyok.

– Úristen!

– Legalább is még a háború előtt az voltam. A nőnek kék volt a szeme, barna a haja és pekingi pincsit tartott.

– Mi a neve?

– Nem tudom.

– Határozottan fejlődsz – vigasztalta Archie. – Ezt be kell vallani. Nemsokára olyan leszel, mint az a fickó, aki végig csinálta a folyóiratokban hirdetett emlékezet-gyakorló tanfolyamot. Az például, ha tíz év előtt is találkozott valakivel öt percre, odalép hozzá, megrázza a fejét és így szól hozzá: „Mister Watkins, Seattleből? Jó színben van”. Csak türelem, öregem.

– Anyus – szólalt meg a gyermek a szomszéd asztalnál, – nem gondolod, hogy valaki az arcába lépett?

– Hallgass, fiacskám.

– Vagy megharapták.

– Edd meg szépen a halat drágám, – mondta az anya, ki úgy látszott azon közömbös emberek közé tartozott, kik komoly dolgok iránt semmi érdeklődést nem tanúsítanak.

Archie annyira megörült a kolbászos fickó dolgának, hogy még akkor sem komorult el, amikor apósa néhány perc múlva belépett és helyet foglalt az étterem túlsó végében.

Barátja nemsokára ismét az asztalához lépett.

– Úgy vagyok, mint aki mély álomból hirtelen fölébred, – mondta. – Egyszerre világos lesz előttem minden. Marie volt a neve. Mármint a feleségem kutyájának. Az állán szemölcs díszelgett.

– A kutyának?

– Nem, a feleségemnek. A piszkos kis dög egyszer csak beleharapott a lábamba.

– A feleséged?

– Nem, a kutya. Szent Isten! – kiáltott föl egyszerre a kolbászos fickó.

Archie ránézett és követte tekintetét. Két asztallal arrébb, a tálaló mellett, melyen a hideg húsok, saláták és pudingok sorakoztak, egy férfi és egy nő foglalt helyet. A férfi kövér volt és középkorú. Minden testrésze dagadozott a hájtól, fején pedig egy szál hajat sem lehetett látni. Ezzel szemben a leány csinos volt és fiatal. A szeme kék. A haja barna. A tapasztalt megfigyelő állán vonzó kis szemölcsöt vehetett észre.

– Szent Isten! – ismételte a kolbászos fickó.

– Mi az? – kérdezte Archie.

– Ki az amott az asztalnál.

Archie látásból a Cosmopolis majd minden törzsvendégét ismerte.

– Gossett a neve. James J. Gossett. A filmszakmában dolgozik. Biztos már hallottál róla.

– Nem ő érdekel, hanem a nő.

– Még sohasem láttam itt.

– A feleségem – mondta a kolbászos fickó.

– A feleséged?

– Az.

– Biztos.

– Persze.

– Fogadd szerencsekívánataimat, – mondta Archie.

A másik asztalnál a hölgy nem tudva életének tragikus fordulatáról, a kövér emberrel beszélgetett. Az meg előrehajolt, megsimogatta az állát.

A simogatást határozottan atyainak lehetett nevezni. Kedves nagybácsik szoktak így viselkedni kedvenc unokahúgukkal. A kolbászos fickó azonban más színben látta a dolgot. Már megindult az asztal felé, azonban, mikor ezt látta, megszaporázta a lépteit és rekedt kiáltás hagyta el ajkát.

Archie később nagy buzgósággal magyarázta apósának, ha az étterem üzletvezetője a tálalóasztalon kiállítást rendez hideg húsokból meg halsalátából, ilyesmi előbb-utóbb, biztosan megtörtént volna. Kijelentette, az ember határozottan kísértésbe esik és tulajdonképpen mindennek Mr. Brewster az oka. Bármiképp állt is a dolog, annyi bizonyos, kapóra jött a kolbászos fickónak. Mert amidőn a kövér ember másodszor is megsimogatta a nő arcát, megragadott egy tál ribizke-mártást és a következő pillanatban annak vörös leve nagyot loccsant a falon.

Bizonyára akadnak éttermek, melyekben az ilyesmi semmi feltűnést sem keltett volna, a Cosmopolis azonban nem tartozott ezek közé. Az emberek kiáltozni kezdtek, az egyetlen okos megjegyzés azonban a matrózruhás kisfiú szájából hangzott el:

– Még egyet! – kiáltotta lelkesen.

A kolbászos fickó engedelmeskedett. Fölkapta a gyümölcssalátát, meglóbálta, aztán végigöntötte Mr. Gossett kopasz fején. A kisfiú boldogan és önfeledten felkacagott. Lehet, hogy másnak nem tetszett a dolog, a gyermek azonban igen élvezte és eme véleményének kifejezést is adott.

Drámai történések gyakran percekre lenyűgözik az embert és megfosztják cselekvőképességüktől. Most is így történt. Az egész étterem sóbálvánnyá meredt, csak Mr. Brewster hörgött halkan. Mr. Gossett pedig az asztalkendővel szárogatta koponyáját. A kolbászos fickó fölhorkant.

A nő meg felugrott ültéből és rámeredt.

– John! – kiáltotta.

– Hála Istennek! – mondta diadalmasan a kolbászos fickó. – Már azt hittem, Lancelotnak hívnak.

– Nem tudtam, hogy élsz.

– Élek – felelte a kolbászos fickó.

Mr. Gossett pedig, kinek hangját á gyümölcssalátán keresztül alig lehetett érteni, kijelentette, csöppet sem tetszik neki a dolog. Ez hirtelen felszakította a beszéd árját. Mindenki egyszerre kezdett kiabálni.

– Várjunk, várjunk – szólalt meg Archie is.

Az első pillanatokban ő is megbénult az ijedtségtől, de hamar összeszedte magát és mire az asztalhoz ért, nyugodt volt.

– Eszembe jutott valami – mondta.

– Menj innét – szólt rá apósa. – Elég itt a baj, nélküled is.

Archie egyetlen mozdulattal leintette.

– Hagyj bennünket – mondta. – Üzleti megbeszélésem van Mr. Gossettal. – És a filmszakma kiváló képviselője felé fordulva, ki, mint valami kövér istenség bukkant elő a gyümölcssaláta tengeréből, így folytatta: – Van néhány perc ideje számomra?

– Lecsukatom! – üvöltötte Mr. Gossett.

– Ne tegye pajtáskám, hallgasson inkább rám.

– Ez az ember őrült, hogy így dobálja a tálakat.

Archie megragadta legfelső kabátgombját.

– Csillapodjék, öregem.

Mr. Gossett ránézett Archiera. Látszott rajta, abban a pillanatban vesz tudomást létezéséről.

– Ki az ördög maga?

Archie méltóságteljesen felelte:

– Ennek az úrnak a menedzsere. – És a kolbászos fickóra mutatott. – A nevében beszélek. Bátorkodom ajánlatot tenni önnek, remélem, nem hagyja kihasználatlanul ezt a nagyszerű alkalmat. Ennél kedvezőbb még soha életében nem kínálkozott. Meg kellene csókolnia ezt a fickót. Nem is értem, miért nem öleli keblére? Haragszik, hogy különböző ételneműeket vagdosott önhöz? Hallgasson meg. Ön a filmszakma egyik kiváló képviselője. Vagyonát az ilyen emberek révén szerezte, akik mindenfélével dobálóznak. Ennél ügyesebbet, aki így hajigálja a gyümölcssalátát, az egész világon nem talál. Maga meg le akarja csukatni. Gondolkodjék, az egész világon nem talál. Maga meg le akarja csukatni. Gondolkodjék! (Még van egy kis mártás a jobb füle mögött!) Legyen esze. Ne hagyja, hogy a személyes ellenszenv útját állja üzleti érdekeinek. Szerződtesse le ezt a fickót, mert különben máshoz megyünk. Ily biztos kézzel még Fatty sem dobálódzik. Legfeljebb Charlie Chaplin versenyezhetnék vele. Higyje el öregem, óriási lehetőségek rejlenek ügyfelemben.

Elhallgatott, a kolbászos fickó sugárzó arccal nézett rá.

– Mindig filmszínész akartam lenni. Most jut eszembe, hogy a háború előtt is szerepeltem már színpadon.

Mr. Brewster közbe akart szólni, azonban Archie leintette.

– Hányszor mondtam már, hogy ne zavarjál, – utasította rendre.

Archie beszédének hatására Mr. Gossett haragja mintha csillapodott volna. Mint vérbeli üzletember nem volt érzéketlen a tényekkel szemben, melyet Archie tárt elébe. Levett egy darab narancsot gallérjáról és gondolkodni kezdett.

– Honnét tudja, hogy ez a fickó jó lesz a felvevőgép előtt is – kérdezte végül.

– Nézzen csak rá! – kiáltotta Archie. És a kolbászos fickó felé fordulva, így folytatta. – Ne haragudj öregem, de most üzletről van szó, nem tekinthetem érzékenységedet. – Majd ismét Mr. Gossetthez intézte a szót. – Látott már ilyen arcot? Persze, hogy nem. Mint ennek az úrnak menedzsere kijelentem, ilyen arcot ki kell aknázni. Vagyon rejlik benne. Két percet adok, hogy gondolkozzék és ha addig nem tér észre, elviszem ügyfelemet Mack Sennethez. Nekünk nincs szükségünk arra, hogy szerződést könyörögjünk.

Csönd honolt az étteremben. Aztán megszólalt a matrózruhás kisfiú:

– Anyus!

– Tessék drágám!

– Nem dobálódzik többé a furcsaképű ember?

– Nem drágám.

A gyermek dühös és csalódott kiáltást hallatott.

– De én azt akarom, hogy dobáljon!

Mr. Gossett tekintete fölcsillant. A közönség szavát hallotta.

– A gyermekek és csecsemők szája mondja az igazságot, – szólt és busa jobbszemöldökéből kipiszkált egy kis darab banánt. – Keressenek fel az irodámban.

A kamasz.

A Cosmopolis hotel előcsarnoka Mr. Daniel Brewster kedvelt tartózkodási helye volt. Szívesen sétálgatott ott fel-alá, mert atyai tekintetével állandóan követni akarta a dolgok folyását, mint ama bizonyos regény béli jó öreg kocsmáros. A vendégek, akik az étterembe siettek, gyakran azt gondolták róla, hogy a szálló detektívje, mert fürkészve és szigorúan mért végig mindenkit. Jelenléte azonban családias színezetet adott a Cosmopolis szállónak, amelyet más New-Yorki hotelnél nem lehetett megtalálni. Az újságot és könyvet áruló leány pedig sokkal udvariasabb volt a vevőkkel, mint másutt.

Mr. Brewster legtöbbször egyhelyben álldogált, azonban sokszor megnézte a portás könyvét, hogy ki foglalt szobát? Akárcsak a gyerek, aki újra, meg újra megbámulja karácsonyi ajándékait.

Egy napon azonban, midőn ismét beletekintett a könyvbe, elvörösödött s dühösen csapta le a hatalmas kötetet. Ez nem sokkal a kolbászos fickó emlékezőtehetségének visszatérése után történt. Mr. Brewster dühösen elfordult a portás asztalától és beleütközött Archieba, aki Lucille társaságában éppen az étterem felé indult, hogy megvacsorázzék. Mr. Brewster dühösen bocsánatot kért, de mikor megismerte áldozatát, rákiáltott:

– Te vagy az? Miért nem nézed meg, hová lépsz?

– Sajnálom öregem – válaszolt szívélyesen Archie. – De miért táncolsz hátrafelé?

– Ne bántsd Archiet, – szólt apjára Lucille, megpaskolva annak hátát. – Archie angyal, én szeretem és neked is meg kell szeretni.

– Kívánatra leckét adok – mormogta Archie.

Mr. Brewster morcosan mérte végig vejét.

– Mi a baj, apus drága? – kérdezte Lucille. – Látom, hogy haragszol.

– Haragszom, mert az emberek szemtelenek – horkant föl Mr. Brewster. És lángoló tekintettel nézett egy világos felöltős fiatalemberre. Az, bár lelkiismerete tiszta volt, és Mr. Brewstert nem ismerte, megállt, elpirult és kifordult az előcsarnokból, hogy másutt vacsorázzék. – Némely ember istentelenül szemtelen.

– Mi történt?

– McCallék itt szálltak meg.

– Lehetetlen.

– Nem értem a beszélgetést – szólalt meg Archie. – Kik ezek a McCallék?

– Olyan emberek, akiket apus nem szeret. Szándékosan szálltak meg itt. Ne mérgelődj apuskám, hiszen ez elismerést jelent. Tudják, hogy a te szállód a legjobb New-Yorkban.

– Bizony – helyeselt Archie. – Otthoni kényelem van itt. Nézd a derűs oldaláról a dolgokat, öregem. Kár dühöngened. Isten áldjon pajtáskám.

– Nem vagyok a pajtáskád.

– Tessék? Akkor is áldjon az Úristen.

Lucille karon fogta a férjét és a veszélyes közelségből eltávolította.

– Szegény apus, – mondta később, mikor fent voltak szobájukban. – Igazán pimaszság. Azért tették, hogy bosszantsák. Ennek a McCallnak apusé mellett van a birtoka Westchesterben és perli egy darabka föld miatt, amely állítólag az övé. Lehetett volna annyi tapintata, hogy másutt szálljanak meg. De nem hiszem, hogy szegény kis fickó tehet róla. Biztosan a felesége parancsolt rá.

– Így van ez nálunk, házasembereknél, – mondta Archie.

– Kár, hogy nincs minden férjnek olyan felesége, mint én – folytatta Lucille. – Ugye, drágám?

– Az igaz. Ha eszembe jut, milyen vagy, túlárad bennem az öröm – felelte Archie.

– McCallékról el kell, hogy mondjam, hogy Mr. McCall szelíd kis emberke, a felesége meg hatalmas és goromba perszóna. Ő kezdte a pert is. Apus, meg McCall nagyon szerették egymást, míg az asszony közbe nem lépett. Biztosan azért szálltak meg itt a Cosmopolisban, hogy bosszantsa apát. De a legdrágább lakosztályt bérelték ki és ez is valami.

Archie a telefon mellett állt. Gondolta, rendel valamit és majd kettesben töltik az estét. Nagyon szerette az ilyesmit, bár nem volt rá gyakran alkalma, mert sokat jártak társaságba.

– Hozatok valamit a pincérrel – mondta.

– Szent Isten!

– Mi a baj?

– Most jut eszembe, megígértem Jane Murchisonnak, hogy meglátogatom. Már szaladok is.

– Lelkem világossága, menj később.

– Nem lehet, színházjegyük van.

– Halaszd holnapra.

– Reggel Angliába utazik. Jaj, de kár. De biztos ott kell nála maradnom. Megmondom, mit tégy. Rendelj valamit és ha félóra múlva nem vagyok itthon, fogyaszd el magad.

– Jane Murchison utálatos teremtés – mondta Archie.

– Az igaz. De már nyolcéves kora óta ismerem.

– A szüleinek, ha eszük van, csecsemőkorában megfojtották volna.

Szólt és felvette a telefonkagylót, majd az éttermet kérte. Dühösen szidta Janet, aki, ha emlékezete nem csalt, sovány és lófogú hölgy volt. Közben eszébe jutott, hogy lemehetne az étterembe, de nem akarta visszarendelni a pincért, aki már útban lehetett.

A pincér meg is érkezett, felírta, mit kértek tőle és elvonult. Archie pedig megfürdött, átöltözött. Mire előkerült a fürdőszobából, hallotta is az edénycsörgést, mely az ennivaló közeledtét jelentette. Kinyitotta az ajtót. Ott állt a küszöbön a pincér egy kerekes asztalkával, melyen ínycsiklandó illatot árasztó edények sorakoztak. Archie kissé vidámabb lett.

Egyszerre észrevette, nem ő az egyetlen, ki az étel megérkezésének örül. Mert a pincér mellett hosszú és sovány, körülbelül tizenhat esztendős kamasz állt. Nyakigláb ifjú volt, vöröshajú, szalmaszín szemöldökű és nagyon éhesen nézte az ételt. Archiet határozottan kiéhezett, kóbor kölyökkutyára emlékeztette.

– Jó szaga van – szólalt meg az ifjú. És nagy lélegzetet vett. – Bizony, nagyon jó szaga van.

Archie nem tudott felelni, mert megszólalt a telefont. Lucille jelentkezett, mondván, hogy Jane nem akarja elengedni.

– Jane édes teremtés – felelte Archie. – Akárcsak egy csörgőkígyó. Pedig már itt a pincér és remek ennivalót hozott Kettő helyett fogok lakomázni.

Visszatette a hallgatót és megfordult. Tekintete a sovány fiúra esett, aki az ajtóban állt.

– Várt valakit? – kérdezte a kamasz.

– Igen.

– Bárcsak…

– Tessék?

– Semmi, semmi.

A pincér elvonult. A kamasz pedig nekivetette hátát az ajtónak és visszatért a beszélgetés eredeti tárgyára.

– Nagyon jó a szaga – ismételte.

Archie nem volt találékony ember, de rájött, ha meghívná az ifjút, az minden formaság mellőzésével szívesen venné. Sőt, attól félt, ha nem cselekednék így, a kamasz tekintené vendégének magát.

– Mi van a tálban? – kérdezte a nyakigláb fiú.

– Sültcsirke – felelte Archie.

– Ejha, – válaszolta megilletődve a vöröshajú.

Archie fontolóra vette a dolgot. Ha enni akar, úgy új barátja mohó tekintetét is el kell viselnie, mert az, úgy látszott, nem akart eltávozni.

– Ettél már? – kérdezte Archie.

– Ettem.

– Mit?

– Csak főzeléket, meg diót.

– Diétát tartasz?

– Nem én. Anyus. Anyus a korszerű táplálkozás híve – előadásokat tart róla. Ezért élek én főzeléken, gyümölcsön meg dión.

Archie megrökönyödött. A tragikus történet nagy hatással volt rá.

– Kedves öregem, akkor nagyon kínlódhatsz! – kiáltotta. Nem habozott többé, hiszen az emberiesség megsúgta neki, hogy mit kell tenni. – Ennél velem egy harapást?

– De még mennyire! – kiáltotta az ifjú. – Keltsen föl éjjel, legjobb álmomból, akkor is szívesen eszem.

– Hát akkor gyere – válaszolt Archie. – A hús már félig ki is hűlt.

Archie nem igen ismert népes családokat, így hát már régen látott tizenhat esztendős ifjút enni. Azt is elfelejtette, mire volt képes kamaszkorában. Ezért a látvány, mely szeme elé tárult, kissé idegesítette. Vendége ugyanis nem étkezett, hanem zabált. Mint valami kiéhezett eszkimó. Archie még a lövészárokban sem tapasztalt ehhez hasonlót. Alig beszéltek. A kamasz úgy látszott, nem volt híve az asztali társalgásnak, mert úgy vélte, száját hasznosabban is használhatja. De miután az utolsó falatot is lenyelte, elégedett sóhajjal hátradőlt székében és megszólalt:

– Anyus azt mondja, – magyarázta emberi- pithon-kígyó, – hogy minden falatot harmincháromszor kell megrágni… Ilyen jót még sohasem ettem.

– Ízlett?

– Nagyon! Anyus borravalót adott a pincéreknek, hogy ne szolgáljanak fel nekem mást, mint főzeléket meg gyümölcsöt.

– Anyádnak úgy látszik, furcsa nézetei vannak a gyomorra vonatkozólag.

– Sajnos. Apus is éppúgy utálja az ilyen ennivalót, mint én, de nem mer szólni. Anyus azt mondja, ha húst eszik az ember, nő a vérnyomása. Igaz?

– Nem tudom. Az enyém például egészen rendes.

– Ma este is előadást tart valami hülye társaságnak az egészséges táplálkozásról. Vissza kell mennem a szobámba, mielőtt megérkezik. Lustán feltápászkodott. – Nincs még egy zsemlye az asztalkendő alatt? – kérdezte aggodalmasan.

– Nincs – válaszolta Archie, felemelve a szalvétát.

– Hát akkor megyek, – mondta a fiú. – Köszönöm az ételt.

– Ne köszönd öregem. Ha erre jársz, látogass meg ismét.

A nyurga ifjú az ajtóhoz lépett, ott azonban megállt és szeretetteljes pillantást vetett az asztalra. – Finom étel volt, – jelentette ki meggyőződéssel.

Archie cigarettára gyújtott. Úgy érezte magát, mint a cserkész, aki elvégezte a napi jócselekedetet.

*

Másnap reggel úgy esett, hogy Archienak füstölni valóra volt szüksége. Rendesen egy kis boltban szerezte be a Harmadik-Avenuen. Rájött ugyanis, hogy a tulajdonos Mr. Blake, angol. Nemsokára jóbarátok lettek. Kiderült az is, hogy azelőtt Archie londoni klubjának szomszédságában volt üzlete.

Azon a napon Mr. Blake rosszkedvű volt. A vörösképű, máskor mindig barátságos férfiú, aki versenyistállótulajdonosra emlékeztetett, szívesen beszélgetett. De most alig köszönt Archienak.

– Mi a baj öregem? – kérdezte amaz.

– Sok a kellemetlenségem, Mr. Moffam.

– Halljuk a panaszt, ifjúságom barátja.

Mr. Blake egy plakát felé bökött, melyet a falra szögeztek. Archie odalépett és elolvasta a szöveget, mely sárga alapra fekete betűkkel nyomatott:

A LÓHERE TÁRSASKÖR NAGY MÉRKŐZÉSE A WESTSIDE LEPÉNYEVŐ BAJNOKSÁGA,

SPIKE O’DOWD KÖZREMŰKÖDÉSÉVEL. ELLENFELE BLAKE ISMERETLEN VERSENYZŐJE.

A DÍJ ÖTVEN DOLLÁR!

Archie megemésztette a plakát mondanivalóját, de nem lett tőle sokkal okosabb. Legfeljebb az jutott eszébe, hogy Mr. Blake nemcsak a ló-, hanem egyéb versenyeken is szívesen kockáztatja pénzét. És ama reményének adott kifejezést, hogy Mr. Blake nyerni fog.

Ezen szavakra azonban Mr. Blake keserűen felnevetett.

– Nincs versenyzőm – mondta keserűen.

– Meghalt? Élte virágában? – kérdezte tapintatosan Archie.

– Majdnem – válaszolta a trafikos. – A fickó is londoni, unokaöcsém. Gyerekkorában nemigen kapott enni és ezért most nagyszerű dolgokra képes. Láttam, mikor egyszer négy font vesepecsenyének járt a végére. Igazi kincs ez a fiú. Így aztán nem csoda, hogy azt hittem, könnyen legyőzi O’Dowdot. Kétszáz dollárt tettem rá és most…

– Mi történt vele? – kérdezte Archie. – Elrontotta a gyomrát?

– Az én unokaöcsém? – mosolyodott el szomorúan Mr. Blake. – Még ha zsilettpengét eszik, akkor sem. Valami vallási őrületbe esett. Legalábbis annak lehetne nevezni. Este azt mondtam neki, menjen moziba, de a szerencsétlen valami fölolvasást hallgatott meg. Olvasta az újságban, hogy valami helyes táplálkozásról lesz szó és azt gondolta, tapasztalatokat gyűjthet a versenyzésre vonatkozólag. Ma reggel azonban kijelentette, hogy új életet kezd. Bejött a trafikba és mindjárt láttam, hogy valaki halálra rémisztette. Azt mondta, egy hölgy tartott felolvasást és szörnyű dolgokat beszélt a vérnyomásról. Képeket mutatott a hallgatóságnak, hogy mi történik velük, ha sokat esznek. Azt mondta, inkább agyonlövi magát, minthogy lepényt egyen, mert akkor legalább gyors és könnyű halála lesz. Könnyes szemmel rimánkodtam neki, Mr. Moffam, de nem hallgatott rám. Kértem, ne dobja el a hírt és a dicsőséget, meg a pénzt, ne hallgasson ismeretlen nőkre, de hiába. Ügyet se vetett rám. Becsapta az ajtót és elrohant, hogy gyümölcsöt vásároljon. Kétszázötven dollárom bánja, nem beszélve az ötvenről, amit ő nyerhetett volna. Ebből ugyanis huszonöt járt volna nekem.

Archie megvette a cigarettát és elgondolkozva indult haza. Szerette Blaket és sajnálta, hogy baj érte. Azon elmélkedett, mily furcsa a véletlen. A hölgy, akinek előadását az unokaöccs hallgatta, nem lehetett más, mint ifjú vendégének anyja. Kellemetlen nőszemély! Nemcsak a maga családját éhezteti halálra, hanem…

*

Archie hirtelen megállt, mint aki gyökeret vert. Egy járókelő bele is ütközött, de ő ügyet sem vetett rá. Kitűnő ötlete támadt, majd beleszédült a kínálkozó lehetőségbe. Napóleon érezhette így magát, gondolta, midőn valami nagyszerű hadicsel jutott az eszébe.

A sors is kezére játszhatott, mert az első élőlény, akit a szálló előcsarnokába való belépésekor megpillantott, a vöröshajú ifjú volt. Az újságos-asztal előtt állt és a reggeli lapokat tanulmányozta. Az árusító leány dühösen nézett rá, de nem szólt. Mindketten azt az íratlan törvényt vallhatták, hogy amíg valaki nem veszi kézbe a lapot, potyázhat. Ha megfogja, elveszett és meg kell vásárolnia.

– Hogy vagy? – kérdezte barátságosan Archie és oldalba bökte az ifjút. – Téged kereslek, van időd?

A vöröshajú fiatalember azt válaszolta, hogy semmi dolga.

– Gyere velem egy barátomhoz a Hatodik-Avenuera. Nincs messze. Azt hiszem, nem fogod megbánni. Nem kell kalap sem, gyere.

Mr. Blake az üres üzletben borongott.

– Vágjon vidám képet öregem – szólt rá Archie.

Társának figyelmét pedig a plakátra irányította.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte a vöröshajú ifjútól.

– Milyen szerencsés némely ember – felelte az és kissé ostoba tekintetű szemében fény villant meg.

– Szívesen versenyeznél?

– De még mennyire – válaszolta elragadtatással az ifjú.

– Akkor jó – szakította félbe Archie. – Azt akartad mondani, ébresszelek fel legjobb álmodból, kérdezzem meg és a többi. – Blakehoz fordult: – Ez a fiú Amerika legjobb lepényevője.

– Hiszen ez úrigyerek – válaszolta Mr. Blake, ki még nem tudta levetkőzni New-Yorkban sem társadalmi elfogultságait. – Nem hiszem, hogy megtenné.

– Dehogynem. Ne legyen nevetséges, öregem.

– Mit? – szólt közbe a fiú.

– Meg kell mentened ezt a jó embert – magyarázta Archie. – A jelöltje, akire fogadott, az utolsó percben faképnél hagyta. Csak te segíthetsz rajta. Ezt meg is kell tenned, mert anyád miatt történt az egész. Ugorj hát a helyébe! Ez az, amit költői igazságszolgáltatásnak neveznek. – Archie Blakehez fordult. – Mikor kezdődik a verseny? Fél háromkor? Van valami dolgod abban az időben?

– Nincs. Anyus valami klubban ebédel, aztán előadást tart. Meg tudok szökni.

Archie megveregette az ifjú vállát.

– Akkor rajta! Hadd hulljon rád a dicsőség!

A nyakigláb fiatalember a plakátot bámulta. Úgy látszott, annak mondanivalója megbabonázta.

– Lepény! – tört ki belőle a szó.

Mintha csak valami harci kiáltást hallatott volna.

Washy hírnévre tesz szert.

Másnap reggel kilenc óra tájt a Cosmopolis szállóbéli lakásán Mrs. Cora Bates McCall, az észszerű táplálkozás kiváló apostola családi körben étkezett. Szemben ült vele Mr. McCall kistermetű, meghajszolt képű emberke, ki furcsa, félholdalakúra köszörült szemüveget viselt. Hol fölötte nézett el, hol meg rajta keresztül és így tekintete sohasem nyugodott. Koffeinnélküli kávét szürcsölgetett. Jobbján, egy tál zabpehelyben kedvetlenül turkálva ült fia, Washington. Mrs. McCall úgynevezett egészségkenyeret fogyasztott, dióolajból készült vajjal. Mert nemcsak prédikálta, hanem gyakorolta is elveit, melyeket évek óta igyekezett a tudatlan nép fejébe tömni. Napja mindig könnyű, de tápláló reggelivel kezdődött, melynek első fogása valami gabonaféléből készült kása volt. Férje azt állította, leginkább valami ócska szalmakalapra emlékeztet az ilyen eledel, melyet húsdarálón megőröltek. Éppúgy utálta, mint a koffeinnélküli kávét. McCall azon a véleményen volt, hogy a pótkávé még valamivel undorítóbb, de Washington azt állította, a kása a szörnyű.

Mrs. McCall elégedett tekintettel nézte magzatját.

– Örömmel látom, Lindsay – szólt férjéhez, ki nagyszerűen volt idomítva, azonnal ránézett, – hogy Washynak ismét jó az étvágya. Tegnap nem akart vacsorázni, már attól féltem, hogy valami baja van. Piros volt. Te is észrevetted?

– Észre.

– Nagyon piros volt. És nehezen lélegzett. Mikor azt mondta, nincs étvágya, aggódni kezdtem. De most már egészen jól van. Jól érzed magadat Washy?

A McCall név örököse fölnézett a kásáról. Hosszú, körülbelül tizenhat esztendős fiú volt. A haja vörös, szempillája seszínű, nyaka meg hosszú.

– Ühüm – válaszolta.

Mrs. McCall bólintott.

– Azt hiszem, nem tagadod Lindsay, hogy az ilyen növésben lévő fiúnak nagy hasznára válik az észszerű táplálkozás. Washy egészsége pompás. Erőteljes is és ez annak tulajdonítható, hogy vigyázok rá, hogy mit eszik. Megborzongok, ha arra kell gondolnom, hogy felelőtlen emberek fiaikat hússal, édességgel, meg lepénnyel tömik… – Elhallgatott. – Mi a baj, Washy?

Úgy látszott, a lepény említésekor való borzongás szokássá lett a McCall-családban, mert Washy arcán görcsös rángás futott keresztül. Mintha fájna neki valami. Éppen az egészségkenyérért nyúlt, de elejtette.

– Nincs semmi bajom – felelte.

– A lepény… – folytatta előadói hangon Mrs. McCall. Ismét elhallgatott. – Mi bajod Washington? Idegessé teszel.

– Semmi.

Mrs. McCall elfelejtette, miről akart beszélni. Már az újságra gondolt, melyet mindig reggeli után szokott olvasni. E tekintetben is szigorú nézeteket vallott, azt hangoztatva, hogy a betű megerőlteti a szemet, az emésztés is erőfeszítéssel jár és ha egyszerre csinálják a kettőt, a táplálék feldolgozása feltétlenül a rövidebbet húzza, így aztán a reggeli lapokban csak az étkezés befejezése után volt szabad nyúlni. Azt mondogatta, hogy az újságolvasás izgató hatású. A következőkben kiderült, hogy ebben némi igaza is volt.

*

A New-York Chronicle szépen összehajtogatva hevert tányérja mellett. Most elővette, hogy megnézze, mit ír felolvasásáról. Végigfutott az első oldalon, azt remélve, hogy a közönség érdekét szívén viselő szerkesztő ott számol be a fontos eseményről.

Mr. McCall fürkészve leste felesége arcát, miközben az olvasott. Ezt sohasem mulasztotta el, mert ő tudta legjobban, hogy aznapi nyugalma az ismeretlen újságírótól függött, kit sohasem látott. Ha e rejtelmes egyén jól végezte a munkáját, Mrs. McCall a következő tizenkét órában kedves volt, már amennyire tőle telt. De az néha elsiette a dolgot, egyszer pedig, – ezt Mr. McCall sohasem feledte el – egy sort sem írt a felolvasásról.

Megkönnyebbülve tapasztalta, hogy nincs semmi baj. A beszámoló az első oldalon jelent meg és amint felesége elégedett felkiáltásaiból következtette; meglehetősen hosszú volt.

– Elég jó drágám? – kérdezte.

– Tessék? – nézett fel Mrs. McCall. – Igen, nagyon rendes. Közölték a fényképemet is.

– Nagyszerű! – kiáltott föl Mr. McCall.

Felesége azonban váratlanul éleset sikoltott és közéből kihullott az újság.

– Mi az édesem? – kérdezte megrökönyödve Mr. McCall.

A hölgy ismét megragadta az újságot és lázasan olvasni kezdett. Szigorú arcát pír borította el. Nehezen lélegzett, mint fia Washington a múlt este.

– Washington! – kiáltotta – és mint valami baziliszkusz nézett a fiúra. Az meg megmerevedett, csak a száját tátotta nagyra.

– Igaz ez Washington?

Washington becsukta a száját, majd ismét kinyitotta.

– Mi történt? – kérdezte rémülten Mr. McCall. – Baj van?

– Olvasd el magad!

Mr. McCall nem tudta mire vélni a dolgot. Sejtelme sem volt, mi történhetett. Csak annyit értett az egészből, hogy Washingtonnal kapcsolatos az ügy.

Aztán az újságra nézett, mire a köd rögtön eloszlott. Vastagbetűs sorok szúrtak neki szemet:

„EZ A GYEREK JÓ ANYAGBÓL VALÓ

CORA BATES MCCALLNAK, A KORSZERŰ

TÁPLÁLKOZÁS HÍRES APOSTOLNŐJÉNEK FIA

MEGNYERTE A WEST SIDE

LEPÉNYEVŐBAJNOKSÁGÁT!”

A riporter úgy látszik, annyira föllelkesedett, hogy elhagyta a prózát és rímben közölte olvasóival a történteket:

„Ha nem süt rátok a hírnév fénye gyerekek és attól féltek, nem lesztek elnökök; az emberiség nem ismeri fel értéketek, el ne keseredjetek, mert fényes lehet még jövőtök. Ha küszködtök a szomorúsággal, jusson eszetekbe; mire jutott Washington McCall.

Bizony, nézzetek Washyra; rajt’, kinek arca olyan, mint a darab sajt. Látszik rajta, hogy nem eszes fickó, nézése üres és ostoba ó; arca vörös, füle eláll, érte egy fagarast sem adnál. De a dicsőség most magához öleli és így lett hírneves ember a nyakigláb Washy.

Édesanyja arról szónokol, hogy minek kell hiányozni az étlapról: ki akarja irtani a húst és szalonnát és azt mondja, együnk zöldséget meg csigát. De, ami szemében a legrettenetesebb bűntény, az nem más, mint a frissen sült lepény. Előadása lehet, hogy sok embert megejtett; fia, Washington azonban rá sem hederített.

Mert tegnap, midőn megnéztük a nagy lepényevő versenyt, melyben nagy gyomor képezi az előfeltételt; a West Side bajnokát egy ismeretlen legyőzte, kit a mérkőzésben senki sem látott annak- előtte. De az ismeretlen nem volt ismeretlen, mert Washington McCall névre hallgatott a szentem. Szeretnénk most a jó öreg Homéroszhoz folyamodni, mert az époszíráshoz neki kéne nekünk leckét adni. (Ugyanis, amint mindenki tudja, ő az Iliász hírneves írója.) A téma, melyet pedig én vagyok megírandó, határozottan az ő tollára való. Néki kéne megeleveníteni az alakokat; a csámcsogókat, a zabálókat és a nagyotfalókat. Mi csak annyit mondunk; Spike O’Dowd nem győzte szusszal és így győzte őt le Washington McCall.

Ez a bajnok nem kímélte erejét és így megnyerte a közönség tetszését. Ez a fiú igazi harcos szellem, kit nem rémít meg az ennivaló-tenger. Megrohamozta az almás- és egyéb tésztákat, nem törődve azzal, hogy megpukkadhat. A szeme meg forgott, gödréből kiállva; eresztett egy lyukat így hát nadrágszíján. Spike O’Dowd pedig hamar belátta, nem őt illeti a dicsőség ára.

Mikor pedig a végső küzdelmet kellett megvívni, Spike O’Dowd többé már egyetlen harapást sem tudott megenni! De Washy úgy érezte, mindez nem elég és kérdezgetni kezdte, miért késik az ebéd? És mikor ráfogták, hogy rosszul érzi magát, kérte, adjanak még néhány harapást. Mindebből megtanulhatjátok csüggeteg gyerekek, hogy milyen legyen majd szívetek-lelketek. Ezzel írásomat én be is fejezem, de Washington McCall az az én emberem!”

Mr. McCall elolvasta a költeményt, majd a fiára nézett. Először a szemüvegén keresztül, majd fölötte. Tekintete furcsa fényben égett. Azt lehetett volna mondani: tisztelet, csodálat csillogott benne.

– Hogy tudták meg a nevedet? – kérdezte végül.

Mrs. McCall türelmetlenül felkiáltott:

– Ez az egész mondanivalód?

– Nem drágám, de érdekel.

– Komisz kölyök! – kiáltotta Mrs. McCall. – Hogy merted megmondani, mi a neved?

Washington megvonaglott, anyja szúrós tekintete alatt. Az ablakhoz lépett. De Mrs. McCall szeme még ott is üldözte.

– Nem gondoltam, hogy baj lesz belőle – motyogta. – Egy szemüveges fickó faggatni kezdett és én megmondtam. Honnét sejtsem, hogy…

Szavát az ajtó csikorgása vágta el.

– Halló, halló.

A küszöbön Archie állt és kedvesen mosolygott a családra.

Mrs. McCall figyelme rögtön feléje fordult. Ahogy ránézett, Archie sajnálni kezdte engedékenységét. Lucille könyörgött neki ugyanis, hogy keresse fel McCallékat és kérje meg őket, hogy hagyják abba a pereskedést.

– Eltévesztette az ajtót – szólt rá mérgesen Mrs. McCall.

– Dehogy – válaszolta minden erejét összeszedve Archie. – Engedjék meg, hogy bemutatkozzam. Az öreg Brewsternek a veje vagyok, meg miegymás. – Nagyot nyelt és folytatta. – A per miatt jöttem.

Mrs. McCall meg akart szólalni, de a felesége közbevágott.

– Mister Brewster ügyvédjei már érintkezésbe léptek jogi képviselőinkkel. Így hát nem kívánunk tárgyalni az ügyről.

Archie, bár nem szólították fel, leült, kíváncsian megnézte az egészség-kenyeret, aztán folytatta mondanivalóját:

– Persze, persze. De ez a feleségem kívánsága. Azt mondja, rendkívül ügyes diplomata vagyok. Ezért ragaszkodott hozzá, hogy próbáljak magukkal beszélni. Az öreg Brewstert ugyanis nagyon bosszantja az ügy, mert nézete szerint a per végén vagy ő harap ki Mr. McCall húsából egy darabot, vagy pedig az az övéből… Szent Isten! – kiáltotta, majd elhallgatott.

Ugyanis észrevette Washingtont, ki az ismerős hang hallatára elfordult az ablaktól. És most vádoló tekintettel nézett Archiera.

– Ő vitt rá! – kiáltotta rámutatva. Tizenhat éves korában az ember nagyon örül, ha a felelősségét másra háríthatja. – Ez az ember vitt a versenyre.

– A lepényevő versenyről beszélsz? – kérdezte megborzongva Mrs. McCall.

– Arról.

– Szóval maga csábította el szegény tapasztalatlan gyermekemet? – fordult Mrs. McCall Archiehoz.

– Én. Tudniillik egyik öreg pajtásom, kinek trafikja van a Hatodik-Avenuen, minden pénzét egy ismeretlen versenyzőre tette, ki le akarta győzni a bajnokjelöltet. Az utolsó pillanatban azonban a fickó meggondolta magát, mert hallotta az ön fölolvasását. Így hát gondoltam, majd barátunk kisegít a bajból bennünket. Annyit mondhatok, nem tudom, milyen volt Blake régi jelöltje, de az bizonyos: Washyval nem ért föl. Büszke lehet rá! – Washyhoz fordult: – Furcsa, hogy itt találkozunk. Csodálatos, milyen pompás egészségnek örvendsz. Attól féltem, hogy ágynak dőlsz.

Az asztal mellől furcsa, sípoló hang hallatszott. Mint amikor a kazánban meggyülemlik a gőz és feszíteni kezdi a biztosító-szelepet. Így is volt. De a gőz ez esetben Mr. McCallban gyülemlett fel.

*

Washy esete mély hatást tett rá. És gondolkodásra késztette. De az eredményt csak Archie megjelenése váltotta ki.

Mr. McCall sok éven keresztül az elnyomott forradalmár lelkiállapotában leledzett. Az ellenállás képletesen szólva a hamu alatt lappangott és nem tudott lángra lobbanni. Washy esete azonban fölrobbantotta a felhalmozódott gyúlékony anyagot. Tekintetében fellángolt az elhatározás tüze. Nagyokat fújt és szaporán szedte a levegőt.

– Washy! – Mr. McCall hangja szigorú volt és határozott.

– Tessék apus?

– Hány lepényt ettél meg tegnap?

Washy gondolkodni kezdett.

– Jó néhányat.

– Húszat?

– Többet. Nem tudtam számolni.

– Pompás.

Mr. McCall levette a szemüvegét. Egy pillanatig az asztalra meredt, végig hordozta tekintetét az egészség-kenyéren, a koffeinnélküli kávén, a kásán és a dióvajon. Aztán egyetlen mozdulattal lerántotta a terítőt. Minden, ami rajta volt, nagy csörömpöléssel a földre hullt.

– Lindsay!

Mr. McCall kihívóan nézett felesége szemébe. Nyilvánvaló volt, hogy nagy elhatározások érlelődtek meg benne.

– Cora, – mondta, – eddig hagytam ezeket a dolgokat. Sokáig te voltál az úr a családban. Én meg alkalmazkodtam hozzád. Tűrtem a bolondságaidat, az étkezéssel kapcsolatban. De most vége. Nézz csak Washyra! Tegnap megevett egy tonna lepényt és semmi baja! Nem akarok neked fájdalmat okozni Cora, de utoljára ittam koffein nélküli kávét. Ha neked ízlik, fogyaszd, de Washy, meg én nem kérünk belőle.

És parancsoló kézmozdulattal elhallgattatva feleségét, Archiehoz fordult:

– Ami pedig a pereskedést illeti, sohasem tetszett nekem, de sajnos, hallgattam a feleségemre. Most azonban én következem, Mr. Moffam, örülök, hogy felkeresett. Menjünk le talán Brewsterhez, mert véget akarok vetni a dolognak. Szeretnék vele kezet fogni.

– Megőrültél Lindsay?

Mrs. McCallnak ez volt a hattyúdala, a férje azonban rá sem hederített. Azzal foglalatoskodott, hogy Archie kezét szorongatta.

– Mister Moffam, maga a legértelmesebb fiatalember, akit valaha megismertem.

Archie szerényen elpirult.

– Nagyon kedves, öregem – válaszolta, – de nem lenne szíves ezt apósomnak is elmondani?

„Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz.”

Archie később mindig büszkeséggel gondolt vissza arra, hogy a „Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz” című népszerű dal megszületésében neki is volt része. Ez a sláger pestisként harapódzott el az egész világon. Skót birkapásztorok dalolgatták az ingoványos hegyi legelőkön, kannibálmamák zümmögték magzataiknak Borneóban és állítólag bestseller volt Oroszországban is. Az Egyesült Államokban hárommillió példányban vásárolták meg kottáját. Archie néha úgy érezte; ahhoz az emberhez hasonlít, aki megfúr egy hatalmas töltést és utat teremt a víz árjának.

Kissé furcsa ugyan, de igaz, hogy volt idő, amikor még rajta kívül senki nem ismerte ezt a dalt. Egy délutánon vendéget fogadott a Cosmopolis-szállóban. Wilson Hymack volt látogatója, régi katonabajtársa.

– Mivel foglalkozol mostanában? – kérdezte Archietól.

– Jelenleg pihenek – válaszolta amaz. – De kedves apósom egy szállót építtet és ha elkészül, én leszek az igazgató benne. Amint tapasztalom, nem nehéz munka és remélem, kiváló személyiség leszek a szakmában. És te mivel töltöd az idődet?

– A nagybátyám irodájában dolgozom, egye meg a fene.

– Szóval alulról kezded, hogy kitanuld az üzletet, Nemes elhatározás, de ami engem illet, unnám.

– Én is utálom – felelte Wilson Hymack. – Elfog a görcs, ha rágondolok. Én zeneszerző akarok lenni.

– Zeneszerző?

Archie úgy vélte, erre már a külső jelekből is következtethetett volna. Barátja ugyanis nagy csokornyakkendőt viselt, a nadrágja térdes volt és haja homlokába lógott.

– Meg akarod hallgatni a legjobb számomat? – kérdezte Hymack.

– Meg – felelte Archie. – Gyerünk öregem, essünk túl rajta.

– A szöveget is én írtam – folytatta Wilson. És már le is ült a zongorához. – „Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz”. Mit szólsz hozzá?

– A téma kissé elcsépelt.

– Nem baj. Ha az édesanyádról szól, mindig jó.

– Halljuk, hát – felelte Archie.

Wilson Hymack hátra lódította homlokából a haját, majd álmatag tekintetet vetett a zongorára és játszani kezdett. Aztán belefogott az énekbe. Hangja, mint a zeneszerzőké általában, fakó volt és gyönge.

„Egy este fiatalember bolyongott a Broadwayn végig,

Elfogyott a pénze, s nem tudta az éjszakák, hol érik.

Eszébe jutott a kis falu, hol gyermekkorát töltötte,

És arra gondolt: bárcsak megint otthon lehetne.”

– Igaza volt – helyeselte Archie. – Kezd nekem ez a fickó tetszeni.

– Ne szólj közbe.

– Jó, folytasd.

„Körülnézett az utcán, mely vidám volt és lélektelen,

És e szó röppent ajkára hirtelen:

Hosszú az út vissza anyánk öléig,

Melyben tapsikoltunk és játszottunk estéig,

Melyben mackót szorongattunk, s csörgővel játszottunk.

Játék után pedig szépeket álmodtunk.

Hosszú az út, hosszú, de még ma elindulok.

És nem nyugszom, míg kapunkon be nem kopogtatok.

Be nem kopogtatok.”

Wilson Hymack hangja nagyot csuklott, mert nem bírta a magasságot. Köhintett egyet és a házigazdához fordult:

– Azt hiszem, ebből megítélheted, milyen.

– Jónak látszik – mondta Archie. – Persze…

– Jól kell énekelni.

– Ezt akartam mondani.

– Még pedig nőnek. A női hang ugyanis jobban bírja a magas fekvést. És ettől függ a refrén. Ki kell tartani a hangot, míg a közönség el nem hagyja a helyiséget. Amint mondani szokás, jó énekesnő még akkor is győzi szusszal, midőn már az éjjeliőr kezdi végig járni az épületet.

– Meg akarom venni a kottát a feleségemnek. Hol kapható?

– Még nem jelent meg – horkant fel Wilson Hymack. – Hiába írja az ember a legjobb dalt, évekig tart, míg nyilvánosságra kerül. A zenemű-kiadó el sem olvassa, csak behajlítja a fiókjába. Ott aztán porosodhat.

– Nem igen értek az ilyen dolgokhoz öregem –- felelte Archie –, de – azt hiszem, segíthetek neked. Ismerek egy kiadót. Blumenthal a neve. A múltkor itt vacsorázott egy barátommal és megbarátkoztunk. Holnap elmegyünk hozzá és eljátszod neki.

– Köszönöm, de ezt nem teszem. Ellesik a dalt, leírják és kiadják, mint a magukét. De most már mennem kell. Isten áldjon. Egyszer majd meghallod dalomat valahol és akkor végigfut a hátadon a borzongás a gyönyörűségtől.

– Számolni fogom a napokat – felelte Archie. – Isten veled.

Alig csukódott be az ajtó a zeneszerző mögött, amikor megjelent Lucille.

– Hol voltál egész délután lelkem világossága? – kérdezte Archie. – Órák óta várlak. Szerettem volna, ha megismerkedsz…

– Egy nővel teáztam a művész-negyedben. Ki volt az, aki innét az előbb kilépett?

– Hymack a neve. Katonakoromból ismerem. Zeneszerző.

– Úgy látszik, mind a ketten művészekkel barátkozunk. A leány, akivel együtt voltam, énekesnő. Legalább is az szeretne lenni.

– Hasonló az esete ennek a fickónak is. De senki sem akarja kiadni a dalait. Nem is tudtam, lelkem világossága, hogy énekesnőkkel barátkozol. Honnét ismered a hölgyet?

Lucille leült és szomorúan nézett Archiera. Nagy szürke szeme csupa bánat volt.

– Archie, drágám, mikor feleségül vettél, megígérted ugye, hogy osztozol minden bajomban?

– Meg. A szertartás is ezt mondja: Jóban és rosszban, egészségben és betegségben, meg miegymás.

– Hát akkor osztozz! – kiáltotta Lucille. – Bill megint szerelmes!

– Bill bátya, a sógorom? Jó öreg William, a Brewster név büszke örököse?

– Az.

– Cupido nyila ismét szíven bökte volna?

– Szíven.

– Ez a fickó valóságos csapás! Casanova hozzá képest gyermek. Néhány hete még egy vöröshajú nőszemély miatt nyöszörgőit, aki Reggie Van Tuylt kaparintotta meg.

– Ez a leány hála Istennek, kissé különb. De azért nem hiszem, hogy apusnak tetszenék.

– Miféle kaliberű?

– Valahonnét a Középnyugatról való és az a becsvágya, hogy bohémabbnak lássék, mint az egész banda Greenwich Villageban. A haját bodorítja és kimonóban járkál. Biztosan így olvasta a magazinokban. Olyan bolondosan viselkedik, hogy az már sok. Látszik rajta, azonban, hogy vidéki. Bill azt mondja, Michigan-állam Kígyóharapás nevű városából való.

– Kígyóharapás? Milyen furcsa helységneveket találtak ki itt Amerikában. Azonban ki vagyok én, hogy követ dobjak rátok? Van Angliában egy falu, melyet Alsó-Buboréknak hívnak. És milyen Bill? Csupa láz?

– Azt mondja, most találta meg az igazit.

– Mindenki ezt mondja! De mit is akartam mondani? … Szóval gondolod, hogy öreg atyád ismét bosszankodni fog?

– Nem hiszem, hogy beleegyeznék a házasságba.

– Én már meglehetősen ismerem nemződet. Nem hiszem, hogy bárki is tetszenék neki.

– Én meg nem tudom, miért csíp fel Bill mindig ilyen szörnyű nőket. Van legalább húsz csinos és gazdag leány, aki szívesen menne hozzá. Ő azonban mindig valami lehetetlen személyt keres magának. És ami a legrosszabb, az ember úgy érzi, segítenie kell rajta.

– Bizony! Nem szabad szétfoszlatnunk a szerelem boldog álmait. Bill számít ránk. Egyébként hallottad énekelni a hölgyet?

– Hallottam.

– Milyen a hangja?

– Terjedelmes.

– Ki tudja tartani a magas fekvést, míg az éjjeliőr körül kezdi járni az épületet?

– Mi az ördögöt beszélsz?

– Felelj asszony, őszintén! Győzi szusszal?

– Győzi.

– Akkor, bízd rám a dolgot. Archibald még sohasem hagyott cserben senkit, ötletem támadt.

*

Másnap reggel, midőn Archie szobájuk ajtajához ért, fojtott mormogás ütötte meg a fülét. Férfi hangja. Amikor belépett, Lucillet sógora társaságában találta. Felesége kissé fáradtnak látszott, Bill azonban nagy formában volt. A szeme ragyogott, arca meg kitömött békára emlékeztette Archiet. Így hát nem volt nehéz kitalálni, hogy új imádottjáról beszélt.

– Halló, Bill – üdvözölte.

– Halló, Archie.

– Jó, hogy jössz – szólt Lucille. – Bill Spektáciáról beszél.

– Kiről?

– Spektáciáról. Spektácia Huskisson a leány neve.

– Lehetetlen – mondta hitetlenül Archie.

– Miért? – mordult rá Bill.

– Gondolkozz csak, öregem – fordult felé Archie, mint aki a józan észre hivatkozik. – Ilyen név nincs is.

– Nem tetszik? – kérdezte dühösen Bill. – Sokkal tisztességesebb, mint Archibald Moffam.

– Ne veszekedjetek gyerekek! – szólt közbe Lucille szigorúan. – Igazi középnyugati név. Mindenki ismeri a kígyóharapásbéli Huskisson családot. Bill különben is Pucinak hívja.

– Cucinak – szólt közbe komolyan Bill.

– Jó, legyen Cuci.

– Fiatalság bolondság – sóhajtotta Archie.

– Úgy beszélsz, mintha a nagyapám lennél.

– Vigasztaljon a tudat, hogy kedvenc unokámnak tekintelek.

– Ha te lennél a nagyapám…

– De nem vagyok öregem és ez a baj. Különben, minden úgy menne, mint a karikacsapás. Atyáddal, ezen emberi vérszopóval még el kell intézned egyet és mást. Szerencséd van, hogy itt vagyok én a bölcs barát, kinek olyan kiváló ötletei vannak. Most tehát hallgass meg…

– Egyebet sem teszek, mióta beléptél.

– William, ne légy goromba – szólt közbe Lucille.

– Eszembe jutott valami – folytatta Archie.

– Halljuk.

– Micsoda csodálatos fő, – mondta Lucille és szerelmesen nézett a férjére. – Sok halat eszik Bill, ettől ilyen okos.

– Keszeget? – kérdezte gúnyosan amaz.

– Ismered a karnagyot, lent az étteremben? – kérdezte tőle Archie.

– Csak azt tudom, hogy a világon van. Mit akarsz vele?

– Nagyon rendes fickó, jó barátom. A nevét elfelejtettem…

– Nevezzük Cucinak, – ajánlotta Lucille.

– Hagyd! – szólt rá Archie, midőn Bill felhördült. – Fékezd jókedvedet, asszony. Ez a nőies léhaság nem illik most ide. Szóval, beszélek a fickóval és elintézem a dolgot.

– Mit intézel el?

– Az ügyet. Két legyet ütök egy csapásra. Hallgatóságot szerzek zeneszerző-barátomnak, aki híres akar lenni. A dalt pedig a hölgy fogja elénekelni. Egyik este, vacsora idején. Mit szóltok hozzá?

– Nem rossz ötlet – vallotta be kissé jobb kedvűen Bill. – Nekem nem jutott volna eszembe.

– Valóban pompás, de nem lesz belőle semmi – szólt közbe Lucille.

– Miért?

– Tudod, hogy apus utálja az ilyesmit. Már sokan kérdezték tőle, hogy miért nem léptet fel valami énekesnőt? Az a véleménye, az ilyesmi árt az étterem színvonalának. Megharap, ha ajánlod neki.

– Elfelejted lelkem világossága, hogy kedves atyád jelenleg nincs a fővárosban. Horgászni utazott valami istentelen nevű tó mellé.

– Csak nem gondolsz arra, hogy meg sem kérdezed?

– Pontosan ezt forgatom a fejemben.

– Dühös lesz, ha megtudja.

– Meg kell, hogy tudja?

– De a fülébe jut.

– Nem tudom, miért – szólalt meg Bill, kinek a terv nagyon tetszett.

– Nem jut – vágta el a vitát határozottan Archie. – Mert a hölgyet csak egyszer léptetjük fel. Mire atyád moszkitóktól halálra gyötörten, egyetlen kitömött pisztránggal iszákjában hazatér, nyugalom honol az étteremben. A terv a következő: barátom szeretné, ha egy kiadó meghallgatná a dalát. A hölgy pedig olyan pasi ítélete alá akarja vetni magát, ki hangversenyeket szokott látogatni. Ismersz ilyen fajtát?

– Carl Steinburg jó barátom. Már gondoltam, hogy írok neki Spektácia érdekében.

– Biztos, hogy ez a neve? – kérdezte Archie. – Jó, jó. Azt hiszem, neki csak tudni kell. Értesítsd a barátodat és ne engedd felkelni az asztaltól, míg a dal véget nem ér. Lucille és én pedig Maxie Blumenthalt fogjuk szórakoztatni.

– Ki a fene az a Maxie Blumenthal?

– Ifjúságom egyik barátja. Egyébként zeneműkiadó, őt is meghívom. Az eredmény pedig az lesz, hogy Miss – Archie megrázkódott – Spektácia Huskisson szerződést kap, Blumenthal kinyomatja barátom dalát. Amint az elébb mondtam, két légy egy csapásra. Mit szóltok hozzá?

– Nagyszerű – válaszolta Bill.

– Szörnyű terv – jelentette ki Lucille.

– Miért e szigorú bírálat, társam örömben és búban? – kérdezte Archie.

– A karnagy nem meri megtenni.

– Tíz dollár, amelyet Bill azonnal átnyújt, majd segít.

– És apus megtudja.

– Hát félek én tőle? – kérdezte férfias nyíltsággal Archie. – Ami azt illeti, félek – tette hozzá némi gondolkodás után. – De hogyan tudná meg?

– Lehetetlen – jegyezte meg Bill. – Intézd el a dolgot, Archie. Ez az, ami nekünk kell. Mintha csak orvos írta volna elő.

Mr. Connolly meglágyul.

A Cosmopolis szálló nagy étterme díszes helyiség volt. A világítás művésziesen tompított, a tapéta korabeli és középkori nyugalmával elhessegetett mindenfajta hangoskodó viselkedést. A lágyléptű pincérek szinte a zenekar muzsikájára siklottak tova a puha szőnyegen. Ez pedig ment volt a jazz kirívó modernségétől. Archie számára, ki a múlt napokban néhányszor énekelni hallotta Miss Huskissont, az étterem a nyugalom óceánjának tűnt, de közvetlenül a vihar kitörése előtt. Lucille helyesen állapította meg, hogy Miss Huskisson hangja terjedelmes. Nem volt kétséges, hogy elemi hatással lesz a Cosmopolis éttermének kolostori csendjére. Archie öntudatlanul is folyton be akarta fogni fülét, mint a háborúban, amikor a pergőtűz megkezdését várta. Alig figyelt Mr. Blumenthalra.

A zenemű-kiadó a sztrájkról beszélt. Nemrégiben ugyanis a nyomdászok ezirányú mozgalma alaposan eret vágott a pénztárcáján. Az volt a véleménye, hogy a munkások nyomorba sodorják Amerikát és miközben nézetét kifejtette, kétszer is feldöntötte a borospoharat. Tudniillik mind a két kezével beszélt.

– Minél többet kapnak, annál többet akarnak – panaszkodott. – Itt van például az édesapja, Mrs. Moffam.

– Szent Isten, hol? – kérdezte rémülten Archie.

– Mondom, itt van például az édesapja esete. Be akarja fejezni az új szálló építését és mi történik? Kidobnak egy embert, mire Connolly elrendeli a sztrájkot. Mi a következmény? A munka természetesen abbamaradt.

– Nagy szemtelenség, – helyeselt Lucille. – Ma reggel olvastam az újságban.

– Connolly kemény fickó. Pedig azt gondolná az ember, hogy édesapjának jó barátja…

– Erről nem is tudtam.

– Régi barátok. Dehát ez most nem számít.

Archie nem szólt közbe, mert ideges tekintettel meredt az ajtóra, melyen két férfi lépett be. Az egyik megtermett, szögletesképű, parancsoló külsejű ember volt, a másik Mr. Daniel Brewster.

Mister Blumenthal is arra nézett.

– Itt van Connolly – mondta.

– Apus! – kiáltotta Lucille.

Tekintete Archieval találkozott. Az nagyot ivott a hideg vízből.

– Vége mindennek – mormogta.

– Archie, tégy valamit!

– De mit?

– Mi a baj? – kérdezte Mr. Blumenthal, aki nem értette a dolgot.

– Menj át az asztalukhoz – ajánlotta Lucille.

– Én nem.

– El kell távolítanod őket.

– Hogyan?

– Tudom már! – kiáltotta Lucille. – Apus megígérte, hogy te leszel az új szálló igazgatója. Tehát a sztrájk rád is tartozik. Így jogosan részt vehetsz a megbeszélésben. Hívd meg őket, hogy ebédeljenek veled fenn a szobánkban. Ott nyugodtabban lehet tárgyalni, mondd, hogy ott nem zavar a… zene.

Archie fölállt ültéből és tétovázva megállt, mint az ugró, ki a víz alá szándékozik bukni. Abban a pillanatban azonban egy boy jelent meg Mr. Brewster asztalánál, a fülébe súgott valamit, mire az fölkelt és a gyerek nyomában kiment a teremből.

– Gyorsan! – kiáltotta Lucille. – Itt az alkalom. Apust a telefonhoz hívták. Siess.

Archie lenyelt még egy pohár vizet szíverősítőül, aztán lehúzta mellényét, megigazította nyakkendőjét és mint valami római gladiátor, aki a vadállatok közé belép az arénába, megindult az asztal felé. Lucille pedig az elképedt zenemű-kiadót igyekezett lekötni.

Minél inkább megközelítette Archie Mr. Aloysius Connollyt, annál kevésbé tetszett neki. Már messziről is szigorúnak látszott. Arcát mintha gránitból faragták volna, szemének tekintete pedig hideg volt. Archie rámosolygott, előhúzott egy széket és leült. Mr. Connolly határozottan jó segítség lett volna valami tengerészkocsmai verekedésben, de csöppet sem volt barátságos külsejű.

– Halló, halló – kezdte Archie.

– Maga ki a fene? – kérdezte Connolly.

– Archibald Moffam a nevem.

– Ez nem az én hibám.

– A jó öreg Brewster veje vagyok.

– Örülök a szerencsének.

– Én is – válaszolta Archie udvariasan.

– Hát akkor Isten áldja.

– Tessék?

– Szedje a sátorfáját. Üzleti dolgokat kell megbeszélnem az apósával.

– Tudok róla.

– Négyszemközt – tette hozzá Mr. Connolly.

– De rám is tartozik. Én leszek az új szálló igazgatója.

– Maga?

– Bizony.

– Nocsak – felelte közömbösen Mr. Connolly.

Archie a kezdet diplomácia sikerével elégedetten előrehajolt.

– Nos, mi lesz? Igen vagy nem?

– Mi az ördögről beszél?

– Fújja le öregem.

– Mit?

– A jó öreg sztrájkot.

– Sietek. Visszajöttél Dan?

*

Mr. Brewster úgy borongott az asztal fölött, mint egy viharfelhő és a szokottnál is ellenségesebb tekintetet vetett Archiera. Nem lehetett ráfogni, hogy szürcsöli az élet örömeit. Az építkezés sohasem sima ügy, de ha sztrájk kezdődik, az mindennél rosszabb. Mr. Brewster komor hangulatba merült, hiszen abba kellett hagyni üdülését, melyet minden évben horgászattal szokott egybekötni. Éppen akkor, midőn élvezni kezdte. És ami a legszörnyűbb; veje odatelepedett az asztalához. Mr. Brewster úgy érezte, ez több, mint amennyit halandó elbír.

– Mit akarsz? – kérdezte.

– Isten hozott öregem – válaszolta Archie. – Gyere, ülj le.

– Nem vagyok öreged.

– Jól van öreg pajtásom, csak úgy mondom. Éppen most akartam ajánlani Mr. Connollynak, hogy menjünk fel a mi lakásunkba. Ott nyugodtan megbeszélhetjük a dolgot.

– Azt mondja, hogy ő lesz az új szálló igazgatója – szólt közbe Mr. Connolly. – Igaz ez?

– Sajnos – válaszolta dühösen Mr. Brewster.

– Akkor nagy szolgálatot teszek neked, hogy nem engedem fölépíteni – felelte Mr. Connolly.

Archie zsebkendőjével törölgette izzadó homlokát. A percek repültek és nem tudta eltávolítani az étteremből a két alkalmatlan férfiút. Mr. Connolly úgy ült székében, mint valami szikla. Mr. Brewster ismét helyet foglalt és kelletlenül méregette Archiet. Az olyankor mindig úgy érezte magát, mintha apósa levesfoltot keresne ingmellén.

Hirtelen megszólalt a terem másik végén a zenekar. A „Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz” című dal bevezető hangjait játszotta.

– Kabarét szerződtettél, Dan? – kérdezte Mr. Connolly elégedett hangon. – Mindig mondtam neked, hogy elmaradtál.

– Kabarét!? – kiáltotta Mr. Brewster.

És merően bámulta a fehérruhás hölgyet, aki föllépett az emelvényre. Majd Archiera esett a tekintete.

Archie szívesen elkerülte volna apósa szemét, de az kényszerítette, hogy ránézzen, mint a kígyó a házinyulat. Mr. Brewster szeme olyan tűzben égett, hogy egy baziliszkusz magánórákat vehetett volna tőle. Archienak még a nyakán is égnek állott a haja.

– Ez már megint a te hülyeséged.

Archie a rettegés eme pillanataiban sem tagadhatta, hogy apósa éles észjárású. Mintha valami hatodik érzékkel rendelkezett volna. Talán ez a magyarázata, vélte, hogy ily nagy vagyonra tett szert.

– Hát, hogy teljesen őszinte legyek…

– Fogjátok be a szátokat – vágott közbe Mr. Connolly. – Nem tudok odafigyelni.

Archie szívesen engedelmeskedett. Egyáltalán nem óhajtotta a társalgást. Nagy nehezen megszabadult Mr. Brewster tekintetétől és az emelvény felé fordult, ahol Miss Spektácia Huskisson belekezdett Wilson Hymack mesterművének első versébe.

*

Miss Huskisson, mint a Középnyugat legtöbb nőnemű szülötte, magas volt és szőke; a természet pedig bőségesen felruházta minden szükséges kellékkel. Külseje mindjárt eszébe juttatta az embernek a jó öreg farmot, az almáspalacsintát, meg a föld becsületes művelőjét, ki hazatér az esti szántásból. Ezt a benyomást még fodros haja sem zavarta. Nagy volt, erőteljes, egészséges és tüdeje is jól bírhatta. Vidáman és nagy nekibuzdulással kezdett az énekbe, valószínűleg hasonló szellemben bánt odahaza a csökönyös öszvérekkel is. Hangereje pedig ama pásztorlányokra emlékeztet, kik a nagy homokviharok kitörésekor összeterelik a legelőkről a teheneket. Akár tetszett valakinek, akár nem, meg kellett hallania, mit énekel.

Az étteremben elhallgatott az evőeszközök csörgése. A Cosmopolis vendégei, kik nem szoktak az ilyesmihez, fölfigyeltek. A pincérek szinte megmerevedtek rémületükben és Archie, midőn a hölgy elhallgatott, hogy belekezdjen a refrénbe; hallhatta apósának hörgését. Akaratlanul is ránézett, mint a Pompeji városából menekülő római a tűzesőt okádó Vezúvra. Tekintete azonban véletlenül Mr. Connollyra tévedt és elámult.

Mr. Connolly megváltozott. Arca ugyan még mindig olyan volt, mintha sziklából faragták volna ki, de tekintetében ott csillogott valami, amit érzelgősségnek lehetett nevezni. Szeme határozottan álmodozó kifejezést öltött. És mintha könnyek fátyolozták volna. Amikor pedig Miss Huskisson a refrénnél magasba vitte a hangot, majd kiadva minden erejét, nagyot sikkantva elhallgatott; Mr. Connolly kebléből mély sóhaj tört elő.

A hölgy belefogott a második versszakba, Mr. Brewster pedig talpra ugrott.

– Szent Isten!

– Ülj le – szólt rá remegő hangon Mr. Connolly. – Ülj le, Dan.

„És még aznap este anyjához vitte a vonat,

Mert tudta, hogy máshol nem találhat sehol nyugalmat,

Homlokon csókolva őt, azt suttogta: hazatértem én,

Nem bolyongok többé szerte a földtekén,

És úgy élt otthon, míg fürtjei megőszülének;

Drága biztos menedékén, jó anyja ölének.

mert:

„Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz…”

Az utolsó verssor úgy robbant, mint a bomba és hasonló volt a rákövetkező hatás is. Alig lehetett ráismerni a Cosmopolis előkelő éttermére. Elegáns nők asztalkendőt lengettek, jólöltözött férfiak pedig késük nyelével doboltak az asztalon. A jelenet inkább valami alsóbbrendű mulatóba illett. Miss Huskisson nem győzött hajlongani. Csontos arcán könnyek peregtek végig. A sarokban Bill tapsolt lázasan. Egy pincér pedig – igazán nem lehetett haragudni rá miatta –, elejtett egy tál zöldborsót.

– Októberben volt harminc éve… – szólalt meg Mr. Connolly remegő hangon.

– Ki fogom rúgni ezt a karmestert! – kiáltotta Mr. Brewster. – Holnap szedheti a sátorfáját. Mi a fenét csináltál már megint? – fordult Archiehoz.

– Harminc éve már – motyogta Mr. Connolly, kitörölve egy könnyet a szeme sarkából a szalvétával.

– Akkor hagytam el az én kis falumat.

– Kabaré lett az éttermemből.

– Nagyon sajnálom, öregem – védekezett Archie.

– Októberben múlt harminc éve. A szép őszi estén anyám kísért az állomásra.

Mr. Brewstert nem nagyon érdekelte Connolly öreg édesanyja. Különben is úgy fortyogott, mint valami rosszul sikerült rakéta.

– Légy mindig jó gyerek Aloysius, mondta nekem – szólalt meg ismét álmatag hangon Mr. Connolly. – Én meg így válaszoltam: jó leszek édesanyám. – Mr. Connolly nagyot sóhajtott és ismét kezébe vette a szalvétát. – Hazudtam! – jelentette ki csupa lelkiismeret-furdalással. – Piszkos dolgokat műveltem azóta. Mily igaz, hogy hosszú az út, mely anyánk öléhez visszavisz.

– Hirtelen Mr. Brewsterhez fordult: – Dan, lefújom a sztrájkot. Elég baj van anélkül is a világon. Holnap dolgozni kezdenek az emberek. Itt a kezem rá.

Mr. Brewster éppen arra készült, hogy összeszedve gondolatait, a helyzethez illően fejezze ki véleményét veje működésére vonatkozólag. De hirtelen nézetet változtatott.

Öreg barátjára bámult, mintha nem jól hallotta volna, mit mondott amaz. Szívében pedig fellángolt a reménység, mely oly bűntudatosan osont vissza lelkébe, mint a házőrző kutya, mely néhány napra elkódorgott.

– Holnap munkához látnak az emberek – ismételte Mr. Connolly. – Ez a dal észre térített, Dan. Harminc éve történt, hogy öreg édesanyám…

Mr. Brewster feszült figyelemmel hallgatta barátját. Határozottan jó vélemény alakul ki benne annak édesanyjára vonatkozólag. Szinte itta a szavait.

– Ennek a lánynak köszönhetem, hogy mindez eszembe jutott. Tisztán látom, ahogy ott állok a sínek mellett, a vonat meg előbukkan az alagútból. A mozdony sípja pontosan úgy sivított, mint ez a hölgy. Harminc éve már…

Archie lábujjhegyen odébbállott. Úgy vélte, jelenlétére nincs szükség. De, amikor hátranézett, látta, hogy apósa vigasztalóan veregeti Mr. Connolly vállát.

Archie és Lucille feketekávét ittak, Mr. Blumenthal pedig a telefonfülkében bonyolította le üzleti ügyeit Wilson Hymackal. Az volt a véleménye ugyanis, hogy a dal óriási siker lesz. A szöveg nézete szerint elég együgyű volt, a zene pedig minden addig megírt melódiára emlékeztetett. – Így hát, – mondta Mr. Blumenthal, – legalább egymillió példány kel el belőle.

– Sikeres munka volt – jelentette ki elégedetten Archie szivarja fölött. – Több légy egy csapásra. De te, nem igen örülsz – fordult szemrehányóan Lucille felé.

– Szegény Billre gondolok – válaszolta amaz.

– Miért fáj érte a fejed?

– Szörnyű gondolat, hogy egész életére ehhez a gőzszirénához lesz kötve.

– Ne nézzük mindig a dolgok sötét oldalát. De nini, éppen itt jő Bill. Halló, halló! Rólad beszélünk.

– Igazán? – kérdezte lélektelenül Bill.

– Kifejezzük szerencse kívánatainkat?

– Inkább részvét nyilatkozatot kérek.

– Miért?

– Elment.

– Ki?

– Spektácia.

– Hová?

Bill komoran nézte az asztalterítőt.

– Haza. Most ültettem be egy taxiba. A tízes vonattal indult Kígyóharapásba. És ennek is az átkozott dal az oka. Azt mondta, most jött rá, mily üres és léleknélküli város New-York. Kijelentette, lemond a dicsőségről, hogy hazamehessen anyjához. Mit nyújtogatod az ujjaidat? – kérdezte dühösen Archietól.

– Számolok öregem.

– Mit számolsz?

– Legyeket pajtás, – válaszolta Archie.

A Wigmore-Vénusz.

Csodás napsütéses reggel volt. Az emberek vidáman jártak-keltek az utcákon, szép mosoly ragyogott arcukon; egyszóval egész New-York derűben úszott. Archie azonban, ki éppen felkapaszkodott ama ház harmadik emeletére, melyben J. B. Wheelernek, művész-barátjának lakása volt, úgy érezte, valami baj van. Jobban mondva, nem stimmelt neki valami. Aztán rájött, hogy Lucille az oka. Mintha a reggelinél kissé furcsa lett volna.

– Ily gondolatokba mélyedve ért a műterem ajtajához, mely nyitva volt. Gazdája elfelejtette bezárni, midőn golfozni távozott. Archie azonban nem tudta, ezért látogatott el Wheelerhez. Úgy érezte, ha elcseveg barátjával, kissé megkönnyebbül. Így hát leült, hogy várakozzék. Néhány perc múlva azonban tekintete egy széprámájú képre tévedt, mire fölkelt, hogy megnézze.

Mr. Wheeler tulajdonképpen rajzoló volt, aki szépen keresett különböző magazinok révén, így hát Archie meglepődött, amikor észrevette, hogy a kép olajfestmény. Az ilyesmi úgyszólván nem vágott szakmájába J. B. Wheelernek. A kép egyébként molett fiatal hölgyet ábrázolt, aki együgyűen mosolygott és abból, hogy a vállán megülő galambtól eltekintve semmi sem volt rajta, arra lehetett következtetni: Vénusz istennőt kívánja ábrázolni. Archie nem igen látogatta a múzeumokat, de azért mégis rájött, mit akar jelenteni a kép. Bár ott lappangott lelke mélyén a gyanú: a művész esetleg be akarta csapni azzal, hogy remekének „Fiatalság” vagy „Gyönyörű álom” címet adott.

Megtekintette a képet, azután ismét leült, hogy cigarettára gyújtson. A gondolatai ismét Lucille körül jártak. A drága kislány valóban furcsán viselkedett a reggelinél. Nem mondott semmit, de a férjek már megérzik, mikor van baj. Lucille is furcsa mód és túlságosan kedves volt, mint az asszonyok, ha férjük elfelejt valami fontos megbízást teljesíteni. Például elveszít egy szövetmintát, melyet a szabónőhöz kellett volna vinni, vagy nem ad postára egy levelet. Archienak azonban kristálytiszta volt a lelkiismerete. Lucille különben is mindig a szálló levélszekrényébe dobta a postáját. Miről feledkezett meg hát? …

– Szentséges Úristen! – kiáltotta és szájából kiesett az égő cigaretta. Tekintete megüvegesedett a rémülettől. Mindig tudta, hogy rossz az emlékezőtehetsége, ilyesmire azonban nem számított. Mert egy férfi elfelejtheti, hogy hívják, ott felejtheti valahol az esernyőjét, nadrágját, bokavédőjét, csak azt nem, hogy mikor van a házassági évfordulója.

És már érezte is a lelkiismeret éles tűszúrását. Szíve fájt Lucilleért. Nem csoda, hogy szegényke olyan különösen viselkedett. Hát persze, mikor olyan pocsék alak a férje, mint ő. Nagyot nyögött és fészkelődni kezdett a széken. Közben tekintete a képre esett. Mert a festmény vonzotta a tekintetet. Akár tetszett valakinek, akár nem, rá kellett néznie.

Archie lelke pedig mint a búvár, mely a víz mélységéből a tenger tükre felé tör, az önmarcangolás szörnyű szakadékaiból ismét a nyugalom légkörébe emelkedett. Földerengett benne a remény, hogy még helyrehozhat valamit. Mert némi ügyességgel és szemtelenséggel még szert tehet ajándékra, és elhitetheti Lucillevel, hogy nem feledkezett meg a fontos napról.

És mint valami hadvezér, ki elkészítette a tervét, haladéktalanul neki is fogott a kivitelnek. Egy papírlapra néhány sort firkantott Mr. Wheelernek, megmagyarázta a helyzetet, kilátásába helyezvén némi jövőbeli részlettörlesztést. Aztán a telefonhoz ugrott és felhívta Lucillet.

– Halló édesem – búgta.

– Halló Archie! – hangzott kis szemrehányó szünet után a kagylóból. Észre lehetett venni, hogy Lucille kedvetlen, sőt férji füle némi sírási utózengést is kihallott. Így hát alaposan bokán rúgta magát, majd folytatta:

– Minden jót a mai napra!

Lucille felzokogott. – Most jutott eszedbe?

Archie mély lélegzetet vett és kitálalta a hazugságot.

– Nem értettem jól, drágám. Azt hinnéd, hogy megfeledkeztem róla?

– A reggelinél nem szóltál egy szót sem.

– Mert nagyon ravasz akartam lenni. Akkor még nem volt meg az ajándék.

– Drága, édes Archie! – kiáltott fel Lucille. – Hát mégis csak vettél nekem valamit?

– Vettem ám. Egy gyönyörű képet. J. B. Wheeler festette. Nagyon tetszik majd.

– Egészen biztos. Szeretem minden munkáját. Majd a zongora fölé akasztjuk.

– Három perc múlva otthon vagyok, lelkem csillaga. Taxival megyek.

– Siess édes. Meg akarlak ölelni.

– Jó, két taxit veszek.

Archie szerencsésen haza is ért, bár némi vitája támadt, a sofőrrel, aki, mint házasember és kerületének tiszteletreméltó polgára, nem akarta kocsijába engedni a képet. Végül megegyeztek abban, hogy Archie befelé fordítja. Így aztán a járókelők nem látják majd, hogy mit ábrázol.

Mikor fölért a szobába, a képet a falhoz támasztotta, hogy megölelhesse Lucillet. Amikor a családi kibékülés lezajlott, bemutatta.

– Gyönyörű! – lelkesedett Lucille. – Nem tudtam, hogy Wheeler ekkora képeket is fest. Úgy véltem, valami magazin-rajzról van szó.

– Szép, ugye? – kérdezte Archie.

Lucille nem válaszolt rögtön. Mintha a hirtelen öröm megnémította volna.

– I-igen – felelte végül.

– Tudtam, hogy tetszeni fog – folytatta Archie. – Persze, te az ilyesmihez értesz. Apádtól örökölted. Én nem nagyon ismerem a képeket, de amikor ezt megláttam, azt mondtam magamban, hogy ezt meg kell szereznem számodra. Akasszuk fel. Telefonálj le a portáshoz drágám szögért és a szálló kalapácsáért.

– Várj édesem, még nem tudom, hová tegyük.

– Azt mondtad a zongora fölé.

– De akkor még nem láttam.

Archienak szörnyű gyanúja támadt.

– Talán nem tetszik? – kérdezte.

– Dehogy nem, drágám. Nagyon édes, hogy megvetted nekem. De ez a kép olyan… lenyűgöző, hogy gondolkozni kell rajta, hová akassza az ember. A zongora fölötti fal nagyon világos.

– Sötétebb helyre akarod akasztani?

– Sötétebb helyre, ez a helyes kifejezés. Legjobb, ha egy darabig még a sarokban hagyjuk. Majd meggondolom, hová akasszam. És… fordítsd a fal felé, – folytatta Lucille. Nagyot nyelt. – Így nem lesz poros.

Archie a következő napokban nagyon meglepődött azon, hogy Lucille, aki mindig határozott teremtés volt, nem tudta elhatározni, hová akassza a képet? Hiába ajánlotta a legkülönbözőbb helyeket, felesége nem döntött. Pedig meg akarta hívni J. B. Wheelert, hogy nézze meg náluk a képet. Egy reggel ugyanis találkozott vele a Broadwayn és megkérdezte, nem haragszik-e?

– Dehogy, dehogy – válaszolta J. B. Wheeler. – Örülök, hogy elvitted. De, ugye, nem nagyon értesz a képekhez?

– Hát nem vagyok éppen műgyűjtő – felelte Archie, – de tudom, hogy mi a szép. Ez például a legjobb képed.

Mr. Wheeler elvörösödött, a szeme meg kidülledt.

– Mit beszélsz? Azt hiszed, hogy én festettem?

– Hát kicsoda?

– A menyasszonyom – felelte J. B. Wheeler kurtán.

– A menyasszonyod? Nem is tudtam, hogy vőlegény vagy. Ki a hölgy?

– Alice Wigmore a neve. Nem ismered.

– Ő festette a képet? – Archie kissé megzavarodott. – Nem kérdezi majd, hová lett?

– Azt mondtam, ellopták. És ennek nagyon örül, mert úgy véli, a tolvaj hódolója művészetének.

– Legfeljebb még egyszer megfesti neked, ugye?

– Ha rajtam áll, nem – felelte J. B. Wheeler határozottan. – Hála Isten, megtanítottam golfozni és így nem művészkedik többet. Ügyelek rá, hogy vissza ne essék.

– Úgy beszélsz pajtáskám, mintha a kép nem lenne jó – felelte megrökönyödve Archie. – Véleményem szerint, nagyszerű alkotás!

– Boldogok a lelki szegények – válaszolta J. B. Wheeler. És faképnél hagyta Archiet.

Az meg elgondolkozva folytatta útját. Persze, a művésznek sohasem tetszik a másik munkája. És a legtöbbnek furcsa nézetei vannak a mesterségükre vonatkozólag. Ismert olyanokat, kik rajongtak műalkotásokért, melyekkel ő még tömegsírban sem szeretett volna együtt feküdni. Nem is vetett sok ügyet J. B. Wheeler véleményére, és tovább is szilárdan vallotta, hogy a Wigmore-Vénusz jó munka. Hiszen Lucillenak is tetszett.

Másnap a reggelinél ismét a képről kezdett beszélni, azt hangoztatva, hogy kár ilyen becses alkotásnak a dívány mögött porosodni.

– Archie drágám – felelte Lucille elgondolkozva, miközben kanalát forgatta, – eszembe jutott, hogy holnap van apusnak a születésnapja. Meg kell ajándékoznunk valamivel.

– De mit adjunk neki? Nincs egy vasam sem, életem világossága. És nincs senki, akit megvághatnék. Reggie van Tuyltól nem szeretek kölcsönkérni. Olyan ez, mint mikor valaki gyanútlan, fészkén ülő madárra puskázik.

– Mit szólnál hozzá, ha apának adnánk a képet?

– Nem hiányoznék neked?

– Dehogy nem. Csakhogy apusnak mégis holnap van a születésnapja és…

– Csodálatos vagy drágám! – kiáltotta Archie. – A történelem legönfeláldozóbb alakjai közt lenne a helyed. Ha mindenáron áldozatot akarsz hozni, nem állok útjába. Hozzam föl apádat, hogy megmutassuk neki a képet?

– Ne tedd. Holnap reggel surranj be hozzá és akaszd fel a lakásában. Majd ő fölfedezi.

– Meglepetés?

– Arra gondolok.

Lucille sóhajtott egyet. Lelkiismeretes nő volt és így bánkódott kissé. Mert abban egyetértett Archieval, hogy a képpel meglepetést szereznek Mr. Brewsternek. De úgy vélte, a meglepetés talán nem is helyes szó. Sajnálta édesapját. Dehát az önfenntartás ösztöne mindig a legerősebb az emberben.

*

Archie másnap reggel vidám füttyszóval szöget vert apósa dolgozószobájának falába és fölakasztotta a Wigmore-Vénuszt. Bár Mr. Brewster gyakran gorombán bánt vele; kedvére volt, hogy örömet szerezhet neki. Éppen bevégezte munkáját, és le akart lépni a székről, amikor fölharsant mögötte egy hang:

– Mi az ördög ez?

Archie örömtől sugárzó arccal fordult apósa felé.

– Halló, öregem. Sok boldog születésnapot kívánok.

Mr. Brewster fagyosan tekintett rá. Nem volt a legjobb kedvében azon a reggelen. Mint a nagy szálló vezetője, sokszor bosszúsággal küzdött és elhatározta, elszív nyugodtan egy szivart, hogy idegeit lecsillapítsa. De, amikor vejét megpillantotta és tekintete a képre esett, úgy érezte, a nyugalomnak vége. Szótlanul bámulta a Vénuszt. Mr. Brewster ugyanis nagy műértő volt és a szállóban ez minden darabon meglátszott. Így hát nem csoda, hogy a Wigmore-Vénusz feltűnése lelke gyökeréig megrázta. Jónéhány percig meg sem tudott szólalni.

– Lucille, meg én adjuk születésnapi ajándékul – magyarázta Archie, felhasználva apósa némaságát.

– Lucille? – kérdezte hitetlenül Mr. Brewster, aki végül szóhoz tudott jutni. Nagyot nyelt. Szenvedett, de a Brewster-jellem nem tűrte, hogy ezt meglássák rajta. Legyőzte önmagát. A világon legjobban lányát szerette és ha az pillanatnyi elmezavarában ilyen szörnyű dologgal ajándékozta meg; úgy vélte, férfiasan hallgatnia kell. Szívesebben választotta volna a halált, mintsem együtt élje e napjait a Wigmore-Vénusszal, dehát szembe nézett a borzalommal, hogy meg ne bántsa Lucillet.

– Jó helyet választottam neki, ugye? – kérdezte vidáman Archie. – Jól fest a japáni metszetek közt. Szinte kirí.

Mr. Brewster megnedvesítette az ajkát, arca pedig görcsös mosolyra torzult.

– Bizony kirí – válaszolta.

Történet a nagyapáról.

Archie nem könnyen aggódott. Különösen olyan emberekért nem, akik nem voltak legbensőbb barátai, de a rákövetkező héten be kellett vallania: gondot okozott neki apósa elmebeli állapota. A vasárnapi lapok mellékleteiben gyakran olvasott nagy üzletemberekről, kik a megerőltetés következtében előbb vagy utóbb kissé megzavarodtak. Úgy vélte, Mr. Brewster is többet dolgozott, mint amennyire ereje futotta. Nagyon furcsán viselkedett és Archie – bár nem volt orvos, – attól tartott, hogy bekövetkezik valami sajnálatos dolog. Emlékezett rá, hogy néha az örökké mozgó emberi gép is megáll, és ilyenkor megjelenik két markos férfiú, kik vastag anyagból készült, bekötött ujjú kabátot erőszakolnak az áldozatra és valamely, a világtól elzárt helyre viszik.

Aggodalmát nem közölte Lucilleval, mert nem akarta izgatni. Csak Reggie van Tuylt kérdezte meg a klubban?

– Volt már nálatok bolond a famíliában, öregem?

Reggie fölrezzent szunyókálásából.

– De még mennyi! – válaszolta. Edgar nagybátyám például azt gondolta magáról, hogy iker.

– Iker?

– Az. Úgy vettük észre, hogy egyszerre mindent kettősen vásárolt, két terítéket követelt az asztalon, két jegyet váltott a színházba. Gondolhatod, hogy mi pénzbe került.

– De egyébként nem viselkedett furcsán? Nem ugrált például.

– Nem. Miért kérded?

– Megmondom öregem, de kérlek, ne add tovább, – válaszolta Archie. – Aggódom az apósom miatt. Félek, hogy kissé megzavarodott. Furcsán viselkedik az utóbbi időben.

– Mit tesz? – kérdezte Mr. Van Tuyl.

– A múltkor például fölmentem hozzá, hogy megvágjam tíz dollárra és majdnem agyonvert a papírnehezékkel.

– Hozzád vágta?

– No nem egészen. A falhoz. Azt mondta, egy szúnyogot akart agyoncsapni.

– Összetört valami?

– Semmi. De majdnem eltalálta azt a szép képet, amit Lucilletől, meg tőlem kapott születésnapi ajándékba.

– Furcsa.

– Egyszer pedig rajtakaptam, hogy levette a képet a falról, a földre tette és merőn bámult rá. Mikor pedig megszólítottam, összerezzent és akkorát ugrott, mint valami antilop. Majd összetörte a képet. Attól félek, nemsokára valakit oldalba szúr a pecsenyeszeletelő késsel.

Archie nagy megkönnyebbüléssel tapasztalta azonban, hogy apósa állapota nem rosszabbodott. Sőt néha teljesen normálisnak látszott és amikor néhány nappal később a Reggievel folytatott beszélgetés után a szálló előcsarnokában találkoztak, egészen vidámnak látszott. Ami pedig ritkán történt meg; beszédbe ereszkedett vejével. A nagy képrablást hozta szóba, amely azon a reggelen történt. Mr. Brewster azt hangoztatta: a gaztett szervezett banda műve, melytől senki sem lehet biztonságban.

Archie nem is nagyon figyelt oda. Egész más járt az eszében. Vacsoránál olyasmit mondott neki Lucille, amit igazán nem várt. Szédült tőle a feje, de boldog volt. Rámosolygott a portásra az előcsarnokban és szívesen adott volna egy dollárt a liftesgyereknek, ha történetesen van nála.

Mikor fölért az emeletre, észrevette, hogy apósa lakosztályának ajtaja nyitva áll. Bement, leült, de nem gyújtott villanyt, hogy álmodozhasson.

Azt sem tudta, meddig ült a karosszékben, amikor egyszer csak észrevette: nincs egyedül. Behunyta szemét, hogy jobban tudjon gondolkozni, így nem vette észre, amikor nyílt az ajtó.

Hegyezni kezdte a fülét. Sejtette, hogy a behatoló nem jóban jár. Aztán észrevette sötét árnyát is, mely a homályban imbolygott. Majd szaggatott lélegzetvétel hangja ütötte meg a fülét.

Archie semmiképpen sem volt tökéletes férfiú, de azt, hogy gyáva, nem lehetett rá mondani. Ennek a háborúban is többször tanújelét adta. Így hát egy pillanat műve volt, hogy felugorjék székéből és elkapja a besurranó gallérját. Az nagyot nyögött és össze rogyva Archie súlya alatt, elterült a földön. Ő meg kényelmesen elhelyezkedett rajta és arcát a szőnyeghez szorította.

Félperc múlva kiderült, hogy nem kell ellentámadástól tartania, mert az ismeretlenből kifogyott a szusz. Úgy hörgött, mint aki meg akar fulladni. Így hát Archie nyugodtan föltápászkodhatott és meggyújtotta a lámpát. Majd gyökeret eresztett megrökönyödésében, amikor fény árasztotta el a szobát, apósát vette észre, ki vérvörös arccal és kócosan ült a szőnyegen. Mellette egy hosszú kés feküdt, még pedig J. B. Wheeler menyasszonyának mesterművén. Archie értetlenül nézte az ilyetén való felkészültséget.

– Ejha! – kiáltotta. És érezte, hogy hátán végigszalad a hideg. Ez csak egyet jelenthetett. Félelme valóra vált. A hajszás élet, a sok munka, megroppantotta Mr. Brewstert. A milliomos úriember meggárgyult. Mit kell ilyenkor tenni? – kérdezte Archie magától. Eszébe jutott minden esetre, hogy el kell venni tőle a kést.

– Hát már megint te vagy az, szerencsétlen kétbalkezes alak? – kiáltotta Mr. Brewster, midőn lélegzethez jutott. – Tudhattam volna! Hiába megyek akár az északi sarkra is, ott is utánam jössz és bajt okozol.

– Akarsz egy pohár vizet? – kérdezte tapintatosan Archie.

– Mi a fenének?

– Gondoltam, rosszul érzed magadat –. mondta gyöngéden a vő. – Tudod, a hajszás élet megárt néha az embernek, meg miegymás…

– Mit keresel a szobámban?

– Mondani akartam neked valamit és megvártalak. Ahogy itt ültem és bejöttél, azt hittem, tolvaj lopódzott be. Nagyon sajnálom, ami történt. Jót akartam.

Mr. Brewster mélyet sóhajtott. Igazságos ember létére nem tagadhatta, hogy Archie helyesen cselekedett.

– Tudtam, hogy nem fog sikerülni – mondta végül.

– Sajnálom.

– Tehetetlen vagyok ebben a dologban. Egyébként mit akartál mondani? – Szigorú tekintetet vetett vejére. – Húsz dollárnál többet egy centtel sem adok.

Archie sietve eloszlatta a megbocsátható tévedést.

– Nem erről van szó – válaszolta. – Lucille vacsorakor közölt velem valamit, aminek nagyon megörültem. Felszólított, hogy ballagjak fel ide hozzád és kérdezzem meg…

– Lucille kedden kapott száz dollárt.

Archie szemrehányó tekintetet vetett apósára.

– Hagyd a csúf anyagiakat, öregem. Szó sincs ilyesmiről. Egészen másban járok. Lucille azt mondta, kérdezzem meg tőled, mit szólsz hozzá, hogy… nemsokára nagyapa leszel. Persze értelek, az ilyesminek nem nagyon örül az ember a te korodban – tette hozzá.

Mr. Brewster nagyot nyelt. – Azt mondod, hogy…

– Biztosan úgy érzed magadat, mint valami pátriárka. Viszont hol a fehér haj és szakáll? No hiszen, te még életed virágjában vagy.

– Igaz ez?

– Feltétlenül. Ami pedig engem illet, határozottan tetszik nekem a dolog. Annyira, hogy még énekeltem is a felvonóban. De talán te…

Mr. Brewster mintha megváltozott volna. Olyan ember volt, akire azt szokták mondani, kőből faragták; most azonban meglágyult. Archiera nézett, megragadta kezét, majd rázni kezdte.

– A legszebb hír ez, amit valaha hallottam – mormogta.

– Örülök, hogy tetszik a dolog – válaszolta Archie. – Azt hittem, nem szívesen leszel nagyapa.

Mr. Brewster elmosolyodott. Nem olyan ember volt, akire rá lehetett fogni, hogy mosolya pajkos. De szemében valami ehhez hasonló csillant meg.

– Kedves, drága, öregem – mondta.

Archie megrökönyödött.

– Drága öregem, – ismételte Mr. Brewster, – én vagyok a legboldogabb ember egész Amerikában.

Tekintete a Wigmore-Vénuszra esett, megborzongott, de aztán összeszedte magát. – Még azt is kibírom, hogy életem hátralévő részét ennek a képnek társaságában kell töltenem. Nem baj.

– Nem akartam ugyan szóbahozni a dolgot, – mondta Archie, – de mire készültél, mikor a nyakadba telepedtem?

– Azt hitted ugye, hogy megbolondultam?

– Hát, az igazat megvallva…

Mr. Brewster dühösen nézett a képre.

– Nem is lenne csoda, hiszen egy hete van a lakásomban ez a szörnyű dolog.

– Kedves öregem – felelte Archie, – nem egészen értelek, de mintha úgy vélném, nem nagyon tetszik neked a kép.

– Tetszik az ördögnek! – felelte Mr. Brewster. – Majd megőrjített. Ha csak ránézek, görcs áll a fejembe. Ma este már nem bírtam tovább. Nem akartam megbántani Lucillet, de elhatároztam, kivágom ezt a szörnyű alkotást rámájából. Gondoltam, azt mondom majd neki, hogy ellopták.

– Érdekes! Pontosan ezt tette az öreg Wheeler is.

– Ki az?

– Festő a fickó. Barátom. A menyasszonya festette a képet és amikor én elvittem tőle, azt mondta neki, ellopták. Neki sem tetszett.

– Wheeler barátodnak jó az ízlése.

Archie elgondolkozott.

– Nem értem a dolgot – mondta végül. – Nekem tetszik a kép. Mindig is jó munkának tartottam. De ha neked más a véleményed…

– De még mennyire, hogy más!

– Hát akkor… mondd meg Lucillenak, hogy én tettem…

A Wigmore-Vénusz Archiera mosolygott. Annak úgy tetszett, hogy a mosoly megindító és könyörgő. Egy pillanatra lelkiismeretfurdalást érzett, de aztán becsukta a szemét, összeszedte minden lelkierejét és páros lábbal a képre ugrott. A vászon nagyot reccsent és a Vénusz már nem mosolygott többé.

– Hű, ha! – mondta bánatosan Archie.

Mr. Brewsternek azonban nem fájt a rombolás. Az este már másodszor ragadta meg veje kezét.

– Kedves, jó, fiam! – kiáltotta. És úgy nézett Archiera, mintha először látná. – Drága gyerekem ugye, te voltál katona?

– Voltam.

– Milyen rangot viseltél?

– Hadnagyit.

– Tábornoknak kellett volna lenned! – kiáltotta Mr. Brewster. – Remélem, hogy a fiad hasonlít majd rád!

Vannak bókok, vagy legalább is olyanok, melyek bizonyos személytől származva a legnagyobb méretű szerénységet is megrázzák. Ez történt Archieval is. Óriásiakat nyelt, mert sohasem gondolta, hogy ily szavakat hall Daniel Brewstertől.

– Indítványozom öregem, menjünk le a bárba és igyunk egyet! – szólalt meg végül reszketeg hangon.

– Vége. –

Tartalom

Baljós jelenet egy szállodában.

Mr. Brewster megborzad.

Mr. Brewster ítéletet mond.

Munka nélkül.

Egy modell különös kalandjai.

A bomba.

Mr. Roscoe Sheriffnek ötlete támad.

Az ó, öreg Kapatos zűrzavaros éjszakája.

Parker levele.

Meglepetés apus számára.

Salvatore rosszul választja meg a pillanatot.

Ragyogó szempár.

Percy és a körülmények.

Gus Biddle szomorú története.

Nyári vihar.

Archie hivatást választ.

Bill bátya szerelmi regénye.

A kolbászos fickó.

Reggie életre kel.

A kolbászos fickónak eszébe jut múltja.

A kamasz.

Washy hírnévre tesz szert.

„Hosszú az út, mely anyánk ölébe visszavisz. “

Mr. Connolly meglágyul.

A Wigmore-Vénusz.

Történet a nagyapáról.

Table of Contents

Baljós jelenet egy szállodában.

Mr. Brewster megborzad.

Mr. Brewster ítéletet mond.

Munka nélkül.

Egy modell különös kalandjai.

A bomba.

Mr. Roscoe Sheriffnek ötlete támad.

Az ó, öreg Kapatos zűrzavaros éjszakája.

Parker levele.

Meglepetés apus számára.

Salvatore rosszul választja meg a pillanatot.

Ragyogó szempár.

Percy és a körülmények.

Gus Biddle szomorú története.

Nyári vihar.

Archie hivatást választ.

Bill bátya szerelmi regénye.

A kolbászos fickó.

Reggie életre kel.

A kolbászos fickónak eszébe jut múltja.

A kamasz.

Washy hírnévre tesz szert.

„Hosszú az út,

mely anyánk ölébe visszavisz. “

Mr. Connolly meglágyul.

A Wigmore-Vénusz.

Történet a nagyapáról.